Buličevs Kirs

Viešņa no nākotnes

Kirs Buličevs

Viešņa no nākotnes

.

.

.

.

.

.

I daļa Viesis no pagātnes

.

1. nodaļa Bet ja nu aiz durvīm anakonda?

Koļas vecāki salīdzinoši jauni - viņiem vēl nav četrdesmit. Un viņi sevi uzskata par ļoti jauniem, nopirkuši laivu, krāso to un lolo, izvelk krastā, nolaiž ūdenī, labo motoru, sasauc viesus cept šašlikus un dziedāt tūristu dziesmas. Bet kā ceļotāji viņi neder nekur, nemaz neprot izmantot savu laimi. Pagājušajā gadā divas nedēļas brauca pa Volgu un nobrauca tikai simts kilometrus — no smiekliem var pārplīst. Koļam ar viņiem nav interesanti. Viņu romantika viņam neder, tā ir pārāk komfortabla. Tāpēc tajā aprīļa svētdienā viņš kategoriski atteicās doties kopā ar viņiem, lai krāsotu viņu dārgo "Kaiju". Pateica, ka viņam rīt būs kontroldarbs. Vecākus tik ļoti aizkustināja viņa pienākuma apziņa, ka viņi pat nesāka pārliecināt. Un Koļam radās pilnīgi brīva svētdiena, bez vecākiem, bez darba, dzīvot savam priekam, kā grieķu filozofam Epikūram.

Kad Koļa pamodās, vecāki jau bija prom. Uz galda stāvēja zīmīte ar lūgumu aiziet pēc kefīra un papīra rublis.

No rīta brīvdiena šķiet bezgalīga. Tāpēc Koļa nesteidzās. Viņš ieslēdza radio uz pilnu skaļumu un sāka domāt, kam piezvanīt. Bet vēl bija agrs, visi draugi gulēja, un Koļa nolēma aiziet pēc kefīra. Viņš paņēma rubli, somu, tukšās pudeles un izgāja uz kāpnēm.

Pa kāpnēm tieši pie kāpa lejā divi sanitāri un nesa salocītas nestuves. Sanitāri bija paveci gados, spēcīgi, līdzīgi krāvējiem, tikai formas cepurēs un baltos halātos. Koļa apstājās. Un tad pamanīja, ka kaimiņu dzīvokļa durvis ir vaļā un no turienes atskan balsis. Sanitāri nestuves ienesa pa šīm durvīm. Kaut kas noticis ar kaimiņu Nikolaju Nikolajeviču.

Kaimiņš dzīvoja viens pats, bieži braukāja komandējumos, tikai Koļa nezināja, kur viņš strādā. Koļa nolēma pagaidīt. Drīz durvis atvērās un sanitāri iznesa nestuves kāpņu telpā. Uz nestuvēm gulēja Nikolajs Nikolajevičs, bāls, gandrīz līdz rīklei apsegts ar palagu. Aiz nestuvēm sekoja jauns ārsts ar resnu čemodānu. Ārsts apstājās pie durvīm un pajautāja:

- Ko darīt ar dzīvokli?

Šajā brīdī Nikolajs Nikolajevičs ieraudzīja Koļu un nopriecājās.

- Sveiks, vārdabrāli, - viņš klusi teica. – Labi, ka tevi satiku. Redzi ar sirdi nav kārtībā. Tāda lūk nelaime!

- Nekas, - Koļa sacīja, - gan atveseļosieties.

- Paldies par labajiem vārdiem. Man pie tevis ir lūgums: paņem manu atslēgu. Kādā no šīm dienām pie manis gribēja paviesoties draugs no Murmanskas. Viņš zinās, ja manis nav mājās, atslēgas ir pie jums.

- Kā vienmēr, - sacīja Koļa. Tad viņš pievērsās ārstam un piebilda: - Veriet ciet, bet atslēgu man iedodiet.

Koļa pavadīja nestuves ar Nikolaju Nikolajeviču līdz ielai. Sanitāri tās akurāti ievietoja ātrās palīdzības mašīnā. Sirds slimniekiem ir nepieciešams pilnīgs miers.

- Kad gaidīt? - viņš jautāja Nikolajam Nikolajevičam, kad viņš jau bija mašīnā.

- Pēc mēneša. Varbūt agrāk. Es jums piezvanīšu, tiklīdz varēšu celties.

- Zvaniet, es jūs apciemošu, - solīja Koļa. - Varbūt jums vajadzētu nopirkt augļus? Jūs nekautrējieties.

– Mans draugs no Murmanskas atvedīs man zāles. Ceru uz tavu starpniecību.

— Nešaubieties, — Koļa sacīja. - Arī mani vecākie būs priecīgi jums palīdzēt.

Ātrā palīdzība strauji uzņēma ātrumu un aizsteidzās uz Sklifosovska klīniku, kā to pateica ārsts atvadīdamies no Koļas. Koļa pastāvēja un noskatīja mašīnai pakaļ. Viņam bija žēl Nikolaja Nikolajeviča. Kaimiņš bija kārtīgs cilvēks, viņš nekad neuzmetās par audzinātāju nepilngadīgajiem, nemācīja kā dzīvot, ar viņu bija interesanti parunāties.

Tad Koļa devās uz veikalu un nopirka kefīru. Kad maksāja kasē, kabatā sajuta Nikolaja Nikolajeviča dzīvokļa atslēgu un ndomāja - ka neaizmirst to pakārt koridorā labi redzamā vietā: kad atbrauks draugs no Murmanskas, atslēgu atradīs uzreiz. Bet, atgriezies mājās, Koļa atslēgu neuzkāra. Viņam radās doma.

Lieta tāda, ka uz Nikolaja Nikolajeviča galda atradās fregates modelis. Tas bija izgatavots no koka, ar audekla burām, auklu vantīm, īstiem vara lielgabaliem. Nikolajs Nikolajevičs reiz teica, ka fregate ir izgatavota no diviem tūkstošiem detaļu un precīzi nokopēta no īstās. Koļam patika skatīties uz fregati. Nedaudz apsēžoties un samiedzot acis, var iedomāties, ka fregate kuģo pa okeānu, un buras ir nošļukušas, jo otro nedēļu bezvējš.

