Buličevs Kirs

Pilsēta Augšā

Kirs Buličevs

Pilsēta Augšā

Prologs

Direktoru padomes zāle nebija remontēta daudzus gadus, svētās freskas, ar ko bija noklāti krāsotie griesti,  gandrīz izbalojušas, izplūdušas ar sarežģītiem mitruma plankumiem, kas kaujas ainām piešķīra noslēpumainību.

Direktors, kungs Spels aplūkoja griestus, it kā mēģinātu uzminēt attēlu nozīmi. Viņš nevēlējās parādīt, ka interesējas par notiekošo.

Policijas priekšnieks direktors, kungs Mekils jau tuvojās savas graujošās runas beigām, bet līdz Spela apziņai nonāca tikai frāžu fragmenti: "... noziedzīgi pārkāpis Kārtību, inženieris Lemens ... diskreditējot vienas no visvairāk godāto cienījamo ģimenes  vārdu, inženieris Lemens ..."

Mekils, ar iesauku Mitrene, ar to domāja Spelu ģimeni. Inženieris Lemens taču gribēja apprecēt Spela meitu.

Sešpadsmit direktori, kas sēdēja cietajos koka krēslos ap masīvu, ar elkoņiem nopulētu galdu, uzmanīgi klausījās, katrs cenšoties aptvert briesmas, ko viņiem radīja Mitrenes niknā runa. Izdilis, drūms un sikspārnim līdzīgais pirmais direktors Kalgars domīgi grozīja pirkstos zvanu. Viņš nebija apmierināts ar policijas priekšnieka amata nostiprināšanos.

Kalgars paskatījās uz Spelu. Tas aplūkoja freskas pie griestiem. Viņš neuzdrošinājās stāties pret Mitreni un tagad izlikās, ka Mekila vārdi viņu neskar.

Mitrene beidza runāt. Direktori sarosījās. Kāds noklepojās. Kalgars piecēlās. Viņš bija pirmais direktors, un viņa ziņā bija vadīt balsošanu.

- Kungs, Spel, - ierunājās Kalgars. – Vai piekrītat, ka inženieris Lemens, Kārtības pārkāpējs, ir pelnījis nāvi Ugunīgajā Bezdibenī?

Spels nolieca galvu.

- Kungs, ģenerāldirektor?

Ar uzšuvēm mirgojošais rumpis nodrebēja.

- Bez šaubām.

- Kungs, šahtu direktor?

Šahtu direktors ilgi košļāja lūpas, tēlojot pārdomas. Kalgars nodomāja, ka Mitrene viņam gan samaksājis, bet ne pietiekami.

– Uzskatu, ka inženiera Lemena rīcība iziet, ja tā var teikt ārpus katriem rāmjiem... Arī viņa idejas par Pilsētas Augšā pastāvēšanu.

- Mēs tiesājam Lemenu nevis par idejām, bet par Kārtības pārkāpšanu, - Mekils viņu pārtrauca.

-Jā, - šahtu direktors steidzīgi piekrita. - Jā jā.

- Kungs, komunikāciju direktor?

Komunikāciju direktoram sāp aknas. Viņš viebjas, ieklausīdamies sāpēs, izņem zāļu flakonu un atmet ar brīvo roku - protams, ko tur apspriest...

Kad pēdējais no direktoriem bija nobalsojis par Lemena nāvi, Kalgars no krūšu ķēdes atkabina interviju istabas nelielo atslēgu.

- Tātad,- viņš teica, - saskaņā ar tradīciju un kārtību, mums ir jāizsludina vispārējs paziņojums. Kungs, direktor Spel!

Sanāksmju telpas atslēgas glabātājs, direktors Spels, lēnām piecēlās.

Mitrene skatījās uz direktoriem. Tā bija viņa uzvaras stunda.

Pie durvīm Spels apgriezās. Pie melnās portjeras, kas aizklāja ieeju sanāksmju telpā, starp ierēdņiem, priesteriem, kalpiem un sargiem stāvēja viņa dēls slepenās apsardzes virsnieka formastērpā. Spels seniors sastapās ar viņa skatienu. Spels juniors nemanāmi pamāja ar galvu.

1. nodaļa TUMŠIE KORIDORI

Kronijs pamodās agrāk nekā parasti. Aiz sliekšņa čabēja soļi, čerkstēja balsis, bija dzirdamas nopūtas un smags klepus - no azbesta rūpnīcas pārradās nakts maiņa. Viņš parasti pamodās, kad soļi jau bija apklusuši. Pamodās no klusuma. Kronijs atcerējās, kas būs šodien. Viņš nokāps dzilāk lejā.

Kronijs nometa sadriskāto segu un uzkāpa uz grīdas basām kājām. Lampada lētās dieva Reda statuetes priekšā pilnībā nodzisa. Savilcis sauso, muskuļoto kāju pirkstus, lai akmens tik ļoti nesaldētu, Kronijs piegāja pie galda, sataustīja zemes eļļas burciņu un ielēja no tās lampadā. Kļuva gaišāks un šķietami pat siltāks. Caurspīdīgie zirnekļi metās ārā no gaismas apļa, paslēpdamies tumšos stūros.

Kronijs ieskatījās uz spoguļa lauskā, kas bija atspiesta pret statuetes kājām. Lauska reti izpelnījās šādu pagodinājumu. Visa seja tajā neietilpa, - Kronijs redzēja tikai gaišu aci, agri nosirmojušu rupju matu šķipsnu, kalsnu degunu, kura ēna slēpa iekritušu vaigu un dziļās grumbas, kas nolaidās līdz bālo lūpu kaktiņiem. Kopš vakardienas uz sejas ir palikušas sodrēju svītras. Kronijs nolēma nomazgāties.

Sataisījās, paņēma lādi ar instrumentiem, ietina lupatā un iebāza kabatā lipīgu aukstu vakardienas biezputras gabalu. Apavi bija pie sliekšņa. Kronijs nopūta lampadu.

Pie strautiņa, kas piepildīja apaļu baseinu, jau bija sapulcējušās sievietes. Dažas mazgājās, citas atnākušas pēc ūdens, bet nesteidzās doties prom.

- Lasies prom no šejienes, - viņas klaigāja, kad ieraudzīja Kroniju izģērbjamies pie baseina malas. - Sabojāsi mums visu ūdeni, smirdīgais cauruļniek.

Kronijs nesāka strīdu ar viņām. Viņš apsēdās uz baseina malas un iemērca kājas aukstajā, ziepjūdenī.

- Tūlīt pasaukšu vīru, - piedraudēja kvartāla apsarga sieva Ratnija.

- Pasauc ar, - sievietes viņu iedrošināja. – Lai mazgājas peļķē.

Kronijs izņēma no lādes ziepju gabalu.

- Kāpēc tev tik daudz ziepju? - jautāja vecene, kas dzīvoja virs Kronija. - Atdod man.

- Neņem, - Ratnija niknojās. - Viņam ir draņķīgas ziepes.

- Tādas pašas kā visiem citiem - attrauca Kronijs.

- Viņš slikti ož, - sacīja nepazīstamā meitene.

- Pašai te nav tiesību! — uzkliedza vecene, kura cerēja, ka Kronijs viņai nolauzīs no ziepēm.

- Muļķe, - sacīja Ratnija. - nezina, ar ko mans brāļadēls apprecējies.

Sievietes iesmējās un sāka izsmiet veceni, jo Ratnijas brāļadēls bija apprecējies ļoti izdevīgi un viņa sieva nāca no augšas, no meistara ģimenes.

Kronijs nolēma ūdenī nelīst. Viņš noliecās un saziepēja kaklu un galvu.

Kāda no sievietēm viņš neredzēja, kura, lai iemantotu Ratnijas labvēlību, piezagās no  aizmugures un uzlēja viņam virsū bļodu ar ziepjūdeni. Kronijs no pārsteiguma sarāvās, iekrita ūdenī, un viņa bikses kļuva slapjas. Sievietes viņu apsmēja. Viena gribēja iemest ūdenī arī viņa lādi, bet uz tās uzsēdās vecene. Viņa joprojām cerēja, ka Kronijs iedos ziepes.

Kronijs, lamādamies, izkāpa no ūdens un iegāja tumšā nišā, lai izgrieztu bikses. Nišā smirdēja pēc izkārnījumiem. Kad viņš atgriezās pie baseinā, vecā sieviete piecēlās no lādes un, neko neteikdama, pastiepa savu krunkaino roku. Kronijs padeva viņai ziepju gabaliņu, ko nebija izlaidis no rokām, kad iekrita baseinā. Viņš pacēla lādi un devās prom, pieglaužot savus slapjos matus. Aiz muguras sievietes kliedza uz veceni, lai ziepes atdod viņām.

— Tev tik un tā drīz jānosprāgst.

Vecene lamājās pretī.

Citā dienā Kronijs būtu nikns par šādu neveiksmi, taču šodien bija savādāk. Viņš sagaidīja kravas liftu un paklanījās sargam. Sargs novērsās. Viņš negribēja sveicināties ar cauruļnieku. Bet pazina viņu jau sešus gadus un pāri nedarīja. Lifts brauca uz leju.

Kronijs brauca agrāk nekā parasti, un tāpēc cilvēki liftā nebija tie, ar kuriem viņš brauca vienmēr. Kronijs pēkšņi padomāja, ka savā dzīvē ir saticis ļoti maz cilvēku. Vienus un tos pašus. Ar ko kopā strādā, ar ko brauc uz darbu un dažus kaimiņus. Dažus vēl nebija redzējis, dažus tikai dzirdējis. Un vēl ir tādi cilvēki, kurus grūti uzskatīt par cilvēkiem, jo viņi ir kā plūdi vai nogruvums. Tas ir nodokļu vācējs vai tie, kas nāk ar ikmēneša kratīšanu. Vai cilvēks no augļotāja. Kronijs zināja, ka gandrīz visi šajā līmenī dzīvo vienādi. Tikai vecenei mazāk paziņu, bet kungam Ratnijam vairāk.

Lifts apstājās. Tajā ienāca citi cilvēki. Tas jau bija pārpildīts, un Kronijs dzirdēja veco trosu sprakšķēšanu. Sargam nebija tiesību ielaist tik daudz cilvēku, taču viņš nevēlējās braukt ar liftu vēlreiz.

- Kādu dienu mēs pārtrūksim, -  klusi teica sirms tehniķis.

Tehniķis bija vecs, bet acīmredzot gribēja dzīvot. Agrāk Kronijam bija vienalga, vai viņš dzīvo vai mirst. Droši vien tāpēc, ka bija jauns.

Kronijs neatbildēja, baidījās, ka dzirdēs sargs. Arī tie, kas stāvēja tuvumā un dzirdēja klusēja. Lifts neapstājoties pabrauca garām nākamajam līmenim, cauri restēm kāds uzkliedza: - Uz kurieni? Mēs kavējam.

– Vajag celties agrāk! - sargs pasmīnēja.

Kronijs paskatījās pāri kaimiņu galvām uz daudzkrāsainiem notecējumiem uz lifta šahtas sienām. Pāri visiem stiepās šaura sarkana svītra. "Krāsošanas cehā pārsprāgusi caurule", cauruļnieks nodomāja.

Ieraudzījis divas tirgotājas ar groziem, sargs apturēja liftu.

- Nav vietas, pašiem jau par šauru, - kāds no aizmugures noburkšķēja.

Tirgotājas iegrūda sargam  monētu, taču ar to viņam nepietika. Viņš paņēma no viņu groziem baltu saldo sakni. Pārdevējas mēģināja iespiesties liftā, taču traucēja grozi. Sargs sagrāba tuvumā esošos pasažierus un izmeta tos no lifta.

- Nākamreiz paņemšu,- viņš pateica.

- Kāpēc tik agri? - jautāja meistars.

Meistars sēdēja pie galda un vilka ar grafīta gabaliņu pa kāda sektora plānu.

- Nomazgāties gribēju, bet sievietes mani nelaida.

Meistars nebija slikts, laipns, ar viņu varēja parunāt.

– Kvartāla baseinā nomazgāties sadomāji? - viņš jautāja. - savu netīro purnu.

– Kā jūs uzminējāt?

– Ko tur minēt. Maz tev peļķu iecirknī?

- Jums taisnība, meistar, - Kronijs sacīja. Braucot liftā redzēju sarkanu notecējumu. Krāsu darbnīcā noteikti ir noplūde.

- Zinu, - sacīja meistars. - tu esi piektais, kas man to paziņo. Pat pats pārvaldnieks zvanīja.

Meistars ar grafīta nosmērēto pirkstu norādīja uz sarunu caurules vāku.

- Es jau aizsūtīju uz turieni cilvēkus. Šodien paejies nedaudz aiz iecirkņa, paskatieties, vai nevar izslēgt astoto vai devīto līniju. Tās vienalda galīgi nevelk.

- Kā tad tā? Bet ja nu galvenā atslēgsies?

Meistars paraustīja plecus.

- kunga Kalgara pavēle.

Ienāca nakts maiņas apgaitnieki. Viņi bija netīri un dusmīgi kā velni.

- Aizlodējāt? - jautāja meistars.

- Rīt vienalga atkal pārsprāgs, - sacīja vecākais.

Viņi pietupās pie sienas, un vecākais uzreiz aizsnaudās.

- Es iešu, - sacīja Kronijs.

Viņš no stūra paņēma satīto stieples rituli.

– Savu pārinieku negaidīsi?

- Mums vienalga pa dažādiem nodalījumiem.

- Taisnība.

- Savus zābakus būtu aizlāpījis, - sacīja nakts apgaitnieks.

- Tie vēl turas, - attrauca Kronijs.

- Mugura sāp, - sacīja cits apgaitnieks.

- Pasūdzies direktoram Kalgaram,- ieteica meistars.

Apgaitnieks nolamājās. Pie sienas bija tumšs, un viņš izskatījās pēc lupatu kaudzes.

Kronijs izgāja no kantora un aizvēra aiz sevis durvis. Aiz matēta stikla, aplīmēta ar pelēku lenti, šūpojās tumši silueti. Apgaitnieki cēlās un ziņoja meistaram par avārijām.

Visi cilvēki strādā kopā. Rūpnīcās vai kantoros, kazarmās vai siltumcentrālēs. Tikai cauruļnieki un žurku ķērāji savas dienas pavada, neredzot nevienu cilvēku. Cauruļniekus var noniecināt un nelaist pie kopējā baseina, bet bez viņiem pasaule jau sen būtu gājusi bojā. Ja saskaita, cik cauruļu Kronijs aizlāpījis, cik pārrāvumus atradis, cik izolāciju uztinis un cik aizsērējumus iztīrījis, tad var teikt, ka Kronijs ir vairāk vajadzīgs nekā pats kungs direktors Kalgars.

Pagājušajā gadā viņam nekad nebūtu ienākusi prātā doma, ka viņu varētu salīdzināt ar kādu no tīrīgajiem. Pasauli, kurā viņš dzīvoja, senatnē gudri un stingri bija iekārtojis dievs Reds, kurš iznāca no sarkanās tumsas, lai mācītu cilvēkiem ģērbties un apgaismot sev ceļu. Dievs nodeva savu burvju lampu tīrajiem, un viņi, labu nodomu vadīti, padalījās gaismā ar saviem jaunākajiem brāļiem. Viņi pabaroja un apģērba netīros, deva viņiem darbu un sodīja bargi, bet ar mīlestību. Tā darbojas šī pasaule, tā ir bijusi mūžīgi un paliks līdz tai dienai, kad Ugunīgais bezdibenis paņems pie sevis savus bērnus.

Kronijs apstājās uz laukumiņa, aiz kuras parastie cilvēki tālāk negāja. Tur varēja atrasties tikai tehniķi un cauruļnieki. Pārkāpis aiz sarūsējušajām restēm, Kronijs kļuva augstāks par kvartālnieku un pat augstāks par kungu oficieri. Neviens no viņiem nekad nebija bijis apkalpojošās pilsētas bezgalīgajās ielās. Kronijs nolika uz grīdas lādi, noņēma no pleca vadu rituli un notupās dieva Reda statujas priekšā, ko apgaismoja elektriskā lampa. Dieva ceļgali spīguļoja no eļļas, ko viņam ziedoja cauruļnieki dodoties dežūras.

Kronijs ar savu atslēgu atvēra restotās durvis. Tālumā aizstiepās garš dienesta tunelis, nedaudz izliecoties pa kreisi. Ik pēc simts soļiem pie griestiem karājās blāvas lampiņas. Nokarājoties, gar sienām stiepās kabeļi un caurules. Pa grīdu stiepās resnākas caurules. Kronijs stāvēja un ieklausījās to balsīs. Viņš bija pieradis ar dzirdi noteikt, kā viss darbojas. Šķiet, ka viss bija kārtībā.

Nopūšas tikai caurule, pa kuru uz sēņaudzētavu plūst siltais ūdens.

Kronijs apstājās, lai mainītu izolāciju kabelim Nr. 1. Izskatījās, ka to grauzušas žurkas. Kabelim Nr1 vienmēr jābūt kārtībā. Tie ir sakari starp galveno līmeni un staciju. Un ko gan te žurkām vajag? Kronijs no sienas nišas izvilka burku un pakaisīja gar sienu indi. Inde noklāja visu tuneļa grīdu ar bālganu slāni, taču žurkas tai jau sen nepievērsa uzmanību.

Kronijs apstājās pie vertikālās šahtas un rūpīgi nopētīja vietas, kur kabeļi un caurules pašķīrās augšup un lejup. Savienojumos sūču bija visvairāk.

Tagad Kronijam bija jādodas uz priekšu, līdz trešajam pagriezienam, kur beidzās viņa iecirknis, un no turienes jādodas uz leju. Bet Kronijs pagāja garām kāpnēm un nogāja vēl trīssimt soļus ārpus dienesta zonas. Tas jau bija noziegums. Cauruļniekiem nevajadzētu staigāt vienatnē pa tāliem gaiteņiem.

Agrāk šahtā bija lifts, tagad tas karājās starp līmeņiem, sen bija aizmirsts, un kāds tā jumtā un grīdā jau sen bija izlauzis caurumus, lai varētu nokļūt zemākajos līmeņos.

Šahtā bija pilnīgi tumšs, un Kronijs aizdedzināja laternu, piestiprināja to pie pieres, lai atbrīvotu rokas. Spraucoties cauri sarūsējušajam lifta skeletam, Kronijs pārplēsa jaku un bija sarūgtināts, jo jaunu saņems tikai pēc astoņdesmit dienām.

Kronijs noliecās pie cauruma un nometa lejā lādi, tuvāk sienai. Lāde noblarkšķēja. Tad Kronijs iekarājās uz rokām un nolēca tai pakaļ. Viņš stāvēja uz platas karnīzes, ko veidoja betona plāksne, kas bija nokritusi no šahtas sienas un tā iestrēgusi. Kronijs ieklausījās. Iestājās parastajam pilsētniekam nepanesams klusums, cauruļniekiem saprotams un pazīstams klusums. Kaut kur tālu no griestiem nokrita ūdens lāse un noklikšķināja uz slapjās grīdas. Šis sektors jau sen bija pamests, un te dzīvoja tikai spoki.

Arī apgaitnieki, kas pirms dažiem gadiem apmeklēja šos līmeņus, stāstīja, ka žurkas tur staigā baros un, nedod Dievs, tikt tām nagos - nokodīs. Bet inženieris Razijs teica, ka, izņemot cauruļnieku, bibliotēku neatrast nevienam. Cauruļnieki bija pieraduši staigāt pa tukšiem gaiteņiem vienatnē, viņi nebaidījās no tukšas tumsas. Kronijs bija cauruļnieks. Kronijam bija dienesta atslēga no restu durvīm.

Kronijs apgūlās uz plātnes malas un nolieca galvu tā, ka laternas gaisma apspīdēja lejā esošo. Viņam šķita, ka akas dibenā nozib gaiša ēna.

Kronijs piestiprināja stieples galu pie plātnes malas. Viņš domāja atstāt lādi šeit, bet tomēr baidījās no tās šķirties.

Ieklausījās. Tur lejā skanēja šalkoņa, itkā pa tuneli skrietu žurku bars. Var atgriezties un pateikt inženierim Razijam, ka ceļš uz zemākajiem līmeņiem slēgts. Inženieris pārbaudīt nevarēs. Taču cauruļnieku vadīja vairāk nekā vēlme izpatikt inženierim.

Kronijs paraustīja aiz stieples un sāka nolaisties lejā, pārkāris lādi pār plecu un noliecis galvu tā, lai gaismas stars nepārtraukti būtu vērsts uz leju.

Viņa apavu zoles dobji noplakšķēja uz grīdas. Pa tuneļa dibenu tecēja strauts, un labā pēda uzreiz kļuva slapja - tās zole bija stipri atplīsusi un ejot plakšķēja. Kronijs paspēra soli atpakaļ, piespiedās pie sienas un pagrozīja galvu. Gaismas stars slīdēja pār sienām ar pārrautiem kabeļiem un pazuda tuneļa dziļumos. Bija jāiet pa kreisi, uz lielo zāli.

Aizvakar pēc Lasīšanas viņi sēdēja kopā ar inženieri un invalīdu no azbesta rūpnīcas. Par bibliotēku invalīdam bija pastāstījis viņa tēvs, kurš jaunībā piedalījies lielā žurku izķeršanā un apmaldījies zemāko stāvu tuneļos. Viņš tur bija klīdis trīs dienas un redzējis daudz dīvainu lietu, ko pat neuzdrošinājās atcerēties. Un ieraudzījis eju uz bibliotēku aiz Senču mājokļiem.

- Maz iespēju, - inženieris toreiz teica, - ka no tās kaut kas saglabājies. Žurkas - viens. Mitrums - divi, neparedzēti apstākļi - trīs.

Razijs runāja skaidri, klusi, kā tas arī pienākas inženierim, kuram paklausa bez iebildumiem.

- Uzmanīgi apskati telpas, caur kurām iesi, - viņam teica inženieris. - Tās mums varētu būt noderīgas.

Inženieris sīkāk neskaidroja. Bet Kronijs nejautāja, jo viņa nezināšana bija liela.

Kronijs gāja pa tuneli. Ūdens zem kājām bija auksts, no tā cēlās smakas, un cauruļnieks pēc tām noteica, no kurienes strauts iztek. Bija jūtama mazgāšanas ziepju no kvartālu baseiniem, skābes, nolietotas eļļas un samazgu smaka. Kronijs iztēlojās, kā strauts sakrājas no cauruļu plaisām un, plūstot no viena līmeņa uz otru, atrod ceļu uz Bezdibeni.

Aiz viņa atskanēja šalkoņa, itkā ūdens lāse, notecēja pa sienu. Citam tā būtu neko neizsakoša skaņa tunelī, kas piepildīts ar šalkoņu un pilienu skaņām. Taču Kronija dzirde nekavējoties izdalīja to no simtiem citu pilsētas čukstiem, un viņš lēcienā apgriezās, vienlaikus cenšoties piespiesties pie sienas.

Aiz viņa gāja liela žurka. Viņa nesteidzās, un, kad luktura stars viņu sasniedza, viņa apsēdās un gaidīja, kad Kronijs dosies tālāk. Žurkas kustībās bija nepatīkama mērķtiecība.

Viņš devās tālāk ātrāk, viņam jāsasniedz Senču mājokļi. Kronijs nezināja, kas ir senču mājokļi, bet inženieris Razijs pateica tikai to, ka kādreiz tur noteikti esot bijis pilsētas centrs. Salīdzinoši tuvu siltummezglam un drošā dziļumā. Razijam bija aizdomas, ka pilsēta ir celta otrādi, nevis tā, kā tā iekārtota tagad. Netīrie dzīvoja augstāk. Tas bija dīvaini un pat smieklīgi, bet Kronijs jau saprata, ka pilsētas dīvainības radījuši cilvēki, un, ja nolemsi kādam noticēt, tad vari apšaubīt visu, ko zināji iepriekš.

Pa melno tuneli steidzās mazs, noplīsis cilvēciņš, laternas stars padarīja viņu redzamu tumsā, bet atteikties no gaismas bija vēl briesmīgāk. Žurkas, mitrenes, vaboles, tārpi un spoki varēja redzēt bez acīm. Lai gan Kronijs bija pielāgots šādam ceļojumam daudz labāk nekā citi, pilnīgā tumsā viņš kļuva bezspēcīgs un neaizsargāts.

Žurka tipināja aiz muguras. Ja Kronijs atskatījās, viņa apsēdās un gaidīja. Kronijs meta viņai ar akmeni. Akmens neaizlidoja, un žurka tikai nolieca galvu, it kā saprazdama, ka akmens neaizsniegs. Un tā viņi gāja. Varbūt stundu, varbūt nedaudz mazāk.

Un tad priekšā parādījās gaisma. Zaļgans blāvums, kā atspulgs dziļā ūdenī. Kronijs palēnināja soli. Gaisma šajās vietās nedrīkstētu būt. Tagad viņš nožēloja, ka paņēmis līdzi lādīti. Labuma no tās nekāda, bet skriet traucē. Kronijs atbalstīja roku uz naža roktura, lai nomierinātu nervus, lai gan zināja, ka nazis viņu no žurkām neglābs. Priekšā ir ne tikai Senču mājokļi. Tur varēja palikt senču dvēseles, un tas, kurš satikās ar mirušo dvēseli, nekad vairs neatgriezās. Un Kronijs pēkšņi saprata, cik pārsteidzoši ērts ir viņa mājoklis, un viņš vairs nejuta aizkaitinājumu pret kundzi Ratniju, kura aizstāvēja Kārtību un nevēlēja viņam neko ļaunu. Kronijs saprata, ka tālāk iet nedrīkst. Nav nekādas Bibliotēkas. Inženieris viņu ievilināja šeit, inženieris viņu pievīla, inženieris ir jucis. Pasaulē nav nekā, izņemot Pilsētu un Bezdibeni...

Kronijs apgriezās, domādams, kā atgriezties, lai viņam neiekostu žurka.

Bet žurka vairs nebija viena. Viņas jau bija trīs, un uzvedās kā dzinēji. Tikai, atšķirībā no dzinējiem, nesatraucās, nekliedza un nedauzīja pa skārda bundžām. Viņas gaidīja. Un, kad Kronijs paspēra dažus ātrus soļus viņām pretī, viņas nemuka malā, bet apsēdās uz pakaļkājām, viņu kailās astes kļuva saspringtas un paceltas, kā pirms lēciena.

Un Kronijs neuzdrošinājās iet tālāk. Tā vietā viņš pagriezās un, noliecis galvu, lai varētu paspīdināt laternu zem kājām un nepaslīdētu uz mitrenēm, skrēja uz zaļgano spīdumu. Tas bija nesaprātīgi, bet Kronijs nespēja pārvarēt bailes un riebumu pret žurkām.

Tunelis izbeidzās pēkšņi. Kronijam šķita, ka vēl ilgi būs jāskrien uz zaļgano spīdumu, taču spīdums viņu pievīla. Gaisma bija blāva. Siena zaļgani kvēloja un spīdēja no iekšpuses. Sienu caurumoja miljoniem eju, un zaļie spīdošie kāpuri, kas ložņāja pa ejām, izrāpās uz sienas virsmas, kopā veidojot vispārēju spīdumu, tik spožu, ka tā gaismā bija redzamas mājas uz ielas un tās augstie griesti, no kuriem karājās sen nodzisušas saplīsušas lampas. Griesti kādreiz bijuši nokrāsoti ar zilu krāsu, kuras plankumi, nokrituši uz grīdas, klāja zemi kā mazi ezeriņi.

Šeit varēja iztikt bez laternas. Kronijs nomierinājās. Žurkas kaut kur pazudušas, acīmredzot, palikušas tunelī.

Tātad inženierim Razijam bija taisnība. Kronijs sasniedzis Senču mājokļus. Klintī iekaltās mājas izbīdījās ar nolobītām fasādēm. Dažos logos pat saglabājušies stikla gabali. Stikls pilsētā tika vērtēts ļoti dārgi, un Kronijs nolēma, ka atceļā paņems dažas lauskas: no tām izgatavoja spoguļus.

Kroni piegāja pie tuvākās mājas durvīm un ielūkojās iekšā. Kādreiz mājas grīdu klājusi bieza plastmasas kārta, taču, dodoties prom, saimnieki to noplēsuši, un palikuši sarūsējuša metāla režģi. Priekšējā istaba bija liela. Kronijs nekad nebija bijis tik lielā telpā. Gar sienu, mēģinot paslēpties no gaismas stara, rāpoja mitrenes. Kronijs zināja, ka, ja cilvēki kaut kur dzīvojuši, tad, lai cik rūpīgi viņi savāca aizejot mantas, lai kā ienaidnieki dedzinājuši un postījuši viņu mājokli, tajā vienmēr būs atrodamas cilvēku apmešanās pēdas. Un, ja Kronijs savās apgaitās uzdūrās vietām, kur dzīvojuši cilvēki, viņš tās apskatīja jo rūpīgi, jo pirms daudziem gadiem aizmirstās vai nevajadzīgās mantas, šodien varēja maksāt dārgi. Kādreiz bija vairāk metālu un stikla, kādreiz prata taisīt labu, stipru plastmasu. Un viņi šīs lietas nevērtēja augstu.

Uzmanīgi soļodams pa režģi, lai neizkristu cauri, un ik pa laikam pagaismodams lejā, Kronijs šķērsoja istabu un iegāja nākamajā, izkaltajā klintī. Stūrī zem restēm kaut kas pazibēja. Kronijs pieliecās. ,  Pretī smīnēja ar rūsas putekļiem apklāts galvaskauss. Kādreiz te bijis sprādziens, kas izlauzās cauri režģim, un izveidotajā caurumā iekritis kāds cilvēks. Kronijs pastūma galvaskausu malā un pacēla tērauda ķiveri. Gandrīz nesarūsējušu. Pa augšu stiepās sekste ar ierobiem un garš taisns vizieris priekšā. Kronijs pielaikoja ķiveri. Tā bija nedaudz par lielu, un no oderes paliekām izvirzījās asas skrūves. Kronijs izvilka no lādes āmuru, nolocīja ar to skrūves, tad iebāza ķiverē kaut kādas lupatas. Tagad labāk.

Viņš pagaismoja, bet nesaskatīja neko vairāk kā sausu sagrauztu kaulu un lupatu atliekas. Katram gadījumam viņš notupās, nolaida kāju un ar purngalu parušināja kaulus un lupatas. Un ne velti. Tur bija liels plats nazis. Šādam nazim jābūt lielas naudas vērtam. Kronijs nekad nešķirsies no tāda naža. Tas jānoslēpj drošā vietā, lai neierauga aģenti.

Kronijs sajuta, ka kāds skatās viņam mugurā. Viņš apgriezās. Pie durvīm stāvēja spoks. Garš, zilgans, gaišumu izstarojošs, bezsejas spoks. Kronijs noelsās, pazaudēja līdzsvaru un pakrita, ar elkoni atsitoties pret galvaskausu. Kronijs zināja, ka nomirs, jo viņu atradis tukšās mājas bijušais saimnieks, ļaunais gars, kuru nedrīkst redzēt.

Bet nekas nenotika. Tumšs. Klusums, laterna nodzisusi. labi, ja izslēgusies, un nav sadauzīta. Bez lukturīša no šejienes izkļūt nav iespēju.

Sāpēja kāja. Klibodams, Kronijs šķērsoja priekšējās istabas režgi un palūkojās ārā pa durvīm. Ielu joprojām apgaismoja mirgošana, spoks nekur nebija redzams, taču Kronijs redzēja, ka pāri ielai, nogriežot atgriešanos tunelī, rindā sēž žurkas. Kronijs piedraudēja tām ar nazi. Žurkas pat nepakustējās. Viņas gaidīja. Kronijs noklikšķināja laternas slēdzi, laterna iedegās.

No griestiem nokrita piliens un skaļi atsitās pret ķiveri. Kronijs uzkāpa uz zilās krāsas plēksnes, kas bija nokritusi no ielas griestiem, paslīdēja, noturējās kājās un devās tālāk gar tukšo māju rindu, kas skatījās uz viņu ar melniem caurumiem durvju ailēs. Viņam pakaļ čabēja žurku ķepas. Kronijs paspēja uzspīdināt ar gaismas staru un pamanīja, kā viena no žurkām metās viņam pretī, it kā būtu sūtīta uz priekšu, lai viņu pabiedētu, lai piespiestu viņu skriet tur, kur viņu dzen bars. Kronijs novicināja nazi, un žurka atlēca atpakaļ.

Žurkas atkal sasēdās rindā.

Bet, tiklīdz viņš pavirzījās uz priekšu, trīs uzreiz metās viņam pakaļ un, jau zinādamas par naža nāvējošo spēku, viņas Kronijam netuvojās, bet ņirdza zobus, pielēca pavisam tuvu, izvairījās no asmens un pēc minūtes vai divām savu mērķi sasniedza - Kronijs metās skriet. Viņš sev pavēlēja, lika neskriet, jo tieši to žurkas no viņa gribēja. Bet kājas skrēja pašas no sevis, un viņam bija tām jāpakļaujas, lai nenokristu. Lādīte sitās pret sāniem, ķivere kļuvusi smaga un noslīdēja uz vienu pusi, uz zilajām plēksnēm slīdēja zābaki... Viena no žurkām iekoda kājā un uzreiz atlēca atpakaļ. Viņa vienkārši dzina skriet ātrāk.

Un tad Kronijs saprata, uz kurieni viņu dzen bars. Priekšā, šķērsām šaurajai ejai, kurā viņš ieskrēja, rindās sēdēja baltas žurkas. Tādas pat kā viņa vajātājas. Dzinēji bija panākuši savu...

Cauruļnieks atskatījās. Aiz muguras bija ieeja mājā. Kronijs uzkāpa pa diviem akmens pakāpieniem un nostājās ieejā. Ja viņam neuzbruks no aizmugures, viņš varēs atkauties.

Un tad žurkas metās viņam virsū ar visu baru. Šķita, ka viņas bija vīlušās, ka viņš nav iekritis slazdā. Tās lēca viņam virsū kā mednieki zirnekļi, un viņš cirta un dūra, neskatīdamies, neņemot vērā, ka viņam kož, plēš drēbes, izrauj stērbeles no jakas. Bet katrs uzbrukums, katrs jauns bara uzbrukums piespieda Kroniju atkāpties soli pa solim, lai žurkas nevarētu aizskriet aiz muguras.

Kronijs atļāvās atskatīties. Koridors bija pietiekami šaurs, lai varētu pa to atkāpties, nebaidoties, ka ielenks žurkas. Un viņš sāka atkāpties.

Viņa mugura atdūrās pret kaut ko cietu. Ar brīvo roku Kronijs aptaustīja sienu, vēl nenojaušot, ka ar to visas viņa cerības ir beigušās. Siena bija no nelīdzeniem akmeņiem un pacēlās uz augšu. Tad Kronijs atkal metās virsū žurkām.

Viņas bija gatavas šim uzbrukumam. Grūstot viena otru, šņācot un ņerdzot, žurkas ātri atkāpās atpakaļ dziļāk koridorā, bet, kad Kronijs atgriezās pie aizsprostojuma, tās nekavējoties metās uz priekšu.

Viņu pārņēma truls izmisums, viņš vēlējās tikai vienu - apsēsties, aizvērt acis, un lai nāk, kas nāk. Un bars juta, ka ienaidnieks sāk padoties ...

Bet tad Kronijs saprata, ka nedrīkst apsēsties, žurkas viņam tik un tā neļaus atpūsties. Un vēlme atkarot no žurkām tiesības apsēsties un atpūsties, kam vajadzēja izklīdināt baru, nobiedēt, deva Kronijam izmisīgu spēku. Viņš cirta, mīdīja, spārdīja žurkas ar kājām – tomēr nevarēja tās nobiedēt – barā esošas žurkas nebaidās, bet līķu barjera, kas auga starp viņu un baru, uz minūti palēnināja to virzību uz priekšu. Tad Kronijs pagriezās pret sienu un sāka meklēt tajā plaisu. Viņš sitās pret akmeņiem, grūstīja tos un pēkšņi sajuta, ka viens no akmeņiem padodas, sasveras, iekrīt iekšā. Un, kad, ar zolēm slīdot pa akmeņiem, aizķeroties drēbēm, cīnoties ar žurkām, kas atkal metās viņam virsū, viņš izspraucās, iekrita blakus telpā. Viņš tik tikko bija spējīgs sajust triecienu pret akmens grīdu. Gribējās apgulties un nekustēties... Kronijs kā pusmiegā piecēlās, ar rokām sataustīja no sienas izkritušo akmeni, pacēla to un iesprūdīja atpakaļ melnajā caurumā.

Un pēc tam saļima uz grīdas, izstiepa kājas un aizmirsās. Laterna, kas palika ieslēgta, spīdēja uz augšu, izgaismojot virs galvas dzeltenu apli. Un, iespējams, tāpēc, ka acis sajuta šo gaismu caur aizvērtajiem plakstiņiem, Kronijam šķita, ka viņš staigā pa citu, gaišu, siltu pilsētu, pār kuru vienmēr spīd spoža uguns.

***

Kronijs atvēra acis. Viņš redzēja zeltaino apli virs galvas un sākumā nevarēja saprast, kāpēc virs viņa ir tik daudz zelta. Viņš mēģināja pagriezt galvu, un aplis aizmetās uz sāniem, slīdēja, izgaismojot gar sienu, un Kronijs uzreiz visu atcerējās.

Viņš ieklausījās. Sākumā bija čaukstēšana, pīkstēšana – čaukstēšana bija saprotama un nomierinoša. Žurkas nevarēja atteikties no laupījuma un skrāpējās gar akmens barjeru. Tad viņš saklausīja nopūtu. Ļoti tuvu. Kronijs sastinga. Kāds vēl briesmonis viņam uzglūn tumsā? Un kāpēc vēl nav uzbrucis? Kronijs pārbrauca ar rokām pa auksto grīdu. Pirksti atsitās pret asmens gludo virsmu. Kronijs sataustīja naža rokturi. Tā bija drošāk. Tad viņš atbalstījās uz elkoņiem un pacēla galvu. Gaismas stars skāra tālāko sienu. Kronijs apsēdās. Tad viņš ši akmens maisa stūrī ieraudzīja lupatu kaudzi. Kaudze sakustējās, sastinga, un atkal atskanēja ilga, aizlauzta nopūta. Kronijs nolaidās četrrāpus un, turēdams nazi sev priekšā, piegāja pie lupatu kaudzes.

No lupatām skatījās sejas daļa - sirmi mati, ass, it kā no krīta izgriezts deguns. Zilganais plakstiņš nodrebēja, un atvērās spoža, karsta, neprātīga acs. Tieva, trīcoša roka, kas pacēlās aizsardzības žestā, garie nagi bija vērsti pret Kronija seju, bet roka bija bezspēcīga un nokrita, it kā izkususi lupatu kaudzē.

Pavērās bezzobaina un melna mute. Cilvēks gribēja kaut ko pateikt, bet iznāca tikai sēkšana. Un Kronijs uzreiz neizprata vārdus:

- Ej prom... karavīrs...

- Es neesmu karavīrs, - sacīja Kronijs. - Es esmu cauruļnieks.

- Cauruļnieks... - cilvēks noķērca. - Dzert…

Kronijs saprata, ka arī pats ir izslāpis. Šausmīgi gribas dzert.

- Kur te ir ūdens? - viņš jautāja.

- Tālāk, tur...

Cilvēks spēja parādīt ar acīm dziļāk istabā. Kronijs piecēlās un, pieturēdamies pie sienas, gāja, līdz izdzirdēja plaisā plūstošas tievas ūdens strūkliņas čalošanu. Kronijs nolika ķiveri un ilgi gaidīja, kamēr tajā sakrāsies ūdens, un tad nekavējoties to izdzēra. Tad viņš atkal nolika ķiveri zem strūkliņas un sāka domāt. Šeit dzīvo cilvēks. Tas ir dīvaini, jo cilvēks šajās vietās dzīvot nevar.

Cilvēks gaidīja Kroniju. Lukturis atspīdēja viņa acu zīlītēs.

- Lūk, atnesu, - sacīja Kronijs, lai izdzenātu klusumu.

Viņš noliecās un pacēla cilvēka vieglo, karsto galvu. Tas ilgi dzēra. No lūpu kaktiņiem pilēja ūdens, un Kronijs nodomāja, ka tikai neliela ūdens daļa nokļūst cilvēkam rīklē. Bet viņš nevarēja daudz izdzert. Cilvēks aizvēra acis, bija noguris, viņa galva lēni atgāzās, un Kronijs nobijās, ka viņš miris.

- Pagaidi, - viņš teica, it kā gribētu viņu apstādināt, apturēt, lai neļautu viņam aiziet tumsā, no kuras neviens neatgriežas.

- Esmu šeit, - cilvēks teica negaidīti skaidrā un stingrā balsī. - Sen nebiju padzēries. Es pat neatceros, kad dzēru pēdējo reizi.

No aizvērtiem plakstiņiem noritēja sīkas asariņas, un līdz vaigu iedobēm nostiepās mitras taciņas.

- Tu noteikti esi izsalcis, - sacīja Kronijs. - Man ir ēdiens.

- Paldies, - cilvēks nomurmināja, neatverot acis. - Man vairs nevajag. Esmu noguris. Esmu miris.

- Tu dzīvs, - Kronijs pateica un uzreiz saprata savus maldus. Protams, šis cilvēks jau pārkāpis robežu, aiz kuras vairs nav dzīvības.

- Esmu laimīgs, - cilvēks atkārtoja. - Es padzēros. Un padzēros no cilvēka rokām. Tev nesaprast, cik biedējoši ir mirt vienam, un zināt, ka tās noteikti tiks tev klāt ...

- Tu dzirdēji, kā es šeit atnācu? - Kronijs jautāja.

- Jā. Tikai nezināju, ka tas ir cilvēks. Es nodomāju, ka viņas izlauzušās cauri. Gaidīju, ka viņas uzbruks.

– Es atnācu jau sen? - Kronijs jautāja, baidīdamies, ka atbildē izdzirdēs "trīs dienas".

- Nesen, - sacīja cilvēks. - Tu gulēji tur desmit minūtes.

- Redzēju sapni, - sacīja Kronijs. - sapņoju, ka esmu atradis citu pilsētu.

– Citas pilsētas nav. Es arī sapņoju par citu pilsētu, kurā nav jātrīc un jāgaida nāve.

– Tu domā, ka mūsu pilsēta ir vienīgā pasaulē?

- Jā, - cilvēks ar pārliecību teica. Mūsu pilsēta ir vienīgā. Es biju aizgājis līdz pat Bezdibenim. Es redzēju, kā dejo spoki, un redzēju Balto Zirnekli. Es pazīstu tārpus, kas izdedzina caurumus sienās, un zinu ceļu uz Uguns Ezeru. Bet citas pilsētas nav.

- Tu zini ceļu uz bibliotēku? - Kronijs jautāja. Viņš gribēja pajautāt ceļu atpakaļ pie cilvēkiem, pa kuru doties, nesatiekoties ar žurkām. Bet viņš pajautāja par bibliotēku.

- Iedod vēl ūdeni, - sacīja cilvēks. - Man iekšā viss deg.

Kronijs pacēla ķiveri pie viņa lūpām. Cilvēks dzēra ilgu laiku, un arī Kronijam sagribējās padzerties.

- Bibliotēka - tā ir vieta, kur glabājas vecās grāmatas, - sacīja Kronijs. - Grāmatās rakstīts par Pilsētu Augšā.

- Kam vajadzīgas grāmatas? - pateica cilvēks un apklusa. Iestājās ilgs klusums, un Kronijs atkal dzirdēja, kā aiz sienas skrāpējas žurkas. Tad cilvēks pajautāja: - Tu meklē ceļu uz bibliotēku?

- Jā.

Kāpēc tev vajadzīgas grāmatas? Tu esi cauruļnieks. Tu neesi mācījies.

Kronijs nebija mācījies. Gadu viņš pavadīja kā māceklis. Viņš prata mazliet lasīt, saprata pazemes eju shēmas un zināja tieši tik daudz, lai kļūtu par labu cauruļnieku. Pēc tam, nostrādājis vairākus gadus, viņš iemācījās sadzirdēt caurules un uzzināja, kā no stacijas uz pilsētu pa kabeļiem pārvietojas elektrība.

- Bet es mācījos, - cilvēks teica un atkal apklusa, viņam ar katru minūti kļuva grūtāk runāt. - Grāmatas... tās lasa vairs tikai žurkas.

Cilvēks pasmējās, sarīstījās, viņam aizrāvās elpa, un tad, it kā baidīdamies, ka nepaspēs, ierunājās ātri un uzstājīgi:

– Es biju inženieris. Es pārkāpu Kārtību. Iemīlēju kunga Spela meitu. Mitrene mūs izsekoja. Mani vajadzēja iemest Bezdibenī... Bet es dzīvoju te, visu redzēju, zinu, kur atrodas Ugunīgais ezers...

Viņš pēkšņi pacēla galvu un skaļi un stingri jautāja:

- Kā viņa dzīvo? Kā ar veselību cienījamai jaunkundzei Hērai Spelai? Viņa ir laimīga?

Kronijs nepaspēja uzķert cilvēku, un viņa galva skanīgi, it kā tukša, atsitās pret plāno lupatu kārtu. Kronijs saprata, ka cilvēks drīz mirs.

- Kā nokļūt bibliotēkā? - viņš pieliecās tuvu klāt. Elpo? Vēl elpo? - Kā nokļūt bibliotēkā?

Cilvēka lūpas sakustējās.

- Ej pie spokiem ... ej tālāk, caur durvīm ...

Un viss.

Gar aizgruvumu skrāpējās žurkas. Cilvēks te bija dzīvojis bez gaismas, lavījies pa koridoriem, slēpies, baidījies, gribēja dzīvot. Viņam tuvojās nāve, un viņš nezināja, kur aizbēgt no nāves.

Kronijs pabīdīja malā lupatas un pataustīja, vai uz cilvēka krūtīm ir dzelzs plāksnīte – identifikācijas zīme ar viņa numuru un vārdu. Kad cilvēks nomirst, zīme viņam tiek noņemta. Tā pieņemts. Cauruļnieks ieslidināja plāksnīti kabatā. Tad pagaismoja telpas stūros — lauskas, aplī sakrauta akmeņu kaudze, iekšpusē nomelnējusi, iespējams, pavards, dzelzs stienis — ierocis. Kronijs ieraudzīja savu lādīti. Viņš par to bija pavisam aizmirsis, un, ieraudzījis, nopriecājās, gluži kā senu draugu saticis. Kronijs pārbaudīja, vai akmens turas droši, viņš negribēja, ka pie šī cilvēka nokļūtu žurkas. Un aizgāja, neatskatījies.

Aiz strautiņa, kur Kronijs satecināja ūdeni, viņš nonāca pie durvīm. Sākumā viņš pat nesaprata, ka durvis ir no tērauda. Tas bija brīnums, ka kāds aizmirsis, atstājis šeit durvis no īsta tērauda.

Aiz durvīm bija tukšs. Sejā vēdīja viegla auksta gaisa elpa, un Kronijs saprata, ka priekšā ir liela tukša telpa.

***

…Tā bija dīvaina zāle. Kronijs neko tādu nebija redzējis. Tā bija augsta, un tā trīs sienas bija gludas, it kā nopulētas. Un ceturto aizņēma spīdīgs, laika nesabojāts vairogs. Vairogā bija daudz caurumu, tur kādreiz bijušas ierīces, mehānismi, un tas viss  izņemts, izvilkts, izrauts, izgriezts, no visurienes rēgojās vadu gali, saliekti stieņi - kad cilvēki aizgāja no šejienes, viņiem nerūpēja tīrība un kārtība - grāba, sagāza ratiņos un aizveda. Un Kronijs zināja, ka aizveda ar ratiņiem, jo vieni, kuriem bija nolūzis ritenis, stāvēja netālu no vairoga, un uz tiem bija sakrauti apaļi instrumenti ar bultām un cipariem, spīdīgas kastītes un kārbas, stikla caurules, daudzkrāsaini vadi un lampas.

Šāda bagātība šokēja Kroniju. Katra metāla kastīte, ja no tās izmestu pildījumu, maksātu vairāk, nekā Kronijs nopelna pa mēnesi. Citām lietām Kronijs vienkārši nezināja cenu... No zem tehnikas kaudzes rēgojās auduma stūrītis. Kronijs pavilka. Materiāls bija plāns kā zirnekļu tīkls, mīksts un pārsteidzoši stiprs. Žēl, ka gabals tāds mazs. Kronijs atvēra lādīti un ielika iekšā salocīto audumu. Tad nespēdams atturēties pacēla vairākas kastītes, no kurām rēgojās vadi. Atstājis lādīti, ieskatījās ratos. Un tad viņu pārņēma tād cilvēka sarūgtinājums, kurš tikko paēdis sātīgas, bet vienkāršas, nepretenciozas pusdienas, bet galdā tiek celts izsmalcināts gards ēdiens. Ratiņos bija vesels auduma rullis. Bija arī kastīte ar instrumentiem, smalkiem kā zobārstam, tur bija stiepļu tinumi mīkstā izolācijā... Kronijs izkratīja no lādītes savas mantas, atritināja desmit olektis auduma un nogrieza ar nazi. Izmeta instrumentus. Meta lādē citas lietas, cenšoties ņemt tās mazākās, jaunākās un spīdīgākās. Lādīti nevarēja aizvērt. Kronijs izņēma mantas un bāza kabatās. Viņam bija grūti novērsties, bija grūti aiziet. Viņš aizmirsa par bibliotēku, aizmirsa, kā grasījās atgriezties atpakaļ augšā. Viņš "pārēdās" ar spīdīgajām lietām.

***

…Kronijs ievilka elpu. Viņam paveicies. Viņš ir bagāts līdz mūža galam. Viņš varētu aizmirst par citu pilsētu un bibliotēku, jo bagātam cilvēkam nevajag sapņot par to, kā nav...

Blakus stāvēja Spoks un skatījās, kā bagātais cauruļnieks grūda kabatās ieguvumu. Spoks viņam nedraudēja, bet izdarīja ko tādu, ko no spoka nevarēja sagaidīt. Viņš noliecās un pacēla putras gabalu, kas Kronijam bija nokritis uz grīdas. Visparastākā putra, kādu vāra no pelējuma un ķērpjiem un pievieno pēc garšas mazus riekstiņus, kas aug uz sienām. Spoks pagrozīja putras gabaliņu, paostīja to. Spokam bija rokas, kas neizskatījās pēc cilvēku rokām, galva bez acīm un mutes. Mute atvērās uz krūtīm, un Kronijs bija satriekts. Spoks ēda viņa putru. Spoks varēja ēst, kas nozīmēja, ka gaismas stabs, kas nozīmēja drošu nāvi tam, kurš to redzējis, nebija nekāds gars. Gariem ēst nevajag.

Cauruļnieks atcerējās mirstošā cilvēka pēdējos vārdus, kurus viņš uzskatīja par murgiem. Viņš bija teicis: "Ej pie spokiem."

Un tad Kronijs pajautāja:

- Kur ir bibliotēka?

Spoks sāka atkāpties un nolika atlikušo putras gabalu uz akmens, it kā būtu atjēdzies un nobijies. Kronijs nodomāja, ka viņam vajadzētu saprast cilvēku valodu.