Kad Fima Koroļevs no Koļas klases uzzināja par fregati, viņš sāka lūgties ciemos pie Nikolaja Nikolajeviča, taču Koļa nesteidzās viņu vest. Fimu vest ciemos bija bīstami, jo viņš bija šausmīgi nekaunīgs, neveikls, noteikti kaut ko pagrābs un salauzīs. Fimam apnika atgādināt, un viņš teica:

- Noņem no fregates mērījumus. Gatavojos būvēt buru kuģi, bet literatūras nepietiek. Ko tev maksā kādam palīdzēt!

Saruna ar Fimku bija vakar, un Nikolajs Nikolajevičs saslima šodien. Vakarā ieradīsies vecāki, atslēgu var paslēpt, bet Fima nekad neticēs, ka kaimiņš slimnīcā – viņš nolems, ka Koļa atkal izdomā.

Šī iemesla dēļ Koļa devās mājās, paņēma papīra lapu, lineālu un zīmuli un atvēra durvis uz kaimiņa dzīvokli.

Šajā brīdī viņš nedomāja, ka dara kaut ko sliktu. Galu galā, ja viņš būtu lūdzis Nikolajam Nikolajevičam atļauju, tas droši vien nebūtu atteicis.

Koļa aizvēra aiz sevis durvis, paslēpa atslēgu kabatā, ieslēdza gaismu gaitenī, lai apbrīnotu afrikāņu maskas, kas karājās pie sienas un ņirdza zobus.

Tad Koļa lēnām iegāja lielajā istabā, kas bija Nikolaja Nikolajeviča kabinets un guļamistaba. Gulta uz dīvāna nebija saklāta, palagi bija saburzīti, telefona klausule karājās pie pašas grīdas. Koļa iztēlojās, kā Nikolajs Nikolajevičs sniedzās pēc telefona un zvanīja uz "03". Koļa uzlika klausuli uz telefona. Koļa šajā dzīvoklī nekad nebija bijis viens pats, bet būtībā tas bija ļoti parasts, šķita pārāk tukšs un pat nedaudz baigs. Stāvot istabas vidū, Koļa juta, ka nav gluži pareizi rīkojies, un gribēja jau doties prom un neveikt fregates mērījumus.

Bet neaizgāja, jo pie sienas karājās veca krama pistole. Nikolajs Nikolajevičs bija ļāvis Koļam to paturēt rokās, bet puse prieka bija zaudēta, ja tai pašā laikā uz tevi skatās. Koļa noņēma no sienas pistoli, uzvilka belzeni un tēmēja uz logu. Gar logu aizlidoja vārna. Koļa nospieda sprūdu, pistole klusi noklikšķināja. Protams, ar lodēm un šaujampulveri šāviens būtu bijis krietni skaļāks.

Koļa uzkāra pistoli vietā un tad ieraudzīja durvis uz dziļāko istabu. Durvis kā durvis, bet tām bija viena īpatnība: tās vienmēr bija aizslēgtas. Cik reizes Koļa apmeklēja kaimiņu, viņš nekad neredzēja šīs durvis atvērtas. Koļa ilgi domāja, kas varētu paslēpties aiz durvīm, un reiz pajautāja Nikolajam Nikolajevičam:

- Bet tur kas jums ir?

- Par Zilbārdi lasījis esi? — atbildei jautāja Nikolajs Nikolajevičs.

– Bet, jūs tak neesat precējies.

- Tur paslēpti ziņkārīgie puikas, - sacīja Nikolajs Nikolajevičs. - Septiņi gabali. Ir vieta astotajam.

Ar to saruna beidzās. Koļa vairs nejautāja. Katram taču ir savs lepnums.

Bet tagad Koļa ieraudzīja, ka no baltajām durvīm rēgojas atslēga. Acīmredzot Nikolajs Nikolajevičs negaidīja, ka saslims, un aizmirsa to izņemt.

Koļa piegāja pie durvīm un sāka domāt. Iespējams, tur ir kaut kādi dokumenti, papīri vai vērtslietas. Vai varbūt pastmarku kolekcija. Un vispār, ja tev nerāda istabu, tur nav ko bāzties.

Koļa gribēja atgriezties pie fregates, bet pēkšņi nodomāja: ja nu kaimiņš dziļākajā istabā tur kādu retu dzīvnieku? Tik retu un bīstamu, ka to pat nevienam nedrīkst parādīt. Pieņemsim, ka anakondu, divpadsmit metrus garu čūsku. Un tagad šis retais dzīvnieks sēž tur izsalcis un nezina, ka veselu mēnesi nebūs, kam to pabarot. Ja tā ir anakonda vai kamielis, tas nav tik briesmīgi, viņi var iztikt bez ēdiena un ūdens, bet, ja nu tas ir tīģeris, tad tas vairākas dienas skraidelēs pa istabu un, ja nav iespējams sagāzt sienas, nomirs no bada. Bet, ja izdosies, tas var beigties vēl sliktāk. Galu galā viņš no otrā stāva nolēks zālienā, sabradās pensionāres Čuvpilo puķītes, apēdīs pensionāri, tad aprīs saldējuma kiosku un saslims ar angīnu.

Protams, Koļa nopietni nedomāja, ka tīģerim garšos ļaunā pensionāre Čuvpilo, kura visiem sūdzas, ka Koļa pārāk skaļi dauzot kājas. Viņš tikai gribēja ieskatīties slepenajā istabā, bet tam bija vajadzīgs morāls pamatojums. Bet rūpes par izsalkušu dzīvnieku ir labākais morālais attaisnojums.

Koļa nedaudz pastāvēja pie durvīm, ieklausījās, vai aiz tām nedzird elsošanu vai šalkoņu, bet viss bija kluss. Tad Koļa pagrieza atslēgu un atvēra durvis.

2. nodaļa Tā nav Indija

Koļa domāja, ka viņš vienkārši tikai paskatīsies un atkal aizvērs durvis. Ja vien, protams, paslēptais kamielis neprasīs padzerties.

Viņš atvēra durvis par pieciem centimetriem, ne vairāk. Nekas nenotika. Viņš atvēra durvis plašāk, atkal nekas nenotika.

Viņš atvēra durvis plašāk...

Tad Koļa iebāza iekšā galvu, un izrādījās, ka istaba ir gandrīz tukša.

Tā bija neliela istaba ar zaļām sienām. Logu aizsedz biezs aizkars, bet iekšā ir pietiekami daudz gaismas, lai visu varētu labi saredzēt.

Istabā bija divi skapji un krēsls.