— Ēd, man nav žēl, — Kronijs atkārtoja neceļoties kājās. Viņš pietupies, ar rokām taustīja kabatas, kas bija piepildītas ar krāmiem.

Un tad spoks paspēra soli tuvāk, pacēla atlikušo putru, un kunkulītis pazuda mutes caurumā, kas atvērās uz krūtīm. Kronijs varēja apzvērēt, ka spoka mute tikko bija atradusies citā vietā. Divas pēdas zemāk. Taču arī cilvēka spējai brīnīties ir robeža. Spoks, kas klausa cilvēkam, vairs neizbrīnē.

- Es tev iedošu vēl, - sacīja Kronijs, neuzticēdamies spokam un vēlēdamies viņu pielabināt. Varbūt tās ir lamatas? Varbūt viņš pielikts šīm lietām, lai tās sargātu?

- Ceļu uz bibliotēku man parādīt vari?

Spoks saprata. Tas peldēja Kronijam pa priekšu, kurš paņēmis lādīti un nazi viņam sekoja. Laternas starā spoks šķita pavisam bāls, it kā veidots no tvaikiem. Viņam nebija kāju. Viņam nebija nekā tāda, kam vajadzētu būt normālam cilvēkam. Bet viņš ēda putru. Kronijs sataustīja kabatā vēl vienu gabalu. Nodomāja: atdošu. Viņi, droši vien, reti dabū putru.

Viņi atkal iedziļinājās koridorā ar vadiem gar griestiem un cauruļu posmiem zem kājām. Lādīte novilka roku. Kronijs sarauca pieri. Tikko bija domājis tikai par vienu – pēc iespējas ātrāk atgriezties mājās, kļūt bagātam. Bet tagad viņš atkal dodas uz bibliotēku, lai gan ar katru soli, ar katru minūti atgriešanās kļūst arvien bīstamāka. Vajadzīga viņam tā bibliotēka! Tā nevienam nav vajadzīga. Kronijs lamāja, pierunāja sevi bet paklausīgi sekoja zilo dūmu stabam, nolaizdamies arvien dziļāk pilsētas pazemē, arvien tuvāk un tuvāk Ugunīgajam Bezdibenim. "Nē, no tādiem kā tu, Kronij," viņš dzirdēja vecākā meistara balsi, "no tādiem nekādus inženierus neiztaisīt. Tavas smadzenes tam nav piemērotas.

Viņi apstājās strupceļā. Zem kājām bija kvadrātveida plātņu grīda.

- Kur tu mani atvedi? - Kronijs nobijās.

Spoks savilkās bumbā, nolaidās uz vienas no plātnēm.

Kronijs piegāja tuvāk. Spoks atvirzijās. Zem kājām atskanēja dobja atbalss. Tur bija tukšums.

- Sapratu, - sacīja Kronijs. Gandrīz piebilda "paturi lādīti". Pamēģināja iebāzt pirkstus spraugā starp plāksnēm, taču sprauga bija par šauru. — Kādu stieni, — Kronijs sacīja spokam.

Tas nepakustējās.

Kronijs atcerējās, ka pēdējā gaitenī, pa kuru viņi nāca uz šejieni, gulēja kaut kādi stieņi.

- Es tūlīt, - viņš pateica.

Viņš iegrūda stieni spraugā, un plāksne padevās gandrīz uzreiz. Kronijs izmanījās, satvēra to aiz malas un atmeta nost.

- Šeit ir dziļi? - Kronijs jautāja.

Viņš negaidīja atbildi, apgūlās uz malas. Stars sasniedza apakšu. No iekšpuses nāca tāds sauss siltums, par kādu parasti sapņo, atgriežoties no darba. Grīda nebija tālu. Parasts stāvs, desmit olekšu. Spoks aizslīdēja viņam blakus, nolaidās un attālinājās no cauruma. Kronijs varēja nojaust, ka tas viņu gaida, tikai pēc zilā mirdzuma.

Kronijs nolēca lejā. Grīda sāpīgi iesita pa pēdām. Stars šaudījās gar koridora sienām. Jau kurā šodien? Grīda bija silta.

Spoks jau virzījās pa koridoru, un Kronijs turpat izdarīja vēl vienu pārsteidzošu atklājumu. Pārsteidzošāku nekā tikšanās ar spoku vai bēgšana no žurku bara.

Uz koridora sienām bija uguns pēdas, it kā kāds būtu skrējis pa to ar degošu dūmainu lāpu rokā. Bet citādi te viss bija pa vecam, it kā cilvēki no šejienes būtu aizvākušies tikai vakar. Šeit bija sauss un viss bija saglabājies. Gan plastmasa pie sienām, gan plastmasas pārklājums zem kājām, gan durvis, īstas durvis dažādās krāsās, lielas un mazas, gan lampas zem griestiem, pārklātas ar stikla kupoliem. Lādīte, kas tikko bija bijusi dārgums, uzreiz pazaudēja savu vērtību. Bija jātiek prom no šejienes, vajadzēja parunāties ar pareizajiem cilvēkiem - sarīkot uz šejieni ekspedīciju, iemācīt spokiem padzīt žurkas. Viņiem garšo putra? Reda dēļ viņi dabūs tik daudz putras, ka pārēdīsies. Un Kronijs nedzīvos būcenī apakšējā līmenī, viņam būs māja augšējā līmenī. Pats direktors, kungs Kalgars, klanīsies viņam un aicinās uz savu personīgo liftu. Kronijs barosies ar saldām sēnēm un apprecēs kādu skaistu jaunu dižciltīgu meiteni, un neviens neuzdrošināsies viņu raidīt prom vai tiesāt. Kundze Ratnija no rīta iznāks no savas mājas un paklanīsies kungam Kronijam un pati aicinās viņu mazgāties kvartāla baseinā... Te nu Kronijs pabrīnījās, cik muļķīgi aizklīst viņa domas. Galu galā, ja viņam būtu māja augšējā, tīrīgo līmenī, kāpēc viņam būtu jāmazgājas kvartāla baseinā un no rīta jāsatiek kundzi Ratniju? Viņš aizmirsīs par tādas nenozīmīgo eksistenci. Jo, runā, ka pats Kalgars kādreiz bijis nabags. Un viņa tēvs strādājis rūpnīcā. Kalgars vadījis bandu, kas zagusi varu no šahtām... lai gan tas, iespējams, ir meli. To cauruļnieki runā aiz skaudības. Kungs Kalgars ir dzimis tīrīgo līmenī. Pietiek paskatīties uz viņa rokām. Bet varbūt drīz vien arī par Kroniju runās: "Paskatieties uz viņa rokām, vai viņš kādreiz varētu būt bijis cauruļnieks?"

Kronijs gāja, sapņoja, bet dvēseles dziļumos zināja, ka nekad nenokļūs pie tīrajiem. Viņa plāns bija neizpildāms – viņam nekad neapmānīt blēžus. Visu dabūs tie. Turklāt viņš nebija pārliecināts, ka vēlas būt kungs Kalgars un dzīvot kunga Kalgara mājā. Lielais noslēpums, kas bija atklājies Kronijam, pasakains pirms ceļojuma sākuma, tagad bija daudz reālāks un svarīgāks par visiem vecajiem, salauztajiem dārgumiem, kas gulēja šajos gaiteņos. Te bija pārāk daudz dārgumu. Kronijs varēja viegli realizēt savu bagātību, ja vien tā ietilpa lādītē. Bet tādu bagātību...

Un Kronijs neieskatījās istabās un sānu gaiteņos. Viņš steidzās pakaļ zilajam stabam. Viņš pārliecināts gāja garām atvērtām un pievērtām durvīm, garām pamestām ķiverēm un no spīdīgiem audumiem izaustām portjerām, garām atvērtām kastēm, kurās glabājās dažādi instrumenti, garām kadzē samestām šautenēm un garām patronu kastēm, garām apgāztiem metāla krēsliem un zaļām pudelēm. .

Spoks apstājās pie aizvērtajām durvīm. Tas gaidīja, kad Kronijs viņu panāks.

- Šeit? - Kronijs jautāja.

Spoks stāvēja nekustīgi.

Kronijs atgrūda durvis un atradās bibliotēkā.

Šeit bija tik karsts, ka uzreiz izžuva lūpas. Laternas stars klīda starp augstajiem rāmjiem, uz kuriem balstījās metāla plaukti. Grāmatas stāvēja, gulēja plauktos, sakrautas kaudzēs uz grīdas. Kronijs zināja, kādām grāmatām vajadzētu izskatīties, jo viņš bija redzējis Kārtības grāmatu un, pieņemot darbā, zvērēja pie Likuma grāmatas.

Kronijs paņēma vienu no grāmatām no plaukta un ieraudzīja, ka tā ir sadegusi. Tāpēc bija melnais iesējums un melnās lapu malas. Kronijs turēja rokās grāmatu un lepojās ar sevi, jo bija atnācis tur, kur neviens cits nebija nokļuvis, un bija atradis bibliotēku. Tagad viņš tur rokās grāmatu.

Kronijs to atvēra, un lapas sabruka putekļos. Melns putekļu mākonis lēnām nokrita uz grīdas. Vēl viena grāmata sabruka pat pirms viņš paguva to pacelt no plaukta. Tā kļuva par pelēku pelnu kaudzi, kurā melnēja sadegušas papīra plēksnes.

Kādreiz bibliotēkā bijis briesmīgs karstums. Ugunsgrēks nez kāpēc neizcēlās, bet viss šeit bija pārogļojies, izjucis, saikne pārtrūkusi, un papīrs zaudējis spēku.

Kronijs staigāja starp plauktiem, ignorējot karstumu un smacīgumu, un spoks atkāpās viņa priekšā. Viņš pieskārās grāmatām, dažreiz mēģināja pacelt kādu no plaukta. Bet, ja grāmata nesajuka rokā, tā aizgāja bojā, tiklīdz to atvēra.

Vajag taču, tik ilgi iet un atrast pelnus! Kronijs izmisumā noslaucīja no plaukta veselu rindu grāmatu, viņa roka iestrēga putekļos, un spoks kā zils tārps pastiepās pret viņu un apdedzināja ar elektrību. Nesāpīgi, bet apdedzināja. Spoks nevēlējās, lai cilvēks nogalinātu grāmatas.

Kronijs uz spoku neapvainojās.

- Piedod, - viņš teica. - Grāmatas ir mirušas.

Spoks nomierinājās.

Cauruļnieks izņēma no pelniem trīs lapiņas,apdegušas gar malām un iebāza tās kabatā. Lai ir vismaz ir kāds pierādījums, ka viņš bijis bibliotēkā.

Cits Kronija vietā nebūtu apbēdināts. Vai ir iespējams salīdzināt kaut kādas grāmatas ar īstu ieguvumu.

Bet Kronijs bezmērķīgi klaiņoja pa karsto koridoru, attālinoties no bibliotēkas, un neredzēja apkārt izmētātās bagātības.

Spoks apsteidza Kroniju, viegli pieskārās viņam, un ķermeni pārņēma auksti drebuļi. Pie spoka Kronijs jau bija pieradis. Un pat pie viņa dīvainībām.

Kronijs sataustīja kabatā putras gabalu. Mazs gabaliņš, pēdējais. Bet Kronijam ēst negribējās. Viņš padzertos ūdeni.

Kronijs pasniedza gabalu spokam.

- Kaut nu tu varējis runāt, - sacīja Kronijs. – Varbūt ir vēl kāda bibliotēka?

Bet pats jau zināja, ka diez vai būs vēl kāda.

- Noguris esmu, - sacīja Kronijs. - Tu man parādīsi kā tikt no šejienes ārā?

Kad viss jau beidzies, uztraukums Kroniju uzreiz nepameta. Viņš atgriezās realitātē ar pauzēm, it kā vienu pēc otras laužoties cauri papīra starpsienām.

Lādīte kļuva ar katru soli arvien smagāka.

Spoks atkal peldēja pa priekšu, bet pēc dažām minūtēm sastinga pie sienas un sāka tajā ielīt, saplokot, izplūstot pa to un pamazām pazuda sienā, kā ūdens, kas ielīst plaisā.

Kad Kronijs aizgāja tajā vietā, viņš tiešām ieraudzīja plaisu. Tās dziļumā zilgmoja spoka pēdas.

- Ehei! — iesaucās Kronijs, piespiedis ķiveri pie spraugas. - uz kurieni? Es šeit neizlīdīšu.

Bet zilais spīdums jau bija pazudis tumsā. Laternas stars bez uzlādes novājinājies, dzeltenīgs un neuzticamais pazuda piemēslotajā koridorā, un no tā dzeltenās gaismas tumsas klusums kļuva vēl saspringtāks un bezcerīgāks. Cilvēks noguris, viņš atdotu visus lādītes dārgumus, lai redzētu, kā dienesta koridorā blāvā ķēdē deg lampas. Un viņš vairs netic, ka kādreiz tās ieraudzīs, jo pa dienu nolaidās tik ilgi un aizgāja tik tālu no viņam zināmajām vietām, ka vairs nevarēs atrast ceļu atpakaļ. Un, ja ietu pa savām pēdām, tad šķēršļus nepārvarēt. Viņš nevarēs uzkāpt tur, kur ir kvadrātveida plāksne, viņš baidīsies atgriezties kamerā, kur guļ mirušais, un atvēt aizsprostojumu. Kas cilvēkam šajā gadījumā atliek? Viņam jāiet uz priekšu.

***

Kronijam sāpēja mugura, kāju muskuļus vilka krampji. Viņš nolēma atpūsties. Pagājis jau tik daudz laika, ka stunda agrāk, stunda vēlāk,  atgriezties vienalga par vēlu. Viņš nevēlējās apstāties koridorā – jebkurā brīdī te varēja uzskriet nejauša žurka. Jāatrod istaba. Ar durvīm.

Tāda istaba tika atrasta kādu simts soļus tālāk. Kronijs pārbaudīja, vai durvis aizveras droši, un pēc tam paskatījās, vai iekšā nav kāds paslēpies. Istabā atradās galds un vairāki krēsli.

Kronijs aizvēra durvis un apsēdās uz krēsla. Krēsls nobrīkšķēja, bet izturēja. Krēsls bija ērts, tādu aiznest mājās. Sāka mocīt karstums un slāpes. Un jo ilgāk Kronijs sēdēja, jo vairāk viņam slāpa.

Viņš nolēma pasnaust, taču nekas no tā nesanāca – mutē bija sausums un tajā neiederējās mēle. Viņš pamēģināja domāt par kaut ko citu, bet acu priekšā stāvēja straume un varēja dzirdēt, kā ķiverē ielīst ūdens strūkla.

Kurš šeit bija pēdējais? - domāja Kronijs. Kurš sēdēja pie šī galda un, aizejot, nometa zem galda pistoli? Kronijs, nepieceļoties, pastiepa roku un pacēla to. Pistole bija neliela, labi veidota, rokturis iegūla plaukstā. Kronijs nekad nebija turējis rokā šaujamieroci, taču viņš, protams, zināja, kā tas darbojas. To zināja katrs zēns. Pistole ir arī kvartāla sargam. Reiz Kronijs redzēja, kā kvartāla sargs nošāva blēdi. Cilvēks atskrēja no cita stāva, un viņu vajāja aģenti. Un kvartāla sargs viņu nošāva.

Kronijs pastiepa roku ar pistoli, notēmēja uz istabas stūri un nospieda sprūdu. Viņš negaidīja, ka pistole izšaus: galu galā tā te bija nogulējusi daudzus gadus. Pistole noraustījās viņa rokā, istabu apgaismoja spilgts zibsnis, kaut kas sabruka, un nāsīs iecirtās asa uguns un putekļu smaka. Pirmā kustība bija aizmest pistoli, izmest, bet roka negribēja šķirties no ieroča, pirksti stingri turēja rokturi.

Kronijs piecēlās un piegāja pie sienas, kur bija raidīts šāviens. Lode caurdūrusi plastmasas apvalku, saplēsa sietu, kas plastmasu stiprināja pie akmens, un pašā akmenī izveidojies padziļinājums ar izkusušām malām. Apbrīnojama bija jauda, ko saturēja šī mazā un ērtā mašīna, kas nogulējusi tik daudzus gadus, lai pamostos pēc pirmās pavēles.

Kronijs paskatījās apkārt,  vai ir vēl palikušas pistoles patronas. Viņš apstaigāja galdu, atgrūda krēslus. Vidējā atviktnē atrada divas aptveres ar patronām. Apakšējā bija kaut kādi papīri, plānu grāmata - Kronijs padomāja, ka, ja tie ir vecās pilsētas plāni, tad tie būs ļoti noderīgi, un paņēma grāmatu. Dīvaina veiksme. Bibliotēkā bija tūkstošiem grāmatu, bet tās visas gājušas bojā. Šeit - tikai viena, bet pilnīgi vesela.

Aizejot, Kronijs atkal paslidināja laternas staru pa sienām un ieraudzīja attēlu. Tas bija mazs un krāsains. Kronijs piegāja klāt, pavērsa pret to lukturīša staru.

Attēlā bija redzama Pilsēta.

Tā Pilsēta, par kuru runāja inženieris Razijs, kurai tik ļoti noticēja cauruļnieks Kronijs, ka pat devās meklēt bibliotēku.

Vakar Kronijs bija tikai cauruļnieks. Tiesa, viņš bija bijis uz Lasījumiem un dzirdējis par Aizliegto. Taču šodien Kronijs jau zināja, kā izskatās Pilsēta. Un viņš to parādīs citiem. Kronijs noņēma attēlu no sienas. Viņš ātri gāja pa koridoru tālāk, it kā zinātu, kur jāiet.

Drīz parādījās lifta šahta. Bet tā bija tukša un gāja uz augšu un leju kā melna aka. Cauruļnieks atskatījās. Pie lifta akas vienmēr jābūt avārijas kāpnēm.

Bija arī kāpnes. Iecirstas klintī. Pēc dažiem soļiem izrādījās, ka tās aizbērtas tā paša stāva līmenī, kur atradās slepenā plāksne. Bet Kronijs sprieda, ka aizsprostojumam nevajadzētu būt nepārvaramam. Drīz viņš atrada savu stieni, ar kuru izkustināja betona plātni. Viņam izdevās palēkt malā laikus. Betona un plātņu gabali nobira pa kāpnēm, un Kronijs, kad nosēdās putekļi, uzkāpa par stāvu augstāk. Viss viņam izdevās, un mugura un kājas arī vairs nesāpēja.

Kronijs uzkāpa vēl divus stāvus un tālumā ieraudzīja blāvu gaismu.

Lai sasniegtu gaismu nācās iet ilgi. Tunelī agrāk bija kursējuši vilcieni. Tagad tas bija pilns ar tukšiem no sliedēm noskrējušiem vagoniem. Nācās izspraukties starp tiem un sienu, un tad izlīst caur šauro spraugu zem pašiem griestiem. Un, kad Kronijs pārvarēja arī šo šķērsli, izrādījās, ka gaisma, kas dega kā atvērtas krāsns durvis, laužas cauri apaļam caurumam tuneļa galā.

Bija tik karsts, ka Kronijs ar pirkstiem pārbrauca pār vaigu, lai sajustu, vai nav sasprēgājusi āda. Tomēr Kronijs sasniedza sarkano apli, no kura nāca nevienmērīgs elsojošs troksnis.

Caurums galvas līmenī bija noklāts ar apdegušu, melnu režģi. Aizsegdams seju ar piedurkni, Kronijs ieskatījās bedrē un paspēja saskatīt milzīgu dobumu, kura apakšā burbuļoja, uzbrieda, liesmoja karstām mēlēm, pūta, rūca un nopūtās ugunīgs šķidrums. Uz sienām liesmoja uguns atspulgi, kas gāja uz augšu un apdzisa kaut kur neredzamā augstumā. Tur augšā cēlās pelēki dūmi un iestiepās kā skurstenī. Šur tur dobuma sienās bija redzami caurumi - ieejas tuneļos un gaiteņos. Kādreiz te arī bijusi pilsēta, bet daļa no tās sabruka iekšā, vai, gluži otrādi, Ugunīgā Bezdibeņa mēles caururba, izdedzināja pilsētas sienas un izkausēja to. Un katastrofas mērogs piepildīja Kroniju ar bailēm pret Bezdibeņa spēku, no kura dusmām nevarēja paslēpties un palūgt piedošanu.

Pie Bezdibeņa ilgāk nebija iespējams nostāvēt. Kronijs baidījās, ka aizdegsies drēbes un iztecēs acis.

Viņš steidzās atpakaļ, pārrāpās pār vagoniem un atrada kāpnes. Pēc dažiem pagriezieniem kāpnes beidzās. Šoreiz aizsprostojums bija tik pamatīgs, un par tā izjaukšanu nevarēja pat sapņot. Kronijs nokāpa zemāk esošajā stāvā un nokļuva bezgalīgā tukšu koridoru, zāļu, pamestu telpu labirintā. Kaut kur tālumā pazibēja žurkas ēna, un Kronijs izšāva tajā virzienā, atriebdamies par bailēm, ko žurku bars lika viņam piedzīvot. Viņš nepaskatījās, vai trāpījis, un steidzās tālāk, tikai viena mērķa vadīts – tikt augstāk. Pēc stundas viņam paveicās – viņš uzgāja stāvoša, smirdoša ūdens peļķi un padzērās. Drīz vien uzgāja kabeli, kas gāja uz augšu pa šauru šahtu. Kabelis bija zem strāvas, kas nozīmē, ka augšā ir pilsētas nomale, apakšā - siltummezgla stāvi ...

2. nodaļa INŽENIERA LEMENA ZĪME

Izkāpis no lifta, Kronijs kādu minūti vilcinājās. Vai nu dodieties mājās, paslēpt lietas vai reģistrēties pie meistara - galu galā cauruļnieks bija pazudis, var sākt meklēt. Un tad saprata - vienalga būs jāstāsta, ka apmaldījies vai uzbrukušas žurkas. Aizvilks uz iecirkni, pratinās un varbūt sitīs. Tāpēc labāk, ja nekā nav līdzi. Un mājās doties bīstami. Labāk iet tieši uz Lasīšanu. Tur viņš visu atdos inženierim, visu pastāstīs un kopīgi izlems. Vienmēr ir svarīgi zināt, kur doties, kam uzticēties. Iepriekš, līdz brīdim, kad viņš negāja uz Lasījumiem, cauruļnieks dzīvoja viens pats. Tāpat kā daudzi.

Kronijs gāja pa vāji apgaismotajām ielām uz māju, kurā notika Lasīšana. Viņš bija ļoti noguris, un ielas, smagās, kaitinošās cilvēku mājokļu un samazgu smakas, hlorēta ūdens, piedegušas putras un sēņu smakas, sieviešu ķildu skaņas, bērnu gaudošana - parastā dzīve, par kuru viņš tikko bija sapņojis izmisumā, klaiņojot pa tumšajiem koridoriem, šķita garlaicīgas un nožēlojamas. Pat dīvaini, ka viņš nesen tiecās pēc visa tā. Un negribējās ēst. Tikai trulas sāpes vēderā.

Starp sienām, kas veidotas no sīkiem fragmentiem, veda akmens pakāpieni, un aiz šīs plaisas pavērās tumšs tunelis - šķērsiela. Kronijs apstājās. Aiz muguras neviena nav. Viņš paņēma lādīti kreisajā rokā.

Kronijs trīs reizes pieklauvēja pie durvīm. Pagaidīja un pieklauvēja vēl divas reizes.

Izkāmējusi meitene ar sapinkātiem matiem atvēra durvis par diviem pirkstiem un pajautāja:

- Ko vajag?

- Es pie liftu meistara, Kreda, - sacīja Kronijs. - Ārstēt zobus.

- Tu šodien kavējies, tēvocīt, - sacīja meitene. - Ko tu man atnesi?

- Nav nekā, - sacīja Kronijs. – Pat putru atdevu.

- Kam tu atdevi putru?

- Spokam. Viņš tev sveicienus sūta.

Meitene klusi iespiedzās. Kroni pastūma viņu malā un iegāja zemā, šaurā koridorā. Piecus soļus pa labi durvis. Kronijs pagrūda tās.

Lasīšana ritēja pilnā sparā.

Inženieris Razijs ieraudzīja Kroniju, bet nepārtrauca savu runu. Pārējie atskatījās. Kronijs klusi apsēdās blakus kalnrūpniecības skolas zēnam, kurš vienmēr vairījās no cauruļnieka, jo bija tīrīgais.

- Mums stāsta... - Razijs tikmēr turpināja, un Kronijs centās nenovērst uzmanību, ieklausīties viņa vārdos, lai gan zināja, ka viņa ziņas ir daudz svarīgākas par paša inženiera Razija vārdiem. Bija patīkami zināt, bet Kronijs nesteidzās. Kur steigties, kad esi starp savējiem un lādīte guļ uz ceļiem.

- Mūs pārliecina, - inženiera balss, šķiet, atskanēja no tālienes, - ka šāda Kārtība nolikta jau ilgu laiku. Mūs pārliecina, ka neviens cits kā dievs Reds un citi dievi lielākajai daļai cilvēku likuši dzīvot mūžīgā pustumsā, dubļos, baidoties pazaudēt putras gabalu, nomirt no slimībām un skatīties, kā mirst viņu bērni. Un vai mūsu melnajās katakombās ir daudz bērnu? Ar katru gadu paliek arvien mazāk...

Istabā atradās piecpadsmit cilvēki. Kronijs viņus pazina visus vai bija redzējis iepriekš. Lampa zem melna kupola karājās tieši virs Razija šaurās galvas, un šī iemesla dēļ viņa uzpampusī seja šķita asiem vaibstiem, apņēmīga.

Kad Kronijs pirmo reizi runāja ar Raziju, viņš centās uz viņu neskatīties. Viņš baidījās domāt, ka cauruļniekam blakus var sēdēt īsts inženieris, kurš dzīvo augstākajā līmenī un tik tīri ģērbjas. Inženieris bija Kārtības ienaidnieks, un katrs no piecpadsmit šeit sanākušajiem varēja doties uz iecirkni, to pateikt un iegūt jaunu istabu vai pat pacelties par līmeni augstāk. Bet tas nenotika, un Kronijs zināja, ka viņš pirmais metīsies aizsargāt savu inženieri. Jo pilsētā var būt simts un vairāk inženieru, bet Razijs ir viens.

Patiesībā Razija seja bija labsirdīga. Tikai maza. Tik mazu inženieri Kronijs vēl nebija redzējis. Inženieri labi ēd un viņiem nav augoņu. Viņi neklepo un nekļūst akli. Tāpēc inženieri vienmēr ir garāki un stiprāki par cauruļniekiem, audējiem vai šahtniekiem. Bet inženieris Razijs bija sīks, kā audējs. Viņam bija caurspīdīga āda un zem tās redzamas vēnas. Viņš agri pazaudēja matus, un tāpēc nesapratīsi, cik viņam gadu, vai viņš vecs, vai jauns. Viņš vienmēr runāja laipni un lēni, it kā vispirms atkārtotu katru vārdu pie sevis. Bet dažreiz viņš uzvilkās, un viņa balss kļuva skaļa un skaidra - cita, liela un spēcīga cilvēka balss, rokas šķita garākas, un pirksti pasvītroja vārdus, lika punktus frāžu beigās, vai vicināja izsaukuma zīmes. .

- Bērnu jau tā pārāk daudz, - sacīja šahtnieks, kurš izskatījās kā ogles gabals, tikpat spēcīgs un bezveidīgs, - viņi tik mirst.

Bet inženieris viņu neklausījās.

- Mums saka, ka cilvēki ir radīti lai dzīvotu tumsā. Tātad, kāpēc viņiem ir acis?

- Lai redzētu, - atbildēja kāds no tumsas. - ja nebūs acu, kā mēs tevi redzēsim?

- Bet tumsā mūsu acis neredz, - sacīja inženieris. - Žurkas iztiek bez acīm. Mitrenes iztiek bez acīm.

- Spoki arī, - sacīja Kronijs.

- Nu, spokiem ar to nav nekāda sakara, Kronij. Tas ir izdomājums, lai cilvēki nebāztu degunu tukšajos koridoros.

- Spoki ir, - sacīja Kronijs. – Es vienu pabaroju.

Visi sāka smieties. Pat inženieris Razijs pasmaidīja. Meitene iebāza savu izspūrušo galvu durvīs un dusmīgi jautāja:

- Gribiet lai uz ielas sadzirdētu?

- Ar ko pabaroji? — jautāja šahtnieks.

- ar ko? Protams, ar putru, — Kronijs attrauca.

- Ar putru! - aizrīdamies smējās jauniņš kalnrūpniecības skolas audzēknis.

Bet Kronijs nodomāja, ka koridori, kuros viņš pavadīja visu dienu, atrodas pavisam netālu. Ikviens var tur aiziet. Nav grūti. Tiesa, nav zināms, vai izdosies palikt dzīvam. Bet aiziet nav grūti. Vienkārši nevienu tas neinteresē.

— Nomierinieties, — Razijs apsauca. - Es turpinu. Kāpēc dažiem cilvēkiem ir tumšāka āda, bet citiem gaišāka, kāpēc dažiem cilvēkiem ir tumšas acis, bet citiem gaišas? Kāpēc man bija gaiši mati bet Kronijam mati ir tumši? Kam vajadzīgas šīs krāsas un toņi tumsā? Jūs sakāt, ka Dievs cilvēkiem deva acis, lai viņi varētu redzēt, bet viņi tumsā vienalga neredz. Tātad Dievs izgudroja arī gan elektriskās, gan eļļas lampas? Un uzreiz atdeva cilvēkiem?

- Uguns atnāca no bezdibeņa,-  sacīja frizieris Begi, kurš bija ļoti izglītots, prata lasīt, mācījās skolā un viņam vajadzēja kļūt par ierēdni, taču nez kāpēc nekļuva.

- Bet pirms tam? — inženieris jautāja. - Pirms tam cilvēki klīda pa gaiteņiem un sadūrās viens ar otru ar deguniem? Nē, cilvēki dzīvoja citur. Sen, tik sen, ka visi par to aizmirsuši. Tagad dzīvojam klintīs izcirstās mājās, ejam pa ielām, kuras pārveidotas no alām. Bet kas bija pirms tam? Pirms radās pilsēta? Kur cilvēki dzīvoja agrāk?

Kronijs par to jau bija dzirdējis. Gadu gaitā, klejojot pa dienesta tuneļiem, viņš pats daudz ko izdomāja no tā, par ko runāja inženieris. Viņš zināja, ka pilsēta agrāk bijusi lielāka nekā tagad. Ka tajā bijis vairāk cilvēku un vairāk visādu lietu.

- Paskatieties, cik slikti mūsu pilsētā darbojas apgādes sistēmas. Cauruļnieks jums pateiks, ka caurules un kabeļi ir visu laiku jāmaina. Ka ar katru dienu kļūst arvien grūtāk atrast aizstājējus, un mēs nepārtraukti sūtām īpašas vienības uz pamestiem līmeņiem, lai atrastu tur iekārtas un lietas, kas kādreiz tur aizmirstas. Ko tas nozīmē? Pirmkārt, pilsēta kādreiz bijusi lielāka nekā tagad. Otrkārt, lietas, kuru mums trūkst un ko nevaram izgatavot, piemēram, kabeļi vai izolācija tiem, ir vai nu izgatavotas ārpus pilsētas, vai arī pazaudēts un aizmirsts to izgatavošanas noslēpums.

- Pareizi, - sacīja šahtnieks. - Pagājušajā mēnesī mēs iegājām sektorā, par kuru neviens nezināja.  inženieris tūlīt izsauca aģentus, un mūs aiztrieca. Mēs vēl brīnījāmies, no kurienes aiz šahtas iela.

- Es uzskatu, ka agrāk cilvēki dzīvoja citur. Pirms daudziem gadiem viņi ieradās šeit un uzcēla pilsētu. Viņu bija vairāk nekā tagad, un viņi dzīvoja labāk. Bet cilvēks nevar mūžīgi dzīvot tādā vietā kā mūsu pilsēta. Cilvēki pamazām izmirst. Cilvēkiem jāatgriežas savās mājās. Kur?

- Uz Pilsētu Augšā, - sacīja Kronijs.

- Jā. Un es ticu, ka agrāk bija Pilsēta Augšā. tur kur gaisma, kur nav šauru un tumšu koridoru, bet plašas telpas, kur no zemes līdz griestiem tūkstošiem olekšu...

- Oi, - jūsmīgi sacīja meitene, kura noklausījās.

- Šodien es atvedu pie mums mācītu cilvēku, cienījamo Ralu Rodiju, kurš zina vairāk nekā visi tīrīgie kopā. Viņš aprēķinājis laiku, kad mēs šeit nokļuvām, un zina, kur un kāda bija mūsu pilsēta agrāk.

Kronijs šo večuku agrāk nebija redzējis. Viņš sēdēja tumsā, aiz Razija, klausījās, sakumpis krēslā, ar tik pelēku seju, ka tā saplūda ar sienas krāsu.

Razijs apsēdās, un večuks pagājās uz priekšu, noliecās pār galdu, lai atbalstītu uz tā savas platās plaukstas. Vecīša acis slēpās dziļi zem uzacīm un izskatījās pēc tumšām bedrēm.

- Sen neesmu runājis ar cilvēkiem, - sacīja večuks.

Visi kas bija istabā aizturēja elpu. Viņi jau bija pieraduši pie inženiera Razija, viņš bija gandrīz kā savējais. Varēja nepiekrist inženierim un pat strīdēties.

Bet večukā bija kaut kas galīgs. Tas ko pateiks viņš būs patiesība. Un tai būs jātic, vai patīk vai nē.

- Cilvēki mani atrada, un es esmu pateicīgs liktenim, ka pirms nāves vēlreiz varu pateikt patiesību.

Vecīša vārdi bija smagi, tos varēja turēt rokās un sajust to smagumu.

- Cilvēks ir dzimis tur.

Vecītis noņēma vienu roku no galda un norādīja uz augšu, un visi ar acīm sekoja rokas kustībai.

- jums stāsta melus, ka pasauli radījis dievs Reds, un tā vienmēr ir bijusi tāda kā tagad. Pasaule bija citāda. Ja jūs uzkāpsiet līdz pēdējiem līmeņiem un izlauzīsieties cauri zemei, varat nonākt pie cilvēces šūpuļa. Mēs dzīvojam kā žurkas pasaules pagrīdē. Reālā pasaule ir tūkstošiem reižu lielāka par mūsējo. Lai tiktu līdz tās griestiem, jākāpj pa kāpnēm visu dienu. Tajā, augšējā pasaulē nekad nav tumšs. Kvēloša karsta uguns pie griestiem. Bet tā nav smaga uguns. Tā ir bezķermeniska un spilgta, un tāpēc griesti vienmēr mirdz ar zeltainu krāsu.

Vecais vīrs nolaida roku un sāka klepot. Visi klusēja.

– Bet kāpēc tā pasaule, tik milzīga un skaista, cilvēku pamesta? Jo cilvēki nebija tās cienīgi. Viņi strīdējās, plēsās, karoja savā starpā. Viņi nogalināja bērnus un sievietes, viņi aplaupīja vājos. Un vājie bēga no stipro varas. Un tad stiprie saprata, ka vajag iedzīt cilvēkus būros, no kuriem nav izejas. Tad vājie būs paklausīgi. Stiprie nolaidās, pazemē un visus aizveda līdzi. Un viņi dzīvo pazemē un ir aizmirsuši, ka ir cita pasaule, ka ir gaisma, un koki, un upes, zeltaini no augšējās gaismas. Tā es saku. Es zinu.

Vecais vīrs lēnām nosēdās krēslā un, šķiet, pazuda ēnā. Tikai viņa elpošana, tik dziļa kā mašīnai, piepildīja telpu.

- Kas ir koki? — klusi jautāja jaunais skolnieks.

- Tie ir milzīgi sausi ķērpji, - sacīja vecītis. - Viņi izaug daudzu olekšu augstumā un aizsedz cilvēkus no spilgtas gaismas, ja viņiem pienācis laiks atpūsties.

- Tie nav nekādi ķērpji, - klusi iebilda Kronijs, kura lādītē bija attēls. – Tie ir kā stabs kurš izplešas uz augšu.

- Paklusē, - inženieris apsauca Kroniju. - atkal fantazē.

Viņš negribēja apvainot vecīti.

- Nemaz nefantazēju, - sacīja Kronijs. Un griesti nav zeltaini. Tie ir zili ar baltiem plankumiem.

- Šodien Kronijs sasparojies, - sacīja jautrībnieks Trukozs, rakstvedis no aušanas fabrikas. – Viņš nav cauruļnieks, bet fantazētājs.

Večuks neteica neko. Viņš bija pieradis, ka viņam netic. Bet Kronijs nesteidzās parādīt attēlu. Viņš to parādīs tikai inženierim. Tikai viņam, un tad viņi izlems, ko darīt tālāk. Ir lietas, kas ir kopīgas visiem. Ir lietas, par kurām bīstami stāstīt citiem. Cilvēkiem grūti noticēt jaunajam. Kronijs viegli noticēja, un visi viņu uzskatīja par sapņotāju. Pat Razijs.

Piecēlās ļoti kalsns, sakaltis cilvēks ar dzeltenām acīm, kas kvēloja apspiestā niknumā. Viņš lāpīja bļodas un krūzes trīspadsmitajā stāvā darbnīcā.

- Mēs velti tērējam savu laiku! - viņš kliedza. – Mēs vienmēr tikai tērējam laiku, pļāpājam, pļāpājam, drīz būsim veci. Dodiet man bumbu, un es uzspridzināšu visu šo cietumu.

- Pagaidi, - Razijs mēģināja viņu apturēt.

- Gaidu jau otro gadu. Un Mrokijs gaida. Un gaida otrs bārdainais. Ko mēs gaidām? Jaunas pasakas par Pilsētu Augšā? Man uzspļaut zelta griestiem. Tu dod man ieroci, un es apšaušu visus tīrīgos.

— Tevi nošaus ātrāk, — sacīja rakstvedis.

Balsis savijās kamolā. Kronijam no noguruma dūca galva.

- Nomierinieties, - mēģināja pierunāt inženieris Razijs. – Domājat, agrāk nebija karstgalvju, kas ķēra pēc akmens vai nūjas?

- Bija, -  no tumsas noķērca večuks. - Es arī biju viens no viņiem. Tikai sen, ļoti sen. Mēs gājām pa lifta šahtām, bet viņi meta lejā gāzes granātas. Un tad sameta kūdītājus Ugunīgajā Bezdibenī. Viņi tos lēnām nolaida uz tērauda trosēm, lai  ilgāk dzirdētu kliedzienus ...

- Mums nav ieroču, -  sacīja Razijs. - Mēs neesam pārliecināti, ka citi mums sekos. Cik daudzi mūs atbalstīs pat nabadzīgo līmenī?

- Nē, - sacīja Kronijs. - Mūsu kvartālā līdzi ies maz cilvēku.

- Var sūtīt pareizus cilvēkus, un viņi tiks pie direktoriem.

- Nogalinās viņus, un ko pēc tam? Atnāks jauni direktori.

- Arī viņus nogalināsim, - kalsnais uzstāja.

- Mums cilvēki ir jāmāca, jāpaskaidro, ka tā dzīvot vairs nav iespējams. Mums jāsadabū ieroči... - Razijs atkārtoja.

- Ieročus dabūt var, - sacīja Kronijs.

- Sapņotājs Kronijs, - smējās rakstvedis.

Kronijam beidzās pacietība. Viņš izvilka no kabatas pistoli.

- Es zinu, kur atrodami ieroči, zinu, kur atrodas munīcijas kastes! -  Jūs esat pieraduši, ka cauruļnieks ir neizglītots, cauruļnieks ir muļķis, no cauruļnieka var gaidīt tikai pasakas! Tad nu klausieties manas pasakas...

Un viņš pēkšņi ieraudzīja sevi no malas. Nodriskāts, netīrs cilvēks vāji apgaismotā telpā vicina pistoli. Cilvēki, apmulsuši, no viņa vairās varbūt pat nesaprot, kas tur viņam rokā, bet viņus nobiedējis kliedziens un žesti.

- Un vēl es zinu... - viņš klusītēm teica.

Inženieris Razijs jau bija blakus. Viņš pastiepa roku un teica:

- Dod šurp. Tā nav rotaļlieta.

- Lai pastāsta, kur atrodas ieroči, - sacīja Kalsnais. - Tā ir armijas pistole. Es pazīstu.

Razijs padomāja. Tad pacēla roku.

- Pagaidiet, - viņš teica. - Mums jāparunā. Es negribu teikt, ka neuzticos jums. Bet ieroči ir ļoti svarīgi. Kas būs, ja mūsu vidū izrādīsies kāds vājš cilvēks un par to uzzinās varas iestādes? Ieroču noliktava var izmainīt visu. Visas pilsētas likteni. Es lūdzu atļauju mums ieiet dzilākajā istabā. Kopā ar cauruļnieku. Lai viņš pasaka tikai man vienam.

Razijs ar tieviem, vājiem pirkstiem satvēra Kroniju aiz elkoņa un aizveda aiz starpsienas. Viņš ieslēdza spuldzi. Inženieris apsēdās uz kastes un norādīja Kronijam uz otru.

- Tu šodien biji lejā? - viņš jautāja.

- Jā. Es gribēju pateikt vēlāk, bet sanāca tā.

- Par vēlu nožēlot, - sacīja Razijs.

Aiz starpsienas ienāca večuks.

- -Es drīkstu, - viņš teica. - Tiek uzskatīts, ka es jau sen esmu miris. Bet es varu būt noderīgs.

- Protams, - sacīja inženieris. - Runā, Kronij. Tikai īsi.

- Varbūt mums vajadzētu pagaidīt, līdz visi aizies prom?

- Nē. Cilvēki gaidīs, kad mēs viņiem pateiksim.

Kronijs nolika uz galda lādīti. Atvēra to. Augšpusē bija attēls. Viņš to nolika uz galda.

- Tur bija zili griesti, - sacīja Kronijs.

Vecītis noliecās pār attēlu tā, ka sirmie mati gandrīz pieskārās augstajām mājām un zaļajiem kokiem.

- Tā var būt nosacīti, - sacīja večuks. - Māksliniekam šķita, ka zilā krāsa labāk piestāvēs baltajām mājām. Nosacītība.

- Vai tad tas ir uzzīmēts? — inženieris jautāja. – Man šķiet, ka tas kaut kādā mehāniskā veidā ir nokopēts no realitātes.

- Tā ir Pilsēta Augšā, - sacīja vecītis. - Agrāk tajā dzīvoja cilvēki.

Vecītis ar trīcošu roku noglāstīja attēlu, un Kronijam gribējās viņu apturēt, jo plauksta bija netīra, gandrīz melna, un attēls varēja sasmērēties.

- Atradi bibliotēku? - jautāja inženieris Razijs.

- Es atradu bibliotēku, bet tur ir ļoti karsts. Grāmatas sabrukušas. Bet es atradu vienu...

Viņš izņēma grāmatu.

- Tas ir viss, ko es no turienes varēju atnest.

Razijs ātri pāršķirstīja lapas.

- Tā ir veca grāmata, - sacīja večuks. - Īsta vecā grāmata. Agrāk tādas drukāja ...

- Ļoti interesanti, - sacīja Razijs. - Šeit ir sektoru plāni. Jāapskatās. Stāsti tālāk.

– Es biju Senču pilsētā un pamestajos sektoros. Spoks man parādīja ceļu tur, kur agrāk nebija cilvēku.

- Atkal spoks,-  Razijs atmeta ar roku.

- Labi,-  sacīja Kronijs. – Es zinu, ka spoku nav, bet es viņu pabaroju ar putru. Ieroči atrodas netālu no bibliotēkas.

Kronijs mēģināja paskaidrot, bet paskaidrojumi sanāca nesaprotami. Razijs klausījās divas minūtes, tad teica:

- Sarežģīti. Gan žurkas, gan mirušais, gan Ugunīgais Bezdibenis...

– Tur bija sektori. Esmu dzirdējis, - teica vecītis. - Daļa pilsētas esot iekritusi bezdibenī…

Aiz starpsienas atskanēja troksnis, it kā būtu nogāzta vesela rinda krēslu.

- A-a-a! - kāds īsi nokliedzās.

Kliedziens pārtrūka, un tā vietā atskanēja cīņas troksnis, lāsti un balss:

- Lampu!

Šķindņa. Sitieni. Balss:

- Ne no vietas. Citādi šausim!

Kāds nekavējoties ielauzās aiz šķērssienas un īsi jautāja:

- Šeit? Kas šeit ir?

Razijs jau vilka Kroniju aiz rokas dziļāk, apgāzdams kastes. Aiz muguras atskanēja dipoņa un brīkšķi.

Razijs, krītienā uz priekšu, izvilka Kroniju caur kādu spraugu, lādīte aizķērās, un likās, ka to kāds sagrābis. Viņi skrēja pa šaurām akmens ejām, noripoja pa tumšām slidenām kāpnēm, ar ribām un elkoņiem skaitot pakāpienus, un atradās šķērsielā, aiz  ar sarūsējušām dzelzs loksnēm apvilktas lielās mājas stūra.

- Skrien mājās, - Razijs klusītēm teica. - Rīt šajā pašā laikā pie Mosili veikala.

- Stāvi, - Kronijs teica, - es…

- Līdz rītdienai. Bēdz, - inženieris pazibēja zem blāvas laternas un pazuda starp mājām.

Kronijs palika stāvot. Viņš saprata, ka jāskrien tālāk no šejienes, ka šeit ir bīstami, ka jebkurā mirklī vajātāji var atrast to ceļu, pa kuru viņi bija izkļuvuši no mājas. Bet bēda bija tā, ka Kronijs nezināja, kurp skriet. Viņam nepaspēja pateikt Razijam, ka nokavējies atgriezties no maiņas, ka viņu jau meklē, ka viņš nevar iet mājās, jo, iespējams, mājās jau gaidīja kvartāla apsargs.

Liktenis dažu minūšu laikā apgrieza Kronija dzīvi kājām gaisā, izgrieza to uz āru. Viņš pārdzīvoja pilnīgu vientulību, kad cīnījās ar žurku baru, viņš sazinājās ar spoku, kura eksistencei netic neviens prātīgs cilvēks, viņš atgriezās pie cilvēkiem un sajuta savu nozīmi citu vidū un uzreiz atkal izrādījās vientuļš, pilnīgi viens. Jāatrod pajumte. Līdz rītdienai. Bet rīt inženieris Razijs kaut ko izdomās.

Uz ielas ir kluss. Pilsētnieki nomierinājušies, bērni aizmiguši, un saimnieces pārstājušas lamāties. Drīz nodzisīs gaisvadu lampas, un tad pa ielām kaiņos tikai zagļi un apsargi, bet vienkāršam cilvēkam labāk degunu laukā nebāzt.

Kronijs paņēma lādīti un izgāja uz ielas. Laternas, kas vienmēr bija likušās tik blāvas, žilbinoši mirdzēja. Viņš mēģināja iet lēnām, kā noguris cauruļnieks, kurš atgriežas no apgaitas. Lai gan vairs nevarēja pateikt, vai ir noguris vai nē. Viņš bija noguruma otrā pusē.

- Stāt, - aiz muguras noskanēja.

Noskanēja klusi, ar pārliecību, ka viņš neaizbēgs. Un Kronijs spēja pārvarēt rāviena impulsu, kas dzima viņa kājās, vēlmi aizlēkt sāņus un skriet pa šaurajām šķērsieliņām, paslēpties kādā tumšā stūrī.

Kronijs stāvēja un lūdza Dievu, lai tie izrādītos laupītāji. Viņš zināja, ka laupītāji cauruļniekiem neuzbrūk. Ko paņemt cauruļnieka lādītē? Un laupītāji nesaka "stāt" tik pārliecinoši, it kā neviens neuzdrošinātos viņiem pretoties.

- seju pret sienu, - teica tā pati balss. - atbalsties uz rokām.

Kronijs negribēja palaist vaļā lādīti. Viņš to pacēla.

- Lādīti uz zemes.

Kronijs pakļāvās. Viņš stāvēja neērtā pozā, ar kājām prom no sienas un balstīdmies pret to ar plaukstām. Un viņš ieraudzīja roku, kas pasniedzās pēc lādītes. Uz piedurknes bija sarga uzšuves.

Kronijam bija taisnība. Zagļi cauruļniekiem neuzbrūk.

Viņu aizveda uz iecirkni. Kvartālnieks Ratnijs, resns kā cūka ar sīku mazu galvu, viņu ieraugot, pārmetoši to pakratīja, jo vienmēr no sevis tēloja stingru, burkšķīgu, bet taisnīgu visa kvartāla tēvu.

— Ai ai, — viņš teica, — cauruļnieks Kronijs. Ko tu darīji tajā sliktajā kompānijā? Nē, ne velti mana sieva šorīt lūdza tevi sodīt. Būtu tevi sodījis un paglābtu no smagāka nozieguma.

- Kur viņu? - sargs jautāja.

- Pagaidām lai pasēž kamerā, - sacīja Ratnijs. Kamēr atnāks pēc viņa...

Policists pagrūda Kroniju mugurā, un tas sabruka uz ar vaidiem, nopūtām, apslāpētām balsīm pilnās kameras akmens grīdas. Kāds Kronijam pazīstams, bet uzreiz neuzminēt kas, kliedza:

- Tā ir kļūda! Nekavējoties atlaidiet mani! es sūdzēšos!

nočīkstēja restes atgriežoties savā vietā. Aiz ārdurvju spilgtā četrstūra apsargu soļi izgaisa uz dežurantu priekštelpu.

- Kas te ir? - jautāja Kronijs, tupēdams uz ceļiem.

- Bet kas pats tāds esi?

- Tas esi tu, Kalsnais? — Kronijs nočukstēja. - Te es, cauruļnieks.

- Nepazīstu nekādu cauruļnieku, - attrauca Kalsnā balss. Kalsnais runāja skaļi un dusmīgi.

Un viņam pretī atsaucās cita neskaidra, it kā no alas, balss:

- Pareizi, neviens šeit viens otru nepazīst. Dīvaini, ka jums tas iepriekš nav mācīts.

Runāja večuks. Kronijs pazina arī viņu. Tātad noķerts arī večuks. Vecītim bija taisnība. Ja kāds iekritīs, mācīja inženieris Razijs, atcerieties, ka esat šeit nejauši, ka nezināt ne par kādu Lasīšanu. Tas ir jūsu pašu interesēs. Sirsnīga nožēla vienmēr pastiprina vainu. Atzīsies, ka esi zaglis - tevi paturēs nedēļu un izmetīs ārā - kurš gan grib barot zagli? Atzīsies, ka biji Lasīšanā, un tu nokļūsi apakšējā šahtā, kur cilvēks iztur mēnesi. Vai varbūt tevi nemaz neaizvedīs līdz šahtām.

- Es nevienu šeit nepazīstu, - sacīja Kronijs.

- Pareizi. Viņi noteikti šeit iesēdinājuši savu putniņu. Mēs viņu neredzam, bet viņš tik klausās, - sacīja večuks. - Ar labu nakti, jaunie cilvēki. Līdz rītam nevienu nesauks. Tagad paši ies atpūsties. Neaizmirstiet, ka apsargs arī ir tikai cilvēks. Viņam tāpat sieva un bērni, un viņš steidzas mājās. Prēmija, ko viņš saņems par sliņķu bara noķeršanu, kuri plānojuši aplaupīt dienesta tuneli, ir niecīga. Ar to nepietiks pat nedēļai ērtas dzīves.

Večukam neviens neatbildēja, bet Kronijs saprata to, ko saprata arī pārējie. Viņi bija sapulcējušies, lai aplaupītu dienesta tuneli.

- Bet es neko nezinu, - atskanēja balss. Kronijs pazina skolnieku. Es gāju pretī pazīstamai meitenei, un apmaldījos. Pajautāju, kur jāiet, pirmajā mājā kas pagadījās, bet tur ielauzās sargi. Mani mājās gaida. Mans tētis ir šahtas vadītājs. Šeit ikviens var apstiprināt, ka es tikko biju atnācis.

- Viņš pie manis nāca, - atsaucās izspūrusī meitene, kas bija atvērusi durvis. - Viņš mani mīlē.

Viņa sāka ķiķināt. Tad pēkšņi skaļi ieraudājās.

— Klusu, — vecītis miegaini sacīja. - Tu traucē man gulēt.

Kronijs nolēma, ka arī viņam vajadzētu pagulēt. Apguldamies, viņš klusi sacīja, zinādams, ka visi viņu dzird:

- Es esmu cauruļnieks. Gāju pa ielu, bet mani pēkšņi aizturēja. Es pat nezinu, kāpēc. Kaut kāda ķeršana bija, vai?

- Es jau arī nezinu, - sacīja večuks. - Neviens neko nezin.

Durvju aile iešļāca sejā spožu gaismu, un uz sliekšņa parādījās melns sarga siluets.

Kurš te ir cauruļnieks? - apsargs jautāja.

Kronijs neatbildēja. Viņš jau bija aizsnaudies, sasildīdamies pie kāda sāna.

- Cauruļnieks Kronij, nāc ārā.

Luktura stars sāka slīdēt pāri sejām.

- Ei, kvartālniek, - pasauca sargs. Parādi mums savu cauruļnieku. Viņš kaut kā vilcinās nākt ārā.

Ratnijs pasmīkņāja, un viņa resnais liemenis aizklāja durvis.

Tad Kronijs piecēlās un pateica:

- Es esmu cauruļnieks. Aizmigu. Atvainojiet, kungs kvartālniek.

- Viņš nav parasts cauruļnieks, - sacīja Ratnijs. - jau sen pievēršu viņam lielu uzmanību. Ja paskatīsiet melno zīmju skaitu, ar kurām es atzīmēju viņa vārdu reģistrā, uzzināsit manu aizdomu dziļumu.

Kronijs domāja, ka, kamēr viņš kamerā snauda, kvartālnieks žurnālā bija salicis reģistrā visu savu melno zīmju krājumu.

- Skaidrs, kvartālniek, - sacīja sargs. Viņš pagāja malā, lai Kronijs varētu paiet garām, un izrādījās, ka viņš ir garš, tādā pašā augumā kā cauruļnieks, lai gan šaurāks plecos, tikai viņam bija labi nomazgāta zila āda un gara, šaura seja ar mazu, mīkstu mutīti. Dažreiz tīrīgo bērni iet strādāt par sargiem, lai uzturētu kārtību.

- Nu re, cauruļniek, pieķerts esi, - sargs diezgan jautri sacīja un parādīja baltus, stiprus zobus.

- Nesaprotu, - sacīja Kronijs,  - gāju pa ielu, mājās gāju.

- Nāksies mums pastaigāties, cauruļniek, - sacīja sargs. - Kopā ar lādīti. Bet lādītē tev kaut kas tāds, ko pat kvartālnieks nekad nav redzējis. Brīnumi, un nekas vairāk.

- Ja jūs runājat par lādi, tad es to visu atradu tunelī. Man uzbruka žurkas.

- Pasteidzies, - sacīja sargs.

Nebija tālu jāiet. Gandrīz pretī iecirkņa telpām klintī bija noslēptas tērauda durvis. Cauruļnieks par tām zināja un pat kaut kā  bija azgājis uz speciāla lifta šahtu, kad tur notika avārija. Bet parasti vienkāršos cauruļniekus tur nelaida. Slepenajai apsardzei bija savi remontētāji. Spels atslēdza liftu ar atslēgu, kas karājās viņam ap kaklu. Šis lifts tika izmantots, ja bija nepieciešams sargus ātri pārvietot no līmeņa uz līmeni.

Spels bez skatīšanās nospieda trešo pogu no augšas.

Lai arī ne pēc savas gribas, toties pabūšu tur, domāja Kronijs, un, it kā uzminējis viņa domas, Spels sacīja:

- Citādi tu nekad nebūtu ticis augšā, cauruļniek smirdīgais. Pateicies slepenajai sardzei.

Kronijs teica:

- visdziļākā pateicība.

Par ko dabūja pa kaklu.

Lifts strauji, gandrīz bez čīkstēšanas uzlidoja augšā, un arī tā durvis atvērās bez čīkstēšanas, tik pazīstamas, ja iznāca bieži braukāt ar liftu.

Pie izejas jau gaidīja cits sargs. Tīrā uniformā un spīdīgos apavos. Viņš paklanījās kungam Spelam. Tas sagrieza Kronija roku aiz muguras, un viņi ātri, gandrīz skriešus, steidzās pa tukšo, ar baltām un zilām kvadrātveida flīzēm bruģēto ielu. Iela bija izslaucīta, māju durvis tumšojās uz gludo, gaišā krāsā krāsoto fasāžu fona, kas izvirzījās tālu no klints. Arī ielas griesti bija augsti, divreiz augstāki nekā zemākajos līmeņos, un nokrāsoti zilā krāsā.

Kroniju no lifta ieveda trešajā mājā, kurā bija daudz gaismas, pat vairāk nekā kvartāla iecirknī, un lampas bija pārklātas ar matētiem pārklājiem. Tiesa, viens vai divi pārklāji bija salauzti un salīmēti kopā – cauruļnieka acs vienmēr trenēta, kad runa par bojājumiem.

Kroniju ieveda baltā tukšā telpā un lika pagaidīt. Kungs Spels izgāja pa baltajām durvīm un, atgriezies, plati un gandrīz draudzīgi uzsmaidīja.

- Nāc, - viņš teica, - ejam, cauruļniek. Būs mazgāšanās.

Kronijs viņu pārprata. Sarāvās, domāja, ka sāks sist. Bet blakus istaba izrādījās karsta, mitra, ar garu, zemu soliņu. Otrā galā - pie griestiem caurules ar paplašinājumiem galos. Kroni šaubās atskatījās uz Spelu. Tas bija nikns, bet jautrs.

- Izģērbies, - sacīja Spels. - Tūlīt mazgāsies. Ko es tev teicu? Domāji, ka sitīsim? Neceri pārāk. Tu pats nesaproti, kāds tagad esi liels putns. Nu ģērbies nost, cik var runāt?

Un Spels iesita Kronijam pa ausi. Tā jau bija saprotama sarga un cauruļnieka saruna. Bez naida iesita, bet sāpīgi.

Kronijs pašūpoja galvu un paklausīgi sāka izģērbties.

- Velc nost visu, - sacīja Spels. Kādreiz dušā esi mazgājies?

- Ko?

– Palūk nemazgātais netīreli. Cik daudz uz tevis kukaiņu!

- Nemaz neesmu tik netīrs, jūsu žēlastība, - sacīja Kronijs.

- Pats ar nomazgātos, - sacīja Spels. - Pie jums ciemosies, nedēļu jākasās.

Kad Kronijs izģērbās, Spels ar nūjas galu uzmanīgi pastūma viņu zem caurulēm.

- Bail skatīties, cik cilvēki var būt netīri, - Spels jautri sacīja. - Un kā bezdibenis vēl nepaņem?

Kronijam bija neērti stāvēt kailam sarga priekšā. Spels ar nūju iedzina Kroniju kabīnē, ieslēdza ūdeni, un tas sāk plūst no augšas asās tievās strīkliņās, kā no izrūsējušas caurules. Spels atkāpās un aizvilka plastikāta aizkaru.

- Ja par karstu, - viņš teica, - pagriez labo krānu pa kreisi.

- Labi, - sacīja Kronijs. Ūdens norāva, noplēsa no ķermeņa netīrumu un putekļu kārtu. - Varbūt ir ziepes?

- Nekaunīgs kļūsti, - sacīja Spels. - Domā, ka esi uzaicināts uz Direktoru padomi.

Pret sienu atsitās ziepju gabals un noslīdēja uz grīdas. Kronijs to pacēla. Karstais ūdens nomazgāja arī nogurumu. Kronijs atvēra muti un padzērās – ūdens bija dzidrs, saldens. Daudz labāks nekā baseinā.

- Izslēdz ūdeni, - sacīja Spels. - Tavas skrandas atnesa.

- Bet uz kurieni bija aiznesuši?

- Caur tvaika kameru izlaida. Vari uzskatīt, ka esi pārģērbies tīrās drēbēs.

Spels izslēdza ūdeni, Kronijs tik tikko paspēja nomazgāt ziepes. Pameta viņam sarullētu dvieli. Sievietei veselai kleitai.

Jaka, bikses, Kronija zābaki — viss, nožēlojami, neizskatīgi gulēja šeit, šajā gaišajā istabā, smaržojot pēc tvaika.

- Bet tu esi spēcīgs, - sacīja Spels. - Tev vajadzētu dienēt slepenajā apsardzē, nevis dumpoties.

— Es nedumpojos, kungs, — Kronijs lēnprātīgi nomurmināja.

Viņš ģērbās lēnām. Drēbes šķita svešādas.

- Palūk, uzvilki savas lupatas, - Spels ar patiesu izbrīnu sacīja, - un nav cilvēka. Cauruļnieks, un viss.

- Pašu šajās lupatās apģērbt, arī kļūsi par cauruļnieku, - sacīja Kronijs.

- Es tevi nesitīšu, - Spels iesmējās, redzot, kā Kronijam roka paceļas pie galvas, sargājoties to no nenovēršama sitiena. – Tu esi interesants cilvēks. Zini, ka tevi sitīs, bet runā pretī.

- Es vienmēr tā, - sacīja Kronijs. - Visi mani sauc par fantazētāju.

- Kas sauc? - Spels nevainīgi pajautāja.

- A... - un Kronijs apklusa.

- Nu, tad klusē, - sacīja Spels. - Mēs visu zinām bez tevis. Tā tevi sauc Lasījumos. Tāpēc, ka tu esi īpaši bīstams noziedznieks. Tu gribi mūs visus uzspridzināt. Un citus arī mudini.

- Es? Jūs maldāties, kungs!

– Tu esi žurka. Ej!

Spels iegrūda Kroniju uzgaidāmajā telpā un apturēja viņu lielu, augstu divviru durvju priekšā.

- Drīkst? - viņš jautāja, ieskatīdamies.

- Ved iekšā, - atsaucās zema balss, un Kronijs iztēlojās resnu vīrieti, līdzīgu kvartālniekam Ratnijam, tikai ar masīvu galvu un uzacīm, kā večukam.

Aiz liela, Kronija istabas lieluma galda, sēdēja sīks, bet ļoti plats cilvēks. Viņa sejas galvenā iezīme bija izvirzītā, nokarenā piere, kas it kā izspieda uz āru acis, un tās, zilas un ļoti gaišas, bez skropstām, bija it kā pielīmētas no ārpuses. Sākot ar melnu mundieri, kas ir vienkāršs kā priestera toga, un beidzot ar retajiem pa vidu izķemmētajiem matiem, cilvēciņš personificēja Kārtību.

- Aha, te nu mēs esam, - viņš laipni teica. - Cauruļnieks Kronijs. Priecājos. Ļoti priecājos. bet mani sauc Mekils, un mana iesauka ir Mitrene. Neizskatās, vai ne? Šķiet, ka tā ir aizvainojoša iesauka, bet neizskatās.

- Neizskatās, - Kronijs piekrita.

- Bet tu, es redzu, esi naivs un tāpēc nekaunīgs, - sacīja Mekils. - Tu zini kas es esmu?

- Kungs Mekils, ar iesauku Mitrene, - sacīja Kronijs.

Spels iegrūda viņam ar dūri pa kaklu.

- Viņi vienmēr mani dauza, - sacīja Kronijs. - Lai ko pateiktu, uzreiz sit.

- Kas - viņi? – Balss kļuva pavisam laipna.

-  Kungs Spels, sargs.

—Bet kāpēc tu par viņu sūdzies? Tev nekad nav teikts, ka kungs Mitrene nepazīst žēlastību?

- Es ar jums neesmu ticies, kungs Mekil, - Kronijs sacīja.

- Tu esi apķērīgs. Ja būtu mani tagad nosaucis par Mitreni, es pavēlētu Spelam izsist no tevis stulbumu.

- Tieši tā, kungs Mitrene. – Kāds velns pavilka Kroniju aiz mēles. Galu galā viss varēja nebūt, ja ne šis vārds.

Spels viņu sita ar nūju un roku vienlaikus.

It kā būtu satrakojies. Kronijs saliecās un aizsedza galvu.

- Pietiek, - sacīja Mekils. - Ej pie galda.

Kronijs ar grūtībām iztaisnojās, acīs dejoja riņķi.

- Tev nevajadzēja tik ļoti censties, Spel. Es ticu, ka tu esi labs zēns un tiksi tālu. Bet šis Kronijs man patīk.

— Man arī, kungs Mekil, — Spels sacīja. – tikai viņu vajag pamācīt.

- Oi, tev taisnība, tev taisnība! Galu galā nezināšanas dēļ viņš nokļuva aģitatoru, ienaidnieku, bezgožu nagos, kuri netic visvarenajam dievam Redam un kuriem viņš nes ieročus.

- Kādus ieročus? - brīnījās Kronijs.

- Tos, ko tu šodien atradi un aizmirsi pateikt par to meistaram. Tu viņu pievīli. Viņš, naivais, domāja, ka būs labāk, ja slēps no mums, ka neesi atgriezies no savas maiņas. Viņš pats aizsūtīja cauruļniekus tevi meklēt, bet mums neko nepateica. Un viņš bija jāsoda. Ļoti slikti. Tagad pats sēž cietumā, un viņa bērniem nav ko ēst.

Mitrene bija patiesi sarūgtināts. Nu gandrīz līdz asarām.

- Atbrīvojiet viņu, - sacīja Kronijs.

- Ikviens, kam ir kāds noslēpums, ir vainīgs. Ikviens, kurš nepakļaujas, ir vainīgs. No kurienes tas nāk?

- No likumu grāmatas, - sacīja Kronijs.

Tātad meistars vainīgs. Un mēs neko nevaram izdarīt viņa labā. Skaidrs?

Kronijs klusēja. Kā te lai palīdz meistaram?

- Bet tagad pastāsti mums, dārgais, kas tevi sūtīja meklēt bibliotēku, un ko tu tur atradi?

- Bet tas iznāca pavisam nejauši, - iesāka Kronijs.

- Uzgaidi. Un vēl mani interesē, kādā krāsā ir debesis Augšējā Pilsētā. Esmu ļoti ziņkārīgs, manu zēn.

Tas nozīmē ka Lasījumos bijis Mekila cilvēks. Vai arī kāds atzinies. Bet par inženieri Raziju vēl nejautā. Varbūt viņu nenoķēra.

- Es biju dziļāk, - sacīja Kronijs. Ko te slēpt? Viņš par to runāja visu priekšā. - Apmaldījos, un man uzbruka žurku bars.

- Ai-ai, cik biedējoši, - sacīja Mitrene. - Žurku bars. Kaut kā agrāk tās neuzbruka, un piedevām barā.

- Bet man uzbruka, - sacīja Kronijs. - Es no tām aizbēgu un apmaldījos. Visu dienu klaiņoju un izkļuvu augšā tikai vakarā. Un kad devos mājās...

- Un neatzīmējies pie meistara? Devies tieši mājās? Nekad neticēšu, ka labs cauruļnieks dosies mājās, neatzīmējies darbā. Turpini, manu zēn.

- Tātad apmaldījos tuneļos, - sacīja Kronijs. – Un iznācu tikai vakarā. Bet kad gāju...

— Pietiek, — Mitrene noguruši sacīja. Kāds tu tomēr garlaicīgs cilvēks. Bez jebkādas iztēles. Ja es būtu tavā vietā, būtu izdomājis brīnišķīgu stāstu, kas mums būtu jāatšķetina vēl ilgi.

Viņš noliecās pāri galdam un nospieda pelēkās vadības pults pogu.

Iestājās īsa pauze. Kronijs paskatījās apkārt. Iepriekš viņa uzmanību pilnībā piesaistīja Mitrene. Tagad bija iespējams aplūkot Mitrenes midzeni.

Kabinets bija gandrīz tukšs. Sienas bija gludas, gaiši brūnas, bet cauruļnieks stūros pamanīja pilienus. Redzams, ka te kaut kur nebija kārtībā caurule. Sienu aiz galda aizsedza aizkars, un Kronijs nolēma, ka tur ir vēl kādas durvis.

Mitrene piegāja pie aizmugurējās sienas un ar asu kustību pavilka aizkaru uz augšu. Kronijss kļūdījās. Tās nebija durvis. Tas bija liels logs, aiz kura atradās ala ar zemiem griestiem. Alā dega atklāta uguns. Pie dzelzs krēsla bija piesiets Kalsnais. Vai tas, kas palicis pāri no Kalsnā. Asiņainais stumbenis bez skaņas vārstīja muti un raustījās krēslā. Zem krēsla dega uguns, un Kronijam palika nelabi. Viņam šķita, ka saož piedegušas gaļas smaku, lai gan bija biezs  stikls.

Mitrene nolaida aizkaru, un tas mīksti nokrita atpakaļ. Bet Kronijs nespēja atraut no tā skatienu.

- Tur ir spīdzināšanas kamera, - sacīja Mitrene. -Tu arī tur nonāksi. Bet pagaidām vēlos ar tevi parunāties mierīgi.

Otrās durvis nemaz neatradās tur, kur bija gaidījis Kronijs. Mitrene nospieda pogu, un daļa sienas aizbīdījās sānis.

- Nebaidies, - sacīja Mitrene. - Ejam. Bet tu, Spel... tomēr nāc tu arī, citādi šis cauruļnieks var man uzbrukt. Viņam no tā nekāda labuma, bet man sāpēs.

Nākamā istaba bija neliela, bet apgaismota tikpat spilgti. Pa vidu zems galds, uz tā Kronija lādīte, atsevišķi - tajā atrastās lietas, visbeidzot tas, kas cauruļniekam bija kabatās.

Kronijs pat bija pārsteigts par tādu bagātību. Viņš vienkārši daudzas lietas bija aizmirsis.

Mitrene ar pirkstu norādīja uz gleznu.

- No kurienes tas? - viņš jautāja. - Un kas tas ir?

- nejauši atradu, kad bēgu no žurkām.

- Atkal meli, atkal mānīšanās. Nu, kas šeit uzzīmēts?

- Tā ir Pilsēta Augšā, - sacīja Kronijs.

- Ko tas nozīmē?

- Agrāk cilvēki dzīvoja augšā, -  sacīja Kronijs. - Tur, kur ir gaišs un kur griesti ir daudzkārt augstāki nekā pie mums. Tur aug koki. Šīs te lietas sauc par kokiem.

- Bet pēc tam? - Šķiet, ka Mekils bija ieinteresēts.

- Bet pēc tam tīrīgie, tādi, kā jūsu žēlastība, lika cilvēkiem iet zem zemes, uz šejieni, lai viņi strādātu. Ja ir daudz tukšas vietas, katrs var iet, kur vēlas.

- Un tu tici, ka bija tā? - Mekils jautāja, noliecis galvu uz vienu pusi un skatīdamies uz Kroniju, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

- Ticu, - sacīja Kronijs. - Šeit ir attēls.

- Tas ir mākslinieka izgudrojums, - sacīja Mitrene. - Tikai fantāzija. Nav nekādas pilsētas Augšā. Un nekad nebija. Tagad pastāsti man, cauruļniek, par šo.

Mitrene ar pirkstu pabakstīja pistoles aptveri. Rezerves aptveri, kas bija palikusi Kronijam kabatā.

- Nezinu kas tas ir, - sacīja Kronijs. - Nekad neesmu tādu redzējis, jūsu žēlastība.

Mekils apdomāja skaļi, it kā tuvumā nebūtu ne Kronija, ne Spela.

- Aptvere no armijas pistoles. No vecā modeļa. Cauruļnieks ir stulbenis, bet ne galīgs. Ticu, ka tur bijuši ieroči. Kāpēc lai tur nebūtu ieroču? Kad evakuēja sektorus, bija steiga, kaut ko varēja aizmirst. Bet pat stulbais cauruļnieks vispirms paņemtu pistoli un tikai pēc tam rezerves aptveri. Viņš var aizmirst rezerves aptveri un paņemt pistoli, bet nevar aizmirst pistoli un paņemt rezerves aptveri. Kur viņš nobāzis pistoli?

Jautājums nebija adresēts tieši Kronijam, un tāpēc viņš neatbildēja.

Mitrene pieskārās viņa rokai ar mīkstu, slidenu aukstu plaukstu.

– Tu slikti dzirdi? Kur pistole?

Mitrene ieskatījās Kronijam acīs, un viņš katram gadījumam tās aizvēra. Mitrene iesmējās.

Kronijs atvēra acis. Neviens viņu nesita. Mitrene apdomājās. Un tad Kronijs pārsteigts sarāvās. Sargs Spels pastiepa roku aiz Mekila muguras un kaut ko noņēma no galda. Paņēma un paslēpa. Kas tas varēja būt?

Sargs ar nūju iesita Kronijam pa plecu, bet sitiens bija nestiprs. Apzināti nestiprs, it kā Spels negribētu sist cauruļnieku.

— Nežēlo, — Mitrene pateica.

Un tad Kronijs saprata, ko policists paņēmis no galda. Tā bija toneļos bojā gājušā cilvēka identifikācijas zīme.

Spels sacīja Kronijam:

— Nu saturies, netīrais lops!

Viņš atvēzējās, bet sitiens atkal bija nestiprs.

Kronijs katram gadījumam iegaudojās.

- Nenogalini, - sacīja Mitrene. - Te vajadzēja būt vēl kaut kam. Aizmirsu. - Mitrene aplūkoja vadu gabalus, kastītes, mantas, ko  bija savācis Kronijs dziļajos koridoros, attēlu, atslēgu saišķi ...

Kronijs juta kā saspringst, sastingst Spels.

Kronijs  Mitrenei neticēja. Identifikācijas zīmes nekavējoties jānodod kvartālniekam. Ja tev ir sveša zīme, tad tu šo cilvēku esi nogalinājis. Vai arī atradis ķermeni. Mitrene par zīmi nevarēja aizmirst. Bet palūk, aizmirsis!

- Tātad, - sacīja Mitrene, - ja tu apsolīsi uzvesties labi, mēs šodien tevi nespīdzināsim. Visi noguruši. Laiks gulēt. Vai ne?

— Taisnība, — Kroni atviegloti sacīja.

- Oi, izrādās, tu esi jokdaris, - Mitrene bija pārsteigts. - Tu tiešām domā, ka  ļausim tev atpūsties, nepajautājuši, kas tevi aizvilka uz Lasījumiem, kas sūtīja sameklēt ieročus.

- Es ieročus nemeklēju, goda vārds.

- Bet ko?

- Es aizmaldījos.

- Ticu, ka tu ieročus nemeklēji. Vēl jo ļaunāk, mums būs jānoskaidro, ko tu tur meklēji. Un starp citu, kad stāstīsi, neaizmirsti atcerēties, kam iedevi pistoli. Vai varbūt bija divas pistoles? Saproti mani pareizi: esmu atbildīgs par mūsu mūžīgās pilsētas mieru un drošību. Un es nevaru pieļaut, ka cilvēkiem, kuriem var būt ļauni nodomi, pieder pistoles. Aizved viņu prom, Spel. Tur vecākajam ir jautājumu saraksts, nu, kā parasti. Tikai ne līdz nāvei. Uz tavu atbildību. Tad viņš nokāps lejā, parādīs, kur ir ieroči. Tas ir ļoti svarīgi. Jā, pavisam aizmirsu, - viņus panāca pie durvīm balss. - Vari, Spel, pateikt kādi priekšmeti pietrūkst no valsts noziedzniekam Kronijam izņemtajām mantām?

- Nezinu, Mekil, - Spels bezrūpīgi sacīja. - Es viņa kabatas nepārbaudīju.

- Protams, protams, piedod man, zēn.

Lai nokļūtu spīdzināšanas kamerā, viņiem bija jāiziet cauri garam koridoram. Kronijs centās ne par ko nedomāt un neuzburt istabu ar Kalsnā ķermeni.

Spels gāja pavisam tuvu klāt.

— Neatskaties, — sargs ātri ierunājās. - Dari, kā es tev teikšu, bet ne vārda Mitrenei. Tu mani iznīcināsi, bet pats sevi arī neizglābsi. Iegājis istabā, nokrīti uz ceļiem, sāc kliegt, ka visu izstāstīsi!

- Bet es neko nestāstīšu.

- Tev arī nevajadzēs. par to parūpēšos es. Vienkārši notēlo šausmas. Viņš tevi novēros. Nu, tev būs viegli nobaidīties.

- Tas nebūs grūti, - piekrita Kronijs. - bet kur tu liki...

- Aizver muti.

Apsargs atgrūda vaļā zemas durvis, un no kameras uzvēdīja salkana degušas miesas smaka.

Spels iedūra Kronijam mugurā ar kaut ko asu.

Kronijs ieklupa kamerā. Kalsnā tur vairs nebija. Stikla vietā starp kameru un Mitrenes kabinetu atradās tumšs, dziļš spogulis.

Kronijam nevajadzēja tēlot šausmas.

Bendes nāca klāt no divām pusēm, un pa plankumaino grīdu aiz viņiem vilkās garas, slapjas virves.

- Nevajag, nevajag! — kliedza Kronijs.

Bendes tuvojās lēnām, kur viņiem jāsteidzas?

Kronijs nokrita uz ceļiem. Kājas viņu vairs, vienalga, neturēja.

- Es visu izstāstīšu, - viņš murmināja, lai gan domāja, ka skaļi kliedz. - Es visu izstāstīšu!

Kļuva tumšs, viņš aizlidoja kaut kur lejā, pretī Ugunīgajam Bezdibenim, un tumsa virpuļoja kā gaismas spoka iekšienē, un Kroni mēģināja kaut ko satvert, un cauri akmens sienai dzirdēja kāda pazīstamu balsi:

- Gatavs.

Un cita balss, kas atskanēja no bezdibeņa sienām, jautāja:

– Viņš vēl atgūsies?

Un pirmā balss atbildēja:

- Bezcerīgi. Viņš dziļi aizgājis.

Dziļi, nodomāja Kronijs, es dziļi aizlidoju.

- Ja viņš neattapsies, - teica dobja balss, - aiznesiet viņu uz kameru.

- Viņš salūza, - teica pirmā balss. - No rīta būs mīksts.

Jā, es būšu mīksts kā zirnekļu tīkli, Kronijs gribēja apstiprināt, taču iestājās pilnīga tumsa.

- Man viņš jāredz, - sacīja attāla dobja balss.

- Viņš joprojām atslēdzies, - atbildēja cits. - Es tikko pārbaudīju. Direktors kungs Mekils ļoti noraizējies.

- Zinu, esmu pēc viņa žēlastības rīkojuma. Tu mani pazīsti.

– Kā nu nepazīšu.

Abas balsis pazīstamas. Un kas ir direktors kungs Mekils?

A, tas ir Mitrene. Protams, tā ir smieklīgā mitrene ... Graboņa. Iespējams, atveras restes dienesta tunelī. Un viņš atcerējās, ka ir cauruļnieks. Nav svarīgi, kā viņu sauc. Viņš ir cauruļnieks.

Balss jau pavisam blakus.

- Tu mani dzirdi, Kronij?

Pareizi, viņš nodomāja. Mani sauc Kronijs. Tieši tā. Cauruļnieks Kronijs. Ļoti žēl cauruļnieka Kronija. Kāpēc? Viņš iekritis. Viņu nogalinās.

- Kronij! Tas esmu es, Spels.

Kaut kas vēss pieskaras Kronija degunam un uzsprāgst ar asu un pretīgu smaku.

Viņu grib nosmacēt!

Viņš kaut kur raujas, bet viņu satur.

- Mierīgi, - saka Spels. - Esi pacietīgs. Tagad tu atgūsi samaņu.

Kronijs atvēra acis. Spels noņēma mitro drānu. Kronijs noklepojās.

- Kas noti... - viņš mēģināja jautāt, bet sāka stipri klepot.

— Klusē, — Spels čukstēja. Un tad skaļi: - Murgo, balodīt. Nu, mēs drīz atgriezīsim tevi normālā stāvoklī.

Kronijs klusēja. viņam atgriezās atmiņa.

Spels pieliecās viņam pie pašas auss:

- No Mitrenes šeit atvilkta klausāmā caurule.

Spels no augšējās kabatas izņēma identifikācijas zīmi. Galvā kaut kas virpuļoja, kaut kas savienoja šo sargu ar to mirušo. Bet kas?

– Kur tu to atradi? - Spels čukstēja. - Tu viņu nogalināji?

Kronijs pakratīja galvu, un šķita, ka viņam galvu caururbj trulas adatas.

- Viņš jau bija miris?

- Nē.

- Kungs, - apsargs sauca aiz durvīm, - viņš ir attapies? Pavēlēts nekavējoties ziņot viņa žēlastībai.

- Neattapās, - Spels sacīja un ar plaukstu aizsedzis Kronijam acis. - Pavisam slikts. Murgo.

- Šķidri ļautiņi, - ar izjūtu sacīja sargs aiz durvīm.

- Es iešu, - Spels čukstēja. - acis neatver. Neviens nedrīkst zināt, ka esi atjēdzies. Kad aizies Mekils, es atgriezīšos.

Kronijam bija grūti nogulēt ar aizvērtām acīm, jo galvā griezās smags ritenis, kas vilka viņu bezdibenī... Viņš aizmiga nemanāmi un tik saldi, ka Spelam nācās viņu ilgi purināt un bikstīt.

- Pietiek, - Kronijs vairījās, pieceļoties. - visi jūs tik kauties meistari.

- Bet vai tad tu vispār esi cilvēks? Tevi tikai dauzīt. Zinām, kā jūs, blaktis, aizvilina uz Lasījumiem. “Ah, visi cilvēki vienlīdzīgi, un cauruļnieks nav vainīgs, ka viņš ir cauruļnieks. Tā ir direktoru vaina." Un jums tas glaimo. Bet uz jūsu smirdīgajām mugurām vēlas pakāpt augšā daži inženieri. Tāpēc nelolojiet cerības. Tu biji smirdīgs cauruļnieks, un tāds arī paliksi.

- Man nospļauties par taviem vārdiem, - sacīja Kronijs. – Kam es ticu, kam neticu, kam noliecu muguru – mana darīšana.

- Runāt tu proti, - Spels iesmējās. - Iemācījuši. Piecelies.

Kronijs piecēlās kājās. Kājas bija slābenas.

- Ejam.

- Uz kurieni?

– Sliktāk jau nebūs.

- Kāpēc lai es tev uzticētos?

– Tu jau pietiekami uz Mitreni noskatījies. Viņš tevi dzīvu nepalaidīs.

- Bet tu palaidīsi?

- Vēl nezinu.

- Tad es labāk palikšu tepat.

- Nu, paliec ar. Es aizeju.

- Bet es pateikšu Mitrenei, ka tu paņēmi zīmi un nāci pie manis.

Pirms Kronijs paspēja acis pamirkšķināt, Spels izgrieza viņa roku aiz muguras, tā ka cauruļniekam vajadzēja saliekties, un pagrūda viņu uz durvīm.

- Tu domā, ka es ar tevi taisīšu ceremonijas? Jebkurā mirklī šeit var ienākt. Man klāsies slikti. Tev - noteikti beigas.

- Es iešu pats, - sacīja Kronijs. - Labi, laid vaļā.

– Nē, numurs neies cauri. Tu man netici - es tev neticu. Ja kādu satiksim, es tevi vedu uz nopratināšanu.

Pie durvīm gulēja miris sargs. Viņš bija nožņaugts – seja zila, galva izgriezta uz vienu pusi.

- To tu? - Kronijs jautāja. Nāve bija tik šausmīga, ka atkal sareiba galva.

- Nē, - Spels atcirta. - Viņu nožņaudzi tu. Nožnaudzi un aizbēgi. Un tagad, lai ko tu stāstītu Mitrenei, neviens tev neticēs. Ne jau es viņu nožņaudzu. Kāpēc man tas vajadzīgs?

– Un pēc tam tu arī mani kā šo te, vai ne?

- Viss var būt. Bet tagad kusties!

Viņi iznāca uz lielas ielas. Pretī nāca sētnieks. Sētnieks novērsās, nolaida galvu, lai neredzētu ko lieku. Spels iegrūda Kroniju šaurajā ejā starp mājām un aizveda viņu līdz durvīm. Aiz tām bija klintī izkaltas kāpnes. Tik šauras, ka divi nevarētu paiet viens otram garām. Tās sagriežoties spirālē veda dziļumā. Viens pagrieziens, divi...

Sangs aizvēra durvis ar aizbīdni, atlaida Kroniju.

- Uzskati, ka esi izglābies, - sacīja Spels. - Tevi šeit neviens nemeklēs.

- Esmu tavā mājā? - Kronijs jautāja.

- Nē. Viņš var pie manis ieskatīties.

- Var gan, - Kronijs piekrita. - Viņš zina, ka tu paņēmi pazīšanas zīmi.

- Esi pārliecināts?

- Jā.

- Es biju muļķis, - sacīja Spels. – Kad ieraudzīju vārdu – nespēju pretoties.

Spels iededza gaismu. Istaba nebija liela, bet Kronijs tādu nekad iepriekš nebija redzējis. Viņam nebija aizdomu, ka tas tā varētu būt. Istabas sienas bija pārklātas ar izrakstītu audumu. Ja sagrieztu kleitās, tad pietiktu visam kvartālam. Biezs audums ar pūkainu virsmu klāja arī grīdu.

— Sēdies, — Spels teica.

Kronijs vilcinājās. Sēdekļi arī bija pārklāti ar audumu.

Spels aizgāja. Bija ļoti kluss, aizkars, aiz kura pazuda jaunais oficieris, nedaudz šūpojās. Tad no turienes atskanēja apslāpētas balsis.

Ja es kādreiz izkļūšu un pastāstīšu par to, Kronijs domāja, neviens neticēs. Un kam lai pastāsta? Droši vien tādās mājās pabijuši tikai inženieri.

Aizkars tika atbīdīts un istabā ienāca gara auguma meitene.

Meitene bija skaista, un nebija ar ko viņu salīdzināt. Viņš nekad agrāk nebija ko tādu redzējis. Sievietes lejā nemēdz būt jaunas un skaistas. Robeža, kas atdala bērnību, plikkājainu, trokšņainu, vienmēr izsalkušu, no vecuma - mezglainām, ar ļenganu ādu klātām rokām, griezīgām balsīm, neveikliem, mazgāšanas vai darba saēstiem pirkstiem,  rētām no vīra nežēlīgajiem sitieniem - šī robeža lejā labi pamanāma.

Meitenes auga, tad negaidīti pārvācās uz kaimiņu būceni un, ja paveicās, uz augstāka līmeņa būceni un kļuva par vecenēm. Tās vienmēr bija nemazgājušās, noskrandušas, jo dzīvoja tumsā, bet ziepju gabals cilvēkam paredzēts reizi četrdesmit dienās.

Kronijs pa acu galam bija redzējis tirgotāju un amatnieku meitas un sievas. Bet varbūt nepaveicās, varbūt neieskatījās ciešāk. Viņu vidū nebija nevienas, kuru Kronijs vēlētos redzēt vēlreiz. Viņš, protams, zināja, ka paies vēl gads, varbūt trīs, kvartālnieks vai meistars pavēlēs: tev laiks paņemt sievieti, cauruļniek. Bet cauruļniekam atrast sievieti nav viegli, jo cauruļnieks ir nabadzīgs un vienmēr netīrs.

Ienākusī meitene,  bija ģērbusies garā kleitā, zem ceļgaiem - lejā kleitas īsas - tad mazāk auduma vajag. Viņai bija gari mati – lejā visi tos nogrieza īsus – garus matus nevar izmazgāt un no tiem nevar izdzīt kukaiņus. Meitenei uz rokas bija spīdīga zelta rokassprādze. Un, ja tas tiešām bija zelts, tad Kronijs nekad nebija redzējis tik daudz zelta uzreiz - lejā meitenes valkāja mazas vara rotaslietas, kuras meistari taisīja no vecām patronu čaulām vai no šahtās nozagta vara. Meitenei kājās bija baltas sandales – sievietes zemāk staigāja basām kājām, jo viņu kājas pietūka no mitruma un reimatisma. Apavi bija greznība un tika izsniegti tikai vīriešiem, kuriem vajadzēja daudz staigāt. Protams, kundzei Ratnijai ir sandales, bet viņa tās uzvelk tikai tad, kad dodas ciemos, augšā, pie jaunajiem radiem vai pie kaimiņu kvartālnieka.

Kronijs iztaisnojās un stāvēja apmulsumā. Pārsteidzoši, vispirms viņš ieraudzīja drēbes un tikai tad seju. Tā bija starojoša seja, neparasta, laipna un skaista. Kronijs zināja, ka, ja tā būtu Bezdibeņa Jaunava, kuru redzēt nozīmē satikt nāvi, viņš piekristu nāvei — tikai vispirms paskatīties.

Meitenes balss bija dziļa un mierīga. Viņa droši vien nemaz neprata spiedzoši bļaustīties. Un kāpēc, kur viņai jāspiedz? Pie kvartāla baseina? Meitene bija skumja un uzreiz nepamanīja cauruļnieku, viņa skatījās tam cauri, mirdzēja asaru pilnas acis.

- Es tā arī zināju, - viņa teica it kā pie sevis, - zināju, ka viņš ir miris. Dīvaini, ka es dzīvoju un tu dzīvo...

- Hēra, - Spels skaļi sacīja, - šis ir tas cauruļnieks, kas bija kopā ar Lemenu.

- Jā? - Šķita, ka meitene it kā pamodās. – Kā tev izdevās?

- Es viņam ieteicu, lai nožēlo grēkus un nemanāmi iešļircināju miegazāles. Izskatījās, ka viņš noģībis, ieraugot spīdzināšanas instrumentus. Pat Mitrene ticēja.

- Noticēja? Mitrene netic nevienam.

– Es visu veikli izdarīju.

- Un ko vēl viņš tev teica? - Meitene pat neskatījās uz cauruļnieku.

- Pajautā pati, Hēra.

Hēra apsēdās otrajā krēslā. Kronijs palika stāvot.

- Pastāsti man par Lemenu. Par to, no kā tu paņēmi zīmi.

Un tad Kronijs atcerējās.

- Jūs esat Hēra Spela? - viņš pajautāja.

- Tikai tagad to saprati, tumsoni, - Spels pasmīnēja.

Hēra sāka klepot, izņēma no platās piedurknes baltu kabatlakatu un pielika to pie lūpām.

- Tātad viņš tev stāstīja par manu māsu? - Spels jautāja.

- Stāstīja.

- Ja viņš runāja, tātad vēl bija dzīvs, - sacīja Spels. - Dzirdi, māsa?

- Viņš nomira vēlāk, - sacīja Kronijs. - Viņš mira, bet es viņam atnesu ūdeni. Viņš man pastāstīja. Pēc tam nomira.

- Kad tas bija?

- Vakar. Protams, vakar.

- Kur?

Hēra piecēlās no krēsla un piegāja pavisam tuvu cauruļniekam. Viņa smaržoja patīkami. Droši vien pēc ziepēm. Un viņai bija zilas acis, bet uz kabatlakatiņa, ko viņa joprojām turēja pie mutes, bija sarkani plankumi.

- Dziļi lejā.

– Pamestajos sektoros?

– Blakus Ugunīgajam Bezdibenim. Netālu no Senču pilsētas.

- Tu biji tur? - Spels bija pārsteigts. - Droši vien melo.

- Bet jūsu Mitrene man noticēja.

Viņš bija dzīvs vēl vakar? - Hēra jautāja, it kā nespētu tam noticēt.

- Viņš mira, - sacīja cauruļnieks. - Es iedevu viņam padzerties ūdeni.

- Ko viņš tev teica?

- Viņš man parādīja ceļu tālāk.

- Uz kurieni?

- Tālāk, pie spokiem. Spoki man palīdzēja atrast bibliotēku.

Viņš runāja par mani? - Hēra jautāja.

- Runāja.

- Kāpēc viņš nomira? - Spels jautāja. - Tu viņu nogalināji?

- Es nevienu nenogalināju.

- Atkal melo, - Spels teica savai māsai. - Viņš tikko kā nogalināja apsargu.

- Nav taisnība, - sacīja Kronijs. - Apsargu nogalināja Spels. Nožņaugta. Es nevienu nenogalināju.

- Viņš apšauba dižciltīga sardzes oficiera vārdu patiesumu, - Spels sacīja, skatīdamies uz griestiem. - Man viņš būs jāatgriež spīdzināšanas kamerā.

- Pagaidi, brāli, - Hēra teica. - Kāpēc viņš nomira?

- Viņš bija izbadējies un slims. Jūs neesat bijusi zemākajos līmeņos. Jūs nevarētu tur izdzīvot pat vienu dienu.

- Bet tu zini, kad viņš aizgāja no šejienes? - Hēra jautāja.

- Nē.

- Pirms vairāk nekā trīsdesmit dienām.

— Kāpēc tad jūs viņu neizglābāt?

- Direktori nolēma, ka viņam jāmirst, jo viņš pārkāpis likumu, - sacīja Spels, šķobīdams savu mazo, skaisto muti.

- Viņš bija inženieris, - sacīja Hēra. - Viņš nebūtu aiztikts, ja nebūtu Mitrenes. Mitrene baidījās no Lemena. Tev to nesaprast.

— Nesaprast, jūsu žēlastība? - Kronijs bija pārsteigts. – Bet mani šeit uzskata gandrīz par galveno sazvērnieku.

- Nelielies, cauruļniek, - sacīja Spels. - Tu esi lops.

- Mēs visi esam lopi, - Kronijs saniknojās, - jo mūs tur ieslodzītus. Mēs esam netīri, smirdīgi, utaini, ar mums runāt negribas, mēs neesam redzējuši grāmatas, un, ja mūs ielaistu jūsu skaistajā istabā, kundze, mēs noplēstu visas šīs drānas no sienām un saplēstu tās gabalos mūsu sieviešu apģērbiem, kuras mēs sitam un pret kurām izturamies kā pret dzīvniekiem. Bet pie tā vainīgi jūsu tēvi un vectēvi. Tieši viņi mums atņēma Pilsētu Augšā, kur ir gaišs, kur plūst lielas upes un var mazgāties katru dienu. Tur mēs ne ar ko neatšķirtos no jums.

- Muļķības, - teica skaistā Hēra Spela. Mēs esam dzimuši no dažādiem senčiem. Tavi senči bija kā tārpi, kas rakņājās netīrumos. Mēs nevaram kļūt līdzīgi.

- Pagaidi. - Spels pēkšņi sacīja, izlecot no krēsla. - Pagaidi, kā tu teici sauc to inženieri, kurš iedzinis tavā galvā šādas domas?

– Inženieris... Kāpēc tev tas jāzina, sarg? Tu viņu nenoķēri. Un nekad nenoķersi.

- Razijs, - Hēra pateica priekšā. - Protams, tas ir dīvainis Razijs. – atceries? Viņš atnāca kopā ar Lemenu. Pazīsti Raziju, cauruļniek?

Kronijs neatbildēja.

- Lūk kam viņš atdeva pistoli! - Spels iesaucās. – Mitrene par šo ziņu dāsni samaksātu.

– Aizmirsti par savu Mitreni, – Hēra viņu pārtrauca. Tu esi kā pulksteņa svārsts. Vienmēr esi bijis tāds. Skrēji pie sava tēva izlūgties saldumus par to, ka biji izspiegojis mani un mirušo māsu, un tad skrēji pie mums un teici, ka tēvs zina visu.

- Nevaino mani tajos bērnišķīgajos grēkos, māsiņ, - Spels pasmaidīja. - Gribi, lai es pastāstu cauruļniekam par tavējiem? Viņš jau tāpat ir pārāk liels zinātājs. Kad visi cauruļnieki kļūs tādi kā viņš, mums ar tevi būs jātīra tualetes. Tas kaitētu tavām rokām.

- Kad Mitrene mani mocīja, kad tēvs par mani aizmirsa, tu man palīdzēji? Tu mani izglābi? Drebēji par savu dārgo ādu.

- Bet kas izvilka Lemenu un palīdzēja viņam aizbēgt?

- Palīdzēji, jo arī Lemens kaut ko zināja par tevi.

- Un šo cauruļnieku arī izglābu. Un atvedu uz šejieni, — Spela mazā mute viebās kā sāpēs.

– Jūsu žēlastība, – Kronijs iejaucās strīdā. – Ja notiks tā, kā mēs gribam, tad vairs nebūs netīro un neglīto cilvēku.

- Ah, beidz, - Hēra atmeta ar roku. - Vienmēr kāds atrodas augšgalā. Un, ja jūs esat sapuvuši no ārpuses, tad mēs - no iekšienes. Tā arī visa atšķirība.

Spels klusēja, viņš bija bēdīgs. Viņš bija dusmīgs un nevarēja atraut acis no sarkanajiem plankumiem uz māsas kabatlakatiņa.

— Jā, mēs esam sapuvuši, — Kronijs spītīgi atkārtoja. - Bet, tiklīdz mēs atradīsim ceļu uz augšu, viss izmainīsies. Es jums saku taisnību.

- Kāds vēl ceļš uz augšu?

Hēra atkal sāka klepot, un vīrieši gaidīja, kad lēkme pāries, nezinādami, kā palīdzēt, un, kad Spels tomēr izdarīja kustību viņas virzienā, meitene pastiepa roku, apturot viņu.

- Tur, kur vienmēr ir gaisma. Kur ir augsti griesti un aug koki, - beidzot sacīja Kronijs.

- Kur viņš saklausījies šitādas muļķības? - Hēra klusi jautāja, apsēdās un saņurcīja kabatlakatiņu.

- Viņam ir attēls, - sacīja Spels. - Kaut kāda fantāzija. Kad viņš meklēja ieročus, viņš...

- Es nemeklēju ieročus, - sacīja Kronijs, - es meklēju bibliotēku, es meklēju grāmatas par Pilsētu Augšā. Es ticu Pilsētai Augšā. Un es dzirdēju kādu mācītu cilvēku, vecīti, kurš zināja par šo pilsētu. Viņu turēja cietumā...

- Trakais Ral-Rodijs, - Spels sacīja māsai, un viņa pamāja, it kā nebūtu gaidījusi dzirdēt kādu citu vārdu. - Viņš jau sen kā miris.

- Nē, viņš ir dzīvs.

- Vēl viens punkts par labu Mitrenei, - sacīja Spels. - Ja es nākšu pie viņa ar šādām ziņām, viņš man piedos visu Gan par Lemenu, gan par nozagto zīmi.

– Mitrene nekad nevienam neko nepiedod. Tu to zini, - teica māsa. - Turpini, cauruļniek.

Kronijam kļuva skumji. Viņš pēkšņi saprata, ka Hēra nezina pat viņa vārdu: viņai viņš bija bezsejas cauruļnieks. Tāds arī paliks.

- Ko man turpināt? - Kronijs teica. – Ir attēls, tas palika pie Mitrenes. Ir Pilsēta. Un pat ja viņi nogalinās mani un nogalinās inženieri Raziju, tāpat kā jūsu Lemenu, kundze, vienalga atradīsies citi cilvēki. Galvenais, paspēt izkļūt uz turieni, pirms mēs šeit neesam apmiruši. Jums, kundze, arī pazemē jūtaties slikti.

- Ko tu teici? - Hēra nodrebēja, it kā Kronijs būtu viņai pieskāries ar netīru roku.

- Es esmu cauruļnieks, kundze, es jūtu gaisa mitrumu un zinu, cik daudz ūdens un no kurienes katrā istabā, kaut aizsiesiet man acis. Ja noplēst šos skaistos audumus un pacelt paklāju no grīdas, būs redzami slapji plankumi un pelējums. jūs klepojat, kundze, kā klepo sievietes lejā. Jūs esat izgatavota no tādas pašas miesas kā viņas. Lai gan esat ļoti skaista, skaistāka par visām citām sievietēm pilsētā, ja jūs netiksiet augšā, jūs nomirsiet.

- Un labi vien būs, - sacīja Hēra un pasmaidīja, skatoties cauruļniekam acīs, it kā redzētu viņu pirmo reizi. — Kā tevi sauc, cauruļniek? - viņa jautāja.

- Kronijs, - viņš atsaucās. - Mans tēvs arī bija cauruļnieks.

- Mēs viņu noķērām uz ielas, - sacīja Spels. - Un pie viņa bija daudz bīstamu lietu. Pat pistoles aptvere.

- Iespējams, ka Mitrene viņu iefiltrējis Lasījumos. It īpaši, ja gribēja izsekot Raziju un zināja par viņa draudzību ar Lemenu. Un caur Lemenu viņš gribēja piekļūt arī mums.

- Es gan tā nedomāju, - Spels sacīja, paglaudīdams savu augšstilbu ar pistoles maksti. - Neapskaužu Mitrenes aģentu tavā mājā.

Kronijs klusēja. Meitenes vārdi bija apvainojoši. Ja Spels viņu apsūdzētu nodevībā, viņš neapvainotos – vīrietim jābūt aizdomīgam. Bez tā izdzīvot nevar. Bet meitenei nevajadzētu viņu tā apvainot.

- Neklausies viņā, Kronij, - Spels pēkšņi iesmējās. - Mēs visi esam mazliet jukuši. Viņa nezina, cik netīrs tu biji, kad es tevi aizvedu uz dušu. Neviens aģents nevarētu tā nosmērēties. Cauruļnieki šos netīrumus krāj gadiem.

Un, lai gan Spela vārdos nebija nekā glaimojoša, Kronijs nespēja apvaldīt smaidu un sacīja:

– Tagad esmu tīrāks un varu kļūt par aģentu.

- Bet tagad Mitrene tevi vairs neņems. Pārāk daudz zini. Pat ja tu viņam parādīsi, kur atrodas ieroči, tevi nogalinās turpat blakus. Bet, ja neparādīsi, ieročus atradīs arī bez tevis, bet tevi vienalga šeit nožņaugs.

- Kronij, - Hēra teica bez naida. - Tu nesen esi uzzinājis daudzas lietas, ko nezina tavi kaimiņi un citi cauruļnieki. Un nekad neuzzinās, jo nevar dot zināšanas visiem. No zināšanām rodas nemiers, bet no nemiera - naids un neapmierinātība. Tā saka zinātnieki. Tu esi daudz uzzinājis, un tava galva nav tam gatava. tu iedomājies sevi kā visuzinošu. Inženieris Razijs, kuram vajadzētu zināt vairāk, tevi neapturēja, bet, gluži pretēji, vairoja tavu neprātu, kas ir viņa lielākais noziegums pret Kārtību. Saproti, ka ir zināšanas domātas ikvienam, ir zināšanas tikai inženierim un ir zināšanas tikai tīrīgajiem. Ir arī augstākās zināšanas – zināšanas direktoriem. Uz tām balstās Kārtība.