Viens skapis bija vecs, no koka un ļoti ietilpīgs. Tā durvis bija vaļā. Iekšpusē karājās dažādi uzvalki un apmetņi, zem tiem bija dažāda izmēra vīriešu un sieviešu zābaki un apavi. Tā otras puses plauktos gulēja palagi, spilvendrānas, krekli un visa veida veļa. Ārā pret skapi bija atspiedušās trīs saliekamās alumīnija gultas t.s.raskladuškas.

Kas būtu jāsaprot pēdzinim, ieraugot vientuļa vīrieša dzīvoklī pilnu skapi ar drēbēm dažādiem cilvēkiem?

Pēdzinis Koļa saprata, ka tās ir Nikolaju Nikolajeviču apmeklējušo draugu lietas. Draugi un paziņas bieži nāca pie viņa, nāca no citām pilsētām un dažreiz palika pat nedēļu. Koļa pat satika vienu večuku  un pavadīja viņu uz lietotu grāmatu veikalu. Šis večuks Koļam paskaidroja, ka viņš dzīvo mazā pilsētiņā un ne vienmēr var dabūt īsto grāmatu. Un, lai nenēsātu līdzi šurpu turpu koferus, Nikolaja Nikolajeviča draugi atstāj lietas Maskavā, viņa dzīvoklī.

Un guļ uz raskladuškām.

Vispār istaba izrādījās galīgi neinteresanta un mierīgi varētu aiziet, ja nebūtu otrā skapja.

Tas bija neparasts skapis. Tā izskatījās pēc telefonautomāta kabīnes, bet lielāks. Koļa piegāja pie stikla durvīm un ielūkojās iekšā. Telefona aparāta vietā kabīnē bija vadības panelis, kā kādā lidmašīnā. Un Koļa saprata, ka tieši šajā kabīnē tika glabāts telpas galvenais noslēpums.

- Tikai minūti, - Koļa skaļi sacīja, jo viņš bija nedaudz noraizējies un viņu plosīja divas vēlmes: vēlme aiziet un vēlme tuvāk apskatīt instrumentus, jo viņu interesēja tehnika, pagājušajā gadā pat tika samontēts radioaparāts, kurš tomēr nezkāpēc nedarbojās.

Koļa nospieda stikloto durvju rokturi, un rokturis klusi pagriezās, it kā būtu ieeļļots. Durvis atvērās, aicinot Koļu ieskatīties. Koļa nestrīdējās un iegāja kabīnē. Kabīnē oda pēc elektrības, kā pērkona negaisa laikā.

Koļa sāka pētīt paneli. Tās apakšējā, uz priekšu izvirzītajā, slīpajā daļā bija divas pogu rindas. Nedaudz augstāk atradās slēdžu rinda. Pēc tam rindojās ciparnīcas. Visa šī sistēma bija mirusi, izslēgta, un tāpēc nebija skaidrs, kam tā paredzēta.

It kā tīšām Koļa acīs trāpījās slēdzis, kura vienā pusē bija rakstīts: "Ieslēgts", bet otrā - "Izslēgts". Slēdzis bija pagriezts pa labi, uz vārda "Izslēgts".

Nekad nebūs par vēlu to izslēgt atkal, nodomāja Koļa un pagrieza slēdzi.

Atskanēja klusa dūkoņa, instrumentu paneļa bultiņas nomirgoja un dažas no tām sakustējās. Koļa grasījās pagriezt slēdzi atpakaļ, bet tad aiz muguras sadzirdēja klusu klikšķi.

Viņš ātri atskatījās un ieraudzīja, ka durvis ir aizvērušās. Viņš nospieda rokturi durvju iekšpusē, bet rokturis viņam nepadevās. Koļa nevilcinājās. Viņš pagrieza slēdzi pa kreisi, mērinstrumenti atgriezās uz nulles, zumēšana apstājās, un durvis lēnām atvērās pašas no sevis.

- Redzi nu, - Koļa sacīja, - mašīnām ir jāpakļaujas cilvēkam.

Viņš lika durvīm aizvērties un atvērties vēl pāris reizes, un tad nolēma izmēģināt arī citus slēdžus, jo visādā gadījumā tos vienmēr var pagriezt atpakaļ.

Viens, sarkans slēdzis, rēgojās otrās pogu rindas galā. Zem tā bija rakstīts "Starts". Zem pogām bija cipari un nesaprotamas ikonas. Tikai zem divām bija uzraksti: "Starpstacija" un "Gala stacija".

Tas bija interesanti. Koļa pagrieza starta slēdzi, bet nekas nenotika. Tad viņš saprata, ka pasteidzies. Vispirms jāpagriež slēdzis pozīcijā "Ieslēgts". Un tā viņš izdarīja. Durvis aizvērās. Viņš atkal pagrieza starta slēdzi, un atkal nekas nenotika. Tātad, Koļa sprieda, viņš nebija izdarījis vēl kaut ko.

Koļa bija saprātīgs cilvēks un nolēma, ka mašīnai ir nepietiekami daudz uzdevuma nosacījumu. Un viņš nospieda pogu "starptacija". Šoreiz mēģinājums bija tik veiksmīgs, ka Koļa nožēloja, ka vispār sācis mēģināt.

Dūkšana kļuva skaļa, gandrīz apdullinoša. Stikla durvis pārklājās ar miglu, un stikls kļuva matēts. Kabīne viegli trīcēja, it kā kāds būtu ieslēdzis zobārstniecības urbi. Koļa pastiepa roku, lai pēc iespējas ātrāk izslēgtu šo drebināšanos, bet šajā brīdī augšpusē uz pults mazā ekrāna parādījās sarkans, ļoti spilgts uzraksts:

"Uzmanību".

Uzraksts nekavējoties nodzisa, un tā vietā parādījās cits balts:

"Pārliecinieties, ka stāvat aplī."

Koļa paskatījās uz leju un ieraudzīja, ka viņš stāv uz melna rievota apaļa paklāja, iezīmēta ar baltu līniju.

- Jā, - viņš teica, cenšoties pārkliegt pieaugošo dūkoņu. - Stāvu aplī!

Nākošais uzraksts bija vēl prasīgāks:

"Nekustēties. Turieties pie rokturiem."

Koļa neredzēja nekādus rokturus, bet šajā brīdī diezgan augstu, viņa acu līmenī, no paneļa izbīdījās roku balsti. Koļa paklausīgi satvēra vēso cauruli, jo neuzdrošinājās strīdēties ar uzrakstiem uz ekrāna.