- Jūs, kundze, apsūdzējāt mani, ka es nerunāju saviem vārdiem. Jūs man teicāt, ka es atkārtoju inženiera Razija vārdus. Bet pati atkārtojat sava skolotāja vārdus.

- Protams, Kronij, - meitene piekrita. Mēs visi atkārtojam kāda cita vārdus. Bet mani skolotāji zināja vairāk nekā Razijs.

- Kāpēc? - Kronijs jautāja. - Razijs teica, ka ir Pilsēta Augšā. Un Pilsēta Augšā patiešām ir. Večuks stāstījis, ka tīrīgie cilvēkus sadzinuši pazemē, lai tos vieglāk varētu kontrolēt. Un tā droši vien arī ir taisnība. Inženierim ir sava taisnība, jūsu skolotājam ir sava taisnība. Mēs ar Inženieri...

Kronijs pamanīja, kā brālis un māsa saskatījās.

- Mēs ar Inženieri, - viņš spītīgi atkārtoja, - neticam, ka šī Kārtība ir pareiza un laba, jo tā ir izveidota par labu tikai jums.

Spels sacīja, nogaidījis, kad beigs runāt cauruļnieks:

- Mēs te sēžam, bet Kroniju jau meklē. Mums jāizdomā kā no viņa tikt vaļā.

-  Nē, - sacīja Hēra. - Viņš vēl nav pastāstījis visu par Lemenu.

- Bet jūs man nepastāstījāt par Pilsētu Augšā, - sacīja Kronijs. -Jūs zināt par to. Visi tīrīgie par to zina un slēpj.

- Pastāsti man par Lemenu. Man tas man ir ļoti svarīgi. Biju domājusi, ka viņš jau sen miris. Bet es tev pastāstīšu visu par Pilsētu Augšā.

Kronijs centās atcerēties sarunu ar Lemenu visos sīkumos, katru viņa teikto vārdu.

- Un tas ir viss? - Hēra mazliet vīlusies jautāja. - Viņš tev neprasīja kaut ko pateikt man?

- Viņš tikai pateica: "Ja redzēsi Hēru Spelu ..." Un nomira.

- Bet tu vari zvērēt pie bezdibeņa, ka iedevi viņam ūdeni?

- Es zvēru pie Ugunīgā Bezdibeņa un dieva Reda. Iedevu viņam padzerties un gribēju pabarot, bet viņš ēst neko neņēma. Un viņš man arī palīdzēja.

Istabā iestājās klusums. Spels paskatījās pulkstenī.

- Tagad klausies par Pilsētu, - sacīja Hēra.

- Varbūt mēs varam iztikt bez tā, māsiņ? - Spels jautāja.

- Es apsolīju, - sacīja Hēra. - Tas, ko es tagad pastāstīšu, ir šausmīgs noslēpums. To drīkst zināt tikai Direktori, virspriesteri un Direktoru bērni. Par to nezina pat Inženieri.

Spels izstiepa kājas savos spīdīgajos zābakos un paskatījās griestos.

- Šāda pilsēta bija Kronij, - sacīja Hēra. - Augšā bija divas pilsētas, un tās bija naidīgas. Cilvēki mūsu pilsētā bija miermīlīgi, viņiem bija daudz pārtikas un viņi uzturēja Kārtību. Bet otrās pilsētas iedzīvotāji Kārtību nepazina, un viņiem bija maz pārtikas. Un viņi uzbruka mūsu pilsētai. Tas bija ilgs un briesmīgs karš, gaiss pilsētā kļuva karsts no dūmiem un indēm. Un, kad Direktori saprata, ka augšā vairs nav iespējams dzīvot, viņi nolēma izglābt cilvēkus. Viņi pārcēlās uz pazemes līmeņiem un izglāba cilvēkus. Bet otrās pilsētas iedzīvotāji gāja bojā.

- Pilsētas vairs nav? — Kronijs truli pārjautāja.

– Nav pilsētas. Un tie nav meli. Es tev pastāstīšu vairāk.

Spels šūpoja kāju un nopētīja zābaka galu. Viņam bija garlaicīgi, viņš to klausījās kā apnikušu pasaku.

– Bija pārdrošnieki, kas uzkāpa augšā. Tas arī ir zināms. Sākumā paši direktori sūtīja izlūkus pārbaudīt, kā tur ir. Bet izlūki neatgriezās vai mira no slimības, kurai nav vārda. Runā, ka pēdējais cilvēks uzkāpa pirms daudziem gadiem. Un arī atgriezās lai nomirtu. Un tad ceļš uz augšu tika aizmirsts. Tagad tu saproti, kāpēc Kārtība ir ierīkota šādi? Ja Direktori nerūpētos par cilvēkiem, nebarotu, nedotu darbu un gaismu, ūdeni un siltumu, visi sen būtu apmiruši. Mūsu pasaule nešķiet laba visiem. Bet tā ir labāka par pasauli Augšā. Katram ir istaba, darbs un putra, ko paēst.

- Un no pilsētas nekas nav palicis pāri? - atkārtoja Kronijs, bet viņa jautājums nebija adresēts meitenei.

- Nav vairs pilsētas, - sacīja meitene. Un jo mazāk cilvēku par to zinās, jo labāk. Kamēr nezināji par pilsētu, tu biji mierīgs un apmierināts. Uzzinājis par pilsētu, pazaudēji savu mieru un tiki nolemts nāvei.

- Lemens mēģināja izkļūt, - sacīja Spels. Kā tu domā, kāpēc,  Mitrene par viņu ieinteresējās? Viņš stāstīja, ka mums jāmeklē Pilsēta Augšā.

- Kungs Lemens uzkāpa augšā?

- Tu esi muļķis, cauruļniek, - sacīja Spels. – Pilsētas ne tikai nav, bet arī nav ceļa uz to. Lemens meklēja ceļu un saprata, ka nav iespējams tikt augšā.

- Viņš zināja, kur meklēt? - Kronijs jautāja.

Atbildes nebija.

- Kāpēc nevēlies atbildēt?

- Tāpēc, ka tā nav tava darīšana, - sacīja Spels.

Bija kluss. Kaut kur caurulē čurkstēja ūdens. Cauruļnieks pēc dzirdes noteica caurules diametru un spiedienu tajā.

- Nu ko mēs darīsim? - Spels jautāja Hērai.

- Tu zini labāk, - meitene atteica. – Tu esi sargs.

- Es viņu izvedīšu un nošaušu. Pateikšu, ka viņš slēpās uz ielas, un es viņu atradu.

- Bet vai nevarētu viņu nenogalināt? - meitene jautāja.

Kronijs to uzklausīja tā, it kā šie vārdi uz viņu neattiektos. Nu, un viņi sarunājās tā, it kā viņa nebūtu istabā.

– Ja tavs cauruļnieks tiks pieķerts, viņš tūlīt visu izstāstīs Mitrenei. Ar to neizglābs sevi, bet iznīcinās mūs. Mitrene jau sen uzēdies mūsu ģimenei. Ne tik daudz uz tevis vai manis, cik uz mūsu tēvu. Apjēdz, kāds atradums viņam būs cauruļnieks?

- Viņi neko no manis neizdabūs, - sacīja Kronijs.

- Tā tu runā tāpēc, ka nezini. Viņš izspiedīs no tevis visu, ko gribēs, un tu nomirsi drausmīgās mokās. Labāk nomirt no manas lodes un uzreiz, nekā spīdzināšanas kamerā.

- Mani nogalināt nedrīkst, - sacīja Kronijs. - Jo tevi, kungs, turēs aizdomās. Kā es nokļuvu šajā līmenī? Tikai ar tavu palīdzību.

- Bet ko tu iesaki? - Spels lietišķi jautāja.

- It kā apspriestu ekskursiju pēc sēnēm, - Hēra saviebās. - Vīrieši vienmēr ir kā bērni.

- Es zinu, kas jādara, - sacīja Kronijs. - Tā kā man jāmirst tā vai tā, parādi man, kā tikt augšā.

- Nē, - Spels iebilda. - Lemens nevarēja. Tu arī nevarēsi. Tu taču esi dumjāks.

- Varbūt es esmu dumjāks, - sacīja Kronijs. - Bet es esmu cauruļnieks. Es varu iziet tur, kur neviens no jums nevarētu. Visu savu dzīvi esmu pavadījis tuneļos. Es vienā dienā atradu gan bibliotēku, gan ieročus gan ieraudzīju Ugunīgo Bezdibeni. Un atgriezos. Ja uzkāpšu augšā, apsolu, ka neatgriezīšos. Man arī nevajag. Es labāk nomiršu tur. Es domāju, ka jūs zināt ceļu augšup, kur gribēja doties Lemens.

- Zinām, - sacīja Hēra. - Mēs parādījām Lemenam. Bet šī ceļa laikam vairs nav.

- Dodiet man līdzi nazi, - sacīja Kronijs. Un, ja mani noķers, es noduršos.

Spels paskatījās uz Hēru.

- Lai iet, - viņa sacīja. - Lemens arī gribēja iziet. Lai cauruļnieks iet. Atlaid viņu savas māsas piemiņai.

- Mēs riskējam, - sacīja Spels.

Ne vairāk, kā viņu nogalinādami.

3. nodaļa TELTS PAKALNĀ

- Dzirdēji, - Nataša jautāja, - kā naktī kāds skrāpējās?

Teltī bija silti, sausi un smaržoja pēc ozona. Statīvs ar piestiprināto bronzas figūriņu lēnām griezās, un lampu mainīgajā gaismā šķita, ka figūriņa kustas.

- Lūk - sacīja Takasi, nospiežot pogu un apturot stenda lēno un sarežģīto kustību. Noklikšķēja kamera un ar periodisku šalkoņu no mašīnas līda ārā attēli un ar gandrīz nesaklausāmu skaņu, kā plīstošam ziepju burbulim, sakrita gatavo izdruku kaudzē.

- Palūk, cik labi, - Takasi sacīja, paņēma augšējo izdruku un pasniedza to Natašai. – labāk nekā natūrā, vai ne?

Nataša izklaidīgi salīdzināja attēlu ar oriģinālu, taču nesaskatīja nekādu atšķirību.

- Tas nebija vis kaut kas, - sacīja Takasi, uzsākot jaunu sarežģītu fona apgaismojuma manipulāciju sēriju. - Tas bija tīģeris, bet es nesaprotu, kā viņš izlauzās cauri žogam.

- Tu esi prātā jucis, - sacīja Nataša. - Kārtējā mānīšanās?

- Es redzēju pēdas, - sacīja Takasi. – Un Krūmiņš arī redzēja.

- Es uz izrakumu vietu neiešu, - sacīja Nataša. - kas tie par vīriešiem, kas netiek galā ar nieka tīģeri.

- Ja viņš tāds niecīgs, tev nav ko baidīties, - sacīja Takasi.

Nataša apbrīnoja Takasi kustību precizitāti, ātrumu un šķietamo nesteidzību.

- Kad viņš mani apēdīs, - viņa teica, - man būs vienalga. Bet Kiročka Tkačenko redzēja spoku.

- Kāpēc lai te nebūtu spoku? - Takasi paraustīja plecus. - Šeit noteikti jābūt spokiem. Viņiem te ļoti piemērota vide.

- Spoks bija gaišzils, - sacīja Nataša, - un tas diezgan ātri kustas.

- Es domāju, - Takasi sacīja, noņemot figūriņu no statīva un piestiprinot tās vietā stikla trauku uz piecām īsām kājām, - ka naktī šīs pilsētas gari kļūs nekaunīgi. Te reiz sakrājās tik daudz sāpju un nāves, ka visi ļaunie gari peldas šajā ciešanu laukā, kā siltā baseinā.

- Nesaprotu, - sacīja Nataša, - kad tu runā nopietni?

– Ar ļoti cienīto aspiranti, es vienmēr runāju nopietni.

- Būšu tevī vīlusies, Taka, - sacīja Nataša.

- Labāk tagad nekā vēlāk, kad nodzīvojam kopā desmit gadus un mums būs ducis bērnu.

- Tev nekas nav svēts, - sadusmojās Nataša. - Iešu uz izrakumiem. Es sāktu tevi ienīst, bet tu neesi mana naida cienīgs.

- Žēl gan, - Takasi teica, un stends atkal sāka kustēties.

Pabeidzis darbu, Takasi paskatījās uz plēvi, kas pārklāja durvis. Plēve bija matēta, taču tās krāsa liecināja, ka rudens vējš atkal pūtis no kalniem, atnesot pelēkus negaisa mākoņus, kas peldēja pār pilsētu, biedējot ar lietusgāzi. Takasi uzvilka jaku, izspraucās cauri plēvei un izgāja ārā. Plēve atkal savilkās, pasargājot telti un laboratorijas iekārtas no putekļiem. Pārējās teltis stāvēja rindā uz nokaltušas zāles un izskatījās pēc virs ūdens izvirzītiem āboliem, ar oranžiem sāniem.

Vējš brāzmās pūta no kalniem. Takasi nolaida brilles un nodomāja, ka itin viss pasaulē vienlaikus nes gan labo, gan ļauno. Arheologi visu vasaru bija sapņojuši par lietu, bet tagad, kad lietus grasījās sākties, viņi vēlējās, lai rudens ievilktos vēl ilgāk. Izrakumi pārvērtīsies sarkanīgā purvā, un sezona beigsies. Meklētāji aizies uz Dienvidu salām, pārējiem būs jāsaliek, jāsapako, jāaiztransportē trofejas uz kuģi - darbības parastas un garlaicīgas.

No teltīm stiepās visurgājēju izdangātais ceļš, pazuda krūmos, atkal parādījās šaurā gaišā joslā tīrelī un beidzot pazuda starp sarūsējušajiem pakalniem, no kuriem kā jūras ežu adatas slējās sarūsējušas fermas un sijas. - māju paliekas.

- Tu uz izrakumiem, Taka? - vaicāja Stančo Kirovs, kurš sēdēja uz smiltīm visurgājēja priekšā, apkrāvies rezerves daļām, instrumentiem un sapiņķerētiem vadiem,kā zirnekļu tīkliem. Kirovs bija atvedis jaunus visurgājēju modeļus un tagad tos izmēģināja. Mašīnas bija ļoti progresīvas un asprātīgas, toties bieži lūza, par ko Stenčo tās lamāja kā nerātnus bērnus un, izjaucot, brīnījās par to ļaunprātību.

- Uz izrakumiem, - sacīja Takasi.

- Pagaidi pusstundu. Es tevi aizvedīšu.

- Paldies. Gribu pastaigāties.

Kirovs bija pārsteigts, viņš bija pārliecināts, ka mašīnas ir radītas speciāli, lai neviens nestaigātu kājām. Viņš izteicās, ka staigāšana atgriež cilvēku pirmatnējos laikos. Cilvēks ne tādēļ kļuvis par dabas valdnieku, lai nogurdinātu savas kājas.

Takasi noskrēja lejā no kalna, augstu cilājot ceļgalus. Viņš paskatījās uz aizsardzības ģeneratoru ķēdi, kuru piramīdas izvirzījās no zemes. Ģenerators sektorā, gar kuru naktī iekļuva tīģeris, ne ar ko neatšķīrās no citiem. Tīģera pēdas jau bija pārklājušās ar smiltīm. Kad Takasi šķērsoja aizsardzības līniju, viņš juta, kā pār seju un rokām pārslīd kaut kas viegls, kā zīda pieskāriens. Kaut kur drošības pultī nomirgoja zaļa gaisma, kas reģistrēja cilvēka iziešanu no zonas.

Krūmājs, kas sākās simts metrus zem kalna, bija ērkšķains, tajā spietoja niknas lapsenes, un zem sevis slēpa dzīvojamos kvartālus, kuriem kārta vēl tik drīz nepienāks. Reizēm vējš no krūmiem izpūta sīkus priekšmetus: monētas, lodes, trauku lauskas – izpētāmu materiālu, un kādam no aspirantiem nācās ar kasti izstaigāt pa ceļu un tīreli un savākt šos sīkumus.

Tīreļa vidū atradās milzīgs krāteris. Lietus laikā tas tika appludināts un pārvērtās par apaļu ezeru. Sausā gadalaika beigās ūdens iztvaikoja, bet piltuvi neaizbēra ar putekļiem, jo tai apkārt bija zemes valnis, uz kura auga biezi, taisni niedru šķēpi. Piltuves apakšā līdz pat rudenim palika šķidru dubļu kārta, kurā ierakās zivis un vēžveidīgie. Takasi izspraucās cauri niedrēm, lai redzētu, vai dubļu garoza pietiekami izžuvusi, jo rīt viņš kopā ar Natašu gribēja doties medībās.

Viņi bija iecerējuši medīt zivis ar lāpstām, un tā bija atriebība zivīm par to, ka vasarā, kad piltuves ezerā bija pietiekami daudz ūdens, tās nevēlējās ņemt ēsmu. Bet, ja garoza būs pārāk trausla, tad no medībām būs jāatsakās - dubļi bija dziļi, pa vidu - divi, trīs metri.

Takasi apstājās uz zemes vaļņa. Dūņu garoza bija pārklāta ar radiālu plaisu režģi. Kāds bija apsteidzis Takasi un bija jau pārbaudījis tās stiprību. Pēdas gāja no malas, tad tās pārtrūka tumšā šķidrā purva vietā. Dūņas bija izšļakstījušās pāri garozai un jau sakaltušas. Šajā vietā nebija dziļš, bet izmēģinātājs noteikti iekrita līdz viduklim. Tā viņam arī vajag, Takasi nodomāja, jo ideja par guļošo zivju ķeršanu piltuvē piederēja viņam pašam, un viņš to bija skaļi paziņojis vakariņu laikā. Izrādās, ka ekspedīcijā ir kāds melīgs skaudējs, kurš nolēmis apsteigt Takasi un Natašu un par to samaksājis bargu cenu. Nav brīnums, ka viņš nevienam neatzinās.

Ceļš atveda uz pilsētas centru. Takasi gāja lēnām un apskatīja drupas, it kā redzētu tās pirmo reizi. Viņš nekādi nevarēja pie tām pierast. Salauzītajās fermās un ar zāli un divsimt gadus gludinātiem putekļiem apaugušās betona kaudzēs, slēpās pirmatnējās nežēlīgās un vispārējās nāves šausmas. Divsimt gadu laikā māju sienas, kas kādreiz slējās no drupām ar logu caurumiem, sabrukušas, piltuves nolīdzinājušās ar zemi, nāvējošais starojums izkliedējies, un planēta, šķiet, jau sadziedējusi visdziļākās brūces. okeānos izdzīvoja dažādas zivis, noslēpās, pielāgojās vai izmainījās daži kukaiņi, daži dzīvnieki. Planētas dzīvā pasaule bija daudzkārt nabadzīgāka, nekā tai vajadzētu būt, taču tā pastāvēja, tika aizpildītas ekoloģiskās nišas un radās jauni savstarpējās atkarības likumi. Evolūcija, ko sagrāva atomkarš, ar tās fragmentos, slēpjošās radiācijas uzliesmojumiem, gāja tālāk. Uz planētas nebija tikai primātu.

Cilvēki šeit viens otru nogalināja ilgā savstarpējās iznīcināšanas karā, kas pieauga, pārņemot arvien jaunus reģionus un kontinentus, un nogalināja arī tos, kas karā nepiedalījās, jo nebija iespējams elpot gaisu, dzert ūdeni un savākt augļus no kokiem.

Kaut kur alās un tālās salās cilvēki vēl kādu laiku slēpās, iespējams, ka dzīvība viņiem bija atmērota mēnešiem vai gadiem. Bet vientuļas un mazas grupas bija lemtas nāvei – cilvēki kļuva neauglīgi un bezspēcīgi naidīgās saindētās pasaules priekšā.

Cilvēks savas evolūcijas gaitā parādījis sevi kā viltīgāko, izturīgāko un konkurētspējīgāko no visām dzīvajām būtnēm, acīmredzot nespēja pārdzīvot paša izraisīto katastrofu, jo bija sabiedrisks dzīvnieks un, kad sabiedrība sabruka, izmira arī pats.

Arheologi ir optimisti. Viņi rokas senos kapos un pēta ugunsgrēku pēdas. Viņi ir klāt dzīves beigās – cilts, pilsētas, cilvēka. Bet viņi gandrīz vienmēr var atrast pavedienu, kas, nepārrauts, iestiepjas nākotnē, un izjūt vēstures nežēlīgo lietderību. Šeit turpinājuma nav.

Pretī brauca visurgājējs. Viens no Kirova eksperimentālajiem modeļiem. Visurgājējs kliboja uz piecām kājām, sestā piespiesta pie vēdera. Kiročka Tkačenko, kas vadīja mašīnu, bija sajūsmā, redzot Takasi, jo viņš bija ideāls sarunu biedrs, bet viņai tieši tāds trūka.

- Kā tu domā, Taka, - viņa jautāja no augšienes, - šādus izmēģinājumu ratiņus sūta arī ģeofiziķiem vai astronomiem? Nē, ģeofiziķi būtu norāvuši viņiem galvas. Viņi būtu sametuši šos visurgājējus bezdibenī. Bet mums jāpacieš.

- Tev taisnība, Kiročka, - sacīja Takasi. - Viņi zina, ka arheologi ir pacietīgas, saprātīgas profesijas cilvēki un pacietība ir viens no arheologu acīmredzamajiem tikumiem.

- visu tu zini, - sacīja Kiročka. - garlaicīgi ar tevi pat runāt. Es nevēlos būt saprātīgs arheologs un vēlos atgriezties Kosmosa flotē. Tur viss ir skaidrs un vienkāršs.

- Tu to nedarīsi, - Takasi iebilda un devās tālāk.

Viņu mulsināja tas makšķernieks, kurš naktī līda dubļos un nevienam par to nepateica. Atceļā viņš nolēma apskatīt viņa pēdas. Galu galā, kad tas malumednieks izkāpa no dubļiem, viņš bija  aplipis ar kilogramiem lietisko pierādījumu. Bet šļakatām, klučiem, māla pļeckām skaidri jāiezīmē viņa ceļš līdz pašai teltij.

Priekšā parādījās izrakumi. Tā varētu būt bijusi izrakumu vieta uz jebkuras citas planētas, kaut uz Zemes, ja ne fons – salauzīts metāla un betona mežs. Uz Zemes arheologiem, par laimi, nav jāatrok atomkaru laikmets.

Takasi pagāja garām žogam, kas aizsargāja izrakumu vietu no putekļiem un mazu dzīvu radījumu iebrukumiem, un apsēdās uz tukša konteinera blakus konveijeram. Uz mirkli parādījās saule. Takasi redzēja, kā saules plankums slīdēja pāri lielā ezera malām, kas stiepās starp pilsētu un grēdas smailēm, un kā teātrī, pēc kārtas izgaismoja pilsētas dzelzs kaulus, un pēc tam applūdināja labirintu. izrakumos ar žilbinošu spožumu, un cilvēki, kas atradās apakšā, pacēla galvas, lūkodamies, cik ilgi pieturēsies saule, un ieraugot tikai mazu zilu logu nepārtrauktajā zilo lietus mākoņu segā,  atgriezās pie sava darba.

Takasi meklēja Natašu. Viņas izrakums bija dziļāks nekā kaimiņos - viņa meklēja pilsētas pirmsākumus, bet kultūras slānis bija stipri sajaukts ne tikai ar vēlākajām komunikācijām un māju pagrabiem, bet arī ar metro līniju, kurā bija slēpušies un gājuši bojā tūkstošiem pilsētas iedzīvotāju. Nataša apsējusi ap galvu baltu šalli, stāvēja blakus izrakumu mašīnai, kas izņēma augsni, viņam neuzticoties un kuru katru brīdi bija gatava padzīt malā. Viņai rokā bija birste, un Takasi gribēja nokāpt lejā un dalīties priekā ar brīdi, kad tiks izdarīts atklājums. Galu galā darbs šeit ir gan sarežģīts, gan pārsteigumu pilns, jo nekad nevar zināt, kas atklāsies pēc piecām minūtēm. Uz Zemes atklājumi vienmēr paliek iespējamā robežās. Bet šeit - kas ir iespējams? Kas varētu būt iespējams citplanētiešu civilizācijā?

Pacēlis putekļu mākoni, Takasi noslidinājās izrakumu bedrē.

- Mēs šodien jau esam redzējušies, - sacīja Nataša, neskatīdamās viņa virzienā.

- Atnācu nofotografēt tavu atradumu, - sacīja Takasi.

- Tā vēl nav, - sacīja Nataša.

- Es pagaidīšu, - teica Takasi.

- Kāpēc? Tev nav ko darīt?

-  Cilvēkam vienmēr ir ko darīt,  iebilda Takasi.

- Tad kāpēc tu esi šeit?

- Atnācu apbrīnot tevi, - sacīja Takasi.

- Slaists, - sacīja Nataša, un viņai piesārta vaigi. - Kāpēc tu izsmej mani?

- Nataša, - Takasi sacīja, - es nekad tevi neizsmeju. Pat tad, kad ir smieklīgi. Tu, kā tas notiek ar jaunām meitenēm, dod priekšroku noklusējumiem, nevis patiesībai. tev prieks dzirdēt, ka tāds izskatīgs, spēcīgs un talantīgs vīrietis, kā es, ieradies tevi apbrīnot. Tu pat nosarki. Pat pirksti nosarka no prieka. Un tajā pašā laikā tu izliecies ka esi sašutumā.

Tad Nataša pagriezās pret viņu un pacēla otu kā zobenu.

- Paklausies, - viņa teica, - Takasi-san. Līdz brīdim, kad es tevi satiku, es biju pārliecināta, ka japāņi ir delikāta tauta, tauta ar tik senu un izsmalcinātu kultūru, ka laba audzināšana viņiem asinīs un miesā. Bet tu mani esi pievīlis.

- Ļoti žēl, Nataša, - sacīja Takasi. - Es negribēju tevi pievilt. Tu sajauci rupjību ar patiesumu. Kad es nāku tevi apbrīnot, es to nevaru noslēpt. Un, ja es to nedarīšu, tad uzradīsies kāds cits un sagrozīs tev galvu ar noklusējumiem, kas tik mīļi meitenes sirdij.

- Jebkurš cits! - Nataša no sirds iesaucās. - Tikai ne pārlieku muskuļots jauneklis, kurš kā teļš sūc iebiezināto pienu un brīvajā laikā cilā akmeņus.

- Daži kolekcionē pastmarkas, - sacīja Takasi, - citi kolekcionē tauriņus. Bet vēl citi izgudro mūžīgo dzinēju. Man interesanti redzēt, ko es varu izgudrot no sevis.

- Tu tāpat nekļūsi stiprāks par zirgu, - sacīja Nataša. - Un es drīz sākšu tevi ienīst.

- Vēl viens noklusējums, - Takasi skumji sacīja. Tā vietā, lai pateiktu patiesību...

- Kādu patiesību? - Nataša ātri jautāja.

– Ka tu mani drīz iemīlēsi. Tev nav citas izvēles. Esmu izskatīgs, gudrs un talantīgs. Man ir ļoti jauki vecāki, kuri dzīvo Hokaido un gaida, kad viņu dēls atvedīs mājās skaistu un paklausīgu sievu ...

- Pazūdi!

Šajā brīdī atskanēja krakšķis, no augsnes izbira sarūsējuša trauka lauskas un izkaisījās zemē. Bez uzraudzības atstātā mašīna, bija pārcentusies.

- Tas viss dēļ tevis! - Nataša kliedza. - Pie visa esi vainīgs tu! Tas bija tik skaists trauciņš! Un kāpēc tu atnāc šeit tikai tad, kad neviens tevi nesauc?

- Piedod, - teica Takasi un, pievilcies rokām, izlēca uz izrakumu sienas. - Varbūt atnest kādu līmi? - viņš no turienes jautāja.

- Man neko nevajag.

Takasi gāja pa šaurajām šķērsieliņām, kas bija palikušas starp bedrēm. Viņš nemaz nebija tik pārliecināts par sevi, kā domāja Nataša. Turklāt viņš tagad bija dusmīgs uz sevi un piekrita Natašai, ka visā ekspedīcijā nevarēja atrast pašpārliecinātāku nekaunīgāku vīrieti.

Virs viņa uzkarājās neliels visurgājējs. Kiročka Tkačenko paskatījās no tā, un visurlidnis sasvērās.

- Taka, - teica Kiročka, - Stančo man iedeva šo mašīnu, jo vakar tu apsolīji Krūmiņam aizlidot pie pēdziņiem pakaļ meklētājam. Viņi man to neatdos.

Visurlidnis nolaidās uz pārsedzes, un Kiročka pastiepa roku, lai Takasi viņai palīdzētu izkāpt.

- Ar ko tu krāso matus? - Takasi jautāja. - Kur tu atradi tik daudz zelta? Tev nav grūti to nēsāt uz galvas?

- Taka, dārgais, - sacīja Kiročka. Viņa pacēla rokas, piespiežot matus pie galvas, lai tie neplandās vējā. Tu man uzdod šo jautājumu ik pēc divām stundām. Neesi noguris?

- Nē, - Takasi atbildēja, iekāpdams visurlidņa kabīnē. - Tas ir patīkams jautājums. Tāpēc es to uzdodu.

- Taka, tev ir slikts garastāvoklis, - atzīmēja Kiročka. - Tu sastrīdējies ar Natašu, un viņa tev sarunāja rupjības. Bet jūs līdz vakaram tāpat samierināsieties.

- Paldies, - Takasi teica un pacēla mašīnu.

Vējš kļuva stiprāks un izsita visurlidni no kursa. Izrakums peldēja atpakaļ kā laboratorijas labirints, kurā rakņājās pelēm līdzīgi cilvēki. Visurlidnis pārlidoja pāri lielam ezeram uz pretējo krastu, kur pēdziņi gatavojās izpētīt bumbu patvertni. Viņu telts bija lieliski redzama no augšas, taču Takasi nelidoja tieši uz to, bet devās lejā uz salu, lai palūkotos, vai nav iznākuši dēt olas bruņurupuči. Sala bija klāta ar rupjām baltām smiltīm, vasarās arheologi lidoja uz turieni peldēties, bruņurupuču pēdu vēl nebija. Tad Takasi apmeta apli pāri nogrimušā kuģa korpusam. Viņš jau sen bija plānojis, brīvā dienā, nokāpt uz kuģa un atrast tur kuģa žurnālu ar kapteiņa pēdējo ierakstu. Visbeidzot Takasi pļaujošā lidojumā pārlidoja pāri uz upes grīvu ejošajam zivju baram.

Liela auguma, rudmatains, bārdains cilvēks Ginters Jancs stāvēja krastā un vēroja, kā visurlidnis nolaidās pie telts.

— Taka, — viņš teica, — tu esi šausmīgi ziņkārīgs.

- Es neesmu ziņkārīgs, es esmu zinātkārs, - sacīja Takasi.

- Krūmiņš tevi sūtīja pie mums pēc meklētāja, jo domā, ka neviens cits izņemot tevi, to no mums nevarēs izvilināt. Bet tu nesteidzies. Vispirms aizlido uz salu, lai papriecātos par bruņurupuču olām, tad ilgi riņķo virs nogrimušās baržas un visbeidzot, kad vairs neko nevari izdomāt, atlido uz upes grīvu.

- Bet tu, Ginter, esi pārāk vērīgs un loģisks, - sacīja Takasi. - Bet es pat nenojautu, ka eju aiz zivju bara. Ja tās devušās nārstot, tad sarīkosim lielas medības.

- Sarīkosim, - Ginters piekrita, - ja ekologs atļaus.

- Ekologs šeit esmu es, - no ieejas teltī atsaucās Makss Belijs. Un nekādu masu slepkavību te nepieļaušu. Šeit jāierīko audzētavas, nevis medības. Tas attiecas arī uz bruņurupučiem, Taka.

- Ar mēru, - sacīja Takaši. - Mēs darbosimies kā dabiskā atlase, jo Makss sailgojies pēc svaigām zivīm.

- Tu pakaļ meklētājam? - Makss jautāja. - Mums pašiem vajadzīgs.

- Tāpēc jau Krūmiņš atsūtīja mani, - Takasi pieticīgi atbildēja.

- Nē, - Makss atteica. – Neies krastā.

- Labi, - Takasi nopūtās kā cilvēks, kurš spiests ķerties pie ārkārtējiem pasākumiem. - Kurš pagājšnedēļ visu nakti nosēdēja, nedomājot par nogurumu un cīnoties ar miegu, jo pēdziņiem līdz rītam bija steidzami jāpavairo kaut kādas garlaicīgas bildes? Kurš konservēja, aizsmacis ar ķimikālijām, papīra lapiņas, lai nesadrūp putekļos? No šī brīža paši darīsiet šos nepatīkamos darbus.

- Pietiek, - Makss teica. - Mēs ienīstam šantažētājus, bet neko nevaram viņiem izdarīt, jo šantažētāji ir viltīgi un nesaudzīgi. Ejam uz alu, vari savākt šo sasodīto meklētāju.

- Pēdziņiem nepatīk atzīties parastajiem cilvēkiem raksturīgajās vājībās, -  Takasi atļāvās būt sarkastisks un devās uz telti.

Kad Takasi atgriezās pie Krūmiņa un iedeva viņam meklētāju, bija jau laiks vakariņām. Takasi vēlējās kaut ko pastrādāt laboratorijā, bet gāja kājām – gribēja atmaskot nakts makšķernieku.

Atceļā uz nometni apstājās pie piltuves. Pēc piecām minūtēm viņš atrada no piltuves nākošā cilvēka pēdas. Dubļi bija izžuvuši, taču tie bija tumšāki par zemi, un pēdas bija skaidri redzamas. Takasi pārkāpa pāri piltuvi ieskaujošajam valnim,  izspraucās cauri ar māliem notašķītajām niedrēm, vietā, kur tām cauri bija lauzies nakts piedzīvojumu meklētājs, un iznāca tīrelī.

Un bija ļoti pārsteigts. Pēdas neveda uz nometni, bet nogriezās uz pilsētu.

- Kaut kāda muļķība, - Takasi skaļi pateica un devās tālāk.

Pēdas bija mazas, mazākas nekā Takasi, un, iespējams, piederēja kādai no meitenēm. Tās gāja nevienmērīgi, bet zigzagos, un attālums starp pēdām bija atšķirīgs, it kā to īpašnieks būtu piedzēries vai nāvīgi noguris.

Pēdas izliecās ap nelielu pakalnu no kura rēgojās sarūsējuši zobi un nogriezās ap ar plaisu uz pusēm pāršķēlušos betona kubu.

Takasi sajuta trauksmainu dūrienu krūtīs. Kaut kas nav kārtībā. Viņš kustējās lēni, uzmanīgi, bez skaņas liekot zoles un pēc katra soļa ieklausoties. Dubļos izvārtītā cilvēka uzvedībā bija acīmredzama novirze no normas.

Takasi drīz pazaudēja pēdas. Redzams, ka laikā, kamēr cilvēks bezmērķīgi klīda pa drupām, netīrumi bija izžuvuši.

Vējš gaudoja cauri pilsētas drupām, mākoņi vērpās diezgan zemu virs galvas un bija tik tumši, ka, iespējams, ielejā aiz nometnes plosījās briesmīga lietusgāze.

Un pēkšņi Takasi ieraudzīja priekšā sarkanu plankumu. Viņš sastinga. Plankums bija nekustīgs. Takasi noskaitīja līdz desmit. Viņam nebija līdzi ieroču, bet tur varēja būt pat guļošs tīģeris. Plankuma krāsa bija līdzīga tīģera krāsai.

Takasi noņēma no pleca kameru un saspieda to dūrē – galu galā vismaz kaut kāds ierocis.

Takasi bija taisnība. Uz  sadauzīto ķieģeļu kaudzēm norobežotās platformas, gulēja tīģeris, beigts tīģeris - nepatīkama izskata dzīvnieks vilka lielumā ar gariem ilkņiem un sarkaniem, nelīdzeniem plankumiem un svītrām uz kažoka. Makss uzskatīja, ka šie tīģeri ir kaut kādu mājdzīvnieku savvaļas mutanti. Anatomiski viņiem nebija nekā kopēja ar kaķiem.

Tīģeris gulēja melnā sarecējušu asiņu peļķē, un pāri tam zumēja mušas.

Takasi paskatījās apkārt.

Pie apgrauztas akmens sienas, saliecies gulēja maza auguma, novājējis cilvēks ar zilganbaltu, saskrāpētu un netīru seju, rupju, tumšu, iesirmu matu kodeļu, saplēstā pelēkā jakā un brūnās biksēs, notraipītās ar sakaltušiem māliem.

Starp cilvēku un tīģeri zemē gulēja ar sakaltušām asinīm notraipīts duncis.

Takasi piegāja klāt, noliecās, atbīdīja sapinušos matus no svešinieka sejas. Cilvēks elpoja, taču bija bezsamaņā.

Takasi bija pārguris, kamēr aiznesa cilvēku uz ceļa. Nebūtu bijis tik slikti, ja izglābtais nebūtu atguvies. Takasi šo brīdi palaida garām, jo stiepa cilvēku, pārmetis pār plecu. Atguvies cilvēks acīmredzot iedomājās, ka viņu nes uz midzeni, lai apēstu, un tāpēc neatrada neko labāku kā ar zobiem iekosties Takasi kaklā.

Pārsteigumā Takasi nometa cilvēku, un tas sāpīgi atsitās pret akmeņiem. Bet tūdaļ pielēca kājās un, klibodams, metās bēgt. Takasi viņam uzreiz nesekoja. Viņš pārbrauca ar roku pār kaklu, plauksta bija vienās asinīs.

- Ei! - viņš sauca pakaļ cilvēkam. - Pagaidi.

Cilvēkam vajadzēja sadzirdēt. Viņš skrēja lēni, klupa, vienreiz nokrita un ar pūlēm piecēlās. Beidzot, ieraudzījis betona plāksnē spraugu, viņš mēģināja tajā iespraukties, taču sprauga bija par šauru.

Takasi piegāja pie viņa. Cilvēks gulēja ar seju zemē. Viņš atkal bija zaudējis samaņu, un šoreiz, apzinoties viņa nikno raksturu, Takasi paņēma cilvēku zem padusēm un vilka uz ceļu, kāpjoties atmuguriski un klupdams uz ķieģeļiem.

Sāka līt. Lija šaubīgi, retām, lielām lāsēm, pilieni iegrima putekļos un plīkšķināja uz betona. Takasi mugura bija silta un slapja no paša asinīm. Tieši šādā izskatā viņu atrada Stančo Kirovs, kurš nolēma ar izremontēto visurgājēju izmest līkumu pa drupām.

Tā vietā, lai nolēktu no visurgājēja un palīdzētu, Stančo sāka uzdot jautājumus.

- Kas tas tāds? - viņš jautāja. - Tas taču nav mūsējais.

Takasi uzmanīgi nolika cilvēku zemē un teica:

- Droši vien vietējais. Aizved mūs, tad aizbrauc uz tām tur drupām un paņem beigto tīģeri. Kiročka, ja nemaldos, lūdza, lai tu sadabū viņai ādu.

- Tu nomedīji? - Stančo bija pārsteigts.

Kopā viņi nosēdināja cilvēku uz visurgājēja sēdekļa.

- Nē, - teica Takasi. – Viņu nogalināja šis te spēkavīrs.

- Nevar būt, - sacīja Stančo. – Es ar kailām rokām pie tīģera nelīstu.

- Viņam bija nazis.

Stančo iedarbināja motoru, un visurgājējs aizpeldēja pāri gruvešiem un dadžiem.

- Es vienalga neietu, - pārliecināti sacīja Stančo.

- Viņam nekas cits neatlika, - sacīja Takasi. Paklusēja, skatīdamies uz aizmugurējā sēdeklī noguldīto cilvēku un piebilda: - Viņš arī ar mani mēģināja tikt galā tāpat kā ar tīģeri.

Viņš deva Stančo iespēju apskatīt savu kaklu.

— Tu esi prātā jucis, — Stančo sacīja, palielinot ātrumu. - Nav saprotams, kas tev vēl galva turas klāt.

- Galva balstās uz muskuļiem. Man tādu ir daudz.

Visi vēl pusdienoja, un neviens nenāca ārā pie visurgājēja.

- Nesteidzies, - Takasi teica, saprotot, ka Stančo vēlas pacelt kājās visu nometni. - Mierīgi paskaties iekšā un pasauc Solomku.

Viņi noguldīja cilvēku uz gultas Solomkas teltī, slimnīcā, kas, par laimi, nevienam citam nebija nepieciešama. Stančo aizskrēja uz ēdamistabu, bet Takasi novilka jaku un kreklu. Krekla aizmugure bija piesūkusies ar asinīm, kakls tirpa.

– Jūs, ceru, neesat indīgs? - Takasi jautāja cilvēkam.

Tas elpoja vāji, bet vienmērīgi.

Teltī ieskrēja Solomka. Viņa bija stalta sieviete ar lielu, neizteiksmīgu seju, aiz kuras kā aiz grieķu maskas plosījās kaislības. Anita Solomka visu mūžu sapņoja kļūt par arheoloģi, taču nolēma, ka, kļūstot par ārsti, viņa dos cilvēcei lielāku labumu. Kopš tā laika viņa daudzus gadus svārstījās starp mīlestību un pienākumu. Viņa tika svārstīta arī ekspedīcijā, kur viņai nebija jāārstē nekas traģiskāks par skrambām un viņa varēja pilnībā nodoties arheoloģijai. Taču apziņa, ka viņa kā ārste nevienam nebija vajadzīga, indēja viņas citādi bez mākoņiem un laimīgo eksistenci. Un jo dzīvē mazāk mākoņu, jo nelaimīgāka kļuva Anita. Bet pamēģināt tagad atraut viņu no izrakumiem un piespiest veikt masalu profilaksi uz Marsa, viņa jutīsies nožēlojami, jo nevarēja dzīvot arī bez arheoloģijas. Anita bija nolemta mūžīgām mokām.

Stančo viņai pa ceļam visu paskaidroja, un viņa, protams, neko nesaprata, jo arī pats Stančo neko nesaprata.

- Kur slimnieks? - viņa jautāja no durvju ailes un, kad uzreiz reizi pamanīja asiņaino, kailo Takasi, kas turēja rokā koši sarkanu kreklu, sacīja viņam:

- Es vienmēr esmu tevi brīdinājusi, Taka, ka pārāk daudz vingrinājumu noved pie savu spēju pārvērtēšanas. Re nu, aizlēkāji. Atzīsies, no kurienes tu nokriti?

Solomkas seju apgaismoja priecīga iekšējā gaisma. Viņas ilgā medicīniskā dīkstāve būs beigusies.

Ak šausmas! - Takasi paspēja nodomāt. - Tagad viņa mani ārstēs vismaz divas nedēļas!

- Tā tikai skramba, Anita, - Takasi steidzīgi atbildēja. - Virsējs kodums...

- Viņi nogalināja tīģeri, - nevietā iemaisījās Stančo. - Un kā man šķita, ar kailām rokām.

- Ko! - Anita iekliedzās un metās pie medicīnas skapīša. Un tad viņas acis pievērsās gultai. - Tā, - viņa apsūdzoši teica un ar stingru skatienu nofiksēja Stančo.

Šajā brīdī atskrēja Krūmiņš un Nataša.

Un tad cilvēks atguva samaņu. Viņš atvēra acis un uzreiz tās aizvēra.

- Izslēdziet gaismu, - sacīja Solomka. Viņa pati to nevarēja izdarīt, jo gatavojās Takasi eksekūcijai. Krūmiņš samazināja apgaismojumu.

Vīrietis atkal atvēra acis un kaut ko klusi pateica.

Visi baidījās no histērijas, mēģinājumiem bēgt, visi kļuva modri, bet cilvēks vienkārši sāka runāt. Ieraudzījis Natašu, viņš pēkšņi apklusa.

Ceļojums, tik garš un grūts, beidzās brīnumaini. Viņš atrada Augšas cilvēkus.

Viņš atkal ieraudzīja Hēru Spelu. Tiesa izmainījušos, pazaudējušu pazemes zilgano bezķermenību, iedegušu, sārtu, satrauktu.

Hēra Spela kaut ko jautāja nesaprotamajā Augšas cilvēku valodā. Hēra skatījās uz citu, melnacainu spēkavīru ar stiprām rokām un tik platām krūtīm, ka nevarētu tās apķert ar rokām.

Un Kronijs sajuta skumjas. Tā nebija tā sajūta, kas viņu pārņēma, kad, izkāpis no pazemes un pēc veselas diennakts klaiņošanas sasniedzis Pilsētu Augšā, viņš saprata, ka pilsētas vairs nav. Viņš bija noticējis mirāžai, kaut kad ļoti sen sagrautai pagātnei. Tad nebija skumju - bija bēdas, bija ceļa beigas, bija pilnīga vientulība. Tad viņš sastapās ar bailēm. Bailes viņu pārņēma naktī, kad ar pēdējiem spēkiem klaiņojot pa drupām, meklēdams vietu, kur varētu paslēpties un pagulēt, viņš iekrita dubļos un gandrīz noslīka tajos, kad viņam uzbruka kaut kāds briesmīgs zvērs un viņam tikai brīnumainā kārtā izdevās aizsniegt nokritušo nazi. Bija bailes, kad dīvaini ģērbtais cilvēks viņu kaut kur nesa, un bija bailes, kad, izrāvies, viņš saprata, ka nespēj aizbēgt.

Bet tad viņš atkal atguvās un saprata, ka  ir dzīvs un guļ uz mīksta, un viņu ielenkušie cilvēki,  bija tīri, gara auguma, spēcīgi, un viņi uzsmaidīja viņam, cauruļniekam, jo viņi dzīvo tur, kur ir daudz gaismas un kur nevar sasniegt griestus, pat ja saliktu kopā visas pasaules kāpnes. Tātad cilvēki Augšā uzcēluši sev citu pilsētu un dzīvo starp kokiem.

Un tad ienāca Hēra Spela. Nē, ne jau īstā Hēra Spela, bet otra, garāka. Viņa ieradās šeit tā vīrieša dēļ, kurš atnesa Kroniju un bija noraizējusies par viņa ievainojumu...

Bet tā kā neviens no klātesošajiem nepazina Hēru Spelu un nevarēja saprast Kronija domas, visi nolēma, ka viņš ir noguris un viņam vajag atpūsties.

Solomka atstāja tikai Stančo Kirovu, lai palīdz viņai izģērbt, nomazgāt un pareizi noguldīt pacientu, bet pārējos izdzina ārā. Un visi apzinīgi aizgāja, jo pēc pirmā šoka bija laiks padomāt. Uz planētas, kur pēdējais cilvēks nomiris pirms divsimt gadiem, atrodas cilvēks, novājējis un vājš, bet pavisam reāls. Tas neiekļāvās nekādos rāmjos, un tas nebija iespējams. Vēl jo interesantāk būs uzzināt, kāpēc tā noticis.

Kronijs jau aizmiga, aplīmēts ar plāksteriem un nomazgāts līdz nepazīšanai, aizmiga starp diviem baltiem palagiem, tik plāniem un maigiem pēc taustes, ka jebkurš direktors atdotu pusi no savas bagātības par šādu mantu, bet ēdamistabā - kopīgajā teltī, kas kalpoja arī kā noliktava, izmisīgi strīdējās arheologi un vakarā atbraukušie pēdziņi.

Bija jau tumšs, mākoņi bija sasēdušies kalnu virsotnēs, un vējš pierima, kad beidzot viņi vienojās par darba hipotēzi: uz planētas slēpās izdzīvojušo cilvēku atliekas. Viņu ir maz, un viņi velk nožēlojamu eksistenci kaut kur alās vai kalnos. Viņiem nav ne pilsētu, ne lielu apdzīvotu vietu - citādi viņi būtu pamanīti. Hipotēze neizskaidroja cilvēka apavus un apģērbu. Apģērbs bija no azbesta un austs uz stellēm. Hipotēze neko daudz nepaskaidroja, taču labākas nebija.

Bet naktī Ginteru Jancu pakļāva sarežģītai un nepatīkamai operācijai, kuru veica Anita Solomka. Ginteram tika veikta smadzeņu punkcija - runas centrā un atmiņas centrā. Iepriekš Anitai šāda operācija lauka apstākļos nebija gadījusies, un gadu vēlāk, kad par to tiks publicēts ziņojums Ķirurģijas biļetenā, piezīmes parādīšanās sakritīs ar arheologa A raksta publicēšanu. Solomka Kosmoarheoloģijas jautājumos, tiks pieminēta rakstā "Daži slīpētās keramikas evolūcijas modeļi augšpilsētas 5. - 8. slāņos". Un Anitai tā būs laimīga diena.

Apstrādāto Gintera smadzeņu vielas ekstraktu tajā pašā naktī ievadīja Kronijam, bet tās iedarbība iedarbība stāsies spēkā trešajā dienā.

Trešajā dienā Kronijs pamodās ar dīvainu zināšanu sajūtu. Viņš zināja kaut ko, neaptveramu jau no pirmajiem mirkļiem, bet īstu un nozīmīgu. Viņš sākumā domāja, snauzdams zem palaga, līdz saprata, ka ir labi izgulējies. Ūdens pilienu plīkšķi uz oranžā jumta nozīmē, ka līst lietus, nevis saplīsusi sarūsējusi caurule, vai noplūdusi izolācija. Iespējams, iemesls bija visādu mantu nomierinošā uzticamība Augšējā Pilsētā, ar izņēmumu, — un te Kronijs pasmaidīja, — Stančo Kirova saimniecība, kurš, iespējams, rītausmā jau remontē gravitolidni. Un atmiņa viņam uzreiz parādīja iedeguša, zilacaina, neizsīkstošas labvēlības piepildīta Stančo tēlu, kas rauca pieri, risinot neatrisināmu tehnisku problēmu.

Anita Solomka ieskatījās slimnīcas nodalījumā un teica:

- Labrīt, Kronij.

- Sveika, Anita, - sacīja Kronijs. - Laiks celties?

Anitai bija mierīga seja,  brīva no spēcīgām emocijām. Tāpēc Kronijs neuztvēra gaviles, kas pārņēma Anitu dzirdot viņa balsi.

- Variet atpūsties, Kronij, - Anita teica. - Bet jums būs jābrokasto ēdamistabā. Kā ar gremošanu, netraucē?

- Nē, - Kronijs nosarka, jo sievietei nevajadzētu uzdot vīrietim šādus jautājumus.

- Nekas pārsteidzošs, - sacīja Anita. - Tik krasas izmaiņas uzturā nevar nebūt nesāpīgas.

Un Anita steidzās ārā, kur staigāja galvassāpju mocītais Ginters, jau iepriekš nospriedis, ka nekas nav izdevies un visas viņa mokas veltīgas. Anita ieturēja pauzi. Nē, ne jau apzinātu. Viekārši, pirms vērsties pie Gintera viņa mēģināja apspiest sevī ieilgušo maiguma sajūtu pret šo muskuļoto, ne pārāk jauno cilvēku. Anita noskaitīja līdz divdesmit un teica:

- Ginter.

Viņas balss notrīcēja, un tas nebija tā vienkārši, biedriski, kā viņai gribējās.

- Guļ? - Ginters jautāja, cenšoties nekustināt galvu, lai neizraisītu sāpju lēkmi.

- Pamodās. Saka, ka vēders viņu vairs netraucē.

- Jā? - Ginters teica. - Tad es arī iešu paēst brokastis.

- Vispirms iedzer šo. Pret galvassāpēm.

Ginters pastiepa roku, Solomkas atjautības aizkustināts.

Kronijs izlēca no gultas un pacēla rokas, lai ieelpotu dziļāk. Viņam patika kā šeit smaržo gaiss. Gan uz ielas, gan pat teltī. Vieglā, gaisā plēnošā zāļu smarža, tikai uzsvēra svaigumu.

Kronijs atvilka izlietnes aizkaru un ieslēdza auksto ūdeni. Iztīrīja zobus un saķemmēja matus. Vajadzētu apgriezt matus kā Takasi. Tad atgriezās istabā un, pirms saģērbties, uzklāja gultu. Piegāja pie galda un atrada tur zīmīti: “Kronijam. Viena tablete trīs reizes dienā." Norija tableti neuzdzerot. Un pēkšņi viņa kājas kļuva slābas, un viņš atsēdās gultā, satvēris rokā zīmīti.

Viņš samiedza acis un ar plaukstas malu iesita pa kāju. Izlasīja vēlreiz: “Kronijam. Viena tablete trīs reizes dienā.

Kronijs neprata lasīt. Nevienā valodā. Ne savā, ne Augšas.

Viņš šeit parādījās pirms divām dienām. Un visi mēģinājumi sazināties pēdējo divu dienu laikā aprobežojās ar primitīvām darbībām. Viņš sita pa krūtīm un teica: "Kronijs." Takasi sita pa krūtīm un teica: "Takasi." Un abi smējās un atkārtoja šos vārdus, jo vārdi jau solīja kaut kādu nobīdi izmisīgajā un sāpinošajā nesapratnē nākotnē.

- Hēra? - Kronijs jautāja un norādīja uz Natašu.

- Nataša, - Takasi atbildēja.

Krūmiņš ar rokām apvilka loku pa pilsētu un kaut ko jautāja. Kronijs norādīja uz mežu, uz alām. Tad Kronijs vicināja apkārt ar rokām, un Krūmiņš norādīja uz griestiem, pa kuriem griezās, reizēm rādot sevi ar pelēkiem plankumiem, izgaismojot zemi, plūstošais Vieglās Lavas ezers.

Kādi griesti? - nodomāja Kronijs ar vieglu pārākuma apziņu pret sevi vakarējo. Griesti alās. Bet virs teltīm ir debesis, bezgalīgās debesis, caur kurām peld mākoņi un kas stiepjas līdz zvaigžņotajai pasaulei, kas šurp atsūtīja arheologus, jo uz planētas nav vairs neviena saprātīgā.

Informācija, nodota Kronijam un agrāk piederoša Ginteram, neapspieda to, kas Kronijam bija zināms agrāk, tā tika pievienota viņa zināšanām un pieredzei, kā arī smadzeņu pārliecībai, ka jaunas zināšanas un valoda, kas viņam ir, viņam piemīt no neatminamiem laikiem neļāva Kronijam nekavējoties saprast savu pārdzimšanu. Viņš sarunājās ar Anitu, nejūtot, ka runā svešā valodā, izlasīja zīmīti un paklausīgi iedzēra tableti, sākumā nesapratis, ka neprot lasīt. Viņš sprieda par Stančo raksturu, aizmirstot, ka līdz tam brīdim viņš nebija izdalījis Stančo starp pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem un šī skaņu kombinācija viņam neko neizteica.

Jāiet brokastīs. Citādi uztrauksies. Kronijs uzvilka kombinezonu, ko Kiročka bija pāršuvusi iepriekšējā dienā, un zīmīti ieslidināja kabatā. Viņam bija žēl šķirties no pierādījumiem par ienākšanu pasaulē, pret kuru gan Mitrene, gan visi direktori ir bezspēcīgi, un kā viņu sauca? - Kvartālnieks Ratnijs, netīrs krupis ar izsalkuša zirnekļa seju.

Viņš iegāja ēdamistabā un uzreiz uzminēja, ka pārējie jau zina par visu.

- Labrīt, - viņš teica. - Kur varu apsēsties?

- Savā vietā, - atbildēja Krūmiņš, nepaceļot acis no šķīvja, jo viņam gribējās smieties.

- Makaronus ēdīsi? - jautāja Pētersons, kuram bija apbrīnojama spēja otrajā iepazīšanās stundā pārslēgties uz "tu".

- Ēdīšu, - sacīja Kronijs.

- Kā gulējāt? - Takasi jautāja.

- Labi, paldies.

Pētersons pastūma Kronijam, šķīvi ar makaroniem, pienu, sulas glāzi.

- Var padomāt, ka man ir dzimšanas diena, - sacīja Kronijs. - Visi klusē un klausās.

Viņš strauji pastūma sev tuvāk sulas glāzi, sula izlija no glāzes un uzšļakstīja uz biksēm.

- Donnervetter!   - norūca Kronijs.

Un ēdamistabu kā plūdi pāršalca smiekli.

Bet, kad kļuva klusāks, Anita saprātīgi teica:

– Ginters pārsālījis ar vārdu krājumu.

- Vajadzēja tomēr filtrēt, - sacīja Stančo.

– Pareizi, – Takasi piekrita. - Lūdzu, Kronij, nelietot vārdus, kas jums ienāk prātā satraukuma brīžos. Vecāki nav pievērsuši pienācīgu uzmanību Gintera audzināšanai.

- Neaprunā manus vecākus, - gandrīz nopietni rūca Ginters. - Viņi centās izdarīt visu, ko varēja, un pat skolā mani sūtīja.

- Nataša, - Kronijs sacīja,  - lūdzu padodiet man sāli.

- Kāpēc jūs tā uz mani skatījāties? - Nataša jautāja, kad viņi pēc brokastīm izgāja no telts. - it kā mani pazītu.

- Es pazīstu vienu meiteni, tur, pie mums. Viņa ir ļoti līdzīga jums.

- Viņa jums patīk?

- Man viņa nedrīkst patikt. Viņa ir tīrīgā, bet es esmu smirdīgs cauruļnieks.

- Kas?

- Cauruļnieks, tāds, kurš remontē caurules tuneļos.

Kronij, - sacīja Krūmiņš. – Ja esat gatavs sarunai, mēs jūs gaidām.

Kronijs pamāja.

- Es arī palikšu, - sacīja Nataša.

- Piespiest nevienu negrasos, - sacīja Krūmiņš. Tikai padomājiet, ka mums darbam ir atlikušas dažas dienas. Vai varbūt pat mazāk. Sāksies lietus, un viss. Pats mēģināšu paspēt uz izrakumiem.

Visi viņā noklausījās bez iebildumiem, kā spītīgi skolēni, kuri jau sen nolēmuši no garlaicīgas stundas aizbēgt uz kino. Un palika. Aizbrauca tikai Anita, novērtējot katru arheoloģiskās laimes mirkli, un Pētersons, kurš izgāja uz pilnīgi nesabojātu viesistabu un nevēlējās riskēt ar darbu atlikšanu ne uz vienu dienu.

- Atgriezīsimies ēdamistabā? — cauruļnieks jautāja.

Preses konference izskatījās ikdienišķa, nepavisam ne tā, kā vajadzētu satiekoties tik tālu civilizāciju pārstāvjiem. Vienīgā grūtība bija tā, ka Kronijs nezināja, kā sākt. Un tāpēc teica:

- Ja jums nav iebildumu, es jums pastāstīšu par smirdīgo cauruļnieku, par Lasījumiem un ceļojumu uz Ugunīgo Bezdibeni, par to, ko es uzzināju no Speliem un kā es devos meklēt Pilsētu Augšā un gaišo alu. ar zilajiem griestiem. Un pēc tam jūs man pastāstīsiet to, kas man vēl palicis neskaidrs...

Ginters, Makss Belijs un Kronijs atgriezās no ieejas pazemē trīs stundas vēlāk, nekā solīts. Vainīgs bija gravitolidnis, kas sabojājās, un Stančo nācās viņus vest atpakaļ ar parastu visurgājēju.

Tiesa, meklētājs strādāja uzticami - vismaz kaut kam taču jādarbojas droši - un viņiem izdevās aplūkot pazemes pilsētas augšējo, pamesto līmeņu atrašanās vietas.

Atceļā Ginters teica:

- Mums vajadzēja to atrast ātrāk. Pavisam netālu taču. Pieci kilometri. Bet mani mulsina kas cits. Šī ir aktīvā vulkānisma zona. Un izteiciens "dzīvot kā uz vulkāna" ir tieši saistīts ar pilsētu.

Kronijs klusēja. Viņš zināja, ka ar katru stundu tuvojas brīdis, kad viņš atvadīsies no visiem un iesprauksies šaurā spraugā zem klints, no kurienes sākas nokāpšana uz pilsētu. Viņam bija jāatgriežas, un tas bija tik tuvu nāvei, ar ko viņš jau iepriekš bija nesaskaņās. Tagad tā šķita kā draudīgs rāpulis, kas sapņos pieņēma laipni runājošā Mitrenes vai vecenes pie kvartāla baseina, kurai viņš iedeva ziepju gabalu, izskatu. Kronijs sāka just, ka nevarēs elpot to gaisu, ka viņu mocīs vemšana,  no tāmm smakām, un viņš sāka izjust naidu pret Ginteru, kurš vadīja visurgājēju, par to, ka viņš dalījies ar viņu savā saprātā. Kronijam kļuva sevis žēl. Smadzenes, pabarotas ar jaunām zināšanām, protestēja pret to, kas bija jādara, un aiz žēluma pret sevi radās vientulības sajūta, atrautība, līdzīga tai, ko cilvēks var piedzīvot, uzkāpjot uz ešafota un nevēloties redzēt savu. biedru sejas, kas izbēguši no aresta, domubiedrus, jo ka viņi turpinās dzīvot.

Pilsēta palika labajā pusē, viņi tuvojās nometnei pa to pašu ceļu, pa kuru Kronijs bija gājis četras dienas iepriekš. Pār mežu izkliedēti sārtojās saule.

- Rīt būs vējš, - sacīja Ginters.

- Jā, - piebalsoja Makss.

- Tagad man ir kāds, ar ko varu parunāties vāciski, - sacīja Ginters, braucot ar visurgājēju gar pie lielas darbnīcas telts izvietoto mašīnu rindu. Manu sentimentalitāti nevar izteikt Terra-Lingva valodā. Tā ir valoda bezdvēseliskajam Maksam.

Kroni atrada Krūmiņu Takaši laboratorijā.

- Vili, - sacīja Kronijs. - Es gribu ar jums  aprunāties.

- Runāsi tepat? - Krūmiņš jautāja.

Takasi sastādīja konservantu un spīdīgajā priekšautā un garajos, zvanveida cimdos izskatījās kā miesnieks.

- Jā. Man nav noslēpumu, - sacīja Kronijs. - Man jāatgriežas pilsētā.

Krūmiņš klusēja. Kronijam būtu bijis patīkamāk, ja viņš būtu teicis kaut ko līdzīgu: - "Jums jāatpūšas, jāuzkrāj spēki, nesteidzieties." Krūmiņš neko tādu neteica. Viņš paskatījās uz Kroniju ar nedaudz noliektu galvu, ar visu savu izskatu iztēlodams uzmanību.

- Es atgriezīšos pilsētā un pastāstīšu cilvēkiem, ka iespējams dzīvot Augšā. Ka viņu nolādētā pasaule neaprobežojas tikai ar akmens sienām un slapjiem tuneļiem. Es uzvedīšu cilvēkus Augšā neatkarīgi no tā ko man tas maksātu.

Krūmiņš uzreiz neatbildēja. It kā gaidītu turpinājumu. Tad viņš jautāja:

- Un pie kā jūs iesiet, Kronij?

- Pie cilvēkiem. Teikšu…

- Jums droši vien tomēr ir konkrētāks plāns, - sacīja Krūmiņš. - Ceru, ka jums tāds ir.

- Es par to neesmu padomājis, - sacīja Kronijs, ko pārņēma idiotiska sajūta, kā skolniekam, kurš nebija apguvis stundu un stāvēja pie tāfeles ar nesaprotamiem vienādojumiem, kamēr skolotājs viņu vēroja ar līdzjūtīgu žēlumu. Tā bija sveša atmiņa, jo cauruļnieks nekad nebija gājis skolā.

– Es apdomāju, kā jums, Kronij, turpmāk rīkoties, – teica Krūmiņš. - Protams, jums taisnība. ir jāatrod kāds pēc iespējas nesāpīgāks veids, kā atgriezt planētu jūsu cilvēkiem. Bet vai jūs saprotat, ka sastapsiet pretestību? Pastāv inerce, cilvēku pārliecība par savas pasaules vienreizību, nemainību. Vairumam jūs kļūsiet par vājprātīgo, bet tiem, kas vēlas saglabāt varu, par bīstamu cilvēku. Viņi darīs visu, lai jūs novāktu, lai izdzēstu pašu atmiņu par jūsu izskatu. Laika gaitā viņi pārbaudīs, vai viss ir tā, kā jūs stāstījāt. Viņi aizsūtīs augšā izlūku, un var iedomāties, ka pēc divdesmit vai trīsdesmit gadiem pazemes pilsētā viss būs kā agrāk, bet virspusē parādīsies slepenas mājas tīrīgajiem, dārzi, kuros viņi turēs savus bērnus, jo pazemes klimats slikti ietekmē veselību. Pārējie paliks tumsā, un visas sacelšanās tiks apspiestas. Sacelšanos grūti sarīkot pasaulē, kas sadalīta stāvos.

- Bet tas taču nevar tā turpināties mūžīgi, - sacīja Takasi. - Tā nedrīkst būt. Būs vēl kāds Kronijs... trešais.

- Bet, kad? Arī Zemes vēsturē bija periodi, kad miljoniem cilvēku atradās apstākļos, kas nekādā ziņā nebija labāki par pazemes pilsētas iedzīvotāju apstākļiem.

- Nē, - sacīja Kronijs. - Nevar būt. – Bet Gintera atmiņa teica priekšā – var.

- Es domāju, - turpināja Krūmiņš, - ka pēc tam, kad pirmais no direktoriem pabūs virspusē, iesvētīto loks nemitīgi paplašināsies. Nevar pieļaut, lai tikai neliela cilvēku grupa izlīstu ārā gozēties saulē. Kādam tie būs jāapkalpo, jāceļ virszemes mājas, jāstāda virszemes sakņu dārzi. Par to uzzinās sargi, uzticami inženieri, un jūsu pasaule pamazām sāks mainīties. Taču paies daudzi gadi un tiks izliets daudz asiņu, pirms beidzot pazemes pilsēta tiks pamesta pavisam.

Kronijs klausījās viņā un aiz Krūmiņa sausajiem vārdiem ieraudzīja tuneļus, pa kuriem rāpo un mirst cilvēki. Viņš redzēja mirstošo Lemenu un ielās izejošās žurkas.

- Es tik un tā iešu, - sacīja Kronijs. – Es ļoti gribēju šeit dzīvot ilgāk, bet es tomēr iešu.

Kronijs mēģināja smaidīt, bet smaids neizdevās.

- Pagaidiet, - sacīja Krūmiņš. - Mēs jūs saprotam, Kronij. Un, lūdzu, neiedomājieties, ka iesiet uz turieni viens pats. Jums vienatnē to neizdarīt.

- Es došos tev līdzi, - teica Takasi.

***

Takasi uzaicināja Kroniju un Natašu piltuvē pamedīt zivis.- Tur, kur tu iekriti, - sacīja Takasi. Viņš palūdza Stančo garos zābakus un lielu kausu. Kronijs piekrita. Dīvaini, viņš domāja, Nataša nemaz  īsti neizskatījās pēc Hēras, kas slēpās ar vecām lupatām piekārstītā alā, kas šķita greznības virsotne nabaga cauruļniekam.

Takasi iedeva Kronijam spaini, kurā viņš grasījās nest mājās medījumu. Visu pārējo paņēma pats. Nataša noslīka augstajos zābakos, un viņai bija neērti staigāt.

- Es labāk uzvilkšu skafandru, - viņa teica. - Bez ķiveres.

- Cik jūs naiva, princese, - Takasi atbildēja. - Kurš atmazgās skafandru no dubļiem? Pajautā Kronijam, viņš jau tur ir peldējis.

- Tiklīdz es izkāpu, mani sāka vajāt tīģeris, - sacīja Kronijs.

- Stančo uzdāvināja ādu Kiročkai, - sacīja Takasi. - Tev žēl nav?

- Viņš taču man lūdza atļauju, - sacīja Kronijs. - Man nav žēl. Es tikai brīnos, ka uzvarēju tīģeri.

- Tu nevēlētos aiznest ādu Hērai? - Nataša jautāja.

- Viņa no cauruļnieka neko neņemtu, - sacīja Kronijs.  - Tu aizmirsi, ka viņa ir Direktora meita.

- Tas man neko neizsaka, - Nataša iesmējās. - Bet es tev atklāšu noslēpumu. Mans tēvs ir ļoti svarīgs Direktors. Uz zemes. Un vectēvs arī ļoti svarīgs rakstnieks. Bet šī japāņa vecāki nekad mūžā nav atstājuši savu pilsētu Hokaido.

- Nu, jūs - pavisam kas cits, - sacīja Kronijs.

- Nataša, - sacīja Takasi, - Es drīkstu pārējo ceļu nest tevi uz rokām? Es paklanos tavai izcelsmei.

-  Tu labāk nes savas lāpstas. Neko vairāk neesi pelnījis, - sacīja Nataša. - Bet man žēl jūsu Hēras, - viņa piebilda, bez jebkādas saistības ar iepriekšējo. - Kad viņa iznāks, es par viņu noteikti parūpēšos.

Aptuveni trīs stundu laikā viņi izvilka no dubļiem trīs zivis, nogura, nosmērējās līdz ausīm un apsēdās atpūsties uz valņa, kas apņēma piltuvi. Takasi un Nataša jokoja un strīdējās. Kronijs smaidīja un uzturēja sarunu, bet reizēm tik dziļi iegrima domās, ka vairs nedzirdēja savus pavadoņus.

Pēkšņi no niedrēm iznāca spoks.

Viņi nebija pamanījuši, ka nolaidās dziļi zilā krēsla un spoks absorbēja šīs krēslas zilumu, apgaismodams to no iekšpuses. Kaut kas viņu vilka pie piltuves. Varbūt troksnis un dubļu šļaksti. Un tagad tas neizlēmīgi apstājās pie niedru malas, un likās, ka viņam cauri aug to kāti.

- Oi, - Nataša nočukstēja.

Kronijs, kas jau bija pazīstams ar spokiem, bija pārsteigts par viņas izbailēm. Kā var baidīties no spokiem?

Takasi piecēlās, aiztājoties meitenei priekšā, bet Kronijs čukstēja:

- Nebaidiet viņu. Mums ir kas ēdams? Viņš ir izsalcis.

Spoks ieraudzīja cilvēkus un ieslīdēja niedrēs. Tas bija saredzams kā zils, biezoknī izšķīdis mākonis.

- Viņš ir izsalcis, - Kronijs atkārtoja. - Es domāju, ka viņš man sekoja ārā no pazemes un apmaldījās.

- Kas tas ir? Takasi jautāja.

— Spoks, — Kronijs atbildēja. – Kad meklēju bibliotēku, tādu satiku. Spoki saprot cilvēku valodu. Bet paši nerunā.

Naktī, kad pēdziņi, Krūmiņš un Kronijs apsprieda rīcības plānu rītdienai, bet Takasi un Anita pārbaudīja, cik veiksmīgi elektroniskās smadzenes apguvušas pazemes valodu, Nataša paņēma maizes gabalu un spaini zupas un aiznesa to uz kalna nogāzi, aiz aizsargjoslas.

No rīta izrādījās, ka zupa izēsta, un maizes vairs nav.

***

No rīta visi sapulcējās pie klints, zem kuras bija sprauga ar ieeju pazemē.

Radās zināma kņada, it kā Kronijs grasītos uzstādīt rekordu un viņam apkārt būtu līdzjutēji, treneri, sekundanti un tiesneši.

- Tu izskaties pēc Ziemassvētku eglītes, - sacīja Ginters.

Ārēji Kronijs izskatījās normāli. Tiesa, cauruļnieka drēbes nācās izmest – no tām palikušas tikai skrandas. Meitenes pārveidoja arheologa darba tērpu, lai tas no attāluma izskatītos pēc inženiera drēbēm. priekšpusē kombinezons bija ar rāvējslēdzēju, un ar divām sekundēm pietika, lai izķertu padusē iekārto paralizējošo pistoli – plakanu un vieglu. Uz pistoles roktura bija iegravēts: "Ginteram no pateicīgās Gretas." Ginters atteicās paskaidrot uzraksta nozīmi, taču uzstāja, lai Kronijs paņemtu tieši šo, nevis standarta ekspedīcijas pistoli. Apkaklē bija iešūts mikrofons, un tāpēc jebkurš Kronija  vai viņa klātbūtnē teiktais vārds uzreiz kļuva zināms Augšā. Virs kombinezona kreisās augšējās kabatas bija novietota raidītāja televīzijas acs, bet otrā - uz jostas, kas pats par sevi bija pēdziņu atjautības brīnums. Tajā bija noglabāti medicīnas piederumi, tostarp pietiekami daudz dezinfekcijas pārsēju, lai noklātu Kroniju no galvas līdz kājām, ārkārtas pārtikas krājums, kas bija saspiests tabletēs, ar ko varēja uzturēt desmit izsalkušu cilvēku grupu divas nedēļas. Bija arī elastīgs duncis un instrumentu komplekts, kas varētu noderēt gan profesionālam zaglim, gan apvidus auto būvētājam amatierim. Viņa ausī bija ievietots zirņa lieluma skaļrunis, un kabatās - visādas lietas, kā brilles, kas ļauj redzēt pilnīgā tumsā. Kronijs bija labi ekipēts.

Viņam glaimoja šī uzmanība. Ir labi, ja zini, ka draugi dzird katru tavu elpas vilcienu, katru vārdu, un, ja paliek slikti, vari pasaukt viņus palīgā.

- Nu, cauruļniek, - sacīja Takasi, - ejam?

Viņš kopā ar Kroniju nokāpa divus līmeņus zemāk, kur tika izveidota pagaidu bāzi. Takasi bija skafandrā un turēja rokā ķiveri kā rezerves galvu. Viņam vajadzēja darboties kā rezervistam.

- Es jūs noskūpstīšu, - sacīja Nataša.

Nataša vispirms noskūpstīja Kroniju. Viņi bija viena auguma, un skūpsts iekrita lūpu kaktiņā, un tā bija dīvaina un skaudra sajūta. Kronija pēdējie vārdi pirms nokāpšanās bija:

- Mani dzīvē neviens nav skūpstījis.

4. nodaļa CAURUĻNIEKA ATGRIEŠANĀS

Kundze Hēra Spela, direktora Spela meita, ar Dieva Reda žēlastību, rūgti raudāja. Viņa raudāja, jo viņas dzīve bezjēdzīgi un mokpilni gāja uz beigām.

Viņa gulēja gultā, bija vēsi, un viņa nevarēja saņemties lai nomestu no žurku ādām sašūto segu. Sega nelāgi smirdēja, bet, kad viņa par to pastāstīja tēvam, tas saviebās, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko nepiedienīgu, un aizrādīja:

- Tev rēgojas. Tas no slimības.

Direktors, kungs Spels jau bija pieradis pie slimības un neizbēgamās meitas nāves. Viņas māte arī atklepoja asinis un no tā bija mirusi, un ārsts teica, ka medicīna nezina zāles pret šo slimību, kas perinās krūtīs un nav pieejama ziedēm un kompresēm. Direktoram Spelam bija rūgti apzināties, ka viņa meita tā arī nav dzemdējusi bērnu, ka tik absurdi un apkaunojoši senajai Spelu dzimtai beidzās stāsts par viņas līgavaini, kura lietu Mitrenes izdomājumu dēļ nevarēja noklusēt. Un tas visiem norādīja, ka Spels vairs nav spēcīgākais cilvēks pilsētā.

Hēra gulēja zem žurku segas un skatījās uz pazīstamajiem sarežģītajiem traipiem un plaisām pie guļamistabas griestiem. Hēra nekādi nevarēja samierināties ar nāvi, un murgos, ko tagad redzēja katru nakti, saskatīja sevi dodoties pa tuneļiem, jo tur, priekšā vajadzēja būt svaigam gaisam un daudz gaismai, un Pilsētai Augšā. Vainīgs bija tas cauruļnieks. Cauruļnieks Kronijs. Nez kāpēc viņa atcerējās šo vārdu, lai gan cauruļnieku vārdus neviens neatceras. Viņš bija dīvains cilvēks, šis Kronijs, un bija žēl, ka viņš gājis bojā tuneļos.

Bija jāpieceļas un jāsāk jauna bezgalīga diena. Hēru plosīja gaidas, ka nākamā diena varētu būt viņai pēdējā, un bailes no šīs dienas bezgalības, kas jāpārdzīvo. Viņa skaitīja, aizkavēja minūtes un kaut kā pat salauza ūdens pulksteni, neskaidri turot to aizdomās par ļaunprātību. Bet diena tik un tā beidzās, un, ejot gulēt, trīcēdama nakts nežēlības priekšā, Hēra katru reizi jutās pateicīga savam ķermenim, kas bija pārvarējis vēl vienu dienu.

Viņa reizēm mēģināja saukt palīgā saprātīgā un žultainā Lemena tēlu, kuru viņa nebūtu pat pamanījusi, ja viņš būtu bijis dižciltīgs, un nebūtu iemīlējusi, ja viņam nedraudētu nāve. Bet cauruļnieka parādīšanās, kas atnesa dzelzs pazīšanas zīmi, pielika punktu inženiera Lemena pastāvēšanai. Lemens pazuda pagātnē, un, lai gan Hēra varēja piespiest sevi atcerēties viņa sejas vaibstus vai runas veidu, viņa vairs nespēja atcerēties Lemenu visā pilnībā: zaudētas kaut kādas nianses-atsperes, kas vienoja balsi, smaidu, manieri raukt pieri, gaitu, cilvēku, kuru viņa mīlēja un kura dēļ teica tēvam, ka dosies kopā ar viņu bezdibenī, un viņas tēvam bija jāieslēdz Hēra pagrabā un jāpieliek apsargi. Tad arī saasinājās viņas slimība.

Hēra piecēlās. Viņai bija auksti, un galva reiba tā, ka viņa tik tikko spēja paaspert soli pretī ledus aukstajai sienai un atspiesties pret to. Viņa izņēma no skapja, akmens nišas, garu, ar plastmasas atgriezumiem izklātu kleitu. Viņa izvēlējās gaišāku, lai bālums nebūtu tik uzkrītošs. Tagad vajadzēja uzkrāt spēkus, lai izķemmētu matus un nomazgātu seju. Tas viss prasīja piepūli, taču piešķīra dzīvei zināmu nozīmi.

Mazgāšanas telpā bija silts, un bija patīkami pieskarties karstajām caurulēm. Hērai kādreiz bija kalpone, večiņa, kura arī aizgāja drīz pēc mātes. Bet kalpone nomira tieši tajās dienās, kad sākās stāsts ar Lemenu. Bet jaunu tēvs vairs neņēma: tik un tā meita drīz nomirs un neapprecēsies. Hēra, pieradusi piekrist sava tēva nepielūdzamajai loģikai, viņu saprata un neapvainojās, lai gan dažreiz viņai bija grūti un viņa gribēja, lai kāds būtu tuvumā... Kāds dzīvais. Bija brālis, neveiksminieks, nevienam neuzticošs un pārliecību neradošs. Brālis viņu mīlēja. Bet varēja aizmirst par Hēru un mēnesi nerādīties, it īpaši tagad, kad situācija, pēc viņa teiktā, bija saspringta un slepenās apsardzes virsnieki bieži palika kazarmās. Bet tomēr viņš atnāca, un tad Hēra mēģināja izlikties, ka viņai ir labāk, un runāja ar viņu par niekiem - brālis baidījās runāt par kaut ko nopietnu.

Atskanēja klauvējiens. Kāds klauvēja pie aizmugurējām, uz šķērsielu atveramajām durvīm. Šīs durvis izmantoja tikai brālis, bet brālim bija sava atslēga. Varbūt viņš pazaudējis atslēgu? Hēra gribēja atvērt durvis, bet pēkšņi nobijās. Tie varētu būt bandīti. Lai gan tēvs teica, ka viņi nevar iekļūt augšējos līmeņos, bailes nepārgāja.

Hēra vilcinājās. Viņa varēja pieiet pie runāšanas caurules un pasaukt tēvu vai brāli. Bet cik muļķīgi viņa izskatītos, ja izrādītos, ka tas ir tikai Spels.

Un tā Hēra izvēlējās trešo ceļu. Viņa apsēdās krēslā un nolēma pagaidīt, kas notiks tālāk. Lēmums neko nedarīt mierināja. Galu galā tas bija kaut kāds lēmums.

Klauvēšana mitējās. Hēra gaidīja. Viņa pēkšņi saprata, ka vēlas, lai kāds atnāk pie viņas. Vismaz kāds, kaut vai bandīts. Viņa nebija redzējusi nevienu cilvēku trīs dienas. Un nobijusies, ka aiz durvīm esošais aizies, viņa pielēca no krēsla un pieskrēja pie aizmugurējām durvīm. Bet nepaspēja tās atvērt.

Tiklīdz viņa šķērsoja mazās viesistabas slieksni, pavērās aizkari, kas veda uz gaiteni, un viesistabā no otras puses ienāca cilvēks.

Cilvēks viņai bija pazīstams.

- Esiet sveicinātā, žēlīgā kundze, - sacīja cilvēks. - Lai jūs pasargā dievs Reds.

- Kā jūs šeit iekļuvāt?

- Pa durvīm, - cilvēks teica, un tad viņa saprata, ka tas ir cauruļnieks Kronijs.

- Tu - cauruļniek? - viņa jautāja, jo cauruļniekā notikušās pārmaiņas bija tik pārsteidzošas, ka pilnīgi sagrāva iedibināto lietu kārtību, kurā cauruļnieks vienmēr paliek cauruļnieks.

Un lieta bija ne tikai tajā, ka Kronijs bija apcirpis matus, eleganti un bagātīgi saģērbies, un viņa seja, kuras rievās un krokās, lai kā to mazgātu, jāpaliek ādā iesīkstējušiem netīrumiem un sodrējiem, kļuvusi gluda un tīra. Kronijs bija cits cilvēks, jo arī uzvedās kā cits cilvēks.

- Esmu cauruļnieks, - sacīja Kronijs. - Atļausi man apsēsties?

- Sēdies, - teica Hēra. - Bet tu taču esi miris.

- Kāpēc? - Kronijs bija pārsteigts, apsēdās krēslā, taču ne agrāk, kā  krēslā apsēdās Hēra. - Esmu dzīvs.

- Bet Spels teica...

– Spels neticēja, ka es aiziešu. Bet es aizgāju un atgriezos.

- Kāpēc?

- Lai palīdzētu citiem un tev. Man tevis žēl.

Hēra pacēla uzacis. Tas jau bija apvainojums. Netīrais nevar žēlot kundzi, jo viņam šī sajūta ir liegta.

- Kā tu uzdrošinies, - viņa uzsvērti sacīja, izbaudot sen aizmirsto varas sajūtu pār cilvēkiem. - Kā tu uzdrošinies izteikt cēlas jūtas...

- Tagad jūs teiksiet, Hēra, - Kronijs viņu pārtrauca, izstiepis sev priekšā plaukstu un it kā aizsargādamies no viņas vārdiem, - ka es esmu smirdošs cauruļnieks. Ka jūs izsauksiet sargus un nosūdzēsiet tēvam. Nav vajadzības. Jūs taču redzat, ka es atgriezos no turienes un tur, - Kronijs norādīja uz augšu, - neviens mani nekad nav nosaucis par smirdīgu cauruļnieku. Un ticiet man, kundze, ka cilvēki Augšā ir bagātāki, stiprāki par jūsu tēvu un Mitreni, un visiem direktoriem kopā.

– Vai tiešām tu tur biji?

- Bet no kurienes es to visu dabūju?

- Kādu aplaupīji, visu nozagi. Es zinu, nozagi.

Patiesība bija neticama, un Hēra aizstāvējās no tās.

— Paklausieties, Hēra, — Kronijs sacīja. - Jūs esat izglītota meitene...

- Ne jau tev spriest par manu prātu!

Hēra baidījās no cauruļnieka. Viņa pati izdomāja, ka viņš kādu aplaupījis, ka viņš ir slepkava - galu galā visi cauruļnieki ir melīgi - un tagad Kronijs viņas acu priekšā pārvērtās par bandītu, viņa sejas vaibsti savilkās ļaunā grimasē, un viņš draudēja...

Nevarēdama izturēt tikšanos ar neticamo, Hēra iekrita nelāgā bezsamaņas ezerā, kas nedāvina svētīgu neesamību, bet tur starp realitāti un bezsamaņu.

Kronijs neizpratnē skatījās uz viņu. Viņš redzēja, ka ar meiteni kaut kas nav kārtībā. Viņš nebija gaidījis šādu tikšanos. Viņš nedomāja, ka aiz dižciltīgas kundzes plānās maskas slēpjas sāpes, apjukums un bailes no nāves, un viņš nepareizi interpretēja viņas vārdus un rīcību.

Meitene joprojām skatījās uz viņu, bet viņas acis vairs neredzēja cauruļnieku, bet aizvērās murgu un neizbēgamo sāpju iekšējai pasaulei. Viņas rokas nekustīgi gulēja un izskatījās zilas.

Kopš brīža, kad Kronijs, zaudējis pacietību, ar mūķīzeri atvēra durvis un satika Hēru, viņš bija pārsteigts par viņas izskatu. Un iemesls tam bija ne tik daudz slimība, kas pēdējās dienās spēja paveikt daudz, bet gan tas, ka Hēras tēls atrāvās no pašas meitenes un atmiņās sajaucās ar Natašas smaidu,  piedzima jauns, idealizēts tēls, kuram Hēra neatbilda nemaz. Viņa izrādījās mazāka, tievāka un bālāka, nekā varēja gaidīt. Viņas drēbes, kuras caruļniekam šķita tik greznas, bija noplukušas, un izmazgātie traipi uz tām bija redzami pat tajā sliktajā apgaismojumā, kas pirms nedēļas šķita žilbinošs. Bet Hēras seja nebija zilgana, bet zemes krāsā un ne pārāk tīra – tā bija pazemes iemītnieka seja. Patiesais Hēras izskats, kaut arī negaidīts un rūgts, neizraisīja vilšanos, tikai žēlumu un vēlmi piespiest viņu pie krūtīm un mierināt. Viņš nenocietās un izteica šo žēlumu skaļi, bet reakcija uz viņa vārdiem bija auksta un nicinoša. Kronijs gaidīja jebkādu tikšanos, bet ne šādu. Un apjukums, vēlme paslēpties čaulā viņam šķita iedzimta augstprātība, kurai nevar piemeklēt atslēgu.

Un pēkšņi Kroni saprata, ka Hēra jūtas slikti, ka viņa zaudē samaņu, un, kad viņas galva,, noslīga atspiežoties uz krēsla atzveltnes bet lūpu kaktiņos parādījās rozā putas, viņš metās pie Hēras, nometās ceļos viņas priekšā, bet viņa roka sastinga gaisā, jo kaut kas bija steidzami jādara, tikai Kronijs bija aizmirsis, ka viņš nav viens. Un nav zināms, cik ilgi viņš būtu nostāvējis ceļos, jūtot, kā laiks ap viņu apstājas un sev šķita, kā iekarināts cietā un necaurlaidīgā sfērā.

- Kronij, - kutēšana ausī aizņēma sekundi vai divas, pirms viņš saprata, kā balss tā ir. - Mēs esam šeit, - sacīja Krūmiņš. - Nebaidies, mēs visu dzirdam un redzam! Nododu mikrofonu Anitai.

- Kronij, mīļais, - Anita sacīja, nopūšoties mikrofonā, un Kronijs iztēlojās viņas plato, laipno seju ar brūnām apaļām acu zīlītēm. - Neuztraucies. Tiklīdz mēs viņu dabūsim augšā, mēs viņu izārstēsim. Galvoju.

- Paldies, - sacīja Kronijs. Un viņš bija Anitai pateicīgs ne tik daudz par vārdiem, cik par to, kā tie tika pateikti.

- Bet pagaidām, - Anita teica, - dari šādi. Ginters saka, ka tev jostā tieši zem labās rokas ir kabata. Izņem no tās trīs sarkanas tabletes un izšķīdini tās ūdenī.

Lai Hēra izdzertu zāles, viņam bija jāpietur viņas galva. Mati pakausī bija mīksti un silti, un galva paklausīgi pacēlās.

Hēra sakoda zobus, bet Kronijs viņu čukstus pierunāja:

- Dzer, lūdzu, dzer. Tas nav rūgts. Tas tev palīdzēs.

Lūpas sakustējās. Hēra norija un aizrijās.

- Nu, ko tu, - sacīja Kronijs. - Nesteidzies. Tas ir garšīgi.

Hēra svārstījās uz nestabilā dēļa, kas stiepās starp aizmirstību un realitāti. Kronija balss, roka, kas atbalstīja viņas pakausi, un dzēriena garša saplūda nomierinošā tēlā, kas līdzinās labam sapnim. Un, kad, izdzērusi dzērienu un sajutusi, kā tas piepilda viņu ar maigu siltumu, viņa atvēra acis, tad cieši, pavisam tuvu, ieraudzīja Kronija acis un nenobijās, jo tās bija labsirdīgas.

Un viņi abi sastinga. It kā baidītos aizbiedēt šo mirkli.

Kronijs dzirdēja Anitas balsi čukstam ausī.

- Viņai tagad būs labāk.

Bet Anitas balss bija sveša, tā tagad tikai traucēja, un Anita saprata to un apklusa.

- Kas tas bija? - Hēra jautāja, neatvērusi acis.

- Zāles, - sacīja Kronijs.

Hēra viegli pamāja.

- Hēra, - sacīja Kronijs.

- Ko?

- Es uzkāpu Augšā, - sacīja Kronijs. Un aizgāju līdz pilsētai.

Hēra klusēja. Pirmo reizi daudzu dienu laikā viņa jutās silti un labi.

- Nav vairs pilsētas, - sacīja Kronijs. – Pilsēta ir sagrauta.

- Es to zināju. Mums pastāstīja skolotājs. Un tēvs.

– Pilsētas nav. tā ir iznīcināta. Patiešām, bija karš. Bet ne par to ir runa. Viss pārējais, par laimi, ir meli.

– Kas ir meli?

- Meli ir tas, ka augšā esošā ala ir tāda pati kā šeit, tikai lielāka. Patiesībā alas tur vispār nav. Ir virsma.

– Virsma?

- Nu, kā lai es tev to paskaidroju? - Virsma ir tad, kad nav griestu.

- Kur palikuši griesti?

– Griestu vispār nav. Iedomājies bumbu. Tagad mēs esam iekšā bumbā. Bet virsma ir tā, kas ir ārpusē.

Hēra nestrīdējās.

- Kā teiksi, - viņa miegaini sacīja.

- Iedod viņai vienu dzelteno tableti, - Anita teica. - Man nepatīk viņas balss.

- Kas tas ir?

- Norij, - Kronijs pasniedza Hērai tableti.

Hēra paklausīja.

- Runā, - viņa teica.

- Cilvēku tur vairs nav. Tavam skolotājam bija taisnība. Bet dzīvot augšā var.

- Pilsēta ir iznīcināta, - sacīja Hēra. - Un, ja aiziet tur, var saslimt ar nāvējošu slimību.

- Tu šeit saslimsi ātrāk, - sacīja Kronijs. - Šajā alā. Paskaties uz sevi. Tur mežs, saule, vējš, koki, ezeri, bet šie vārdi tev neko neizsaka?

- Kāpēc? - Hēra teica. – Es zinu vārdu “ezers”, vārdu “vējš”, un vārdu “mežs”. Un vārdu "saule". Esmu dzirdējusi šos vārdus. Galu galā saka: spožs kā saule. Un vēl: biezs kā mežs.

– Ko tas nozīmē – biezs, kā mežs?

- Tas nozīmē, ka tur ir ļoti šauri, - sacīja Hēra.

Vārdi sen zaudējuši savu nozīmi. Bet vārdiem ir garāka atmiņa nekā cilvēkiem. Tāpēc klausies: saule ir karsta bumba, ap kuru griežas viss – tu un es, un mūsu pilsēta, un Pilsēta Augšā. Mežs ir tad, kad koki stāv ciešās rindās. Ezerā ir tik daudz ūdens, ka objektus tā otrā pusē grūti saskatīt. Un vējš ir tāda gaisa masa, ka var nogāzt cilvēku un noraut mājai jumtu. Vējš nes līdzi debesu lietu...

Un Kronijs saprata, ka to būtu varējis daudz labāk izskaidrot citā valodā. Viņa dzimtajā valodā tiešām bija par maz vārdu. Un tie, kas bija, mainījuši savu nozīmi.

- Un kas tev iedeva šīs drēbes?

- Cilvēki. Bet citi cilvēki. Viņi atlidoja šurp no savas Zemes, jo domāja, ka šeit neviens vairs nedzīvo.

- Viņi ir iekarojuši Pilsētu Augšā?

Rūpes Hēras balsī bija abstraktas. Šķita, ka viņa klausās aizraujošu pasaku, kuras darbībai nebija nekāda sakara ar viņu. Runa bija par cilvēkiem, kuri no kaut kurienes atlidojuši. Droši vien ar spārniem kā sikspārņi. Sikspārņi pazemes pilsētā reti sastopami, bet tēvam viens bija sakaltis kabinetā. Kronijs ir pabijis pasakā un atgriezies kā pasaku varonis, kurš atdzimis Ugunīgajā Bezdibenī un kļuvis par izcilu Direktoru.

- Viņiem mūsu pilsētu nevajag, - sacīja Kronijs. – Viņiem ir savas. Viņi meklē vecas lietas. Jo viņi meklē zināšanas. Viņi grib zināt, kas mēs esam bijuši un kas ar mums notika.

- Viņiem mūsu žēl?

- Hēra, tu man tagad tici?

- Cenšos. Turpini.

- Viņi ir gatavi mums palīdzēt iziet ārā, dzīvot tā, kā cilvēkiem pienākas. Tā, kā mēs dzīvojām kādreiz. Un viņi dalīsies ar mums savās zināšanās un palīdzēs mums. Es viņiem ticu.

– Kāpēc lai viņi to darītu? Kāpēc mēs viņiem vajadzīgi?

- Tāpēc, ka viņi vēlas mums palīdzēt.

Dažreiz ir grūti izskaidrot acīmredzamo. To, kas pašam šaubas neizraisa.

- Bet ko mēs viņiem dosim pretī?

- Neko, - sacīja Kronijs.

Hēra nolieca galvu ar gudras vecas sievietes izteiksmi. Cauruļnieks ir kā bērns. Visi vienkāršie ir kā bērni. Viņi uzticas, bet ir nepastāvīgi.

- Viņi gaida, kad es parunāšu ar tevi un tavu brāli un sameklēšu inženieri Raziju.

- Kāpēc viņi paši neatnāca?

- Jo vispirms bija jāatnāk man. Galu galā cilvēki nobīsies, ieraugot svešiniekus.

– Viņi ir tik biedējoši?

- Nē, viņi ir tādi paši. Viņu vidū ir meitene, kas izskatās līdzīgi tev.

- Un kā viņu sauc?

- Viņu sauc Nataša.

– Nataša, – Hēra ar grūtībām sacīja. - Kāds neglīts vārds.

- Nē,  - viņš teica. - Ļoti skaists vārds.

Šo vārdu sadzirdēja Takasi, kurš sēdēja augšējā līmeņa tumšajā tunelī pie nobloķētās lifta akas. Viņš neviļus pasmaidīja, jo arī viņam patika šis vārds.

Smaidīja arī Anita, kura stāvēja augšā, zem improvizētas nojumes, jo uztvēra Hēras balsī naidīgumu, ko nepamanīja elektronisko smadzeņu tulks, kas rūpīgi, bet bez intonācijām tulkoja dialogu starp cauruļnieku un Hēru. Bet Stančo, kurš remontēja salūzušo ekskavatoru, kuram bija jāpaplašina lūka, skaļi smējās un teica:

- Nataša, maini vārdu. Skaists vārds ir Snežana. Tev patīk?

- Nē, - Nataša teica, - patīk tev.

- Protams, - sacīja Stančo. - Esam pazīstami. Viņa ir mana līgava.

- Ej pie mana tēva, - beidzot sacīja Hēra. - Viņš ir vecs, un viņš tev pateiks, kas jādara.

- Tu netici tam, kas tur augšā.

- Gribētu ticēt. Varbūt tev taisnība. Šeit ir sarunu caurule. Izsauc manu tēvu.

— Bet tu esi pārliecināta, ka viņš piekritīs, lai cilvēki iet dzīvot Augšā?

- Visi?

- Protams, visi.

Un arī tie zemāk? Arī šahtnieki, un audēji, un cauruļnieki?

– Nu, protams, viņiem taču klājas vissliktāk nekā pārējiem.

- Bet kas strādās?

- Visi strādāsim. Augšā.

- Nezin ganu, - sacīja Hēra. - Droši vien mans tēvs tam nepiekritīs.

- Un arī es tā domāju. Un viņš pavēlēs mani nogalināt.

- Varbūt, - sacīja Hēra. – Es par to nepadomāju.

- Un tu izsauksi savu tēvu?

- Nē, - sacīja Hēra. - Nesaukšu. Es pasaukšu brāli.

Televīzijas objektīvs paskatījās uz priekšu, un visi Augšā redzēja, kā Hēra piecēlās no krēsla, lai dotos pie sienas nišā paslēptās sarunu caurules.

- Cik bāla, - Ginters teica par Hēru, viņš bija viens no tiem lielajiem, laipnajiem, sentimentālajiem cilvēkiem, kuri savāc uz ielas pamestus kucēnus un pārsien no ligzdas izkritušo cāļu spārnus.

- Slimība aizgājusi ļoti tālu, - sacīja Solomka. Meitenei steidzami nepieciešama hospitalizācija.

- Apbrīnojama arheoloģijas un medicīnas kombinācija, - teica Makss Belijs. - Jums paveicies, Anita.

- Nejokojiet, - sacīja Anita. - Nav laika jokiem.

- Vienmēr ir laiks jokiem, - Makss viņai nepiekrita un devās palīgā Stančo iedarbināt ekskavatoru.

Hēra runāja caurulē:

– Slepenā sardze? Kungu Spelu jaunāko.

Viņa gaidīja, kad tiks savienota, sajuta Kronija skatienu un mēģināja iztēloties virsmu, uz kuras plosījās tik liels vējš ka šūpojas stalaktītiem līdzīgais mežs.

- Kungs Spels man lūdza pateikt, ka ir ārkārtīgi aizņemts, - klausulē atskanēja balss.

- Pasakiet viņam, ka tas ir svarīgi. Klausieties, tas ir ļoti svarīgi. Viņu izsauc no mājām.

Viņa aizsedza klausuli ar plaukstu un jautāja Kronijam:

- Pateikt viņam, ka mums ir ciemiņš?

— Nevajag, — Kroni sacīja. - var noklausīties Mitrenes cilvēki.

- Tu, Hēra? - Bija dzirdama Spela balss. - Kas noticis?

- Klausies, brāli. Man priekš tevis ir steidzama un ļoti svarīga ziņa. Tev nekavējoties jāatnāk.

- Ak, - brālis nopūtās. - Tev atkal slikti?

- Man ir labi. Es jūtos lieliski.

- Hēra, es šobrīd dodos pildīt uzdevumu. Ļoti svarīgu uzdevumu. Man nav laika ar tevi runāt. Atgriezīšos šovakar un tad parunāsim. Labi?

Spels centās nestrīdēties ar māsu.

- Cik es esmu dusmīga uz tevi, - sacīja Hēra. - Kad es pēdējo reizi lūdzu tevi atnākt? Atceries.

- Nu, kad tavu Lemenu ķēra. Kas ir, viņš atdzīvojies?

- Spel, atnāc nekavējoties. Tūlīt. Aizmirsti visu citu!

- Pagaidi... - Spels bija satraukts.

Hēra nolika klausuli un aizvēra sarunu nišu.

- Viņš tūlīt atnāks, - viņa teica.

Viņas vaigos parādījās sarkani plankumi, un viņa noklepojās, it kā būtu aizrijusies.

***

Spels pieklauvēja trīs reizes, un Kronijs dzirdēja slēdzenes krakšķi.

Hēra devās satikt brāli.

- Kas ar tevi ? – Spels bija dusmīgs. - Mitrene man galvu noraus. Kopš mēs palaidām to cauruļnieku, viņš uz mani skatās kā žurka.

— Ienāc, — Hēra teica. - Ir daudz svarīgākas lietas, kas jāizdara, nekā tavs Mitrene. Es vēlos, lai tu satiktos ar mūsu kopīgo paziņu.

Spels atvairījās, neklausīdamies. Viņš turpināja, sekojot māsai viesistabā:

- Redzi, mēs tūlīt ejam lejā. Atradām inženieri Raziju. Atceries to, kurš ar Lemenu kopā bija? Tas ir mūsu cilvēks...

Un šajā brīdī Spels ieraudzīja Kroniju.

- Tu! - viņš teica.

Un roka sniedzās pie jostas.

- Nejūc nu prātā, - teica Hēra. -  pats reiz atvedi šo cauruļnieku. Pats viņu izvedi no šejienes. Kāpēc brīnies? Tas taču spoks.

- Spoks, - Spels mēģināja pasmaidīt, bet nekas nesanāca.

***

- Skaistulis, - Anita apsūdzoši sacīja, skatoties uz Spela seju, kas piepildīja visu televizora ekrānu.

Spels tuvojās Kronijam. Par soli. Un apstājās.

- Kur tu biji? — viņš dusmīgi jautāja, it kā Kroni viņam nebūtu kaut kādā veidā paklausījis.

- Kas ar tevi? - Spels mēģināja saprast. Ja nu visa šī maskarāde ir Mitrenes darbs, kurš nolēmis iznīcināt Spelus? Bet drēbes bija svešas – skaidrs, ka cauruļnieks tomēr pabijis Augšā. Tas nozīmē, ka cilvēki Augšā dzīvo un viss, ko Spelam iepriekš mācījuši, ir meli. Bet ja nu šie cilvēki ir senie pilsētas ienaidnieki un atsūtījuši Kroniju, lai atriebtos par pagātni? Jebkurā gadījumā Kronijs bija bīstams. Un, ja tā, tad labāk, ja viņš ir draugs. Ja Kronijs ieradies atriebties, viņš vispirms atriebsies Mitrenei. Kāpēc gan citādi viņš uzticētos Hērai? Un, apsvēris visas šīs iespējas, Spels pasmaidīja atklāti puiciski.

- Pastāsti man, cauruļniek, - viņš teica. - Kur tu biji, ko redzēji?

– Es neesmu cauruļnieks. Nesauc mani vairs  tā, - Kronijs atbildēja.