"Aizveriet acis", -

pavēlēja uzraksts.

Koļa samiedza acis.

Un tad viss pazuda.

Nebija nekā - ne augšas, ne apakšas, ne gaisa, ne karstuma, ne aukstuma. Tikai rokturu vēsais metāls, pie kuriem turējās Koļa.

Un cik ilgi tas turpinājās, Koļa nezināja. Droši vien neilgu laiku, bet varbūt pat divas stundas. Viņš pat nevarēja nobīties un nevarēja pakliegt, jo gan bailes, gan kliegšana ir saprotamas, bet kā var nobīties, ja nekā nav?

Un pēkšņi viss bija beidzies. Bija palikusi tikai dūkšana. Koļa kādu laiku pastāvēja, cenzdamies atjēgties, un tad uzdrošinājās atvērt vienu aci.

Viņš uzreiz ieraudzīja ekrānu un uz tā zaļu uzrakstu:

"Pārsūtīšana pabeigta. starpstacija."

Koļa atvilka elpu un pie sevis nozvērējās nekad vairs nelīst tādās vietās, kur nav aicināts.

Tagad viņš zināja, ko darīt. Viņš izslēdza starta slēdzi, pēc tam pagrieza ieslēgšanas slēdzi pa kreisi. - izslēgts. Uzreiz kļuva ļoti kluss.

"Varēja būt sliktāk," nodomāja Koļa, atverot kabīnes durvis. – Un es vispār uzvedos labi un pārāk nenobijos. Žēl, ka to nevar nevienam pastāstīt."

Koļa izkāpa no kabīnes un apstājās, jo istabā kaut kas bija mainījies. Vai arī maldināja viņa acis. Pirmkārt, drēbju skapja durvis bija aizvērtas, lai gan Koļa tām nebija pieskāries. Nu, tas nebija tas dīvainākais - durvis varēja aizcirties pašas no sevis, kad kā izbijies zaķis drebinājās kabīne. Bet visas saliekamās gultas arī kaut kur pazudušas, un nupat vēl ar zaļām tapetēm izlīmētās istabas sienas izrādījās pavisam baltas, krāsotas. Koļa pat izberzēja acis. Nelīdzēja.

Tad Koļa nolēma par to nedomāt. Ja vispār neko nesaproti, tad labāk nemaz nedomāt. Koļa ievēroja šo noteikumu, ja tika izsaukts pie tāfeles, bet nevarēja atrisināt uzdevumu vai nezināja, kurā gadā tika atklāta Amerika. Tad viņš skatījās ārā pa logu un par uzdevumu vai Ameriku nedomāja vispār. Tāpat no divnieka neizbēgt. Ja tomēr kāda laipna dvēsele nepateiks priekšā.

Un tāpēc arī tagad Koļa nesāka domāt, sataustīja kabatā dzīvokļa atslēgu un devās uz izeju.

Arī lielajā istabā bija nekārtība. Fregate bija pazudusi. Nu būtu jauki, ja pazudusi tikai fregate. Bet pazudis arī galds, uz kura stāvēja fregate, pazudis dīvāns ar saburzītajiem palagiem un segām, pazudis telefons, no sienas pazudusi kramenīca - vispār pazudis viss. Istaba bija tā pati, bet, kamēr Koļa stāvēja kabīnē, kāds nobalsinājis sienas, un lietu vietā piepildījis pilnu telpu ar ierīcēm.

Ko pavēlēsiet domāt šādā gadījumā?

Un Koļa kā jau gudrs cilvēks uzreiz visu saprata. Viņš nesen bija izlasījis amerikāņu rakstnieka Vašingtona Ērvinga īso stāstu. Par cilvēku vārdā Rips Van Vinkls, kurš devies kalnos un tur nezkāpēc aizmidzis. Atgriežas savā ciematā, iet pa ielu, un neviens viņu nepazīst. Viņš ķer pie sejas, bet viņam bārda līdz viduklim. Tad viņš uzzināja, ka nogulējis divdesmit gadus no vietas.

Tā domādams, Koļa ķēra sev pie zoda un pat bija pārsteigts, ka bārdas nav. Un, kamēr aptaustīja zodu, sabēdājās par saviem vecākiem, kuri pirms divdesmit gadiem atgriezušies no savas laivas, redz uz galda kefīru, bet dēla nav nekur. Izzvana visas slimnīcas, atbrauc milicis ar suni, bet viss velti. Divpadsmit gadus vecais Koļa pazudis bez vēsts. Un tagad viņš izies uz kāpnēm, pieklauvēs pie durvīm, atvērs veca māte un vecs skumjš tēvs un jautās: "Kas tu tāds esi, jaunekli?" Un Koļa teiks: "Es esmu jūsu dēls." Un viņi atbildēs: "Mums jau sen nav bērnu, jo mūsu dēls Nikolajs pirms divdesmit gadiem pazuda bez vēsts."

Ar tik skumjām domām Koļa šķērsoja istabu. Viņš paredzēja, ka divdesmit gadu laikā ir mainījies arī koridors. Bet nevarēja iedomāties, ka tas ir mainījies tik ļoti.

Koridora nebija. Tur bija desmitreiz lielāka par iepriekšējo, divus stāvus augsta telpa, arī piebāzta ar iekārtām un nesaprotamu apgaismojumu.

Šī zāle aizņēma ne tikai bijušo koridoru, bet arī kāpņu telpu un pat dzīvokli, kurā dzīvoja Koļa. Tāds trieciens bija spēcīgāks nekā iepriekšējie.

Koļa gribēja skriet atpakaļ uz kabīni un nospiest pogas, lai šis malds pārietu, taču tajā brīdī viņam iešāvās prātā cita doma.

Kas bija rakstīts zem pogām? "Starpstacija", "Gala stacija". Ko tas nozīmē? Stacija, tātad pieturas... Tātad, kabīne ir jauna tipa ātrgaitas motors, un Koļa vienkārši nokļuvis citā vietā, citā pilsētā... vai varbūt pat Indijā? Un, protams, šī nav tā pati telpa, bet cita, līdzīga.

Tiklīdz Koļa to uzminēja, viņš nolēma nesteigties atgriezties kabīnē. Paspēs vēl. Nevar taču atteikties no iespējas ieskatīties Indijā vai Samarkandā.

Drīz Koļa atrada durvis. Tās bija tādā pašā krāsā kā siena, un uz tām norādīja tikai šaura mata resnuma sprauga. Pie durvju malas Koļa atrada baltu pogu. Viņš to nospieda, un durvis atslīdēja vaļā. Viņš nokļuva garā, platā, bezlogu koridorā. Varbūt tajā bija arī durvis, bet no attāluma tās saplūda ar sienu.

Nu ko, ejam tālāk, Koļa nolēma, un, lai nepazaudētu durvis - sameklē nu tās vēlāk - nolika pie tām pieckapeiku.

Koridorā viņš nesastapa nevienu. Iespējams, tāpēc, ka bija svētdiena un vēl agrs. Koļam taču nav pulksteņa, bet patiesībā dažādās vietās uz Zemes ir dažādas laika joslas, un tāpēc Indijā var būt jau pusdienlaiks, bet, ja viņš nokļuvis Havaju salās, tad vakars.

Jā, ne velti kaimiņš aizslēdza tālāko istabu ar atslēgu. Šis motors, iespējams, ir eksperimentāls un varbūt pat ļoti slepens. Nu, nekas, varat neuztraukties: Koļa klusēs. Neviens, pat spīdzinot, nepiespiedīs viņu atklāt šādu noslēpumu.

Aiz gaiteņa bija platas kāpnes. Koļa jau grasījās uzkāpt uz augšējā pakāpiena, kad pamanīja, ka apakšā pazib kaut kas spīdīgs. Viņš sastinga. Bija dzirdama šalkoņa. Koļa ātri paskrēja dažus soļus uz sāniem un notupās aiz stūra. Viņš nevēlējās, lai viņu ierauga un sāk uzdot jautājumus: “Bet tu, puika, kā šeit nokļuvi? Un, puika, kas tev atļāva braukāt kabīnēs?

No savas slēptuves Koļa redzēja, ka pa kāpnēm kāpj dīvains radījums — bruņinieks-liliputs vai varbūt putekļu sūcējs ar kājām. Ķēmam nebija galvas, bet bija daudz rokturu, no sāniem un muguras izspiedās kaut kas līdzīgs rokām, bet no rūķa apakšas izlēca apaļas otas un, griežoties, apslaucīja margas un pakāpienus, bet netīrumi tika iepūsti piestiprinātā spīdīgā maisā aizmugurē. Rūķis-sētnieks paskrēja metru no Koļas un paspēja ar otu apslaucīt Koļam bikses, bet ar otru notīrīt apavus. Un neapstājoties aizsteidzās tālāk.

- Paldies, - Koļa sacīja sētniekam, un, lai gan pirmā tikšanās beidzās laimīgi, viņš uzmanīgi gāja tālāk un skatījās apkārt, lai nepatrāpītos nevienam acīs.

Kāpnes aizveda Koļu uz lielu vestibilu ar caurspīdīgu priekšējo sienu. Stikls bija tik liels, ka bija pat pārsteidzoši, ka neviens to vēl nav nejauši izdauzījis. Koļa piegāja pie stikla sienas, skatoties uz aiz tās redzamo laukumu.

Teritorija bija klāta ar īsi nopļautu zāli. Tālāk bija ziedoši koki. Koļa iedomāja, ka Maskavā koki vēl nav uzziedējuši, un tātad viņš atrodas kādā dienvidu pilsētā.

Koļa netīšām pieskārās stikla sienai, un pēkšņi tajā parādījās caurums, tieši Koļas  augumā. Siena, kā dzīva, piedāvāja tai iziet cauri.

Koļa paklausīja.

Ārā nebija auksts, un Koļam bija tieši laikā viņa jaka. Pūta viegls vējš, aiz kokiem bija redzamas augstas mājas. Koļa šķērsoja gludo, sārto ceļu un paspēra dažus soļus taisni pāri zālienam. Tad paskatījās atpakaļ, lai labāk apskatītu māju, ko bija atstājis.

Ēka bija ļoti augsta, divdesmit stāvu augstumā. Bet logu bija maz. Un nebija stūru. Likās, ka kāds būtu paņēmis vīli un rūpīgi apvīlējis mājai stūrus. Tā bija zaigojoša, pērļu krāsā. Vietām celtnieks aizmirsis izlīdzināt padziļinājumus un izciļņus, bet tad Koļa saprata, ka tas darīts ar nolūku. Padziļinājumiem bija balkoni, un izciļņi bija pārklāti ar stiklu, kā spāres acis. Nevarētu teikt, ka Koļam māja patiktu, taču viņš bija plašu uzskatu cilvēks un uzskatīja, ka katra tauta var būvēt tādas mājas, kādas grib. Droši vien eskimosiem, kas dzīvo sniega iglu, jeb indiāņiem no vigvamiem, šķiet jocīgi skatīties uz augstceltnēm vai būdām.

Virs stikla sienas, caur kuru tikko bija izgājis Koļa, uz stikla bija izlikti milzīgi zeltaini burti:

LAIKA INSTITŪTS

Un sānos uzraksti - divi lieli, divstāvīgi, melni kvadrāti. Viens no tiem bija pulkstenis. Tajā mirguļoja skaitļi: 9,15. 35… 36…37…38…39… Pēdējais cipars visu laiku mainījās un nozīmēja sekundes.

Bet otrais kvadrāts iznīcināja visas Koļas teorijas.

Uz tā bija uzraksts:

SVĒTDIENA, 2082. GADA 11. APRĪLIS

Pilnīgi iespējams, ka kāds cits Koļas vietā būtu saķēris galvu, šausmās apraudājies un skrējis atpakaļ uz Laika institūtu, lai pēc iespējas ātrāk atgrieztos mājās pie mammas. Galu galā, piedzīvojums, kas ticis Koļam, ne visiem ir pa spēkam. Jābūt labai nervu sistēmai. Tas nav vis Rips Van Vinkls ar saviem nožēlojamajiem divdesmit gadiem un nekopto bārdu. Te ir vairāk nekā simts gadi, pat bruņurupuči reti dzīvo tik ilgi.

Koļa bija priecīgs. Viņš skaļi pateica:

- Nu gan lietiņas!

Un nolēma vēl neatgriezties.