Lai gan viņam bija vienalga, kā viņu sauc. Būt par cauruļnieku nav sliktāk kā būt par sargu. Viss viens, godīgs putras gabals. Bet Spelu bija jānoliek vietā. Viņš nekad neuzticēsies Kronijam, bet ies aiz viņa, ja jutīs spēku. Tas tika apspriests arī vakar, sapulcē, teltī.

- Nedusmojies, - Spels draudzīgi pasmaidīja.

- Tad klausies, - sacīja Kronijs. - Es biju Augšā.

Kronijs runāja īsi. Viņam palīdz tie, kas Augšā. Viņš izvedīs cilvēkus augšā pie saules, bet vēlas to izdarīt tā, lai neradītu liekas bailes. Nevar cilvēkus dzīt augšā kā pārbiedētu baru. Cilvēkiem jāpaskaidro, vajag neitralizēt Mitreni un tos, kas grib paturēt cilvēkus savā varā.

- Bet neviens tev neticēs. Es arī neticu, - sacīja Spels.

- Noticēsi, - Kroni atbildēja. - Kur inženieris Razijs?

Arheologi Augšā, sapulcējušies zem nojumes, sastinga ekrāna priekšā. Pa nojumi bungoja lietus. Stančo apsedza ekskavatoru ar plastmasas pārsegu, un tas izskatījās kā neveikls zils zvērs, kas uzglūn virs melnā cauruma.

- Mēs viņu šodien noķersim, - sacīja Spels.

- Bet večuks? - Kronijs jautāja.

- Miris.

- Pats?

Spels bija pārsteigts.

- Pie Mitrenes paši nemirst. Viņam tas nepatīk.

- Viņš bija labs vecītis, - sacīja Kronijs. - Viņam bija pārliecība. Un viņš no tās neatteicās.

- Tā gan, - Spels vienaldzīgi piekrita. - Mēs viņu pazinām pēc tam. Bet Mitrene nenoticēja, ka tu nožņaudzi sargu. Un tagad arī netic.

- Viņam šoreiz taisnība, - sacīja Kronijs.

- Kas tevi zin? Katrs cilvēks var nogalināt otru. Ja nepieciešamība. Mitrene domāja, ka es nozagu Lemena pazīšanas zīmi. Bet es visu vainu uzliku tev. Nepvainosies?

- Kas tur ko apvainoties? Ja tu nebūtu paņēmis zīmi, man no Mitrenes nebūtu izdevies aizbēgt.

Spels nodomāja, ka tas ir taisnīgi un viņam izdevīgi.

- Par savu dzīvību vari pateikties man, - viņš teica. - Es esmu tavs glābējs.

Tu toreiz par mani nemaz nedomāji. Domāji par sevi un savu māsu. Negribēji, lai Mitrenes rokās nonāk tāds cilvēks, kurš pazinis Lemenu.

Hēra staigāja pa istabu, it kā nezinātu kur apsēsties. Viņa juta satraukumu un dzīvesprieku, kāds viņai nebija jau sen, un viņa vēlējās pārmaiņas, kas iznīcinātu viņas tumšo alu.

– Tavs Razijs aizmuka un, acīmredzot, tika pie ieročiem. Mums pateica vienacis.

- Kas?

- Mitrenei visur savi cilvēki.

- Kā sauc vienaci?

- Kā lai es zinu? Mitrene pilsētā sarīkoja lielu tvarstīšanu. Pacēla ar trauksmi visus apsargus. Visus kvartālniekus.

– Un kā tvarstīšana beidzās?

- Nekā. Mēs ielencām māju. Viss noritēja pēc plāna. Žurku lamatas aizvērās. Bet tukšas. Ne dvēseles. Kāds viņus brīdināja.

Spels atradās dīvainā stāvoklī, lai gan pats to neapzinājās. Cīņa pret bandītiem, lasītājiem, nemierniekiem, viņaprāt, bija taisnīga. Viņam nebija žēl nemiernieku. To, kurš šo cīņu vadīja, viņš ienīda. Un par to stāstīja Kronijam, kurš bija ienaidnieks ne tikai Mitrenei, bet arī Kārtībai un līdz ar to arī Spelam.

- Tālāk, - sacīja Kronijs kā cilvēks, kuram ir tiesības pratināt.

- Mitrene uzminēja, ka tev izdevies inženierim Razijam atdot Senču pilsētas plānu. Un inženieris ar saviem vīriem paslēpies tur. Šodien mēs ejam viņiem pakaļ. Un Razijam no mums neaiziet.

- Tu gribi, - Hēra sacīja, nostājusies pretī savam brālim un skatoties viņam tieši acīs, - arī turpmāk būt Mitrenei par pakalpiņu, līdz viņš nolems atbrīvoties no tevis?

- Man pie viņa nav slikti, - Spels noburkšķēja. - Viņš mani neaiztiks.

- Kā notiks tvarstīšana? - Kronijs jautāja.

- No abām pusēm. Viena komanda nolaidīsies pa dienesta tuneļiem. Otra nāk no šahtām. Virs siltumcentrāles būs slazds, kurā viņi iekritīs bēgot. Neko vairāk gan nezinu.

- Tomēr kaut kas, - sacīja Kronijs. - Paldies par to pašu.

- Man jāiet, - sacīja Spels. - Jūs tak negribat, lai Mitrene kaut ko sāktu nojaust, vai ne? Un tev, Kronij, neiesaku līst lejā. Viņus tev neizglābt. Pats iekritīsi slazdā.

– Kad sākās tvarstīšana?

- Pēc trim stundām... tagad jau mazāk.

– Laimīgu ceļu, Spel. Nelien zem lodēm.

- Kādām lodēm?

- Aizmirsi, ka Senču pilsētā ir ieroči?

- Ieroči ... Nu, viņi pat šaut neprot.

Spels nevēlējās parādīt, ka ir noraizējies. Viņš uzsita māsai uz pleca un pateica: "Neslimo."

Šis žests Kronijā izraisīja kaut ko līdzīgu līdzjūtībai.

- Ko darīsi tu? - Hēra jautāja, kad aiz Spela aizvērās durvis. - Arī iesi lejā? Pat ja es tev paprasīšu palikt, tik un tā iesi?

- Jā, - sacīja Kronijs.

- Es negribētu, - sacīja Hēra.

Viņai bija ieradums skatīties cilvēkiem acīs, it kā viņa varētu izlasīt tajās rakstīto.

- Es gribētu, lai arī uz mani tā skatās, - sacīja Stančo.

- Tā viņai tikai tāda maniere, - sacīja Anita Solomka, lejot krūzēs kafiju no termosa. Viņai jābūt ļoti tuvredzīgai, bet viņa pati to nezina. Viņiem nav briļļu.

- Tu negribi, lai es aizeju? - Kronijs jautāja.

- Jā. Cilvēki aiziet no manis un nekad vairs neatgriežas. Viņus apēd tumsa.

- Es atgriezīšos, - sacīja Kronijs.

Hēra viņu apturēja ar žestu.

- Tev ir draugi, - viņa teica. – Spēcīgi. Lai iet viņi.

- Bet kas tev daļas gar cauruļnieku? - Kronijs nebija gluži atklāts. Viņam gribējās, lai Hēra iebilstu.

- Ne jau par tevi, Kronij, - viņa nopietni atbildēja. - Tu esi dzīvs. Bet visapkārt tikai mirušie. Arī Lemens bija dzīvs. Visapkārt paliek tikai mirušie. Bet dzīvie nomirst un neatgriežas. Kamēr tu biji prom, es pieradu pie tā, ka drīz vairs nebūs arī manis. Bet tu atgriezies un izmainīji manu dzīvi. Es negribu mirt un nevēlos, lai tu pazūdi Bezdibenī. Varbūt tas viss nav tevī, bet manī.

- Es atgriezīšos, - Kronijs atkārtoja.

Un tad viņi sadzirdēja soļus. Stingrus, pašpārliecinātus soļus, kas jau tuvojās guļamistabai.

Hēra sastinga, samulsa. Nočukstēja: "Tēvs."

Kronijs ātri atkāpās līdz durvīm, paslēpās aiz aizkara un piespiedās pie sienas gaiteņa malā.

- Pie tevis kāds bija, Hēra? - viņš saklausīja direktora zemo, pašpārliecināto balsi.

- Labrīt, tēvs. Pie manis bija ienācis brālis.

- Kā jūties? Tev ir labāk?

- Jā, tēvs. Paldies.

- Dīvaini, ka brālis bija pie tevis, - sacīja kungs Spels. - Viņam nevajadzēja šurp nākt.

- Es viņu pasaucu.

Hēras tēvs mēreni staigāja pa paklāju, un Kronijs skaitīja soļus.

- Tu labi izskaties.

Kronijam nebija skaidrs, vai viņš par to apsūdz vai priecājas, ka meitai kļuvis labāk. Visticamāk, viņš vienkārši atzīmēja šo faktu, kā atzīmē izdegušu lampu vai salauztu liftu. Vienaldzīgi, lai arī ar zināmu aizkaitinājumu, kuram neļauj izlausties uz āru.

- Tēvs, kāpēc tu atnāci? Sāku justies sliktāk, un gribu apgulties ...

- Tev taisnība. Man arī jāsteidzas. Lai kādi būtu bijuši mūsu strīdi pagātnē, tu esi mana meita un es esmu tavs tēvs. Un ceru, ka varu tev uzticēties.

- Es arī tev uzticējos, bet tu mani nodevi.

- Es nebūtu viņu izglābis, bet būtu pazudinājis mūs visus. Kad mēs nolemjam kādu sodīt kā piemēru citiem, atpakaļceļa nav.

Un pēdējo vārdu galīgums pielika punktu pagātnei. Kungs Spels nedomāja pie tā vairs atgriezties.

- Domāju, ka drīzumā var notikt negaidītas izmaiņas.

- Es arī tā domāju, - sacīja Hēra.

- Tu?  Tev kaut ko teica tavs brālis?

– Man ir priekšnojauta.

- Slimos dažreiz apmeklē attaisnojamas priekšnojautas, - kungs Spels nopietni sacīja. – Tas liecina, ka viņi ir tuvāk dievam Redam nekā mēs, veselie.

- Bet mana priekšnojauta runā par Pilsētu Augšā.

- Ko? - Tēvs nesaprata.

- Tā saka, ka laiks doties no šejienes augšā.

– Tev sākas murgi. Tu taču zini, ka augšā dzīvot nav iespējams. Manas bažas ir daudz reālākas. Šorīt agri sapulcējās Direktoru padome. To sasauca Mekils, lai gan viņam nav tiesību to darīt. Padomē viņš paziņoja, ka lejā radušās briesmas visai pilsētai. Nemiernieki atraduši ieroču noliktavu, un pilsētas interesēs viņš pieprasīja kontroli pār šahtām, rūpnīcām un staciju, kontroli pār visu dzīvībām. Tai skaitā direktoriem. Tu esi pārsteigta?

- Nē, es taču pazīstu Mitreni.

- Es arī viņu pazīstu, - sacīja Spels. - Un zinu, ka viņa izdomājums par nemierniekiem ir paredzēts, lai nobiedētu večus, kas padomē ir vairākumā, un izolētu enerģiskos un stipros, kas stāv viņam ceļā — mani, Kalgaru un dažus citus. Un man ir bail. Jo, ja viņš iegūs pilnu varu, mana nākotne būs apdraudēta.

- Un tu atnāci to pastāstīt man?

Un palūgt tavu palīdzību. Ir vēl viena lieta, kurai Mitrene vēlas tikt klāt.

- Es zinu.

– Jo labāk. Mitrene meklēs mūsu ģimenes dārglietas. Viņš tās meklēs pie manis. Bet viņš nezina par nišu aiz tavas gultas. Šonakt, kad tu gulēji, es tur paslēpu lādīti. Negribēju tev par to stāstīt. Bet tad padomāju, ka Mitrenes okšķeri atnāks un jautās, vai tavās istabās nav kāda slepena vieta. Un tu, domādama, ka niša ir tukša, to parādīsi. Un tad visi mirsim.

Hēra nez kāpēc iesmējās.

- Tu ko?

- Es viņiem tāpat neko neteiktu. Tur guļ manas mātes matu šķipsna. Un vēstule no Lemena.

- Jā? Nepamanīju.

- Man arī ir pie tevis lūgums, tēvs. Kad es nomiršu, noliec šīs lietas man uz krūtīm. Šķipsnu un vēstuli. Lai sadeg kopā ar mani.

- Apsolu, - sacīja kungs Spels. Ja es nenomiršu agrāk.

- Nē, tu nenomirsi.

- Es arī tā domāju, - teica tēvs, pat necenšoties būt delikāts.

- Redzēsim, - skaļi nodomāja Kronijs.

Viņš aizmirsa, ka no šīs telpas viņu šķir tikai aizkars. Un blakus viesistabā sadzirdēja rēcienu, brīkšķi, it kā viņam virsū būtu meties mežonīgs zvērs. Kronijs atlēca malā, piespiedās pie sienas.

Aizkari noplīvoja kā vētrā, Kronijam priekšā parādījās zems un ļoti resns cilvēks. Un bija pārsteidzoši, ka Kronijs viņu nepamanīja uzreiz – viņš skatījās augstāk, kur pēc viņa aprēķiniem vajadzēja atrasties cilvēka galvai ar tik varenu titulu un tik zemu balsi.

- Nešauj! – Hēra piesteidzās pie cauruļnieka, viņu aizsedzot.

- Nost no ceļa! Tu vienmēr esi bijusi padauza, un tagad tava iekāre mūs visus iznīcinās!

- Kungs Spel! — uzkliedza Kronijs. Man uzspļaut uz jūsu dārgumiem!

Atbilde bija lode, kas caursita aizkaru un kaut ko sašķaidīja blakus istabā.

Anita, ieraugot ieroča melno aci, aizsedza seju ar rokām. Pārējie klusēja. Jebkurš vārds, jebkura skaņa varētu Kroniju apmulsināt, izrādīties viņam nāvējoša.

Bet Kroniju izglāba Hēra. Brīdī, kad atskanēja šāviens un kungs Spels sastinga, būdams pārsteigts par vecās pistoles radīto troksni, viņa uzsita pa roku, un nākamais šāviens trāpīja griestos. Nogāzās apmetuma gabals. Istabu apņēma baltu putekļu migla.

Kronijs metās direktoram virsū. Saspringtā plaukstas locītava padevās grābienam, un pistole izkrita.

- Palīgā! - Spels kliedza un klepoja no putekļiem. Viņš cīnījās kā milzīgs, pārbarots bērns.

- Sit viņam! - Hēra pēkšņi iekliedzās augstā, svešādā balsī. - Sit viņu nost! Lai apklust. Viņš vēlas, lai atnāk Mitrene.

Taču Kronijs nespēja piespiest sevi sist šim resnajam un slidenajam pūslim, kas nez kāpēc bija šīs meitenes tēvs, un nevarēja saprast, kāpēc Hērai ir tik nikns naids pret kungu Spelu. Bet šis naids bija krājies jau sen, un tajā atzīties Hēra nevarēja pat sev. Tagad viņa sacēlās pret savu tēvu, jo viņš, tik daudz viņai atņēmis, gribēja nogalināt arī viņas pēdējo cerību.

Pēkšņi kungs Spels padevās. Nokārās Kronija rokās kā maiss ar kaut ko mīkstu un siltu.

- Man slikti, - viņš vaidēja. - Sāp. Sirds sāp…

- Netici viņam, Kronij, - sacīja Hēra.

Viņai bija lielas un zvērojošas acis.

Kronijs aizvilka Spelu pie dīvāna viesistabā, un viņš nokrita uz tā, ar pakausi atsitoties pret sienu.

- Iedod ūdeni, - viņš vaidēja. - Es nomiršu. Es noteikti nomiršu...

Viņš ļoti baidījās nomirt - šis bagātākais cilvēks žurku alā.

- Paguliet mierīgi, - Kronijs teica un padeva pistoli Hērai. - Tikai neizdomā šaut.

- Atņem viņai, - Spels lūdzās. - Atņemiet. Viņa mani ienīst!

- Viņš nogalināja manu māti, viņš nogalināja Lemenu, viņš gribēja nogalināt arī tevi, - Hēras balss bija mierīga un apslāpēta.

- Ņem nost, viņa tiešām kaut ko savārīs, - Kronijs sadzirdēja Krūmiņa balsi.

- Atdod pistoli, - sacīja Kronijs.

Un Hēra paklausīja. Viņa pastiepa pistoli atvērtajā plaukstā. Un, tiklīdz Kronijs to paņēma, plauksta bezpalīdzīgi nokrita.

- Paldies, kungs, - Spels sacīja. - Paldies.

Varbūt Spela parādīšanās bija veiksme. Bija iespēja aprunāties ar vienu no pazemes vadoņiem, kad viņu nobiedējis Mitrene.

Kronijs apsēdās krēslā un nolika pistoli uz ceļiem.

- Es jums pāri nedarīšu, - viņš teica. Bet man jāpaziņo, ka es jums neuzticos.

Un pēkšņi Spels pasmīnēja. Sapratis, ka viņu nenogalinās, viņš uzreiz atdzīvojās.

- Nav brīnums, - sacīja Spels. - Jums par laimi, es ilgu laiku neesmu šāvis. Ko jūs varat man piedāvāt?

- Jaunumus, - sacīja Kronijs.

– Tā ir visvērtīgākā lieta mūsu pasaulē. Es gan agrāk jūs nebiju redzējis. Dīvaini. Esat manas meitas mīļākais?

- Tas neattiecas uz lietu.

- Atvainojiet, attiecas gan! No jūsu attieksmes pret manu meitu un Spelu ģimeni kopumā ir atkarīgs ļoti daudz kas. Piemēram, manu dārglietu liktenis. Neticu, ka jūs esat tik bagāts, ka varat atraidīt mūsu bagātības. Bet ja vēlaties iekļauties mūsu ģimenē...

Spels sastinga frāzes vidū, gaidot sarunu biedra reakciju. Tad pievērsa skatienu Hērai. Hēra novērsās.

- Es atnācu no Augšas, - sacīja Kronijs. - Jums tikai jāpaskatās uz mani uzmanīgāk, lai par to pārliecinātos.

- Neredzu iemeslu...

Un Spels apklusa. Viņa acis, ērti iegulušās zilganajos vaigu spilventiņos, ātri devās ceļojumā pa Kroni, un šis ceļojums izraisīja apjukumu direktora domās.

- Bet  Augšā dzīvot nevar! - Spels iebilda, jo Kronija vārdi viņu ne drusciņas nepārliecināja. – Es nezinu, kam un kāpēc vajadzīgi jūsu jaunumi, bet tie ir kaitīgi. cilvēks Augšā iet bojā. Es zinu. Es lasīju slepenos ziņojumus.

Kad pēdējo reizi kāds gāja Augšā?

– Vai tas tik svarīgi?

- Jā. Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi. Un tagad dzīvot augšā var. Daudz labāk nekā šeit.

Nu ko, trešais klausītājs, Kronijs nodomāja. Es saku šos pašus vārdus trešo reizi. Cik vēl cilvēkus man būs jāpārliecina?

- Ja arī tā, labāk par to nezināt.

Tātad Spels tomēr atzīst, ka Pilsēta Augšā eksistē. Bet kādus secinājumus viņš izdarīs?

- Es kādreiz dzīvoju šeit, lejā. Citādi, kā es būtu saticis jūsu meitu?

- Var jau būt. Mana meita vienmēr tiekusies pēc paziņām ārpus sava loka. Tas, iespējams, ir iedzimts. Viņas māti es paņēmu no apakšas. Viņa bija inženiera meita...

Spels labsirdīgi noplātīja rokas. Tajā pašā laikā viņš paskatījās uz Hēru un piebilda:

- Tas, protams, uz jums neattiecas.

- Tas attiecas arī uz mani pilnībā, - Kronijs iebilda. - Es kādreiz biju cauruļnieks.

- Kāpēc tu viņam to stāsti? - Hēra iejaucās. - Viņš tāpat nesapratīs.

- Nu ko, - Spels teica, ignorējot meitas vārdus. - Man bija taisnība par viņu. Bet man jums pavisam no sirds jāsaka, ka arī cauruļnieku vidū ir kārtīgi cilvēki. Cauruļnieks arī ir cilvēks.

Spela runa plūda kā straumīte pa gludu grīdu. Vārdi izleca brīvi, bet aiz tiem nebija domu. Prāts bija aizņemts ar kaut ko citu. Spels drudžaini domāja par to, kā iegūt labumu no uzzinātā.

- Es zinu, ka nākotne ir Augšā, - Kronijs pārtrauca. - Un ceru, ka jūs, kungs Spel, esat pietiekami saprātīgs, lai būtu manā pusē.

- Protams, - kungs Spels labprāt piekrita. - Ja dzīve Augšā ir tāda, kā jūs apgalvojat — un jūs patiešām esat tas, par ko sevi uzdodat, tad mēs varam apspriest pakāpenisku iedzīvotāju daļas pārcelšanos uz labākiem apstākļiem. Bet tas nebūs viegli. Jums kādreiz ir gadījies satikt kungu Mekilu?

— Uzklausiet mani, kungs Spel. Jūs esat līdzīgs savam dēlam. Nav briesmīgāka zvēra par Mitreni. Pats esat iedevis Mitrenei varu, lai viņš jūs pasargātu no nemierniekiem. Bet tagad pašam bail.

- Esmu apdomīgs. Tas man palīdzējis daudzas reizes.

- Jūs cerat viņu pārspēt viltībā?

- Tiklīdz viņa izdomājums par sazvērestību izputēs, viņš zaudēs. Ja jūs atsūtījis viņš, varat viņam to pateikt.

- Tad man jūs ir jāpieviļ. Sazvērestība pastāv.

- Nemierniekiem nav ieroču.

- Viņiem ir ieroči.

- Esat pārliecināts?

- Protams. Tagad mēs šķirsimies no jums, kungs Spel. Es ierados šeit, lai parādītu cilvēkiem ceļu uz Augšu...

- Neviens jums nenoticēs.

- Jūsu meita jau tic. Jau ticat arī pats. bet lejā man ir draugi, kuri man noticēs ātrāk nekā jūs. Tāpēc ka jums negribas tam ticēt. Bet viņi tam ticēja jau iepriekš.

- Bet man taču jāpadomā, - sacīja Spels. - Es neko nedaru, pirms neesmu par visu labi padomājis.

- Es neprasu no jums nekādus lēmumus.

- Paldies arī par to. Kā jūs mani atradīsiet?

- Droši vien caur Hēru.

– Tad es varu piedāvāt citu variantu. Kā jūs sauc?

- Kronijs.

Tātad, Kronij. Atcerieties manu personīgo numuru: 888. Ja jūs to pateiksit sarunāšanas caurulē, jūs tiksit savienots ar mani. Bet paturiet prātā, ka sarunas var noklausīties Mitrene.

Spels piecēlās un ar zināmām bažām paskatījās uz pistoli Kronija klēpī.

- To neatdosiet... - viņš jautāja bez īpašas pārliecības.

- Nē, - sacīja Kronijs.

– Negaidīju arī. Nu uz redzēšanos, cauruļniek. – Spels pamirkšķināja Kronijam, parādot, ka atbalsta viņa spēli.

Spels devās uz meitas guļamistabu, un tur viņa soļi apklusa. Kronijs piecēlās, bet Hēra piespieda pirkstu pie lūpām: klausies.

Atskanēja apspiesta šņākšana, čauksti. Pēc minūtes atskanēja klikšķis, un Spels otrā istabā nopūtās. Soļi atsākās. Tie bija mīksti, reti, it kā viņš ietu uz pirkstgaliem un katru reizi sastingtu, pirms pārnes ķermeņa svaru uz papēdi.

- Viņš es prom savu lādīti, - čukstēja Hēra, pielikusi lūpas pie Kronija auss.

Kroni teica:

- Man laiks iet.

5. nodaļa SACELŠANĀS TUMSĀ

Kronijs stāvēja uz šķērsielas, kas veda uz Spelu mājas sētas durvīm, stūra. Iela bija labi apgaismota – tas bija augstdzimušo rajons. Mitrene neuzdrošinājās atstāt to bez apsardzes. Pa otru pusi laiski soļoja platplecains subjekts, pelēku seju, sirmiem matiem, zilām lūpām. Varbūt Mitrene viņu speciāli pielicis pie Spelu mājas?

Tiklīdz subjekts izgāja ārpus redzesloka, parādījās aukle ar diviem kalsniem, īskājainiem bērneļiem. Bērni bija saģērbti kā mazi kareivji un pēc kārtas centās aizlikt auklei kāju. Aukle pierasti lēkāja pāri šķēršļiem, kas neatbilda ne viņas ievērojamajam vecumam, ne sirmajiem matiem, savāktiem mazā mezglā pakausī.

Kroni sekoja šai kompānijai ar acīm un jau grasījās doties uz liftu, kad atkal nācās paslēpties tumsā. Pa ielu steidzās tirgotājs, nesdams uz muguras tvertni ar tīru ūdeni. Atskatīdamies, lai pārliecinātos, ka neviens viņam neseko, Kronijs sekoja tirgotājam, pieskaņojot savus soļus. Ūdens šļakstījās pāri malai un kā slapjas zvaigznes tumsnēja uz ielas akmeņiem.

Kroni centās izskatīties pēc slaista, taču maz ticams, ka viņa izskats bija pietiekami pārliecinošs. Divas bagātīgi ģērbtas meitenes ar modernām smagām ametista diadēmām, viņu ieraugot, sāka ķiķināt un, apstājušās, par kaut ko sačukstējās. Kronijs neatskatījās.

Lūk, nelielais lifts no augšējiem līmeņiem. Kronijs ejot nospieda izsaukuma pogu un, nogājis vēl dažus metrus, apstājās. Meitenes pazuda aiz stūra. Šis lifts tika izmantots saimnieciskajām vajadzībām un apstājās direktora Kalgara veikala noliktavās.

No apakšas izpeldēja un apstājās kabīne. Kronijs nevērīgi pagrūda malā režģi un iegāja iekšā. Bet viņš nepaspēja to aizvērt.

- Ei, pagaidi! - kāds uzkliedza pietiekami skaļi, lai nebūtu šaubu, ka cilvēks liftā viņu sadzirdēs.

Kronija roka pastiepās pie pogas, lai aizvērtu režģi.

- Nesteidzies, - teica Krūmiņš. - Viņš var paziņot uz leju, un nokļūsi slazdā.

Kronijs atgriezās pie kabīnes aizmugurējās sienas.

- Baidījos, ka nedzirdēsi, - sacīja sargs apnēsātā mundierī, ieskrienot liftā. - Tev uz kurieni?

Sargs paskatījās uz paneli ar pogām. Viņam bija tāda cilvēka manieres, kurš pieradis komandēt. Šādas manieres iegūst apakšējo kvartālu sargi, kur kungs kvartālnieks ir dievs, bet sargi eņģeļi-sodītāji.

— Uz leju, — Kronijs sacīja. - Uz veikalu.

- Man arī uz turieni,- sacīja sargs, it kā ar savu atzīšanos Kronijs būtu viņu iepriecinājis. Viņš nospieda pogu, lifts devās lejā.

- Kur dienē? - pavaicāja sargs, apgriezdamies. Viņam vēl nebija aizdomu. Tāpat pajautāja, kārtības labad.

— Pie kunga Kalgara, — Kronijs sacīja.

Aiz nākamā līmeņa restēm baloja kāda seja.

— Pagaidīs, — sargs jautri pateica. - Man patīk, kad kalpotāji gaida.

- Bet ja viņa kungam ir steidzamas darīšanas?

- Kungam? - Sargu šī doma uzjautrināja. - Drīz vien šiem kungiem vispār nebūs steidzamu darīšanu. Mēs, viņus…

Un sargs ar žestu parādīja, kas notiks ar kungiem. Viņa acis bija bez skropstām, baltas un ārprātīgas.

Pat parastie sargi jau zina, pie sevis atzīmēja Kronijs.

- Un kas būs pēc tam?

- Nav tava darīšana. - Un te apsargam radās aizdomas. Liftā bija patumšs, to apgaismoja blāva spuldzīte pie griestiem. Policists ieskatījās Kronija sejā.

- Parādi savu zīmi, - viņš teica, rādot ar līku pirkstu uz Kronija krūtīm.

- Kāpēc jums tas vajadzīgs, kungs? - Kronijs pārsteigts jautāja. - Es nedaru neko sliktu.

- Zīmi.

Plauksta pagriezās horizontāli, gaidot. Sarga otrā roka sniedzās pie jostas.

- Šauj! - Krūmiņš pavēlēja.

Aiz restēm spīguļoja akmens siena. Kronijs aizbāza roku aiz jakas "rāvējslēdzēja", izvilka pistoli, un sargs sastinga, apstulbināti skatīdamies uz ieroci.

Kronijs izšāva. Sargs uzreiz apsēdās. Kronijs netērējot ne sekundi, nospieda pogu, un lifts ar čīkstoņu apstājās.

- Viņš nenomirs? - Kronijs jautāja.

- Nē, viņš tikai īslaicīgi paralizēts, nebaidies, - teica Krūmiņš. - Pēc pusstundas attapsies.

Negaidītā nelaime pārvērtās veiksmē.

Kronijs paņēma no sarga cepuri. Jaku novilkt bija grūtāk. Baltā izsaukuma gaisma liftā mirgoja jau trīs dažādos līmeņos. Jaku bija grūti uzvilkt virs kombinezona.

- Ātrāk, - Krūmiņš viņu steidzināja.

- Pats zinu, - Kronijs atcirta.

Lifts atkal sāka braukt.

Kronijs stāvēja režģa priekšā un bargi skatījās uz tiem, kas gribēja iekļūt iekšā.

- Pēc tam! - viņš skaļi atkārtoja. - gaidiet.

Lifta stūrī ar galvu uz krūtīm sēdēja cilvēks kreklā, un tie, kas paspēja ievērot, saprata, ka sargs ved arestēto, ka liftā labāk nebāzties.

Lifts apstājās veikala noliktavā. Kronijs strauji pagrūda ieejas režģi malā un teica vienam no gaidītājiem:

Palīdzi viņu dabūt ārā.

Cilvēki bailēs izklīda. Padzīvojis tehniķis pakalpīgi ieskrēja liftā un pacēla bezsamaņā esošo sargu. Nest bija grūti, bet pūlī palīgu vairs neatradās, un Kroni, vēl jo vairāk, nesāka tehniķim palīdzēt. Apkārt sačukstējās.

— Šurp, — Kronijs norādīja, un tehniķis pieslēja sargu pie sienas, blakus garai mucu rindai. - bet tagad, - Kronijs pacēla roku un norādīja uz lifta atvērtajām durvīm, kurā neviens neuzdrošinājās iekāpt, -  tagad vācieties prom, lai es jūs te neredzētu.

Un pēc minūtes viņš palika viens.

Blakus stāvēja tukšas mucas. Kronijs ieskatījās tuvākajā. Muca bija melna, iekšpusē nemazgāta, un smirdēja. Kronijs saņēma spēkus - sargs bija smags - un iemeta viņu mucā. Tad atrada skārda gabalu un apsedza mucu no augšas.

Kronijs izlīdzināja formastērpu un gariem soļiem devās uz tirdzniecības zāli, lielu telpu, kas bija piebāzta ar kastēm un kārbām. Notika brāķēta auduma izpārdošana, un pāri zālei stiepās gara rinda.

Kronijs devās uz tuvāko izeju. Vietējais sargs viņu sveicināja, un Kronijs viegli pasmīnēja, atbildot uz sveicienu. Ceļš uz dienesta tuneli bija atvērts...

Atslēdzis dienesta tuneļa režģi, Kronijs nokļuva pazīstamajā blāvo koridoru, kabeļu un cauruļu pasaulē, tiesa, ne savā līmenī, bet gan vairākus līmeņus augstāk.

***

Žurku ķērājs bija mazs, bāls, kaut kāds caurspīdīgs, kā spoks. Viņš negaidīti parādījās Kronija priekšā, it kā būtu izgājis cauri sienai. Viņam pār plecu karājās divas beigtas žurkas, un rokā bija īss šķēps ar platu asmeni. Viņš iztālēm paklanījās pa tuneli ejošajam sargam, un Kronijs nodomāja, ka viņš nav bīstams, jo, ja viņam jautātu, vai viņš nav redzējis ko aizdomīgu, viņš atbildētu, ka saticis sargu.

- Labrīt, kungs, - sacīja mednieks, kad Kronijs nokļuva viņam blakus. Žurkas bija lielas, sirmas, to astes sniedzās līdz grīdai, un žurku ķērāji būtu labi pelnījuši, ja žurku medības nebūtu bijis atpūtas un izklaides direktora, kunga Šturija monopols. Viņam nodeva ādas, un viņš medniekiem, senos laikos dibinātai mazai slēgtai kastai, kad augstmaņi vēl rīkoja žurku medības, ar tagad jau izmirušiem suņiem un desmitiem dzinēju, izsniedza procentus. Žurku ķērāji par tuneļiem zināja pat vairāk nekā cauruļnieki, un draudzējās ar cauruļniekiem – ziņoja par bojājumiem un negadījumiem tālajos tuneļos, izdzenāja žurkas, un cauruļnieki dalījās ar viņiem ēdienā. Nez kāpēc žurku ķērājiem vienmēr trūka pārtikas.

Un tikai tagad, ejot garām ķērājam, Kronijam ienāca prātā, vai tik viņi nebaro spokus.

– Žurku ķērāj, tu šeit nemierniekus neesi redzējis?

- Neviena, kungs, - žurku ķērājs brīnījās, un Kronijs viņam nenoticēja. – Kādi te var būt nemiernieki? Šeit neviens nestaigā. Pat cauruļnieki te neatnāk.

— Tu melo, žurku ķērāj, — Kronijs sacīja. - Nūja raud pēc tevis.

- Nē, vai tad es uzdrošinātos? Te nenokāpj neviens cauruļnieks. Pat tik drosmīgs un veikls cauruļnieks kā Kronijs.

Žurku ķērājs padevīgi un nevainīgi paskatījās Kronijam acīs.

- Tu viņu pazīsti? - Kronijs jautāja.

- Esmu redzējis, - sacīja mednieks. Kā jūs tagad, kungs. Un, ja es nebaidītos izraisīt jūsu pamatotas dusmas, es teiktu, ka viņš izskatās tieši tāpat kā jūs.

- Interesanti, - Kronijs sacīja, jo nevarēja izdomāt neko labāku.

- Un vēl es uzdrīkstētos pateikt, - pabeidza žurku ķērājs, - ka aiz šahtas stūra slēpnī sēž trīs aģenti, kungs. Un jūs, bez šaubām, būsiet priecīgs viņus satikt.

- Bet ja nē?

- Bet ja nē, tad labāk, lai kungs seko man.

Pēc piecu minūšu ātras iešanas žurku ķērājs apstājās pie sienas, atbīdīja kabeļus, un aiz tiem atklājās aizvērta lūka. Lūka veda uz aizmirstu ventilācijas šahtu ar pie sienas piestiprinātiem kronšteiniem.

- Sestais līmenis no šejienes, kungs, - sacīja mednieks. – Ieteiktu noņemt to cepuri, jo nemiernieki var šaut arī bez brīdinājuma. Šie cilvēki absolūti nevar izturēt mundierus, lai taisnīgais dievs Reds viņus soda ar savām dusmām.

- Paldies, - Kronijs teica, uzliekot kāju uz pirmā stiprinājuma. Viņš noņēma cepuri un pasniedza medniekam: — Ņem, varbūt noderēs.

- Varbūt, - mednieks vienaldzīgi sacīja un paslēpa cepuri maisā. Viņš nogaidīja, līdz Kronija galva pazuda akā, un aizvēra lūku.

***

Sešus līmeņus zemāk Kronijs sienā atrada līdzīgu lūku. Lūka neatvērās. Acīmredzot tā bija aizvērta ar aizbīdni. Kronijs nolēma pieklauvēt. Viņš cerēja, ka ir apsteidzis sargus.

Lūkas vāks skanēja tā, it kā tas būtu tukšas tvertnes dibens.

Kronijs katram gadījumam piespiedās pie sienas un uzlika roku uz pistoles.

- Kas tur ir? - Balss skanēja tuvu un akā aizskanēja augšup.

- Savējie - sacīja Kronijs.

- Savējie visi šeit, - attrauca balss.

- Man vajag inženieri Raziju, - sacīja Kronijs.

- Un kas esi tu?

- Cauruļnieks Kronijs.

- Pagaidi, es pajautāšu.

Aka gāja vēl dziļāk. Būs jāpajautā Razijam, vai viņi pārbaudīja, kur tā beidzas. Ja pie siltummezgla, tajā var iekļūt arī sargi.

Otrpus lūkai atskanēja balsis. Kronijs nevarēja saprast vārdus. Tad vāks pavērās vaļā, un uzspīdēja pārnēsājamas laternas vājā gaisma. Kronijs nekavējoties izslēdza savu lukturīti.

- Nāc ārā, - sacīja tā pati balss. - Tikai bez jokiem. Es šaušu uzreiz.

Kroni satvēra lūkas malu, pievilkās un ielēca koridorā. Pie āķa pie griestiem bija piekārta pārnēsājama laterna, un, tā kā gaisma krita no augšas, sveicēju sejas šķita draudīgas. Īpaši iespaidīgi šis skats izskatījās uz televīzijas ekrāna, un Krūmiņš ar plaukstu aizsedza mikrofonu, lai Kronijs nedzirdētu Anitas satraukto kliedzienu. Bet Anita nekliedza, viņa tikai iekoda lūpā.

- Esiet sveicināti, - sacīja Kronijs. – pie jums ir grūti nokļūt.

- Bet tu tur nokļuvi? Kāds palīdzēja?

Jautāja neliels kuprainis ar šahtnieka netīro seju. Viņam rokā bija plats nazis, acis nebija redzamas – ēna no uzacīm krita uz vaigu kauliem.

- Palīdzēja gan. Nu, aizved mani pie inženiera Razija. Man ir svarīga informācija.

Tā vietā, lai atbildētu, kuprainis ar diviem pirkstiem pataustīja jakas materiālu un pārmetoši teica:

- Kāpēc nepārģērbies?

- Man tas vairs nebūs vajadzīgs, - Kronijs sacīja un sāka vilkt nost mundieri. - Ņem sev. Uzvilku to uz laiku, lai vieglāk pie jums atnākt.

- Tīrīgs esi, gluds, - šķita, ka kuprainim bija žēl Kronija.

- Kur inženieris Razijs? Man maz laika.

- Ak viņš steidzas, - kuprainis pagriezās pret savu pārinieku, kalsnu, garu jaunekli.

- Kliedza jau skaļi. Laikam patiešām steidzas, - sacīja jauneklis, kurš izrādījās dobjas balss īpašnieks. Balss neietilpa viņa tievā rīklē, un, runājot, jauneklis atmeta galvu.

- Nesteidzies, draugs, - teica šahtnieks. - Ja jau iekriti, klusē. Man ļoti nepatīk tādi kā tu. Gludenie. Ko, apmaldījies, no savējiem atpaliki?

Tuneļa dziļumā iedegās gaisma. Tuvojoties, tā šūpojās. Kāds gāja pie viņiem. Kronijs vēlreiz mēģināja pārliecināt kupraini.

- Es esmu cauruļnieks, - viņš teica. – Visu mūžu esmu caurules tīrījis.

Kuprainis nospļāvās, viņam trūka vārdu.

Kronijs nevarēja saskatīt pienākušā seju — laternas stars žilbināja viņam acis.

- Kas te notiek? - pienācējs jautāja. Viņa balss bija nedaudz čerkstoša un augsta.

- Noķērām te vienu, - sacīja kuprainis.

- Man jāredz inženieris Razijs, - sacīja Kronijs. - Steidzami. Man ir svarīga informācija.

- Vari nodot informāciju man.

- Nē, tikai viņam. Īpaši svarīga informācija.

- Pie mums nav tāda inženiera Razija, - sacīja cilvēks ar laternu.

- Nav taisnība, - sacīja Kronijs. - Ja jūs man neuzticaties, pasakiet viņam, ka atnācis cauruļnieks Kronijs. Viņš mani pazīst. Es pagaidīšu.

- Viņš ir tāds pats cauruļnieks kā es Mitrene, - sacīja kuprainis. - Netici viņam, tehniķi Džin. Viņš pat mundieri aizmirsa novilkt.

- Pagaidi, - cilvēks ar laternu viņu apturēja. - Tu saki, ka tevi sauc Kronijs? Kā tu vari pazīt inženieri Raziju?

– Es biju viņa lasījumos.

- Tā-ā, - sacīja vīrietis ar laternu, turēdams Kronija acis gaismas starā. - Tev taču zināms, ka tika aizturēta visa inženiera grupa? Brīvībā palika tikai pats inženieris.

- Zināms, - sacīja Kronijs. - Es tur biju. Un arī mani aizturēja. Tikai pēc tam es aizbēgu.

- No Mitrenes aizbēgi?

- Ko tu viņā klausies, tehniķi! - sašuta kuprainis. – Viņš tev tagad sastāstīs, ka var lidot, vai iziet cauri sienām.

- Inženierim nav laika nodarboties ar spiegiem, - noburkšķēja tehniķis. - Ieslēdziet viņu kaut kur.

Laternas stars izlaida Kronija acis, un viņam acu priekšā viļņoja varavīkšņaini apļi. Tehniķis devās prom.

- Pagaidiet! — kliedza Kronijs. - Būs par vēlu! Pēc stundas sāksies ģenerāltvarstīšana!

- Ko? - Luktura stars atgriezās, no attāluma atrodot Kronija seju. - Ko? Kā tu to zini?

- Es saku taisnību. Pasauciet Raziju!

- Viņš atnācis mūs iebiedēt! – atgriezdamies, niknojās tehniķis. - Es biju domājis, ka tu pasēdēsi kamerā, okšķerīgais nelieti! Iemetiet viņu šahtā! Tikai vispirms sasieniet rokas, kā viņš pats prasīja, lai nepieķeras pie skavām!

Tehniķa seja pienāca tuvāk, un vienīgā acs,  taisnu melnu matu pavedienu aizsegta, dega dusmās.

Kronijs aprāvās. Tālāk runāt nebija jēgas.

Viņš mēģināja no jakas apakšas izvilkt savu pistoli, bet kuprainais bija ātrāks. Viņš iekārās Kronija elkoņos, bet jauneklis izrāva pistoli no satvertajām rokām.

- Izrādās,viņš arī vēl apbruņots, - jauneklis atviegloti sacīja, it kā viņu iepriekš būtu mocījušas šaubas.

Kronijs dziļi ievilka elpu un izmisīgi iekliedzās:

– Ra-a-zi!! Ra-a-a-a-zij!

- Aizveriet viņam muti! - Vienacis metās Kronijam virsū.

Pa pazemes tuneļiem aizskanēja atbalss: "Ra-a-azij ..."

Viņi trijatā saklupa Kronijam virsū bet, par laimi, pilnībā aizmirsa par pistoli. Turklāt viņi bija uz Kroniju ļoti nikni, izgāza savu niknumu un tāpēc traucēja viens otram, pinās rokām un kājām, elsa, lamājās, rūca, un Kronijs ne tikai veiksmīgi aizstāvējās, bet arī paguva atkal nokliegties.

Viņš nedzirdēja soļus, bet uzkliedzienu: "Tūlīt izbeidziet!" sadzirdēja visi.

Ķermeņu kaudze sadalījās, un Kronijs piecēlās pēdējais, pieturēdams pārplēsto piedurkni un aptaustīja, vai jostā kaut kas palicis vesels.

Kronija ausī noskanēja dziļa nopūta. Viņš mēģināja uzminēt, kurš tur augšā tā pārdzīvo. Bet tikai pasmaidīja.

- Vēl smaida, - nosodoši sacīja kalsnais jauneklis, kuram asiņoja deguns.

- Kas šeit notiek? - jautāja inženieris Razijs. Aiz viņa stāvēja vairāki netīri un izspūruši cilvēki. Bija saprotams, ka šie cilvēki tikko nesuši akmeņus. Dažiem rokās bija lauzņi.

– Spiegu noķērām. Tehniķis Džins lika viņu iemest šahtā, taču viņš turas pretī, - noziņoja kuprainais.

Tehniķis Džins turējās pie krūtīm un mēģināja atgūt elpu.

- Kur ir tas spiegs?

Razijs tuvredzīgi skatījās apkārt un tikai tagad ieraudzīja Kroniju.

- Tu? - viņš jautāja.

– Es. Viņi negribēja mani pie tevis laist,  inženier.

- Priecājos, ka atnāci, - sacīja inženieris. - Jau domāju, ka esi miris.

- Inženier, man steidzami ar tevi jāparunā. Viens pret vienu.

Jauneklis sacīja inženierim:

- Viņš bija apbruņots.

- Iesim pie manis, - Razijs teica. Viņš paņēma no jaunekļa pistoli un pasniedza to cauruļniekam.

- Es tavā vietā viņam tā neuzticētos, - viencainais beidzot atguva elpu. - Kā viņš zināja šo ceļu?

- Es satiku žurku ķērāju, - sacīja Kronijs. Un viņš man parādīja, kurp jāiet.

– Kā tevi pazīst žurku ķērājs?

- Viņš mani bija redzējis, kad es vēl biju cauruļnieks.

- Tomēr labāk viņu iemest šahtā, - sacīja kuprainais. - Viņš nav nekāds cauruļņieks.

Inženieris Razijs bija iekārtojies vienā no koridora istabām, kur Kronijs reiz bija atradis grāmatu ar pazemes plāniem. Razijs gāja pirmais, apsēdās pie galda. Teica:

— Vispirms man jāpateicas tev, cauruļniek, par plānu grāmatu un pistoli. Nemaz nerunājot par visu pārējo.

Istabā bija ap divdesmit cilvēki.

- Tu sen no turienes? - kāds jautāja.

- Pusotru stundu atpakaļ sāku kāpt lejā.

- Bet mums jau ceturtā diena, - sacīja cilvēks ar šauru seju, uz kuras abām acīm bija maz vietas, un tāpēc attālums starp tām šķita tik plāns kā papīra lapa.

- Mans vietnieks, - sacīja inženieris. - Kurpnieks Lodijs.

- Ļoti priecājos, - sacīja Lodijs. - Razijs man stāstīja par tevi. Mēs cēlām barikādes, lai aizstāvētos, kad atnāks policija.

- Ierosinu visiem atgriezties pie darba, - sacīja Razijs. - Paliksim mēs - Lodijs, Džins un es.

- Tagad vari runāt? - Razijs jautāja, kad pārējie negribīgi izgāja no istabas.

- Tavā komandā ir svešas ausis, - sacīja Kronijs. - Runāšu tikai ar tevi. Bet tu – ar ko uzskatīsi par vajadzīgu.

- Pie mums nav Mitrenes aģentu, - vienacis Džins bija sašutis. - Tevi vienīgo atsūtījuši.

- Mums jāparunā ātrāk, - sacīja Kronijs.

- Es tevi kopā ar viņu neatstāšu, - sacīja viencainais.

Kronijs izņēma savu pistoli un nolika to uz galda.

- Tas paliks pie inženiera, - viņš teica.

- Kronijam taisnība, - pēkšņi sacīja Lodijs. - Tu mums pastāstīsi vēlāk, Razij. Mums ir ko darīt. Viņš apņēma vienaci ap pleciem un veda uz durvīm.

- Nu lūk, mēs esam vieni, Kronij, - sacīja inženieris. – Tu esi ļoti izmainījies. Kur tu biji?

- Es tev izstāstīšu visu, bet vispirms pašu galveno. No jaunā Spela es skaidri zinu, ka apmēram pēc stundas Mitrene sāks tvarstīšanu. Tev ir šī līmeņa karte?

Razijs, ne vārda neteicis, izņēma plānu.

- Pasaukšu Džinu. Viņš šahtās bija spridzinātājs.

- Labāk pasauc Lodiju.

- Kāpēc tā? - Inženieris pacēla galvu un, tuvredzīgi samiedzies, ieskatījās Kronijam acīs.

- Tavā komandā ir Mitrenes aģents. Spels teica, ka viņš ir ar vienu aci.

- Nevar būt!

- Es arī gribētu kļūdīties, inženieri. Bet labāk neriskēt. Un vēl kas: kamēr es tikai prasīju lai aizved pie tevis, viņš gribēja mani ieslēgt. Bet tiklīdz pateicu, ka Mitrene sāks uzbrukumu, viņš nolēma mani nogalināt. Var pajautāt dežurantiem...

- Labi, - sacīja Razijs. - Patiešām labāk neriskēt.

Razijs ieskatījās koridorā un pasauca Lodiju. Tad dažos vārdos atstāstīja viņam sarunu ar cauruļnieku.

Lodijs neizrādīja nekādas satraukuma vai neticības pazīmes.

- Pateikšu vienam no saviem vīriem, lai viņš seko Džinam kā žurkai aste. Kas attiecas uz tvarstīšanu, tad daļa cilvēku jāpaceļ augstākā līmenī, lai uzbrūk no aizmugures. Bet mēs pagaidām paliksim šeit.

Lodijs aizgāja.

- Man jābūt tur, - Razijs teica.

- Pagaidi. Tas, ko es pateikšu, ir svarīgāk. Dod man desmit minūtes.

Kronijs iekļāvās astoņās.

Razijs viņu ne reizi nepārtrauca, tikai klabināja ar zīmuli pa galdu. Reizēm aiz durvīm aizskanēja ātri soļi, tad tika vilkts kaut kas smags. Kaut kur tālumā atskanēja kliedzieni, šāviens, un atkal viss apklusa.

- Tu esi laimīgs cilvēks, Kronij, - Razijs sacīja, kad cauruļnieka stāsts tuvojās beigām. – Es gribētu būt tavā vietā.

Lodijs atvēra durvis, apstājās uz sliekšņa:

- Džins aizbēga. Apdullināja manu cilvēku un aizbēga. Mūsējie skrēja viņam pakaļ pa koridoru, bet baidos, ka bija par vēlu.

- Par vēlu, - Razijs piekrita. - Viņš zina daudz.

- Jā, - sacīja Lodijs. - Viņš zina, kur atrodas mūsu slēpņi.

- Tavs cilvēks no rūpnīcas atgriezās?

- Vēl nē. Audējus sadzinuši cehā un tur ieslēguši.

- Mūsu ir ļoti maz, - sacīja Razijs Kronijam. - Un ieroču arī mazāk nekā policijai.

- Toties tagad mums ir uz kurieni doties, - sacīja Kronijs.

— Lodij, — inženieris pagriezās pret savu vietnieku. - Kronijs pabija Pilsētā Augšā. Tur var dzīvot. Tur ir augi un svaigs gaiss, ūdens un gaisma.

- Es biju tur, - sacīja Kronijs. Un tur palika mani draugi. Ja mēs uzkāpsim augšā, viņi mums palīdzēs.

Kāpēc viņi nevar nokāpt lejā? Kāpēc viņi nenogalina policistus un neatbrīvo mūs?

- Viņi šeit ir svešinieki, - sacīja Kronijs. - Un nezina mūsu pilsētu. Ja viss būtu kā agrāk, mēs varētu nesteigties. Bet tagad ir par vēlu. Mums nav laika paskaidrot.

- Es pateikšu saviem cilvēkiem, - sacīja Lodijs. - Viņiem būs vieglāk kauties, ja viņi zinās. Mēs šeit sēžam jau piekto dienu un gaidām, kad mūs nobeigs. Jo mums nebija kur iet.