Tēva un mātes tāpat nav mājās, Nikolajs Nikolajevičs atrodas slimnīcā. Bet, ja atteiksies no pastaigas tālā nākotnē, nekad savā dzīvē to sev nevarēsi piedot. Varbūt Koļa tomēr šaubītos, vai viņam būtu netīri apavi, bet sētnieks taču notīrīja. Ko gan vairāk laika ceļotājs var vēlēties?

3. nodaļa Vectēvs-vienaudzis

Vispirms bija jāizlemj, kur doties.

Koļas māja stāvēja Sivcev Vražek šķērsielā. Šī māja ir veca, celta pirms revolūcijas. Koļa sprieda tā. Dažas Maskavas mājas ir jāsaglabā - galu galā, pat vecos laikos mājas stāvēja pa trīs simti gadu un ilgāk. Tātad, ja Koļa ies pa labi, tur, kur agrāk bija Gogoļa bulvāris, viņš ieraudzīs kaut ko pazīstamu. Viņš orientējas labi, pat mežā nekad netika apmaldījies. Maskavā jau nu nepazudīs. Pat pēc simts gadiem. Tikai nejautāt ceļu garāmgājējiem: viņiem var rasties aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā.

Un Koļa devās uz bulvāri.

Viņš gāja pa apmēram trīs metrus platu rozā taciņu, kas bija zem kājām nedaudz atsperīga. Aiz kokiem, ap zālienu, taka saplūda ar plašu ielu.

Tiklīdz Koļa izgāja uz tās, aiz muguras atskanēja balss:

— No ceļa, puis! Kur tu staigā? Gribi tikt notriekts?

Koļa palēca malā un ieraudzīja, ka viņu panāk dīvains vecis. Vecis brauca ar vienriteņa velosipēdu, rokas izstiepis līdzsvaram, kā cirka akrobāts. Viņš arī bija apģērbies kā akrobāts: pieguļošā zaļā triko un sarkanās mīkstās čībās ar garām, smailām, pat nedaudz nokarenām zeķēm. Vecim bija sirmi īsi ezītī apgriezti mati un garas ūsas, arī pašķirtas, iespējams, līdzsvaram.

Vecis panāca Koļu un teica:

- Pavadi mani mazliet, man ir garlaicīgi braukt vienam.

Velosipēda ritenis bija mazs, vecim nācās mīt pedāļus bieži, bet viņš tomēr pārvietojās lēni.

Koļa soļoja līdzās.

- Tu maskarādei gatavojies? — jautāja vecis, pētot Koļas visparastāko apģērbu.

Koļa nolēma, ka galvenais ir piesardzība.

- Jā, - viņš teica, - maskarādei.

- Tu neesi pareizi apģērbies, - sacīja vecis. – Manā laikā visi bērni staigāja tā saucamajā skolas formā. Skolas formas tērps sastāvēja no tumši pelēkām biksēm ar zilu nokrāsu un… tā teikt… žaketes. Tu maz zini, kas ir žakete?

- Varu iedomāties, - Koļa sacīja. Un gandrīz piebilda, ka tēvam ir žakete un vispār visiem vīriešiem ir žaketes. Bet tad attapās:  pagājis daudz laika, cilvēki droši vien aizmirsuši par žaketēm.

Bet vecis Koļas atbildēm nepievērsa uzmanību. Viņam pašam patika runāt. Blakus ceļam krūmu ielokā atradās soliņš. Tas maz līdzinājās soliem, kuriem vajadzētu stāvēt uz ielas. Tas bija zems, kā tāds dīvāns. Kad vecis nokāpa no riteņa un apsēdās, aicinot Koļu sekot viņa piemēram, izrādījās, ka sols ir mīksts, it kā piebāzts ar dūnām.

- Atpūtīsimies, - sacīja vecis. - Piecas minūtes. Es mazliet aizelsos. Mani sauc Pāvels. Bet tevi?

- Koļa.

– Tu nesteidzies?

Koļa nezināja, ko atbildēt. Nezināja, vai viņš steidzas vai nē. Protams, bija žēl te sēdēt uz mīkstā soliņa un tērēt laiku sarunām par žaketēm, kurās Koļa orientējās labāk nekā šis vecais Pāvels. Bet vecis bija pirmais cilvēks no nākotnes, kuru satika Koļa. Un viņš neturēja Koļu aizdomās ne par ko.

Vecais vīrs atbildi negaidīja.

- Tad lūk, - viņš teica, - man būs jāpaskaidro sīkāk, kas ir žakete. Tas ir senlaicīgs apģērbs, kurā vīrieši staigāja manas jaunības dienās. Tas cēlies no žaketes, kuru valkāja Puškins...

— Bet kāpēc nenopērkat divriteņu velosipēdu? - Koļa pārtrauca veci. - Tak neērti braukt ar vienriteni.

- Ārsti rekomendē, - sacīja vecais. - Muskuļu attīstībai. Manā vecumā ārstu ieteikumus atstāt novārtā nevajadzētu. Gribi pataustīt manus muskuļus?

Vecis salieca roku pie elkoņa un ļāva Koļam pataustīt muskuļus. Muskuļi bija spēcīgi. Spēcīgāki nekā Koļam.

- Tad lūk, - vecis turpināja. - Žaketes tika aiztaisītas ar pogām...  tu taču saproti, arī tavā masku kostīmā ir šīs neērtās lietas. Iesaku tavam kostīmam nelielus uzlabojumus.

- Bet man šķiet, - Koļa sacīja, cenšoties runāt pēc iespējas pieklājīgi, - ka man ir pilnīgi pareizs apģērbs. Tas nav skolas, bet tā, ikdienas.

- Ikdienā mēs valkājām baltus kreklus, - iebilda vecais Pāvels, - un melnas bikses. Un sandales. Jā, sandales.

- Kad ta tas bija... - Koļa sacīja. – Pavisam citā laikā.

- Kā tā - citā? - vecais bija pārsteigts. - Kādā vēl citā?

Koļa ātri novērtēja veča vecumu - izskatījās apmēram uz sešdesmit gadiem. 2082 mīnus sešdesmit ir 2022. Plus desmit vai divpadsmit gadi. Izrādās, 2032.

- Nu, šī gadsimta trīsdesmitajos gados, - sacīja Koļa.

Vecais sāka tik skaļi smieties, ka divi zaļi papagaiļi uzlidoja no zara un cilvēku balsīs nokliedza:

— Kauns! Kauns! Kurš noplūca rozi?

- Ir nu gan naivums! - sacīja vecais, slaucīdams asaras. - Nu, jokdaris! Tik nekautrīgi glaimo. Vai es tiešām izskatos tik jauns?

- Ne pārāk jauns, - Koļa godīgi pateica, - bet ar velosipēdu jūs braucat lieliski.

- Tad es tev atklāšu noslēpumu. Drīz man paliks simts septiņpadsmit gadi.

- Nevar būt! - Koļa teica. - Tātad jūs esat no Abhāzijas?

- Kāpēc?

– Tur dzīvo ilgdzīvotāji. Bet viņi pārtiek no siera un vīna un visu laiku kopj aitas.

- Nē. Esmu no Maskavas, un pārsvarā dzeru kefīru un vēl man ļoti garšo jēra karbonādes. Tev garšo jēra karbonādes?

- Ļoti garšo, - Koļa atzinās. Viņš joprojām nevarēja tikt pāri savam pārsteigumam. - Tātad mēs esam vienaudži!

- Savā ziņā, - piekrita vecais.  - Ja ņem vērā tavu apģērbu, mēs esam vienaudži. Bet man vēlreiz ar pilnu atbildību tev jāatkārto, ka manā laikā puikas ģērbās savādāk. Es varētu aizmirst to, kas notika pirms piecdesmit gadiem, bet to, kas notika pagājušajā gadsimtā, es atceros labi.

Nu ko tu padarīsi! Vecais bija tik pārliecināts, ka ar viņu nebija jēgas strīdēties. Koļa arī negribēja strīdēties. Viņš bija pārsteigts. Viņam blakus sēdēja viņa vienaudzis. Kurš pēc simts gadiem brauc ar vienriteni un valkā sarkanas čības. Tātad, varbūt Koļa arī nodzīvos vēl simts gadus?

- Kā jums ar veselību? - Koļa līdzjūtīgi jautāja. – Netraucē?

- Nesūdzos. Paldies medicīnai. Tikai slikti guļu.

- Nu, tas nav nekas briesmīgs, - sacīja Koļa. — Kādu skolu jūs pabeidzāt?

— Simt divdesmit trešo, angļu valodas. Pasaules prospektā.

- Es arī mācos angļu valodu, - sacīja Koļa. — Du ju spik ingliš?

- Ijes, ai du, - sacīja vecais Pāvels. - Un tu labi mācies?

- Kad, kā iznāk, - sacīja Koļa. - Uzdod daudz.

- Bet es biju domājis, ka tagad neko neuzdod.

Koļa attapās:

- Dažreiz.

- Bet mani mazmazbērni saka, ka viņiem vispār neko neuzdod. Man šķiet, ka daru pareizi, ka neuzticos viņiem.

— Uz kādu slidotavu jūs gājāt? - Koļa jautāja vecajam.

- Es - uz Sokoļnikiem. Bet tu?

– Es uz Kultūras parku.

Bet tad Koļa nolēma vairs neiedziļināties atmiņās, jo viņš droši vien izgrūdīs kādu stulbumu. Pagājušas jau piecas minūtes, bet vecais Pāvels nesteidzās doties prom. Viņam patika parunāties ar jauno cilvēku, kurš uz pusi samazinājis viņa vecumu. Kā zināms, vecākiem cilvēkiem patīk, kad viņu vecumu samazina uz pusi.

Pa debesīm nostiepās balta svītra. Tā radās tik ātri, ka neviena reaktīvā lidmašīna nebūtu varējusi lidot ar tādu ātrumu.

- Kas tas? - Koļa jautāja.

— Splinters, — vecais vienaldzīgi attrauca. - Bet varbūt reiss uz Mēnesi. Tur taču festivāls. Vai tad nezini?

- Zinu,- Koļa sacīja. - Bet mēs gatavojamies masku ballei.

Pāri ielai lēnām pārlidoja perlamutra bumba pusmetra diametrā. Pret soliņu, bumba mainīja kursu un devās tieši uz viņu pusi. Koļa nedaudz nobijās, bet vecais pamāja bumbai un, kad tā tuvojās rokas stiepiena attālumā, uzsita ar pirkstu pa sāniem. Bumbā parādījās caurums, un no tās vecā Pāvela plaukstā iekrita kaut kas melns, līdzīga cigarešu paciņai.

- Palasīsim avīzi, - sacīja vecais.

Bumba pacēlās gaisā un devās meklēt citus lasītājus.

Koļa šķībi pašķielēja uz veco, kurš nospieda kaut kādu pogu cigarešu paciņas malā, cigarešu paciņa pārvērtās par daudzkrāsainu ekrānu, un tam pāri skrēja dažādi kadri. Koļam bija neērti skatīties no malas, viņš dzirdēja tikai melodisku sievietes balsi sakām:

"...Festivāls uz Mēness solās būt šī gada interesantākais notikums... ANO ir sākusies diskusija..."

Tajā brīdī Koļa bija apjucis, jo pa ielu, nepieskaroties bruģim, aizdrāza trīs caurspīdīgas bumbas, kurās sēdēja cilvēki iekārtojušies uz mīkstiem sēdekļiem. Viņi nevaldīja bumbas, un viens no viņiem pat lasīja tādu pašu avīzi, kā vecais Pāvels.

Koļa atcerējās, ka iet laiks, visi kaut kur brauc un steidzas, viņš vienīgais neko nedara.

- Atvainojiet, - viņš pajautāja, - cik pulkstenis?

Koļas vienaudzis, nepaceļot skatienu no avīzes, pastiepa Koļam roku. Vecajam uz rokas bija rokassprādze, plata, bet bez kādiem attēliem. Pēkšņi uz rokassprādzes pazibēja vārdi un cipari:

Laiks 10.12.36

t +15 °C. Lietus nebūs.

- Paldies, - sacīja Koļa, kurš nolēma ne par ko nebrīnīties.

4. nodaļa. Zilais zirgs un citi lingvisti

Koļas vienaudzis, kuru varētu saukt par Pašku, ja nebūtu bijis tik vecs, iedziļinājās avīzes lasīšanā un visu aizmirsa. Tāpēc Koļa klusi piecēlās no soliņa un devās tālāk. Viņam bija ideja: nokļūt kosmodromā un, ja iespējams, aizlidot uz Mēnesi. Turp lido arī tūrisma kuģi, tāpēc tas nebūs uz ilgu laiku. Protams, Koļa saprata, ka, ja viņš dzīvotu tik ilgi, kā vecais Pāvels, vai nedaudz mazāk, viņš lidos uz Mēnesi vai Marsu vēl ne reizi vien. Bet tas būs kādreiz. Bet cilvēks grib dabūt visu tagad. Koļa nepajautāja vecajam, kā nokļūt kosmodromā, jo tas būtu jāzina katram maskavietim arī pēc simts gadiem.