- Lodijs teica, ka viņš aizsūtīs daļu cilvēku augstāk, lai tie uzbruktu sargiem no aizmugures. Bet ja nu, pa to ceļu aiziet visiem? - Kronijs jautāja.

- Sasauc visus grupu vecākos šeit, Lodij. Mēs apspriedīsimies.

Bet izdarīt to neizdevās.

Izskanot no tālo gaiteņu tumsas, piepildot šaurās tuneļu caurules, izklīstot pa laukumiem, sāka dārdēt šāvieni. Sargi devās šturmēt Senču pilsētu.

***

Kronijs paslēpās aiz zemās barikādes un centās šaut uz šāvienu zibšņiem.

Aiz pagrieziena atskanēja kliedzieni. Ap stūri plandīja gaismas atspīdumi, it kā no atvērtām krāsns durtiņām. Sargi tur uzstādīja prožektoru.  Kronijam klāt pieskrēja pazīstamā izspūrusī meitene, noliecoties, lai nerēgotos aiz barikādes.

- Sveika, - Kronijs viņu pazina. - Tu arī aizbēgi?

- Viņi nosprieda, ka esmu galīga stulbene, - viņa lepni sacīja.

Jau ar pirmajām kaujas minūtēm kļuva skaidrs ka sargiem ir priekšrocības - viņi bija apmācīti rīkoties ar ieročiem un zināja, kā uzvesties uzbrukumos. Nemiernieki šāva slikti un viegli krita panikā.

Sānu ejā barikādi pabeigt neizdevās - akmens bluķu grēda nesniedzās pat līdz viduklim un tajā bija spraugas. Prožektors nozibsnīja pāri akmeņiem, apžilbinot aizstāvjus. Lodijs sēdēja sakucis kādā nišā, ar kreiso roku turēdams savu asiņaino labo.

Kronija lukturīša gaismā viņš saviebās.

- Tevi vajag pārsaitēt, - sacīja Kronijs.

- Nav laika. Un nav jau ar ko. Dzirdi?

Kāds sērīgi vaidēja tumsā, it kā dziedot lūgšanu.

- Tu prožektoru sašaut nevarētu?

- Mana pistole te nepalīdzēs, - sacīja Kronijs. – Jums nav kas lielāks?

- Paskaties tur.

Lodijs norādīja uz istabas atvērtajām durvīm. Kronijs ieskatījās.  telpā bija sagāzti atrastie ieroči. Stāvēja kastes ar munīciju. Kuprainais slējās pāri arsenālam, pielaikodams rokai garu nazi.

- Ā, cauruļnieks, - viņš smaidīdams sacīja, ieraugot Kroniju. -Tu tāds pats cauruļnieks kā es...

- Pagaidi, - sacīja Kronijs. -Labāk palīdzi man atrast to, kas vajadzīgs. Noņem no plaukta lākturi.

Kuprainais paklausīja.

— Tātad tevi pažēloja? — viņš jautāja, pietuvinādams lākturi ieroču kaudzei.

- Man tikai žēl, ka nenošāvu to tavu tehniķi.

- Tehniķi tu neaiztiec, - sacīja kuprainais. - Viņš ir no mana kvartāla.

- Tavs tehniķis aizbēga. Viņš izrādījās Mitrenes cilvēks. Turi lākturi stingrāk. Ja netici, pajautā Lodijam. Vai inženierim.

- Vēl nav zināms, kurš ir kura cilvēks, - sacīja kuprainais. – Tehniķi es pazīstu. Viņš jau sen ar mums. Bet tu tikko atnāci. Kuprainais negribēja ticēt. Ticēt nozīmēja apšaubīt paša spējas novērtēt cilvēkus.

Kronijs atrada lielkalibra šauteni. Tā bija pielādēta. Varbūt izdosies.

- Palīdzi aiznest, - Kronijs pavēlēja.

Kuprainais paklausīja, satvēris smago ieroci aiz balstiem.

Prožektors žilbināja acis kā saule. Bet šeit neviens cits izņemot Kroniju nebija redzējis sauli.

Kronijs izšāva uz pašu saules centru, tā uzliesmoja vēl spožāk, izkaisīdama lauskas gar tuneļa sienām, un vēl dažus mirkļus tās centrs kvēloja sarkanā, izdziestošā gaismā, it kā tur mirtu īss ugunīgs tārps.

Kroni izšāva atkal un atkal. Un no kaut kurienes aiz akmeņiem parādījās citi barikāžu aizstāvji - pēc šāvienu zibšņiem bija skaidrs, ka viņu ir vismaz desmit. Tad sargi pārtrauca šaut.

Kronijs atstāja smago ieroci pie barikādēm un rāpoja atpakaļ pie Lodija.

- Tas tu? - Lodijs jautāja. - Roka sāp. Pārsteidzoši, sākumā bija tikai karsta, bet tagad sāp.

- Viņš zaudējis daudz asiņu, - sacīja Anita, redzot Lodija nosvīdušo un bālo seju, ko no tumsas izgaismoja lukturītis.

Lodijs turpināja:

- Maniem cilvēkiem jau sen vajadzēja uzkāpt un uzbrukt no aizmugures. Ja ar viņiem kaut kas noticis, mums no šejienes prom neaiziet. Sargi mūs aplenkuši kā slazdā. Te vēl turamies, bet no Razija atskrēja cilvēks, teica, ka jāatkāpjas.

- Tad es nesīšu to šaujamo uz turieni, - sacīja Kronijs. - Varbūt tur noderēs labāk?

- Pagaidi mazliet. Inženierim ir vairāk cilvēku. Un pie viņa ir šahtnieki, viņi ar ieročiem ir labāki. Kur mūsējie?

Tunelī bija kluss. Tikai no dūmiem un putekļiem grūti elpot. Kāds tumsā stipri noklepojās.

- Nepatīk man šis klusums, - sacīja Krūmiņš. - Skaties uzmanīgi, Kronij.

Kronijs saprata, ka nepatīkamā priekšnojauta, kas viņu pārņēma, satraukusi arī Krūmiņu.

Kronijs notupās aiz barikādes, izstiepa roku ar laternu un ieslēdza to. Laternas stars bija spilgts un gandrīz neizkliedējās.

Krūmiņam izrādījās taisnība. Pavisam tuvu - varēja labi saskatīt, kā atspīd atņirgti zobi - stars iesitās sargam tieši sejā.

- Šaujiet! — iekliedzās Kronijs. - Šaujiet!

Un mēģināja sataustīt uz zemes smago ieroci. Bet neatrada. Un kamēr izvilka ārā savu pistoli, sargi jau bija sasnieguši barikādi.

Tad bija kautiņš, šāvieni. Uzkrita smags ķermenis mēģināja nožņaugt, Kronijs atvairījās, paguva vienreiz izšaut no savas pistoles un izrāvās no sīkstajām rokām, bet aizmirsa, kur atrodas viņa laterna, izrādījās bezspēcīgs un piespiedās pie sienas, mēģinot saprast, kur savējie. un kur svešie, bet pēc sēkšanas, kliedzieniem un sitieniem neko nevarēja saprast.

- Kronij! - Krūmiņš viņam uzsauca. - Brilles!

- Kādas brilles?

Tev ir brilles, ar kurām var redzēt tumsā. Tās atrodas jostā. Ja neesi tās pazaudējis.

Kronijs sataustīja brilles. Kāds nolēca blakus, atsitās pret grīdu, iegaudojās. Brilles bija veselas. Kronijs pārvilka tās sev pāri galvai, elastīgā saite aptinās ap pakausi. Tumsa pārvērtās par krēslainu elli, kurā šūpojās ēnas, kāds izrāvās no ķermeņu masas un nokrita vai metās atpakaļ, un nebija saprotams, kā cilvēki atrod ienaidniekus.

Kronijs pacēla pistoli. Viņš nesteidzās. Tumsā sargi zaudēja skaitliskā pārsvara priekšrocību.

Un tad Kronijs pamanīja kā uz barikādēm uzkāpj divi sargi augstās ķiverēs, nesot līdzi nelielu prožektoru. Kronijs izšāva. Viens no sargiem nokrita. Otrais nenoturēja prožektoru un nokrita aiz barikādes. kaujas troksni pārskanēja blīkšķis.

Un šajā brīdī Kronijs izdzirdēja šāvienus priekšā, aiz barikādes. Un kliedzienu:

Mēs esam ielenkti!

Apsargi, atkaujoties, atkāpās pie barikādes. Apbrīnojama lieta: audēji un tehniķi, kas tikko bija gatavi bēgt, jau dzina sargus uz nelīdzeno laternu ķēdi.

...Trīs sargus saņēma gūstā. Viņi tika sasieti un nosēdināti pie sienas, kur gulēja Lodija ķermenis. Kurpnieka seja bija pārcirsta ar garu nazi, viena acs bija vaļā un ar pārmetumu skatījās uz apkārtējiem biedriem. Kuprainis, iznācis no pūļa, pieliecās un aizvēra aci.

Gandrīz visi, kas karoja šajā barikāžu pusē, bija ievainoti. Kronijs aizsūtīja pie Razija  kupraini, lai noskaidrotu, kā tur iet, bet pārējiem vēlēja pārbaudīt un pielādēt ieročus.

Dzīva bija arī izspūrusī meitene.

- Tēvocīt, - viņa teica Kronijam, paraustījusi viņu aiz piedurknes. – Drīkst es novilkšu sargam zābakus?

– Tie tev būs par lieliem! - Kronijs bija pārsteigts, skatoties uz viņas kailajām nelielajām kājiņām, kuras nekad agrāk nebija pazinušas apavus. - Velc tik nost, - viņš teica, sapratis, ka apavi viņai bija simbols.

Pēc desmit minūtēm kuprainis atgriezās. Viņš smagi elpoja.

Pie viņa soļu trokšņa visi sastinga. Gaidīja.

- Viss kārtībā, - sacīja kuprainis, mirkšķinot zem vairāku laternu stariem. - Razijs sauc cauruļnieku Kroniju pie sevis. Ja vien, protams, tu esi cauruļnieks ...

Šoreiz kuprainis plati pasmaidīja, rādot retus melnus zobus.

- Paliksi šeit manā vietā, - Kronijs sacīja kuprainim. - Neaizmirsti nolikt piecus cilvēkus pie barikādēm. Un lai pamēģina uzstādīt prožektoru. Te kāds elektriķis ir?

- Es esmu elektriķis, - kāds atsaucās no tumsas.

- Lai prožektors spīd gar tuneli. Viņi var uzbrukt vēlreiz.

Kopā ar Kroniju devās arī meitene, skaļi šļūkājot ar zābakiem, lai tos nepazaudētu.

Razijs sagaidīja Kroniju pie sava galvenā štāba durvīm:

- Kā tu domā, viņi atkal līdīs no tās puses?

- Ne tagad. Mitrene var nezināt, kas noticis. Galu galā neviens no šīs nodaļas neaizgāja. Ieroči jums ir? Mums ir daudz lieku.

– Nē, ieroču pietiek. Mums te ir pamatīgas barikādes un aizbērumi, ne tā kā otrā pusē.

- Bet no augšas? No apakšas?

- Viņi mēģināja. Bija sprādziens. Bet aizgruvums ir pieci metri akmens.

No sienas viņiem blakus iznāca žurku ķērājs. Viņš bija tik mazs un kluss, ka Razijs un Kronijs uzreiz nepamanīja, ka viņš jau stāv viņiem blakus.

- Mēs jūs aizvedīsim, - viņš teica. - uz turieni, kur sēž Mitrene.

– Kā tu šeit atnāci?

- Mūsu ceļi ir sens noslēpums, - žurku ķērājs īsi atbildēja. - Es priecājos, ka tu Kronij atnāci.

- Paldies par laba vēlējumiem, - sacīja Kronijs. - Cik cilvēku man vajadzētu ņemt līdzi?

- Ņem tos, kas aizstāvēja aizgruvumu, - sacīja Razijs.

Kronijs un Razijs atvadoties uzlika rokas viens otram uz pleciem.

- Ja tomēr neizdosies, - sacīja Razijs, - ved cilvēkus augšā.

Kronijs atgriezās pie barikādes. Aiz viņa sekoja mazais žurku ķērājs. Meitene šļūkāja aiz muguras.

- Ņemsi mani līdzi? - viņa jautāja Kronijam.

- Nē, - sacīja Kronijs. - Tavi apavi ir ļoti trokšņaini. Bet mums jāiet klusītēm.

Kronijs izvēlējās sešus, un viņam līdzi uzprasījās arī kuprainais.

Viņi stāvēja prožektora gaismā, kas apgaismoja tuneli simts soļu tālumā.

- Vēl gribu jums pateikt, - viņš iesāka, - ka es uzkāpu Augšā. Tur ir daudz vietas, labs gaiss un labs ūdens. Tur ir gaisma...

Žurku ķērājs viņus veda pa slepenu eju, garām tumšām nišām, kurās atspīdēja zaļas gaismas, cauri baltu stalaktītu mežam. Tad viņi nokļuva apgaismotā dienesta tunelī, kur atradās sargu štābs.

***

Rīcību nosaka pagātnes pieredze, un, lai gan Mitrene juta zināmu iekšēju nemieru par to, ka nemiernieki ieguvuši ieročus, viņš nepieļāva domu par sakāvi. Gluži pretēji, viss gāja ļoti labi. Mekils jau sen domāja, ka pienācis laiks likvidēt vecos kraķus direktoru padomē. Bet šim nolūkam viņi vispirms pamatīgi jāiebiedē, lai paši lūdzas viņu pārņemt varu. Nu re, viņi jau nobijušies.

Mitrenei bija izcils instinkts, līdzīgs žurkas instinktam, jau iepriekš zināt, kur tunelī iekļūs ūdens vai lava. Nupat viņš mierīgi sēdēja, aizvērtām acīm un atmetis galvu atpakaļ, apdomāja nākamos soļus, bet tagad jau stāv kājās...

Nav labi. Kaut kas nav kārtībā.

Nekas neparedzēja nelaimi. No tāluma atskanēja reti apslāpēti sitieni - spridzinātāji dauzīja caurumus sprāgstvielām, lai izlauztos cauri griestiem virs Senču pilsētas, no griestu plaisām pilēja ūdens, priekštelpā Spels par kaut ko strīdējās ar dežūrvirsnieku.

Mitrene ātri piegāja pie durvīm, palūrēja pa spraugu. Klusums.

Bet gribējās bēgt. Mitrene atvēra durvis un, atbildot uz oficieru skatieniem, sacīja:

- Aiziešu pie spridzinātājiem. Viņi kaut ko velk garumā. Jāpasteidzina.

Koridorā stāvēja viencainais Džins. Viņš jau bija sadabūjis aizsargķiveri ar lukturīti.

— Džin, — Mitrene viņam sacīja, — nokāp lejā pie palīgvienības. No viņiem jau sen nav nekādu ziņu.

— Klausos, kungs Mekil.

Mitrene negaidīja, kad Džins pazudīs koridorā. Viņš steidzās uz sānu eju, kas veda pie spridzinātājiem.

***

Un Kronijs ar savu nodaļu nokavēja par kādām piecām minūtēm.

- Šeit, - sacīja žurku ķērājs.

Kronijs ar žestu apturēja pārējos. Viņš atgrūda durvis un iegāja Mekila galvenajā štābā.

Sargs stūrī, kas kaut ko murminādams sarunu caurulē, tikai paskatījās uz viņu un novērsās. Otrs oficieris un Spels, aplūkojot pazemes plānu, Kroniju uzreiz nepamanīja.

- Kur Mitrene? - Kronijs jautāja.

- Izgāja, - Spels atbildēja, pirms saprata, ka neviens neuzdrošinātos nosaukt šo direktoru nievājošajā iesaukā. - Kronijs?

Otrs oficieris mēģināja izvilkt pistoli.

- Tā gan nevajag, - sacīja Kronijs. – Mūsu ir vairāk. Kāds atņemiet ieročus.

Kuprainis piegāja pie oficieriem, un tie lēnprātīgi atdeva viņam pistoles. Spels pievērsās Kronijam.

- Paklausies, cauruļniek, - viņš teica.

- Viņš ir tāds pats cauruļnieks kā tu, skaistulis, - sacīja kuprainais.

- Kungs Kronij, - sacīja Spels. Viņam bija grūti izturēt tādu pazemojumu. - Kronij, es lūdzu tevi, es lūdzu tevi savas māsas vārdā. Neatņem man pistoli. Tas ir mana vectēva ierocis. Es nevaru bez tā dzīvot.

- Bet es nevaru to atstāt tev, - Kronijs sacīja un sajuta vainīgu mulsu, arī viņa balss izklausījās vainīga. – Nevaru. Tu arī esi sargs.

- Labāk nogalini mani.

- Nedrīkst, - Kronijs atcirta.

Visi, kas atradās istabā un stāvēja gaitenī, klausījās viņu sarunu.

Pa to laiku kuprainais ielūkojās tālākajā istabā.

- Aizbēdzis, - viņš teica.

- Kur aizgāja Mitrene? - Kronijs jautāja oficierim.

– Teica, ka pie spridzinātājiem.

Kurš mūs aizvedīs uz turieni?

- Es, - pēkšņi sacīja sargs, kas sēdēja pie sarunu caurules.

- Atstāj man divus vai trīs vīrus, - Kronijs sacīja kuprainajam, - un steidzieties pie spridzinātājiem." Viņu ir daudz?

- Nē, - sargs priecājās, ka viņu nenogalinās. - Tur ir tikai trīs policisti, bet pārējie ir šahtu tehniķi.

- Aizved oficierus uz Mitrenes istabu. Tur rezerves izejas nav?

- Tur izejas nav, - Kronijam sacīja žurku ķērājs.

- Kronij, es tevi lūdzu. Pāris vārdus, - sacīja Spels.

Otrs oficieris bez šaubīšanās iegāja tālākajā istabā.

- Kronij, es gribu ar tevi parunāt viens pret vienu. Tu taču zini, cik daudz mēs ar Hēru esam izdarījuši tavā labā. Bez manas palīdzības tu jau sen būtu miris. Es neesmu tev ienaidnieks.

Kronijs arī neuzskatīja viņu par ienaidnieku. Spels bija kaut kas līdzīgs radiniekam, ja, protams, cauruļniekam ir tiesības tā uzskatīt direktora dēlu. Sangs bija kā jaunākais brālis, muļķis un neuzticams ...

- Es labprāt, - sacīja Kronijs. Viņš bija atklāts. - Bet tomēr nevaru atstāt tev ieroci. Jo tev neticu. Ja mēs neuzvarēsim, tu atgriezīsies pie Mitrenes. Tu vienmēr būsi kopā ar to, kurš stiprāks.

— Tu atsakies no drauga, — Spels sacīja. - Un no uzvaras. Un mūs visus nolem nāvei.

Spels asi un skadri apgriezās, paceļot ceļgalus kā parādē, devās uz tālākajām durvīm.

Puika, Kronijs nodomāja. Kariņu spēlē.

Spela tonis satrauca Maksu Beliju.

– Par ko viņš runāja?

Kronijs atkārtoja Spela vārdus.

- Varbūt tie nav tukši draudi, - Belijs sacīja Krūmiņam.

Krūmiņš tikai paraustīja plecus.

***

Mitrenei izdevās aizbēgt arī no kupraiņa un viņa ļaudīm. Viņu kā trauksmes zvans dzina bailes, nelaimes priekšnojauta, neizprotama, negaidīta, slēpjoties tumšajos koridoru stūros.

Mitrene pie spridzinātājiem pabija ne vairāk kā trīs vai četras minūtes. Darbs ritēja lēnāk, nekā viņš būtu gribējis, un vecākais tehniķis viņam pateica, ka sprādziens būs pēc divdesmit minūtēm. Šeit bija mierīgi, putekļaini, un Mitrene pavēlēja pasteigties.

Priekšnojauta viņu dzina tālāk, viņš steidzās atpakaļ no strupceļa, bet ne uz štābu, bet pakavējās pie krustojuma, apdomādams, kurp doties. Un šī aizķeršanās viņu izglāba: viņš sadzirdēja soļus, apslāpētas balsis un paspēja noslēpties nišā - kuprainais aizgāja garām. Mekils saprata, ka, ja viņš tagad neizšaus, nesacels trauksmi, spridzinātājus pārsteigs nesagatavotus. Viņš pat pacēla pistoli, tēmējot uz pēdējo nemiernieku, bet neizšāva. Viņam pašam neaizbēgt, kad nemiernieki viņu sāks vajāt. Viss jāizdara citādi - jāpaspēj uz palīgvienību. Un, cenšoties ar augstpapēžu kurpēm neklabināt, Mekils nogriezās pa kreisi, virzienā, kur bija aizsūtījis Džinu.

Kupraiņa komanda patiešām pārsteidza spridzinātājus. Sargi pat šaut nesāka.

- Mekils tikko bija šeit, - sacīja viens no tehniķiem, kamēr kupraiņa vīri atbruņoja sargus. - Lika pasteigties.

- Un nepateica, kur ies pēc tam?

- Vai tad viņam pajautāsi?

Kuprainis sasēja gūstekņiem rokas, apbruņoja tehniķus un veda cilvēkus uz Razija barikādi, lai uzbruktu sargiem no aizmugures.

Bet Mitrene klīda pa tuneli, neuzdrošinādamies iedegt laternu un sajūtot, kā viņam uzglūn briesmas. Ieraudzījis priekšā gaismu, viņš notupās pie sienas un pacēla roku ar pistoli.

Gaisma tuvojās lēnām, un laternas stars pārmeklēja sienas, it kā laternas īpašnieks būtu aizdomīgs un nobijies.

- Kas tu esi? - Mitrene jautāja. - Ja neatbildēsi, šaušu!

- kungs Mekil! - atskanēja balss. Tas esat jūs, kungs Mekil?

- Es.

Mitrene izgāja ejas vidū. Nācējs bija Džins. Bailes izrādīt nedrīkst. Viņi visi ir paklausīgi, kamēr vien baidās.

- Nu, kas tur ir?

Mitrene negaidīja labas ziņas.

– Nav neviena.

Džins bija kļuvis kaut kāds ļengans, vājš.

- Negaidīju, ka satikšu jūs, - viņš teica. - Baidījos, ka jūsu vairs nav.

— Nerunā muļķības, — Mekils viņu pārtrauca. - Paskaidro kā nākas. Viņi nemierniekus apsituši?

- Uz barikādēm stāv prožektors un spīd gar tuneli. Nepielavīties. Sākumā domāju, ka tur ir mūsējie. Galu galā prožektori ir tikai mums. Es devos pa tuneli bet viņi sāka uz mani šaut. Es sāku kliegt, ka esmu savējais, ka nāku no jums. Bet viņi sāka smieties un meta man ar šo. Un pateica, lai es to aiznesu jums, kungs Mekil. Viņi apvainoja gan mani gan jūs, kungs Mekil.

Aiz Džina vārdiem skanēja lūgums: “Pārlieciniet mani, visvarenais kungs Mekil. Tā nevar būt!”

- Dod šurp to, kas tev iemeta lai nodod man.

Džins izņēma no kabatas maisiņu un trīcošām rokām pasniedza to Mitrenei. Maisiņš bija smags. Mitrene to atraisīja, un viņa plaukstā sabira kaudze spīdīgu sargu zīmotņu. Mitrene zīmes nometa malā, un tās nograbēja pret tuneļa sienu.

- Viss skaidrs, - sacīja Mitrene. - Nodevība. Viņš nebija īsti pārliecināts, ka tiešām notikusi nodevība. Bet tā bija jāsaka. Un mēs viņus bargi sodīsim.

Vārdi un, pats galvenais, tonis nomierināja Džinu.

- Tieši tā, kungs Mekil.

Džins nepadomāja, kāpēc direktors viens pats klīst pa tumšajiem tuneļiem. Iespējams, tam bija kāda aģenta izpratnei nepieejama nozīme.

Mitrene kopā ar Džinu devās atpakaļ uz galveno štābu.

- Ir nu gan idioti, - viņš teica. - nodevības ceļā iefiltrējās mūsu rindās un spēja aizvilināt vienu no mūsu vienībām. Bet tā vietā, lai virzītos uz priekšu, sēž aiz barikādēm.

Džins paklausīgi pamāja.

- Viņi nezina kara noteikumus, - Mitrene turpināja. Neviens viņiem tos nemācīja. Galvenais ir ātrums, un mēs viņus apsteigsim.

Svarīgi bija brīdināt slēpni, kas kaujā nepiedalījās un gaidīja, kad bēgošie nemiernieki iekritīs lamatās. Ja Mitrene spēs izvest sargus no turienes, nekas nav zaudēts. Bet šeit kauja beigusies. Mitrene neticēja sakāves iespējamībai, bet, kad tā kļuva reāla, viņš domās pateicās liktenim, kas viņu izglāba, un sāka atkal plānot. Viņš bija rīcības cilvēks.

- Džin, - viņš klusi teica, kad balsis apklusa tālumā. - Ja tu spēsi darīt to, ko es tev tagad likšu, tu dzīvosi augstākajā līmenī un būsi bagātāks par Kalgaru.

— Jā, kungs Mekil.

- Paņem šo atslēgu. Pie apakšējā lifta stāv man lojāls cilvēks. Kad viņš redzēs atslēgu un izdzirdēs no tevis vārdus: "Dieva Reda vēstnesis", viņš palīdzēs tev nokļūt galvenajā līmenī. Tur, pie ieejas liftā, gaida inženieris. Viņš arī zina par atslēgu. Tu viņam pateiksi, ka Mekils teica: "Pienācis laiks." Tev viss skaidrs?

- Man viss skaidrs, kungs Mekil. Es pateikšu patruļai "Dieva Reda vēstnesis" un inženierim galvenajā līmenī: "Pienācis laiks."

- Skrien. Un atceries, ka es sodu nodevējus ar nāvi. Bet atalgoju sev uzticīgos cilvēkus tā, kā to nevarētu nekāda Direktoru padome.

Džins pagriezās atpakaļ un aizskrēja pa koridoru.

Mitrene domāja par Spelu jaunāko. Spels zināja par plānu. Spels bija dzīvs. Un Spels bija iesaistīts lietā ar Kroniju – izbēgušo cauruļnieku. Tagad viņš atgriezīsies galvenajā štābā un nošaus Spelu.

Mitrene izslēdza laternu, lai viņu nepamana. Dumpinieki varēja arī šeit ieklīst, bet Kronijs un viens no audējiem tik negaidīti izgāja ap stūri, ka Mekilu uz mirkli apžilbināja viņu laternu stari.

- O, tas ir pats kungs galvenais sargs! - audējs sajūsmā sacīja. - Tas taču pats Mitrene.

Šoreiz Mitrenes instinkts viņu bija pievīlis. Viņš trīs reizes kārdināja likteni un bija izsmēlis savu veiksmi.

Mitreni ieslodzīja kopā ar oficieriem. Atstājuši pie aizslēgtām durvīm žurku mednieku, Kronijs un audējs aizskrēja pie Razija. Kronijs steidzās. Jo ātrāk Razijs uzzinās par galvenā štāba ieņemšanu, jo labāk. Jābeidz aizstāvēties. Pienācis laiks iet uz priekšu.

Kad Kronijs aizskrēja pie barikādes, viņš redzēja, ka tur viss jau beidzies. Slazdā iekritušie sargi padevās, saspiedās zāles vidū, un uz barikādēm senu bērnu dienu dziesmu ar ieroci rokā dejoja un dziedāja pinkaina vecene:

Es ne vienkāršs, tu ne vienkāršs.

Atrāvuši žurkām asti.

Sargi klusēja, pat nerunāja pretī.

- Kronij! — iekliedzšas inženieris Razijs. Mēs uzvarējām, un tas ir brīnišķīgi. Ceļš uz Augšu atvērts ikvienam.

- Man ir vēl labākas ziņas," sacīja Kronijs. - Mēs noķērām Mitreni.

- Ko?

– Viņš pats iekrita. Gribēja aizbēgt, bet uzskrēja mums virsū.

- Mitreni noķēruši, jūsu Mitreni, - kāds sadzirdēja un skaļi atkārtoja.

- Dzirdiet, noķēra jūsu Mitreni, - kuprainais sacīja gūstekņiem. Un mēs viņu nospiedīsim. Tā te…

- Ejam uz turieni, - Razijs teica. - vēlos pārliecināties ar savām acīm. Tur sarunu caurule darbojas?

- Jā.

- Tad paziņosim elektrostacijai, lai gaida mūs. Mēs tur sūtīsim tevi ar komandu. Tas ir svarīgi.

- Es ar tevi, tēvocīt, - teica izspūrusi meitene, kura jau bija paspējusi atskriet šurp.

- Bet zābaki? - Kronijs paskatījās uz viņas kājām. Zābaki bija piesieti pie kājām ar stiepli.

Štāba durvis bija atvērtas.

- Žurku ķērāj, - sauca Kronijs.

Viņš iegāja priekšistabā. Tā bija tukša.

Durvis uz dibentelpu arī stāvēja vaļā.

Mednieks gulēja pie paša sliekšņa. Viņš bija miris.

Ar galvu uz galda, izstieptām rokām izkaisījis papīrus un plānus gulēja Spels.

Kronijs pieskrēja pie Spela. Šāviens bija raidīts mugurā. No neliela attāluma tā, ka ap ieejas caurumu bija apdedzis un pārogļojies mundieris. Kronijs pieskārās Spela pakausim. Viņam šķita, ka Spels mazliet sakustējās. Viņš uzmanīgi nolika Spellu uz grīdas.

- Aizgāja tomēr, ir gan viltīgs, - žēlojās kuprainais. - Kā viņš mednieku ievilināja? Mednieks bija tik uzmanīgs...

- Tā ir mana vaina, - Kronijs drūmi sacīja, nolaidis Spelu uz grīdas un apsēdies viņam blakus tā, lai Spela galva balstītos viņam uz ceļgaliem. - Es viņu nepārmeklēju.

- Eh, cauruļniek, - sacīja kuprainais. - vienmēr no tevis jāgaida kaut kas muļķīgs.

Kronijs baidījās, ka tur augšā viņi uz viņu dusmojas. Bet viņi klusēja.

Spels atvēra acis. Viņš tās atvēra ar grūtībām, negribīgi kā cilvēks, kas pamodies nakts vidū.

Viņš ieraudzīja Kroniju, bet uzreiz nepazina. Tad viņš atkal aizvēra acis un sacīja:

- Es taču tevi tā lūdzu...

Viņam bija sāpīgi parunāt. Viņš nogārdzās, noklepojās. Kuprainais teica:

- Tūlīt atnesīšu ūdeni. Viņiem tajā istabā bija ūdens.

- Es ātrāk, - sacīja izspūrusi meitene. - Man šeit ir bail. Viņi visi miruši.

- Kronij, - sacīja Spels. - Viņš man iešāva mugurā. Tu viņam neatņēmi ieroci. Bet man gan atņēmi ... Eh, Kronij ...

- Kāpēc viņš šāva uz tevi?

- Tāpēc, ka es zinu... es zinu...

Spels apklusa.

- Tu viņam vairs nepalīdzēsi,- Anita sacīja. - Ja viņu uznestu augšā...

Meitene atnesa ūdeni, bet Spels nedzēra.

- Es baidos, - viņš teica. - Es mirstu. Tu mani šeit neatstāsi? Tu nepametīsi... Geru?

- Mēs tevi uznesīsim augšā, - sacīja Kronijs. Tur ir ārsts un zāles. Mēs tevi neatstāsim.

Spels mēģināja kaut ko atcerēties. Viņš sarauca pieri, ne no sāpēm, viņu urdīja kaut kāda doma, nenāca, bet bija ļoti svarīga.

- Es nedrīkstu mirt,- viņš teica. - Man jāuzkāpj Augšā. Tu mani atkal nepiemānīsi?

- Nē, - sacīja Kronijs.

- Pasteidzies, pasteidzies, nes mani augšā... Viņš mani sašāva, jo es zinu viņa nodomu. Viņš uzspridzinās sienu sestajā līmenī. Viņš uzspridzinās...

Spels nolaida galvu un tūdaļ atslēdzās, it kā būtu aizmidzis. Pulsēja tikai vēna pie kakla. Un Kronijs saprata, kāds viņš joprojām tikai zēns. Muļķa zēns, kurš nekad nav redzējis sauli.

– Kas šeit notika? Viņš aizgāja?

Durvīs stāvēja Razijs.

- Spels man pateica, ka Mitrenei ir plāns. Viņš grib uzspridzināt sienu sestajā līmenī. Ko tas nozīmē?

- Sestajā? Tu saki - sestajā?

– Tur mav nekādas darbības? — Kronijs jautāja kuprainim.

- Tur nekad tur nav rakuši.

- Spel, - Kronijs mēģināja viņu atgriezt dzīvē. – Kāds ir Mitrenes plāns?

Spels mēģināja atbildēt.

- Ūdens... - viņš beidzot pateica, - ūdens.

- Ak es muļķis! — Kronijs iekliedzās. - Kāds es esmu muļķis! Es taču esmu cauruļnieks. Tur ir vecā ūdens tvertne. No turienes agrāk nāca viss ūdens. Spel, tur joprojām ir ezers?

Spels bija miris.

- Ko nu darīt? — apmulsis jautāja inženieris Razijs.

- Ko darīt? - atkārtoja Kronijs Zemes valodā, uzmanīgi nolaižot Spela galvu.

- Tu vari sazināties ar vecāko Spelu? - Krūmiņš jautāja.

- Es zinu viņa numuru.

- Pastāsti viņam par gatavoto sprādzienu. Un pasaki, ka Mitrene ir uzvarēts.

- Labi, - Kronijs sacīja un iegāja priekštelpā pie sarunu caurules.

- 888, - viņš teica operatoram. - Man vajag Direktoru Spelu…

Kamēr viņš gaidīja, viņa elkonim pieskārās inženieris Razijs.

- Mēģināšu tikt līdz sestajam līmenim, - viņš teica.

***

Mitrenei visu laiku šķita, ka viņa izbēgšana ir atklāta un pa koridoru jau steidzas vajātāji. Viņa paša soļi atbalsojās galvā kā sveši. Ir jānokļūst līdz slēpnim, pirms tur nonāk ziņa par sakāvi. Mekila armija, kas nekad agrāk nebija sastapusi reālu pretestību, nebija gatava karam. Un viņš pats nebija tam gatavs. Pašpārliecināts. Un visu dienu domāja nevis par nemierniekiem, bet gan par to, ko viņš teiks, kad atgriezīsies augšā un ieies sanāksmju telpā, par to, kādas sejas saviebs direktori. Ja nodzīvos līdz tai stundai...

Mitrene apstājās. Kļuva karstāks. Gribējās dzert. Viņš mēģināja iedomāties šī līmeņa plānu. Aiz Zaļās zāles atrodas Senču pilsēta. Tur ierīkots slēpnis. Tur ir prožektori, kuriem bēgošos nemierniekus vajadzētu padarīt aklus. Bet dumpinieki turp nenāks. Turp skrien tikai pazemes pilsētas diktators.

Apdomīgais cilvēks.

Pārliecināts par uzvaru, viņš paredzēja arī sakāves iespēju. Tur slēpās Mitrenes diženums. Ja Džins nokļūs augšējos līmeņos, atradīs tehniķi, tad pēc pusstundas tiks uzspridzināts aizsprosts, kas atdala sesto līmeni no pazemes ezera. Viņš jau sen bija atradis papīrus par šo ezeru – kādreiz bija gribējuši to izmantot, lai apgādātu pilsētu ar ūdeni. Ūdens masa nogāzīies uz leju, zemākajos līmeņos, uz Senču pilsētā. Nemiernieki visi ies bojā. Vai kā slapjas žurkas, rāpsies augšā, kur Mitrene, savācis kvartālu un priesteru sargus, viņus iznīcinās. Iznīcinās!!! tas ir galējā gadījumā, visneparedzētākajā. Tiks sagrauts arī siltummezgls, ies bojā cilvēki zemākajos, nabadzīgajos līmeņos. Bet ne visi! Vismaz puse pilsētas paliks. Mekilam pietiks. Un tagad, ātrāk, uz slazdu, uzvest augšā sargus, izvietojiet tos pie lifta šahtām ...

Ap stūri pretī peldēja zils spīdums, un sākumā Mitrene nevarēja uztvert tā formu. Mirdzums sastinga. Un tad Mitrene saprata, ka redz spoku.

Mitrene tāpat kā katrs zēns zināja, ka spoks vēsta par tuvu nāvi. Taču viņam ne pŗā nenāca pārbaudīt šīs pasakas, tāpat kā cilvēks nepārbauda pašas nāves esamību.

No visiem pilsētas iedzīvotājiem tikai žurku ķērāji un Kronijs zināja, ka spoki ir izsalkuši un ubago no cilvēkiem pārtiku. Mitrene redzēja, kā nāves spoks aizšķērso viņam ceļu, bet joprojām ticēja savai laimīgajai zvaigznei un cerēja izbēgt no nāves. Viņš izšāva uz spoku un ieraudzīja, ka zilais stabs, ko caursitusi lode, nodrebēja. Nodrebēja, bet nenokrita, nesabruka. Spokam varēja būt sāpes, un tas Mitreni nepārsteidza, jo visi ir pakļauti sāpēm.

Mitrene ietrieca spokā lodi pēc lodes, tas atkāpās, locījās, un lodes, cauršujot tā ķermeni, izsita no tuneļa akmens sienas šķembas.

Pistole sausi noklikstēja. Tā bija tukša.

Mekils apejot trīcošo spoku un skrēja tālāk. Viņš skrēja lēni, bija noguris, nebija pieradis pie skriešanas, un ar riebumu juta, kā drebelējas viņa vēders un trīc vaigi – viņam nekad iepriekš nebija nācies dusmoties uz savu ķermeni. Ķermeni bija devis dievs Reds, un tas nebija sliktāks kā citiem, jaunajiem un slaidajiem. Skaistie ķermeņi cieta tikpat daudz sāpju kā neglītie.

Mitrenei šķita, ka viņš pazīst tuneli, kas viņu novedīs uz Zaļo zāli. Tunelis bija platāks par citiem, un dažviet pie griestiem karājās sadauzītas vai izdegušas lampas.

Un tad viņa priekšā parādījās uzreiz vairāki spoki. Varbūt viņi bija pieci, varbūt desmit - tie saplūda, savienojās izgaismotās lodēs, atkal pārvērtās par stabiem... Spoki aizšķērsoja tuneli, tuvojās Mitrenei, negribēja laist Mekilu tālāk. Viņš nezināja, ka viņa nošautais spoks drīz nokrita uz grīdas, sarāvās zilā kamolā un tā spožums pamazām izdzisa, jo lodes saplosīja viņa ķermeņa plānos audus. Spoki ir ļoti dzīvīgi, taču Mitrene sadzina viņā visus pistoles lādiņus. Un cilvēka ausij nedzirdamie mirstošā spoka vaidi sasniedza viņa cilts biedrus. Spoki nekad neuzbrūk cilvēkiem, jo tie satiekas tikai ar medniekiem, bet mednieki neapvaino tumsas iemītniekus. Bet Mitrene viņiem atnesa nāvi.

Mekils pagriezās atpakaļ. Viņš skrēja pa tuneli, atskatīdamies, vai spoki viņu vajā. Viņi nesteidzās. Pēkšņi viņš ieraudzīja kaut ko dīvainu, pat apstājās.

Spoki pašķīrās un izveidoja eju, kurā parādījās kaut kas balts.

Baltā būtne izlidoja no cauruma un metās pakaļ Mitrenei. Tas izvilka dunci. Un tad atviegloti uzelpoja. Tā bija tikai žurka.

- Pazūdi! - Mitrene uzkliedza tai, un žurka apstājās, it kā viņam paklausītu.

Tālāk gājiens virzījās svinīgi, kā procesija uz Bezdibeni, lai sodītu noziedznieku. Notiesātais gāja pa priekšu. Viņam vairs nebija spēka paskriet. Aiz viņa gāja bende. Gājienu noslēdza skatītāji un tiesneši...

Virs galvas bija caurums. Melns taisnstūris.

Mitrene sastinga. Ja uzkāpt tur augšā, vajātāji paliks lejā.

Žurka pieskrēja tuvu, it kā gribētu pasbiedēt. Atņirdza zobus. Mitrene nekad nebija saticisd tik nekaunīgu žurku. Mitrene dūra viņas virzienā ar dunci, bet netrāpīja.

Tuvojas spoki...

Mitrene palēcās, satverot sarūsējušo āķi, kas kādreiz bija turējis kabeļus. Āķis izturēja. Mitrene pielika kājas pie sienas, lai ar roku saķertu nākošo āķi, kas atradās tuvāk griestiem. Žurka lēca, cenšoties saķert viņa kāju, bet netrāpīja un apsēdās lejā, pacēlusi aso purnu uz augšu, un mierīgi, gandrīz saprātīgi vēroja viņa neveiklo, izmisīgo ķepurošanos.

Mekils mirkli karājās, ar rokām turēdamies pie lūkas malas, saprotot, ka nevarēs pievilkties, un būtu nokritis, ja kāds no spokiem viņam nejauši nebūtu palīdzējis. Tas sniedzās viņam pretī un pieskārās viņa kājai, un tajā pašā mirklī elektriskās strāvas trieciens iedūrās visā Mitrenes ķermenī, un tas šausmās un sāpēs metās augšā. Mitrene apgāzās pāri cauruma malai un nokļuva nākamajā līmenī.

Kādu laiku viņš gulēja uz grīdas un sekli, bieži elsoja. Bet atpūsties nebija laika. Vienacis jau ir augšā. Jebkurā brīdī būs sprādziens.

Ja nepaspēs, viņš ne tikai neizvedīs sargus, bet arī pats netiks līdz liftam.

Virs lūkas malas parādījās zila spoka galva, bez acīm un mutes. Spoks meklēja Mitreni.

- Ak Bezdibenis! - Mitrene novaidējās. Viņi no manis neatstāsies!

6. nodaļa PILSĒTAS PĒDĒJĀS MINŪTES

Kad viencainais Džins uzkāpa galvenajā līmenī un nodeva gaidošajam spridzinātājam atslēgu, viņš nezināja, kādam nolūkam šī atslēga ir paredzēta. Spridzinātājam bija pavēle doties tunelī tā cilvēka pavadībā, kurš iedos atslēgu. Par to, kas notiks, kad pirmais sūtnis atvērs nišu sestajā līmenī, un spridzinātājs nospiedīs sviru zināja tikai pats Mekils.

Kad Džins sekoja spidzinātājam pa garo, ielas platuma tuneli gar izmētātiem sarūsējušu cauruļu gabaliem, viņš saprata, ka vēlas atgriezties, un viņam ir vienalga, ko viņa pavadonis plāno darīt. Līdz Džina prātam beidzot nonāca Mekila sakāve, patiesa un galīga,, un līdz ar šo atziņu atklājās Mitrenes meli. Tikpat labi viņš varētu apsolīt Džinam pirmā Direktora amatu.

Kad kandidāts uz diktatoriem tiek sakauts, viņš ne uzreiz, ne strauji zaudē atbalstītājus un kalpus. Īpaši tajos gadījumos, kad šo cilvēku smadzenēs ir stingri iesakņojusies pārliecība par viņa visvarenību. Un tad, kad varas kāršu namiņš sabrūk, atsevišķi sešinieki un devītnieki pēc inerces turpina turēties pie dūža un pildīt viņa vājprātīgos rīkojumus, pat ja saprot to bezjēdzību. Arī Džins palika uzticīgs, taču viņa lojalitāte, kurai nebija cienīgas atlīdzības, tika sašķobīta. Džins joprojām gāja, satvēris atslēgu nosvīdušajā plaukstā, bet domāja tikai par to, kā paslēpties, kur aizbēgt.

– Cik ilgi vēl jāiet? - Džins aizsmacisi jautāja.

- Tūlīt būsim klāt, - spridzinātājs atbildēja, neatskatoties. - Drīz.

- Un kas būs? - Džins jautāja.

- Nezinu, - sacīja spridzinātājs. - Tu atvērsi nišu, bet es nospiedīšu sviru.

- Kādam nolūkam?

Spridzinātājs neatbildēja.

Iespējams, tur ir kāds slepens Mitrenes arhīvs, kuram nevajadzētu nonākt ienaidnieku rokās. Vai cietums ar slepeniem noziedzniekiem. Tomēr Džinam nepatika ideja par sprādzienu. Ne tāpēc, ka būtu žēl cietumnieku. Ja nu sprādziens apbērs arī veicējus?

– Vēl tālu jāiet?

- Jau atnācām, - sacīja spridzinātājs, norādot uz kvadrātveida dzelzs lūku.

- Slēdz vaļā, - sacīja spridzinātājs.

Džins pagrieza atslēgu, un atvērās maza niša ar pelēku kastīti vidū. No kastes izvirzījās augsts rokturis, sienā iestiepās vadi.

Uz kastes bija vēl viena pogu rinda.

Džins ieskatījās tunelī. Tas bija tukšs. Kur te cietums vai arhīvs, nav zināms. Džins paspēra soli atpakaļ.

Spridzinātājs pārbaudīja vadus, pievienoja ierīci ar apaļu ciparnīcu un uzmanīgi vēroja, kā uz tās trīc adata. Tad spēcīgi nospieda sviru uz leju.

Un nodārdēja pērkons. Tuneļa sienas nošūpojās, uzmirgoja, nodzisa, un atkal iedegās lampas. Grīda pazudusi zem kājām, un tikai tas, ka abi stāvēja nišā, paglāba no gaisa viļņa. Dārdoņa neapklusa, un Džins, pieķēries pie sienas, mēģinot tajā iespiesties un ar visu ķermeni sajuta tās šausmīgo trīcēšanu, gaidīja tikai vienu – lai tas beigtos.

Dārdoņa nerimās, bet sienas pārstāja drebēt. Neizbēgamā nāve, kas ieskatījās Džina vienīgajā acī, atkāpās tumsā un no turienes pasmējās par viņu.

- Tagad,- sacīja spridzinātājs, pieceļoties no nišas grīdas, it kā nekas nebūtu noticis, - vēlreiz, tad viss.

- Ko? Vēlreiz?

Džins bija sašutis. Viņš bija pārliecināts, ka sprādziens bija pēdējais.

- Protams,- atbildēja spridzinātājs. - Tā jābūt pēc instrukcijām.

- Tu esi prātu zaudējis! - Džins kliedza, cenšoties pārkliegt pieaugošo dārdoņu. – Tu mūs iznīcināsi. Vai tad neredzi, kas notiek?

Spridzinātājs pārsteigts paskatījās uz Džinu.

- Bet ir taču pavēle, - viņš teica.

Džins saprata, ka nepieļaus otru sprādzienu.

Viņš parāva spridzinātāju aiz piedurknes, tas apgriezās un iesita Džinam pa plaukstas locītavu. Džins nesajuta sāpes. Viņš parāva spridzinātāju atpakaļ, un abi nokrita uz dūcošās grīdas. Džins, uzkāpis virsū, sita spridzinātāju ar pakausi pret akmeni, līdz tas pārstāja kustēties.

Džins piecēlās kājās un streipuļodams skrēja pa tuneli tālāk prom no sienu trīcēšanas un dārdoņa.

Pirmais sprādziens aizsprostā izveidoja dziļu plaisu. Otrajam sprādzienam vajadzēja aktivizēt lādiņus, kas atradās ap aizsprostojošo sienu.

Tad ūdens no pazemes ezera iegāztos iekšā,kā no udenskrituma. Bet otrā sprādziena nebija. Un tāpēc, pirmajās minūtēs ūdens tikai sūcās caur plaisu. Bet tā spiediens bija tik spēcīgs, ka ik sekundi plaisa paplašinājās, un no tās sāka plūst auksta un dzidra ūdens strūklas.

***

Direktoru padomes zāle bija veca un ilgu laiku nebija remontēta, lai nesabojātu griestu freskas. Freskas bija gandrīz izbalējis, pazudušas ar mitrajiem plankumiem, piešķirot kaujas ainām papildu dinamiku un zināmu noslēpumainību. Direktoru paaudzes, guvušas panākumus zem zāles arkām pie vienīgā saskrāpētā, masīvā galda un atzveltnes krēsliem ar cieta koka pulētiem sēdekļiem, bieži pievērsa skatienu griestiem, cenšoties uzminēt seno fresku nozīmi. Taču triumfējošo varoņu un sakautu ienaidnieku vārdi jau sen bija aizmirsti – freskas atgādināja tikai par slavenu pagātni, bez satura, kā akmens statujas galva, kas no neatminamiem laikiem gulēja direktoru nama pagalmā. Kādreiz tā cilvēkiem šķita tik svarīga, ka viņi to nonesa lejā. Tad nuarī sargāja...

- Kāpēc tās būtu jāsargā?" – nodomāja direktors Spels, ieejot zālē un aplūkojot šeit sanākušos direktorus.

Izredzētie, kas pārvaldīja pazemes pilsētu, šeit pulcējās jau trešo reizi dienas laikā - patiesi nepieredzētas pūles. Vispirms viņiem draudēja Mitrene, pēc tam Spels pastāstīja par Pilsētu Augšā. šo ziņu viņi ignorēja. Bailes no Mitrenes bija daudz reālākas nekā ārējā pasaule. Viņi pārliecināja viens otru, ka Mitrene neuzdrošinās izdarīt neko sliktu, ka Mitrene ir savējais, ka viņa tēvs bija direktors, viņš sēdēja šeit ... nē, šeit ... nē,  atceros, ka viņš sēdēja blakus...

Mitrenes vieta ir tukša. Tā gandrīz vienmēr bija tukša. Mitrene nicināja rituālus un nesteidzīgās sēdes.

Spels, vecākais, apstājās pie galda galvas galā un, lai pārtrauktu sapulces stingro bezkaislību, skaļi teica:

- Es uzdrošinātos jūs traucēt, dārgie direktori, bet saņēmu svarīgu informāciju.

Sejas pagriezās pret viņu. Direktori nolika savus zīmuļus un personīgos zvaniņus. Viņu skatieni sakrustojās Spela stingrajā, apaļīgajā sejā.

- Policijas priekšnieks kungs Mekils cieta sakāvi, - sacīja Spels. Viņš ieturēja aprēķinātu pauzi. - Man paziņoja, ka viņš ir aizbēgis. Varu zemākajos līmeņos sagrābuši nemiernieki, kuru vadīja inženieris Razijs un Kronijs, kuru es pazīstu un kurš atnācis no Pilsētas Augšā.

Spels redzēja, ka sapratne lēnām iesūcas caur bieziem galvaskausiem. Direktori mēģināja izdomāt, kas būtu sliktāk – Mitrenes vara vai dzīve bez viņa.

- Bet mēs? jautāja šahtu direktors. - Kas notiks ar mums?

- Bet tas vēl nav viss, - Spels sacīja un nostutēja vēderu pret galda malu, lai pietuvotos direktoru jautājošajām, izbaiļu pilnajām acīm. – Tas vēl nav viss. Saņēmu jaunu informāciju. Mitrene nolēmis uzspridzināt izsprosta sienu starp sesto līmeni un pazemes ezeru.

- Kā? - salēcās Kalgars. - Tas appludinās pilsētas zemākos līmeņus!

- Tieši tā. - Spels pateica.

- Idiots! - Kalgars nespēja valdīties. - Viņš taču nogalinās cilvēkus. Viņš nogalinās tūkstošiem cilvēku! Viņš grib visus apakšā noslīcināt. Viņš iznīcinās strādniekus! Un kas raks rūdu un audīs? Kas tīrīs, pabaros, padzirdīs, apgaismos pilsētu? Kas pirks veikalos un tīrīs caurules ... Tas ir vājprāts!

- Mitrene vienmēr ir bijis bez prāta, - sacīja komunikāciju direktors. - Nemaz nav līdzīgs savam tēvam. Bet ko mēs varam izdarīt?

- Es runāju ar sacelšanās vadītājiem, - sacīja Spels. - Viņi jebkuru brīdi būs šeit.

- Šeit?!

- Jūs no viņiem baidāties vairāk nekā no Mitrenes, - Spels piezīmēja. - Bet pašlaik viņi mums ir daudz mazāk bīstami. Ja mēs spēsim ar viņiem vienoties, izglābsim dzīvības, bagātību un, iespējams, saglabāsim arī varu.

- Viņš runā pareizi, - sacīja Kalgars. - Viņi nāks pie prāta, tiklīdz mēs parādīsim elastību. Un tad atkal vadīsim.

- Nemiernieku līderi uzskata, ka mums ir jāpārliecina zemāko līmeņu iedzīvotāji kāpt augšā...

- Bet ja nu Mitrene neko neuzspridzinās?  - Kalgars jautāja.

Šajā brīdī nodārdēja sprādziens.

Sprādziens bija daudz tuvāk direktoru sēžu telpai, nevis līmenim, kurā tobrīd atradās Mitrene. Likās, ka zem direktoru kājām pazūd grīda,  nomirgoja gaisma, un dārdoņa, kas nāca no apakšas, bija tik dziļa un spēcīga, ka aizlika ausis.

- Mēs nokavējām, - sacīja Kalgars. - Līdz pēdējai minūtei cerēju, ka viņš neuzdrošināsies.

- Viņš taču nāk no labas ģimenes. Viņa tēvs bija direktors, - stāstīja šahtu direktors.

- Es iesaku, - sacīja Spels, - nekavējoties dot paziņojumu. Un pēc tam glābties pašiem. Mēs nezinām, cik izturīgas šeit ir sienas. Kas būs, ja tās sagraus ūdens?

- Es nevaru aiziet! — iekliedzās šahtu direktors - visas manas vērtības ir šeit, lejā.

Kalgars nošņāca, lēnām piecēlās kājās un ejot uz dziļāko istabu, nesa atslēgu sev priekšā, kā jau tas pienākas sevišķi svarīga paziņojuma ceremonijā, kas tika praktizēta gadu gaitā.

Spels izņēma otro atslēgu un sekoja Kalgaram.

Pārējie direktori piecēlās kājās.

Tikai šahtu direktors, pārbiedēts no domas, ka  nepaspēs paņemt no kabineta seifa vērtīgās mantas, metās uz izeju. Spels viņu apturēja.

***

Mekils ar pūlēm piecēlās kājās.

Viņš klīda pa gaiteņiem, ielūkodamies nišās, cerēdams satikt vismaz kādu, kaut dumpinieku, bet cilvēku, bet vajātāji atkal kustējās viņam nopakaļ un necentās panākt. Viņi nesteidzās.

Mekils ieraudzīja sienā šauru spraugu un tipināja uz to. Viņš riskēja, ka varētu nonākt strupceļā. Bet strupceļā var beigties jebkurš no tuneļiem. Viņš izskrēja pa šauru eju un nokļuva telpā, kuru pārdalīja nelīdzenu akmeņu siena.

Beigas.

Un šajā brīdī viņš sadzirdēja, ka nodreb zeme un notrīc sienas, kā dziļi ieelpoja pazemes akmens tuneļi.

Un saprata, ko tas nozīmē.

Mekils parāva mundiera apkakli, un pa grīdu kā akmentiņi nograbēja pogas. Tās bija skaistas un ļoti dārgas kristāla pogas. Tad viņš izvilka signalizācijas ierīci, kas karājās ķēdē ap kaklu. Tikai paspēt. Viņš nospieda sarkano pogu, un poga noklikšķēja. Mitrene nometa malā nu jau nevajadzīgo ierīci. Viņš zināja, ka augšā, kur sēdēja četri aģenti un gaidīja pavēles, iedegās sarkana signāllampiņa.

- Viss, - Mitrene sev pateica.

Spoki nekustējās.

Mitrene paskatījās apkārt. Kāda tā ir, viņa pēdējās atpūtas vieta?

Stūrī tumšākajā vietā melnēja lupatu kaudze. Mitrene paspēra soli tajā virzienā, uzspīdināja laternas gaismu uz lupatu kaudzes.

Zem lupatām gulēja miris vilvēks. Nav zināms, kad viņš nomiris, bet pazemes sausajā gaisā viņu neskāra sadalīšanās. Viņš gulēja kluss un izskatījās pēc statujas. Mitrene izmisīgi rakņājās atmiņā. Kā viņš pazīst šo cilvēku? Mitrene baidījās palikt ar šo cilvēku vienā telpā. Kaut kādu iemeslu dēļ šī cilvēka liktenis un nāve bija saistīti ar viņa paša likteni ...

- Inženieris Lemens, -- Mitrene nočukstēja. – Tas esi tu, inženieri Lemen?

***

Kalgars ieslēdza aparatūru.

Pārējie direktori stāvēja viņam aiz muguras un vēroja, kā uzkarst lampu sarkanie kvēldiegi.

Kalgars pagāja malā, un Spels iebāza atslēgu caurumā virs pogu rindas. Viņš no cauruma izņēma mikrofonu.

Viss bija gatavs.

Šahtu direktors nepamanīts izslīdēja no telpas un uz pirkstgaliem steidzās pie durvīm. Un tika nošauts pirmais.

Pie durvīm viņu sagaidīja četri Mitrenes aģenti, kuri bija saņēmuši pēdējo priekšnieka pavēli.

Pārējos direktorus viņi apšāva no neliela attāluma telpā pie raidītāja, un katra lode trāpīja mērķī, jo šeit nebija kur paslēpties.

Un tāpēc pirmās skaņas, kas atskanēja visos krustojumos uzstādītajos atdzīvojušos skaļruņos, bija īsas un biežas šāvienu kārtas, vaidi un kliedzieni.

Izpildījuši pavēli, aģenti mierīgi apgriezās un devās prom.

- Tev jāiet prom, - sacīja Krūmiņš.

- Man jāpaliek, - Kronijs karājās pie siltumcentrāles mašīntelpas griestiem un kopā ar diviem strādniekiem aizdrīvēja ventilācijas lūkas. Patiesībā strādnieki varēja iztikt bez viņa, taču papildu prasmīgu roku pāris noderēja.

- Tu esi ļoti vajadzīgs augšā, - sacīja Krūmiņš.

- Razijam vajadzēja sūtīt cilvēkus, lai nodrošinātu liftu darbību.

– pie viņa nokāpa Stančo. Viņš savienos liftu autonomo enerģijas padevi no mūsu stacijas ģeneratoru. Tur ūdens vēl nav?

- Pagaidām viss ir sauss, - sacīja Kronijs. -  par Mitreni kaut ko esat dzirdējuši?

- Nē.

- Ceru, ka viņš ir beigts, - Kronijs sacīja, aiz strādnieka nokāpjot pa virvju kāpnēm. Pēdējās lūkas bija noslēgtas, un, ja ūdens nonāktu šeit, paietu ilgs laiks, līdz tas iekļūtu mašīntelpā.

-  Izslēdzam apgaismojumu dzīvojamo telpu līmeņos, - sacīja dežurējošais inženieris. Viņš runāja apstiprinoši, bet jebkurā gadījumā tas bija jautājums, kas bija jāizlemj Kronijam. Desmitiem cilvēku gaidīja viņa lēmumu, sapņojot skriet uz liftiem, lai izkļūtu no šīm lamatām - grimstošā kuģa mašīntelpas. Bet, kamēr Kronijs nepateiks, ka to var darīt, viņi paliks savās vietās. Termoelektrostacijas strādnieki vairāk nekā citi pilsētā bija pieraduši pie pastāvīgām briesmām - viņi dzīvoja uz vulkāna, un viņus vienoja citās sadalītās pazemes vietās reti sastopamā draudzības sajūta.

- Palūdz, lai viņš uzgaida, - Krūmiņš saprata, par ko ir runa. - Ja cilvēki sāks doties prom no kvartāliem pilnīgā tumsā, ir bail padomāt, kas notiks.

— Tūlīt, — Kronijs sacīja inženierim, — mūsu vīri uz liftiem nes prožektorus. Tos uzstādīs piecpadsmit minūšu laikā. Varēsiet izturēt?

Tajā brīdī virs viņu galvām nočaukstēja skaļrunis – vispārēja paziņojuma skaļrunis.

- Tas ir Spels, - Kronijs atviegloti sacīja. – Direktori tomēr nolēmuši vērsties pie cilvēkiem. Es baidījos, ka viņi izvēlēsies iznīcināt pilsētu.

Kronijs juta, kā rit sekundes, un iztēlojās kā cilvēki pilsētā, nezinot par pēdējo stundu notikumiem, atmet malā savus darbus, un pievēršas skaļruņiem.

Un tad čaukstēšanu pārtrauca šāvieni... Kliedzieni, vaidi, mirstošo krācieni un atkal šāvieni, it kā pieliekot daudzpunktu sēriju virs briesmīgās un nesaprotamās ainas augšā.

Dažas sekundes visi stāvēja nekustīgi. Visa pilsēta sastinga, un pat visnezinošākie šāvienus savienoja ar tikko dzirdētā sprādziena tālo dārdoņu. Atmiņa par zemestrīci, kas pirms dažiem gadiem nopostīja daļu pilsētas, zemapziņā apvienojās ar pirmatnējām bailēm, vēlmi izlauzties, bet vārds "ārā" nozīmēja tikai citu līmeni.

– Kas tur notika? - Kronijs jautāja Krūmiņam, bet Krūmiņš arī neko nezināja.

Un tad čaukstoņu skaļruņos pārtrauca klusā, aizlūstošā inženiera Razija balss.

- Līdzpilsoņi, - viņš teica.

Nebija laika izskaidrot notikušo. Tāpat kā sargi turpināja pildīt pazudušā Mitrenes pavēles, Razijs uzrunāja cilvēkus mirušo direktoru vārdā.

- Direktoru padome pavēl: visiem bez mantām atstāt kvartālus ...

Razi atcerējās liftu un kāpņu atrašanās vietas un mēģināja iztēloties īsākos evakuācijas ceļus.

- Katra dzīvojamā līmeņa 1., 2., 3., 4. kvartāli dodas augšup pa kāpnēm un apkalpošanas liftiem kreisajā pusē. Pārējie sektori tuvojas galvenajiem liftiem. Vispirms liftos kāpj tie, kas dzīvo zemākajos līmeņos. Pavēles uzraudzība tiek uzticēta kvartālu sargiem. Aizliegts ņemt līdzi jebkādas lietas. Ikviens, kurš mēģinās skriet, grūstīt citus, tiks bargi sodīts. Kvartālu sargi atstāj līmeņus pēdējie, kad līmenis pilnīgi atbrīvots no cilvēkiem. Katrs paņem līdzi iedegtu laternu un noliek uz ielas pie savas mājas. Ziņa tiks atkārtota.

Razijs nometa mikrofonu. Konferenču telpas durvīs stāvēja gados vecs inženieris ar tīstokli rokā.

– Nolieciet savus plānus uz galda.

Inženieris sāka izklāt lapas uz direktoru galda, kur gulēja padomes locekļu zvaniņi un zīmuļi.

- Man nav laika atkārtot paziņojumu, - neizpratnē sacīja Razijs. Un diemžēl nav neviena kas to izdarītu.

- Runāšu es,  - sacīja bāla meitene.

Razijs neredzēja viņu ienākam sakaru telpā. Meitene paskatījās uz Spela līķi.

Razijs atviegloti pasniedza viņai mikrofonu. Viņš nezināja, kas viņa ir, un tāpēc pēc pirmajiem viņas vārdiem nodrebēja.

- Runā Hēra Spela. Runāju sava tēva vārdā. Direktoru padome pavēl...

Razijs pastāvēja blakus dažas sekundes, tad izgāja pie inženiera.

***

Mitrene gribēja dzīvot. Viņš metās pie sienas. Siena bija uzcelta no nelīdzeniem akmens blokiem. Acīmredzot to uzcēlis pats Lemens. Mitrene sitās pret to pašu sienu, pret kuru, bet otrā pusē, nesen sitās cauruļnieks Kronijs.

Viņš izvilka akmeni. Lai to izdarītu, bija jāpaceļas uz pirkstgaliem. Akmens bija smags, un, to stumjot, Mitrene aizripināja to uz priekšu panākušajiem spokiem. Viņi pašķīrās un atkal sastinga.

Ūdens var piepildīt bezgalīgos koridorus ilgu laiku, dienu, divas, un viņš paspēs uzkāpt augšā un atkal visus apmānīt, viņš dzīvos, jo viņš nedrīkst nomirt. Mirst vājie - Lemeni un Speli.

Viņš uz vēdera izspraucās cauri akmeņiem un nokrita uz blakus koridora grīdas, sadauzīdams elkoņus, taču laternu paturēja. Un ar atvieglojumu pacēla galvu, jo sajuta gaisa kustību, un tas nozīmēja, ka viņš jau atradās Senču pilsētā.

Un laternas starā ieraudzīja žurku purnus. Desmitiem žurku purnu bija izkārtojušies puslokā, it kā žurkas būtu te sapulcējušās no visas pazemes, lai sveiktu viņu, kad viņš izkāps no aizkulisēm. Un, ja Kronijs varētu redzēt šo ainu, pēdējo Mitrenes mūžā, viņš būtu domājis, ka žurkas, kas viņu gaidījušas aiz šīs sienas jau nedēļu, un nebija kustējušās prom. Bet žurkas te bija atnākušas tikko, jo zināja, ka cilvēks te beigs savu skrējienu pa tuneļiem...

***

Takasi meklēja Mitreni, lai viņu apturētu.

Viņš aizgāja uz tukšo sargu alu, ieskatījās Mitrenes kabinetā, ieraudzīja spīdzināšanas kambarus, iegāja arhīvā, kur glabājās katra pilsētas iedzīvotāja kartiņas, un iskatījās pat direktora guļamistabā, kur viņš parasti nakšņoja, jo viņam nepatika gulēt mājās. Mitrene nekur nebija atrodams. Nebija saprotams, kas vēl viņam prātā. Takasi par to informēja Krūmiņu.

- Bet mēs paplašinājām izeju no pazemes, - sacīja Krūmiņš. Tagad šeit ir desmit metrīgs caurums. Drīz būsim gatavi.

– Kas vēl notiek? - Takasi jautāja, dodoties uz Mitrenes migas izeju.

- Kas notiek? - Takasi pazina Natašas balsi. Nataša centās runāt jautri un vieglprātīgi, lai slēptu bailes par Takasi, kurš nokāpis tur, lejā, kur ar viņu var notikt kaut kas šausmīgs. - Anita ierīko lazareti.

- Kāpēc tu neesi tur?

- Mēs ar Kiročku palikām šeit, - sacīja Nataša. - Mums jāuzņem bēgļi un jānogādā drošā vietā.

- Saprotu, - teica Takasi. Bet neuzdrošinājās viņai pateikt, ka vēlas, lai viņa turas tālāk no pazemes.

- Ginters nokāpa uz sesto līmeni, pie plaisas, - sacīja Nataša. - Un Stančo arī aizgāja. Zini, visi vienkārši pazūd pazemē, un man ir bail par jums.

- Iešu pie Gintera, - teica Takasi.

- Oi, nevajag! Neko viņam nepalīdzēsi. Pajautā Krūmiņam.

- Kronij! - Krūmiņš pārtrauca viņas balsi. - Pie jums ūdens vēl nav?

- Gar lifta šahtas sienām plūst straumes. Bet dažreiz tā gadās, ja saplīst kāda caurule, - Takasi dzirdēja Kronija atbildi.

Šajā brīdī Kronijs brauca ar liftu augšā pie enerģētiķiem.

- Apstāsimies, - sacīja Kronijs, Te ir daudz bērnu un sieviešu. Viņus nepaspēj izvest. Būs jākāpj ārā.

- Eh, Kronij, - dusmīgā tonī sacīja Krūmiņš. – Tu esi tik vajadzīgs šeit, augšā!

Viņa priekšā uz ekrāna bija aina, ko iemūžināja Kronija raidītājs, lifta platforma un sieviešu rokas, kas skrāpēja lifta režģi, lai apturētu liftu, kas bija vienīgā saikne starp dzīvību un nepielūdzamu noslēpumainu nāvi. Režģis atslīdēja sānis, atklājot ķermeņu un paceltu roku jucekli — elles viļņojošu attēlu, ko apgaismoja pārāk spilgtais prožektors. Prožektors šūpojās zem pūļa spiediena, un divi drūmi elektriķi atgrūda cilvēkus, lai pūlis neapgāž vienīgo gaismas avotu. Tad Kronijs pagriezās, objektīva actiņa uz viņa krūtīm atskatījās uz vertikālajām režģa svītrām izraibināto lifta gaišo plankumu, kas lēnām līda augšup.

Uz laukuma vēl arvien bija daudz cilvēku, nāca klāt jauni.

Krūmiņš saprata, ka Kronijs palicis pazemes pilsētas zemākajā, nabadzīgākajā, visapdzīvotākajā līmenī.

Kronijs aizsūtīja divus strādniekus, paskatīties, vai nevar uzkāpt pa dienesta kāpnēm. Nav zināms, vai izdosies atkal ar liftu nobraukt tik zemu – galu galā pa ceļam ir citi līmeņi un pie katra izbiedētu cilvēku pūļi gaida glābiņu. Lai gan Kronijs zināja, ka sestais līmenis ir augstu un kāpnes, kuras tika izmantotas reti, daudzviet bija nolietojušās. Kamēr izlūkos aizsūtītie atgriezās, viņš cilvēkus uz kāpnēm nelaida - uz ielām valdīja piķa melnuma tumsa, ko vietām pāršķēla tikai no mājām iznestie lākturi.Ar liftu bija vismaz kāda cerība.

***

Ginters soļoja pa sesto līmeni, stumdams sev pa priekšu ratiņus ar pilnu tvertni ar remonta plastmasu un smidzinātāju. Plastmasa sacietēja gandrīz acumirklī un aizpildīja jebkuru caurumu ar putām. Ginteram uz muguras bija soma ar sprāgstvielām. Sprādziens pārsteidza Ginteru, atsvieda viņu pret ratiņiem. Viņš ar grūtībām piecēlās. Priekšā nodārdēja. Pēc piecām minūtēm Ginters apstājās tuneļu sazarojumā.

Augšā pār lokatoru noliecies Makss, mēģināja orientēties blāvo zaļo līniju režģi — tuneļu izkārtojumā.

- Pareizi ej, - viņš teica.

- Redzu cilvēku, - sacīja Ginters.

No plašā tuneļa izskrēja cilvēks. Viņš uzskrēja ratiņiem, sāpēs samiedza vienīgo aci, metās pie sienas un, ar rokām to taustot, skrēja tālāk.

Simts soļus tālāk Ginters vēroja, kā viņa acu priekšā pieaug ūdens strauts, kas burbuļoja pa padziļinājumu grīdas centrā.

Ginters jau bija sapratis, ka sprādziens nav pilnībā iznīcinājis aizsprostu, taču, visticamāk, tas notiks dažu tuvāko minūšu laikā, bet Ginters varētu vismaz aizkavēt šo katastrofu.

Ūdens kļuva arvien vairāk, un Ginteram nācās pacelt kājas augstāk. Viņa apavu zoles slīdēja uz slapjajiem akmeņiem.

Tunelis paplašinājās un pārvērtās par vecā ūdens aizsprosta zāli. Plaisa šķērsoja zāles tālāko sienu, un ūdens strūklas sitās ar tādu spēku, ka lidoja pāri visai zālei, atsitās pret pretējo sienu un plūda pa to lejā. Ūdens zem kājām meta burbuļus un virpuļoja. Ginters drūmi paskatījās uz plaisām, kas šķērsoja sienas, un sacīja:

– Baidos, ka galā netikšu.

Runādams viņš jau cēla smidzinātāju. Ratiņi nošūpojās, un Gintera ar grūtībām tos noturēja uz vietas. Ūdens jau bija līdz ceļgaliem.

Ginters ieslēdza smidzinātāju. Putas sastapās ar ūdens strūklām un izšķīda gabalos, sascietējot lidojumā.

Beidzot pirmās putu plēksnes pielipa pie sienas, pārvērtās gaišos kunkuļos un zem ūdens strūklu spiediena uzpūtās kā burbuļi.

***

Pirmais lifts iestrēdza augšējos stāvos, un Stančo karādamies pie vadiem virs tā, riskējot saņemt nāvējošu elektriskās strāvas triecienu, un mēģināja pārslēgt strāvas padevi uz savu, uzticamāko augšējo staciju. Liftā raudāja bērni, un sargs, kurš vadīja liftu, no apakšas lamāja Stančo, kuru uzskatīja par vienu no elektriķiem. Makss Belijs palīdzēja robotiem atvilkt akmeņus, kas bija palikuši pēc sprādziena pie augšējās ejas, un izveidot lēzenu izeju. Krūmiņš dežurēja pie ekrāniem, uzturēja sakarus ar tiem, kas atradās lejā, un nolādēja likteni, kas viņam nedeva tiesības pašam doties tumšajā bezdibenī.

Atgriezās viens no cilvēkiem, kurus Kronijs sūtīja izpētīt kāpnes.

- Kāpnes var attīrīt, - viņš teica. Tikai nezinu, cik līmeņus.

***

Ginters spītīgi turēja smidzinātāju, un putas pamazām piepildīja zāli.

Un pēkšņi smidzinātājs Gintera rokā nopīkstēja un noraustījās. Bija beigušās putas.

- Viss, - sacīja Ginters.

Puse zāles bija piegāzta ar sasalušām putām, un ūdens, kas plūda no to apakšas, šķita zaudējis daļu no spēka. Putas sabiezēja, cietēja un tikai drebēja, it kā kāds no otras puses dauzītu pa tām ar smagu āmuru.

- Neliela atelpa. Plāksteris uz grimstošas fregates, - sacīja Ginters.  - Tunelis jāuzspridzina.

Ginters atstāja ratiņus un skrēja caur tuneli prom. Pēc dažiem desmitiem soļu vietā, kur nokarājās tuneļa griesti, viņš izvilka lādiņus, tad metodiski sāka tos izlikt pa tuneļa perimetru, it kā viņam būtu priekšā vesela mūžība.

Krūmiņš klusītēm viņu lūdza: pasteidzies! pasteidzies! Bet neko skaļi neteica, jo iejaukties nebija jēgas. Viņš tikai domāja, kāda laime, ka Makss Belijs ar visurgājēju drupināja ceļu uz pagaidu hospitāli un neko nedzird. Viņi taču ar Ginteru plecu pie pleca nostrādājuši divdesmit gadus.

Un tad atskanēja dārdiens: plāksteris, pārplīsa, tika sašķaidīts daudzās drumslās.

Ginters nokrita zemē un tajā pašā mirklī iedarbināja visus lādiņus vienlaicīgi.

Uzliesmojumā viņš paspēja ieraudzīt pilnīgā tumsā rēcošā ūdens sienu, kas sev priekšā nesa sagrautā plākstera driskas. Un vēl pamanīja, kā pret ūdens straumi sabrūk tuneļa griesti, sienas aizveras, akmens un ūdens triecas viens pret otru ar neticamu stihijas spēku.

Un tā arī palika kaut kur pašā šīs trakās stihiju sadursmes centrā.

***

Skaņa pārtrūka. Visos skaļruņos. Un nebija cerību uz brīnumu. Kronijs skatījās uz lifta sienu un gaidīja, kad strautiņš vai nu pārvērtīsies straumē, vai pazudīs.

Bet nenotika ne viens, ne otrs. Strautiņš turpināja plūst.

Krūmiņš nodomāja: būtu labi, ja Makss vēl kādu laiku neatgrieztos. Viņš redzēja, ka Nataša un Kiročka pēkšņi pazuda pazemē, it kā būtu tur ieraudzījušas kaut ko svarīgu.

- Atnākuši pirmie cilvēki, - sacīja Krūmiņš Kronijam un pēc tam pārslēdzāsuz hospitāli un jautāja Anitai: - Pieņemšanai viss sagatavots?

- Vai tev prāts? — Anita iekliedzās. - Pagaidi mazliet.

- Nevaru apturēt cilvēkus un palūgt viņiem pagaidīt tur, zem zemes, jo tev vēl nav viss sagatavots.

- Tu mani pārprati, - Anita teica, - es vienkārši apjuku. Kā tur pārējiem?

- Viss normāli, - Krūmiņš sausi atbildēja, jo viņa jautāja par Ginteru, bet viņš nespēja viņai pateikt.

Nataša stāvēja plašā bedrē. No augšas plīkšķināja lietus, un Nataša nodomāja: labi, ka nav saules, tas neapžilbinās cilvēkus, kuri to nekad nav redzējuši. Un drīz kļūs pavisam tumšs. Dziļumā bija redzamas cilvēku sejas.

Tas bija dīvains un šaušalīgs skats.

Meitenes stāvēja slīpās ejas augšpusē, kas veda apmēram desmit metrus uz leju līdz platformai, kur Stančo izveda pirmo bēgļu partiju, atbrīvojis viņus no zemāk iestrēgušā lifta būra. Un šie cilvēki – pārsvarā sievietes un bērni – apstājās, tiklīdz ieraudzīja gaišo plankumu virs galvas, un vairs nevarēja paspert ne soli.

Viņi stāvēja, saspiedušies kopā, un skatījās tur, kur bija nepazīstama, auksta un pārāk balta gaisma.

Šī aina ievilkās līdz bezgalībai. Varbūt minūti vai vairāk. Neviens nekustējās. Un cilvēki no apakšas skatījās uz divām figūrām ciešos, gludos kombinezonos, kas veidoja siluetus uz pārāk gaišā fona.

Lietus lāses dažreiz ielidoja dziļāk, taču neviens no bēgļiem tās nenoslaucīja, un pazemes pilsētas iedzīvotājiem tās šķita kā pilieni, kas krīt no augšējās pasaules augstajiem griestiem.

Tad, lai izjauktu šo klusumu un apjukumu, Kiročka noskrēja lejā, piegāja pie cilvēku grupas un pastiepa roku pret noplukušu un šausmīgi netīru, līdz vājprātam novājējušu meiteni milzīgos ar stieplēm piesietos zābakos un gabalos un pelēku lupatu ap gurniem.

Meitene skatījās uz viņu uzmanīgi un nopietni. Un tad viņas zirnekļveidīgā roka noraustījās un sāka lēnu, dažus centimetrus garu ceļojumu.

Kiročkas roka bija silta, un tajā ērti iegūla meitenes roka.

- Ejam, - sacīja Kiročka un nedaudz pavilka viņas roku.

Meitene atskatījās. Visi pārējie uz viņu skatījās tā, it kā no viņas nākamā soļa būtu atkarīgas viņu dzīvības.

Meitene sekoja Kiročkai. Pārējie vispirms spēra vienu soli, it kā kopīgu – kustība izgāja cauri visai grupai.

Viņi neuzdrošinājās apdzīt Kiročku un meiteni. Un baidījās no viņām atpalikt. Ar katru soli kļuva gaišāks, cilvēki sāka skatīties viens uz otru un brīnīties par redzēto, jo savus kaimiņus dienas gaismā nebija redzējuši.

Nataša stāvēja neizpratnē, un, visbeidzot, kad garām aizgāja pēdējā sieviete, velkot aiz rokas puisēnu un uzmetusi uz muguras netīru maisu, viņa metās palīgā, taču sieviete savilka niknu grimasi un ciešāķ satvēra maisu. Nataša nesāka viņu biedēt. Un tad viņa sadzirdēja no apakšas pazīstamu balsi:

- Tā esi tu, Nataša? Nebēdz no manis, neatstāj mani likteņa varā šajā pazemes valstībā.

- Oi, - Nataša atviegloti sacīja. - Tu atkal laid muļķi, Taka.

Takasi veda nākamo grupu. Cilvēki gāja sadevušies rokās garā rindā kā aklie, un Takasi šajā rindā bija pirmais. Viņiem bija jāiziet cauri vairākiem augšējiem, tukšajiem un tumšajiem līmeņiem, un tikai Takasi laterna kalpoja kā ceļvedis.

– Kur šeit atgriež redzi? - Takasi jautāja.

Viņš nezināja, ka Ginters gājis bojā. Bet, tiklīdz cilvēku rinda iznāca, viņš pajautāja:

- Nataša, kā veicas Ginteram?

Kas Ginteram? – pārsteigta bija Nataša, kura nespēja atraut acis no šausmīgās novājējušo cilvēku ainas.

- Ginteram vajadzēja uzspridzināt tuneli, - sacīja Takasi.

- Oi! - Nataša nobijās. - Es nemaz nezināju.

Takasi divos lēcienos, apdzenot grupu, izlēca ārā un aizskrēja uz telti, kur pie sakaru pults sēdēja Krūmiņš. Skrienot klāt, viņš nodomāja, ka Krūmiņš kopš rīta ir kļuvis vecāks, krietni vecāks.

Kā Ginteram? -  Takasi jautāja.

Krūmiņš uzlika roku uz sakaru slēdža.

- Tu atnāci, Takasi, un tas ir labi.

- Izvedu apmēram trīsdesmit cilvēkus. Nav daudz, bet man bija jāattīra aizsprostojums. Kā Ginteram?

Ginters gājis bojā. Bet aizsprosts joprojām aiztur ūdeni. Cik ilgi tas turpināsies, es nezinu. Laikam neilgi.

Takasi nevarēja iedomāties Ginteru mirušu.

— Klausies, Taka, — teica Krūmiņš. – Pirmkārt, par to vēl nezina ne Anita, ne Makss. Otrkārt, atlicis maz laika un tev jāatgriežas pie izejas. Lai meitenes ved bēgļus uz hospitāli, un tad paliek palīdzēt Anitai.

Takasi skrēja atpakaļ uz izeju. Cilvēki no pazemes jau stāvēja augšā, miedzot acis un sargājoties no gaismas ar rokām, lai gan diena bija krēslaina un tuvojās vakaram.

– Meitenes! - Takasi skrienot kliedza. - Es palieku šeit jūsu vietā. Vediet viņus pie Anitas.

- Kas ar Ginteru? - Nataša atkal jautāja.

- Ātrāk, - Takasi atbildēja. - Tur jau nāk jauni!

Un meitenes paklausīgi devās uz ceļu, izcirstu krūmos, kā pīles, kas veda aiz sevis pīlēnus.

Takasi ieslēdza sakarus. Un uzreiz austiņā atskanēja daudz skaņu.

Hēras balss:

- Cienījamie līdzpilsoņi. Neaizmirstiet, ka iedegta ielas lampa palīdzēs gan jums, gan jūsu kaimiņiem ātrāk atrast ceļu uz liftu vai kāpnēm ...

Kronija balss:

– Jā, Vili, es zinu, ka Stančo nokāpa lejā. Bet baidos, ka viņa lifts pie mums netiks. Tu nevari pat iedomāties, kas notiek augšā. Mēs ejam augšup pa kāpnēm.

Krūmiņa balss:

– Kā ar ūdeni?

Kronija balss:

– Atkal kļūst vairāk. Labi, ka stacija ir izolēta. Citādi eksplodētu katli.

Takasi teica:

– Krūmiņ, es iešu uz sesto līmeni.

- Nē, - atbildēja Krūmiņš. - Līdz turienei pusstunda ko iet. Un, ja Ginters būtu dzīvs, viņš būtu devis par sevi ziņu.

- Bet ja nu viņš ievainots?

- Mēs arī tevi zaudēsim.

- Šeit paliks Makss.

Pie Krūmiņa pienāca Makss.

- Ar Ginteru tik slikti? - viņš jautāja.

- Jā, - sacīja Krūmiņš.

- Nekādu cerību?

- Nekādu. Bet es nevarēju apturēt Takasi. Viņš aizskrēja uz sesto.

- Kas ar ūdeni?

Makss runāja ļoti mierīgi, bet viņa balss bija mirusi.

- Atkal jau plūst cauri. Un cik ilgi izturēs aizsprostojums, nav zināms.

- Žēl, ka es nepaspēju, - sacīja Makss. - es būtu aizgājis Takasi vietā. Man ir lielākas izredzes.

- Nevienam nebija jāiet.

- Zinu, - sacīja Makss. - Zinu, ka nevienam,  bet kādam tomēr bija jāiet. Tagad man jāpaliek šeit.

- Jā, - sacīja Krūmiņš. - Tev būs jāpaliek.

***

Kad Takasi sasniedza aizsprostojumu, no kura kā no ledāja malas izplūda strauts, viņš saprata, ka ceļojums bijis veltīgs. Bet tas bija jāveic. Ja viņš šeit nebūtu ieradies, tad visa mūža garumā būtu palikusi sāpe, no apziņas, ka neviens no viņiem nav izdarījis to, ko pēdzinis Ginters būtu izdarījis jebkura no viņiem labā.

- Nogruvums turas, - sacīja Takasi.

- Gintera nav, - Krūmiņš apstiprinoši teica.

- Nē. Daudz cilvēku iznākuši?

- Daudz. Bet neviens nezina, cik daudz vēl palikuši.

Kā klājas Kronijam?

Viņš uzkāpa tikai par vienu līmeni. Bet tur pilns ar citiem bēgļiem. Tālāk akmeņu nogruvums. Pie viņiem nokļūt cenšas Stančo.

Takasi pēdējo reizi atskatījās uz nogruvumu. Sraume pieņēmās spēkā acu priekšā.

- Palicis pavisam maz laika, - sacīja Takasi. Viņš domāja, ka to pateica pie sevis, bet Krūmiņš sadzirdēja.

- Ej prom no turienes! - viņš kliedza.

Takasi pagriezās atpakaļ. Straume grūda no aizmugures un centās nogāzt no kājām. Bija jāskrien augstu cilājot kājas.

Takasi atrada kāpnes uz nākamo līmeni un uzkāpa pilsētā. Šis līmenis bija gandrīz tukšs. Uz ielām pie mājām, kurām tikai fasādes bija izvirzītas no akmeņiem, spīdēja lampas. Dažas tumšas figūras, velkot maisus, ieraugot Takaši, iemetās ēnā - izrādījās, ka pat šādos brīžos ir vieta un laiks laupīšanai.

Takasi iztēlojās ielu izkārtojumu un zināja, kur atrodas kāpnes, kuras viņš nesen bija attīrījis... Viņš devās uz turieni.

Gāja un klausījās balsis skaļrunī.

Hēras balss:

- Cienījamie līdzpilsoņi. Trešās sekcijas dienesta liftā ir brīvas vietas. Tie, kas ir tuvu šim līmenim, var doties uz to…

Krūmiņa balss:

- Kronij, dodies uz lielo liftu. Stančo tur tika cauri.

Kronija balss:

- Uz ielas, pa kuru ejam, parādījies ūdens.

Maksa balss, kurš paņēmis no Krūmiņa rezerves raidītāju:

- Vili, sāk stipri līt. Rezerves nojumes ir?

Krūmiņa balss:

Ja viņi arī izmirks, tas nav sliktākais, kas ar viņiem varēja notikt. Šobrīd svarīgāk ir viņus pabarot.

Anitas balss:

- Vili, tu nesaproti, ka jau puse no viņiem ir saaukstējušies. Viņu nav pielāgojušies svaigam gaisam.

Pēkšņi Takasi priekšā nogāzās ūdens siena. Kā aizkars. Uz visām pusēm pašķīda šļakatas. Siena bija plāna, caur to pa turpmāko ielu mirgoja gaismas.

Takasi steidzās uz kāpnēm, panāca izbiedēto bēgļu grupu, kas, ja Takasi viņus nebūtu pamanījis, paietu garām pagriezienam un drīz vien nokļūtu strupceļā. Un Takasi iztēlojās kā simtiem cilvēku šausmās skraida pa ielām un tuneļiem.

Šajā brīdī atkal nodrebēja zeme. Bija sagruvis Gintera aizsprostojums.

Takasi paspēja aizvest bēgļu grupu līdz kāpnēm un kāpa pēdējais. Viņi bija paspējuši. Sākumā ūdens caur lifta šahtām un ventilācijas lūkām noplūda uz leju, uz siltummezglu. Un, piepildījis siltummezgla un šahtu līmeni, tas sāka celties. Drīz tas sasniegs tuneli, kas ved uz Ugunīgo Bezdibeni.

Takasi šķita, ka kāpnes starp līmeņiem ir bezgalīgas. Visu laiku nācās apstāties, stumt un vilkt atpalikušos. Nākamā līmeņa tuvošanos varēja nojaust pēc skaļruņos skanošās Hēras aizsmakušās balss, ko reizēm pārtrauca stiprs klepus, skanot kā pulss mirstošā ķermenī.

Pa citām kāpnēm vairākus līmeņus zemāk kāpa Kronijs. Viņam sekojošais pūlis bija vairākas reizes lielāks un kustējās daudz lēnāk nekā Takasi grupa. Un viņiem gandrīz nebija iespēju paspēt uzkāpt, lai gan to saprata tikai pats Kronijs un tie, kas sekoja cilvēku gaitām no augšas. Un viņiem palīdzēt nebija iespējams: Stančo bija spiests atgriezties trīs reizes, jo katrā līmenī joprojām bija cilvēki, un šie cilvēki bija pelnījuši izglābšanu ne mazāk kā pārējie.

Takasi izveda nākamo bēgļu partiju uz augšējo līmeni, no kurienes uz izeju veda jau apdzīvotais tunelis, piepildīts ar smakām un skaņām.

Viņš apstājās, ieklausoties mirstošās pilsētas skaņās...

Anitas balss:

- Vili, man nākas guldīt cilvēkus uz zemes.

Maksa balss:

- Kur ir Stančo?

Krūmiņa balss:

– Stančo nokāpa lejā. Un es neesmu viņu dzirdējis jau piecas minūtes.

Klusums. Visi gaida, vai neatskanēs Stančo balss. Un palūk, viņš atbildēja:

- Kāpju augšā.

Hēras balss:

– Lūdzu, pasteidzieties. Palicis maz laika...

Takasi iedomājās grimstošu kuģi un radistu, kurš neatstāj posteni, lai gan uz grīdas jau skalojas ūdens.

Krūmiņa balss:

- Kāpēc tu kavējies, Kronij?

Kronija balss:

– Te slimnieki. Un vecenes. Es viņus dzenu ar varēm, bet mēs atpaliekam.

Takasi uzmanību novērsa dīvains skats. Tuneļa atvērumā parādījās divi puskaili vīrieši ar lāpām rokās. Aiz viņiem, pagaidījis, kamēr lāpu nesēji sastings abās izejas pusēs, maziem solīšiem izsteberēja noskuvies sirmgalvis garā, liesmām izšūtā halātā. Viņš, piespiedis pie krūtīm, nesa masīvu lādi. Aiz viņa gāja vēl trīs vai četri veči — tie bija apkrauti smagāk. Viens saliecies zem metru augstas zeltītas statujas smaguma, otrs nesa maisu ar kaut kādiem stūrainiem priekšmetiem - maiss atsitoties pret grīdu, šķindēja. Takasi paspēra dažus soļus, lai palīdzētu večiem, taču, to pamanījis, pirmais sirmgalvis viņu ar žestu apturēja. Lāpnesēji atsāka iet uz priekšu. Šeit, mitrajā vakara gaisā, nebija vajadzīgas lāpas, un to uguns uzreiz kļuva blāva un nenozīmīga. Uzpūtis vējiņš uzreiz sāka plandīt liesmas. Tuneļa dziļumā bija redzamas nākamās cilvēku partijas sejas, taču neviens nekustējās – gaidīja, kad veči aizies pirmie. Priesteri, Takasi saprata.

- Es eju lejā, - Takasi teica. - Iznesīšu Hēru Spelu.

- Takasi ... - tā bija Krūmiņa balss.

Takasi saprata, ka Krūmiņš vēlas viņu apturēt. Un neuzdrošinās.

Zeme zem kājām nedaudz nodrebēja. Tur, dziļumā, tumsā, zeme centās pielāgoties, nostiprināties, aizpildīt tukšumus... Priesteri pēkšņi skriešus metās tālāk no ieejas. Takasi sekoja viņiem ar acīm un metās lejā. Tur, kur vēl, arvien vājāk un retāk ieskanējās Hēras Spelas balss.

Ceļš bija pazīstams, kāpnes gandrīz tukšas. Tikai laiku pa laikam parādījās atpalikušie, piespiedušies pie sienas, sadzirdot Takasi apavu klaboņu. Viņš iztēlojās, cik pazemes līmeņu šķīra viņu no pašās procesijas beigās ejošā Kronija, mudinoša vecos un slimos,  kā apmaldījušās skudras.

***

Takasi izskrēja uz galvenā līmeņa. Ūdens plūda lēni, nesot atkritumus, zem laternas stara šķita melns un biezs, laiski grieza virpuļus virs lūkām un ar garlaicīgu skaņu iesūcās spraugās.

Takasi šajā līmenī nesatika nevienu. Pretī peldēja žurka. Balts akls radījums kaķa lielumā, bez acīm, ar garu, smailu purnu. Takasi pagāja malā, lai ar viņu nesaskrietos.

Direktoru padomē dega gaisma. Joprojām darbojās autonomais akumulatoru bloks.

Sanāksmju telpa bija ļoti gara, un galds šķita zems, tā kājas līdz pusei grima ūdenī. Ūdenī peldēja resna cilvēka līķis.

- Hēra! - Takasi pasauca.

No tālākās istabas, kuras durvis bija pusatvērtas, atskanēja klepus. Takasi sasniedza durvis. Hēra spieda rokā apaļo mikrofonu, bet vairs nevarēja parunāt.

— Kronijs, — Takasi sacīja. - Kronijs.

Un norādīja uz augšu.

Hēra nesapratnē skatījās uz viņu.

- Kronij, tu mani dzirdi? - Takasi jautāja.

Atbilde neatnāca uzreiz.

- Dzirdu, - Kronijs atbildēja.

- Es iedošu Hērai austiņu. Pasaki viņai, lai nāk man līdzi.

Takasi pasniedza meitenei austiņas. Viņa atvairījās. Austiņa klusi čivināja. Takasi saprata, ka nav laika taisīt ceremonijas. Viņš pēkšņi pastūma malā Hēras tievo roku un pielika austiņu pie viņas auss. Viņa sastinga kā nobijies dzīvnieks. Pēc tam saprata. Pazina. Pamāja ar galvu. Lēnām, ar grūtībām piecēlās un paspēra soli pie Takasi. Viņš izņēma viņai no rokas mikrofonu.

- Uzmanību, - viņš teica terra-lingua valodā. Viņš saprata, ka neviens no pilsētā palikušajiem viņu nesapratīs. Šeit runā Nakajama Takasi. Stacija pārtrauc darbību. Tā atsāks darboties rīt, Pilsētā Augšā.

Hēra gāja ar grūtībām. Takasi viņu pacēla, viņa bija pavisam viegla.

Krūmiņa balss:

- Takasi, kāpēc neatbildi?

- Es eju augšā. Esmu jau tuvu. Neuztraucieties. Kas jauns?

Krūmiņa balss:

- Ūdens spiediens pavājinās. Iespējams, ezers izplūdis, bet vēl par agru priecāties ...

***

Kronijs nīda šos večus - kā viņi izdzīvoja tur lejas pilsētā? Un grūtnieci ar bērnu uz rokām, kuru viņa negribēja uzticēt cauruļnierkam. Un klibo audēju. Visi pārējie jau sen bija uzkāpuši pa kāpnēm, varbūt jau izgājuši ārā. Bet Kronijamm būs jānomirst šo te smirdīgo ķēmu dēļ. Viņš tos mudināja, lamāja, bēgļi lamājās pretī, it kā viņam būtu vajadzīgs, lai viņi nonāk augšā. Divas reizes sāka drebēt akmeņi, un tad tā vietā, lai steigtos augšā, Kronija komanda sastinga. Tad viņiem pievienojās vājš, kuprains priesteris-vientuļnieks. Viņš bija saplēstā hlamidā, ap kaklu bija kaklarota no smagiem akmeņiem. Šī kaklarota vilka viņam galvu uz leju, viņš gāja, saliecies un visu laiku bļāva par pasaules galu.

Kronijs zināja, ka Takasi ved augšā Hēru. Un tas bija labi. Nākamajā līmenī veči, it kā pēc komandas, apsēdās uz akmens grīdas. Kronijs gribēja viņus sist, lai viņi pieceltos. Varbūt pirms mēneša tā arī būtu izdarījis. Bet tagad vairs nevarēja.

No kāpnēm uz lifta šahtu veda plats dzīvojamais tunelis. Ūdens lija lejā pa kāpnēm un izplūda pa grīdu. Veči sēdēja ūdenī. Mazulis kliedza. Straume kļuva arvien stiprāka. Viens pats viņš būtu paveicis šo ceļu, bet ar večiem nevarēja tikt cauri. Veči lūdzās Redu.

Kronijs ieslēdza sakarus.

- Krūmiņ, - viņš teica. - Mums droši vien ārā netikt. Ūdens.

- Spiediens ir samazinājies, - atkārtoja Krūmiņš. - Pagaidiet mazliet. Makss Belijs devās uz nometni pēc skafandriem. Viņš dosies pie tevis.

- Par vēlu,- sacīja Kronijs. - Nevajag.

Viņš gāja pa koridoru uz lifta šahtu, lai palūkotos, kas tur notiek. Riņķojot pa ūdeni, viņam priekšā peldēja degoša ploška. Tas izskatījās skaisti.

Kroni ielūkojās šahtā. Ūdens šļakstījās pret tās sienām. Viņš pieliecās. Luktura stars atspīdēja uz ūdens, kas viļņojās aptuveni desmit metrus zemāk. Tas nozīmē, ka zemākie līmeņi jau applūduši un ūdens plūst uz Ugunīgo Bezdibeni.

Kronijs par to pastāstīja Krūmiņam. Tas atbildēja, ka visi cilvēki iespēju robežās aizvesti no izejas pēc iespējas tālāk, no vulkāna uz austrumiem. Bet tas bijis grūti.

Kronijam šķita, ka no augšas atskan kaut kāds troksnis. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka viņam tuvojas lifta apakšdaļa, netīra un sapinusies kabeļos. Ūdens sūcas cauri plaisām un brāzmoja spēcīgās strūklās. Kronijs uzkliedza večiem, lai taču viņi ceļas augšā, pieskrēja pie viņiem un vilka pie lifta grūtnieci, kura cīnījās pretī un vaidēja. Viņam izdevās atgriezties pie šahtas brīdī, kad lifts sasniedza līmeni. Slapjš, pārguris Stančo grieza sarūsējušu rata rokturi - lejaspilsētas lifti bija aprīkoti ar tādiem rokturiem, lai varētu tikt uz nākamo līmeni, ja nebūtu elektrības vai kaut kas salūztu. Bet neviens vēl nebija manuāli vadījis liftu vairākus līmeņus zemāk.

Kad lifts sasniedza līmeni, Stančo ieraudzīja laternas gaismu.

- Kronij? - viņš jautāja. - Velns tevi rāvis. Labi, ka tu esi šeit.

- Labi? - Kronijs teica.

- Es šo grabažu bez tevis augšā nepacelšu,- sacīja Stančo.

Viņi savilka liftā večus, invalīdus un priesteri. Stančo burtiski krita no kājām. Taču Kronijs viņu spēja nomainīt tikai uz piecām minūtēm – vienu līmeni. Tad Stančo atkal ķērās pie roktura. Tad viņiem nedaudz palīdzēja klibais audējs.

Viņi nokļuva augstākajā līmenī pēdējie. Ne jau visiem pilsētas iedzīvotājiem izdevās izglābties. Daudzi to nevēlējās. Domāja, ka pilsētā būs drošāk. Vai arī domāja, ka pasaulē nav nekā cita, izņemot pilsētu. Viņi izgāja no tuneļa, un te veči sabruka pavisam.

Pieskrēja Kiročka un Takasi. Kopīgiem pūliņiem viņi sāka piecelt pārgurušos bēgļus, un tas nebija vieglais uzdevums. Palīdzēja pārsteigums. Pēkšņi grūtniece iekliedzās, pagrāba bērnu un aizbēga no ieejas, veči sāka celties paši, rāpot prom, skriet viņai pakaļ... Takasi atskatījās.

No tuneļa melnās mutes izlēca žurkas - tūkstošiem žurku. Tās saspieda viena otru, skrāpēja, koda - tās bēga no grimstošās pilsētas. Izkļuvušas no tuneļa, žurkas vēdeklī sabēga krūmos... Un, kad žurku straume apsīka, tuneļa dziļumos parādījās starojums - kā gaiši mākoņi uzpeldēja spoki un saplūda ar zilgo vakara gaisu...

Pilsēta eksplodēja pēc piecdesmit sešām minūtēm.

Zeme tai vietā, kur bija izeja no tuneļa, sāka ar grandienu un no iekšas nakošu rīboņu uzbriest, it kā ārā raustos milzīgs zvērs. Un uzlidoja debesīs milzīgā akmeņu, putekļu un tvaiku kolonnā. Un, pirms sīkie oļi un šļakatas vēl bija sasnieguši zemos mākoņus, tā sāka krist uz iekšu, saplacinot sakārtoto un neiznīcināmo pilsētas pasauli... Nākamajā rītā šajā vietā izveidojās dziļš, gandrīz apaļš ezers. Reizēm uz tā virsmas uzpūtās gāzes burbulis, vai sāka griezties virpulis.

Kad no debesīm pārstāja krist akmeņi un zeme vairs tikai nevienmērīgi elsoja un šņukstēja, sāka celties kājās cilvēki. Makss atskatījās uz turieni, kur bija uz visiem laikiem palicis Ginters Jancs. Kronijs uzreiz neatrada Hēru, viņa atradās Anitas lazaretē. Viņš apjucis, apmulsis viņu meklēja kustīgajā, trokšņainajā, izbiedēto cilvēku pūlī.

Takasi gribējās pabūt vienam. Neko nedzirdēt un nedomāt. Viņš nokāpa no kalna un apgūlās zālē. Nometnes skaņas atplūda kā tāla bišu dūkoņa. Tur bija tūkstošiem cilvēku, kurus vajadzēja pabarot, nomierināt, izmitināt, un nevienam no viņiem nebija aizdomu ka pasaulē dzīvojis tāds Ginters Jancs, kurš par pusstundu aizkavēja plūdus.

Takasi gulēja zālē un skatījās uz vakara debesīm, kuras nevarēja sabrukt.

Tur viņu atrada Nataša. Viņa apsēdās blakus un uzlika roku uz viņa saskrambātās, karstās pieres.

Content

Buličevs Kirs Pilsēta Augšā

Prologs

1. nodaļa TUMŠIE KORIDORI

2. nodaļa INŽENIERA LEMENA ZĪME

3. nodaļa TELTS PAKALNĀ

4. nodaļa CAURUĻNIEKA ATGRIEŠANĀS

5. nodaļa SACELŠANĀS TUMSĀ

6. nodaļa PILSĒTAS PĒDĒJĀS MINŪTES