Koļa paskatījās apkārt un ieraudzīja pazīstamu māju. Māja stāvēja augsta kalna nogāzē, tās kolonnas baltoja aiz kokiem. Pirms simts gadiem nams stāvēja Gogoļa bulvārī, tajā atradās Mākslinieku savienība un pat bija piekārta piemiņas plāksne, ka šeit dzīvojis Turgeņevs.

- Sveiks, vecais paziņa, - Koļa sacīja. - Patīkami satikties ar veco māju.

- Sveiki, - kāds tuvumā atsaucās. - Vai mēs būtu iepriekš tikušies?

Koļa paskatījās apkārt, bet blakus neviena nebija.

- Es ar jums arī tagad vēl neesmu ticies, - sacīja Koļa. - Kur jūs esat?

- Ja jūs spersiet vēl vienu soli, noteikti man uzkāpsiet. Un tas būs skumji.

Koļa paskatījās zem kājām un ieraudzīja gaiši zaļu kaķēnu ar vienu ceriņu aci pieres vidū.

- Nē, - Koļa sacīja, skatoties uz dīvaino dzīvnieku. - Mēs vēl neesam tikušies. Pie mums tādu nav.

-Tad atļausiet stādīties priekšā: es esmu labi pazīstamais kosmosa arheologs, izmirušo valodu eksperts, profesors Rrrr.

- Koļa.

- Ļoti patīkami. Kāpēc jūs esat pilsētā šajā svētdienā? Visi mani draugi ir devušies kur kurais.

Gatavojamies maskarādei. No divdesmitā gadsimta dzīves, - sacīja Koļa. - Jūs no citas planētas?

- Protams. Es esmu šeit uz semināru par strukturālo lingvistiku. Jūs interesē strukturālā lingvistika? Tas ir ļoti aizraujoši. Mums seminārā ir divi septītklasnieki un viens trešklasnieks. Ja neskaita profesorus un akadēmiķus.

- Nē,- Koļa atzina, - lingvistika mani neinteresē. Mani interesē futbols.

- Mani arī, - Rrrr teica. - Un es tieši eju uz futbolu. Kāda sakritība!

- Kas spēlē? - Koļa jautāja.

- Bet jūs ko, neziniet! - Rrrr pārsteigti noplātīja savas zaļās pūkainās rokas. - Tas taču taču gadsimta mačs!  Marsa komanda ar ārējo bāzu komandu. Par Sistēmas kausu.

- Kad sākās?

– Pēc pusstundas. Mēs papēsim. Jums biļete ir?

- Nav man biļetes, - sacīja Koļa. Un saīga. Arī mačs bija apmeklēšanas vērts. Lai gan kosmodroms vairāk vajadzīgs.

- Pagaidiet mazliet, mans jaunais draugs, - sacīja arheologs Rrrr. - Tūlīt pienāks docents Spusi-va-pus-va-pas-va-pos. Varbūt viņam ir lieka biļete.

- Labi, - Koļa piekrita. - Pagaidīsim docentu. Tikai pastāstiet man, lūdzu, kā nokļūt kosmodromā?

— Nevar būt, ka jūs to neziniet! Rrrr iesaucās. - Jūs jokojat!

- Nekādā gadījumā, - Koļa sacīja. - Es aizmirsu.

- Tad sēdieties trešajā autobusā,- sacīja Rrrr. - Izkāpiet Pasaules prospektā. Un no turienes flipojiet uz kosmodromu.

- Paldies, - Koļa sacīja. - Bet kur trešā pietura?

Rrrr iesmējās smalkā balsī un nevarēja apstāties. Acīmredzot Koļas vārdi viņam šķita ļoti jocīgs joks. Viņš grasījās smieties bezgalīgi, bet tad netālu atskanēja bargs bass:

- Kas te tik smieklīgs? Jauneklis spēlē savu maskarādes lomu.

- Ak tā, - sacīja arheologs Rrrr. - Atļaujiet  iepazīstināt: mans draugs docents Spusi-va-pus-va-pas-va-pos. Bet šis ir mans jaunais draugs Koļa.

- Ļoti patīkami,- sacīja divmetrīgs akvārijs uz trim kājām. Akvārijā sēdēja mazs zils zirdziņš. Viņas purna priekšā ūdenī karājās mikrofons, un no akvārija ārpuses izvirzījās neliels rupors. - Un neskatieties uz mani ar kvadrātveida acīm, jaunekli. Neesmu vainīgs, ka atmosfēra uz Zemes ir nekur nederīga un man jāstaigā skafandrā.

- Protams, es neesmu pārsteigts, - sacīja Koļa. Jūs arī no citas planētas?

— No citas galaktikas, — zilais zirgs norūca basa tonī.

- Paklau, docent, - pajautāja Rrrr, - Tev lieka biļete mūsu draugam Koļam ir?

Man bija četras biļetes, jo nevaru ietilpt vienā sēdvietā. Bet es iedevu vienu biļeti savam kolēģim doktoram Komanjanam no planētas Kromaņjana. Palūk kur viņš nāk.

Koļa paskatījās uz to pusi ar zināmu bažām, jo jau gaidīja nezinko. Bet doktors Komanjans no Kromanjanas izrādījās parasta dārza lejkanna ar kājām un rokām.

- Ko tad mums darīt ar Koļu? - arheologs Rrrr bija sarūgtināts.

- Viņš var sēdēt man virsū, - sacīja docents Spusi un tā tālāk, - un nolaist kājas akvārija skafandrā.

- Nē, - sacīja arheologs Rrr, - to nedrīkst pieļaut. Es tev atdošu savu biļeti. Mana draudzene Alise darītu tāpat.

- Nekas nesanāks, - sacīja Komanjans no Kromanjanas. – Tu aizmirsi, ka tev ir nevis pilna biļete, bet ceturtdaļa. Tu pats sēdēsi man klēpī.

Un, lai neviens nešaubītos, ka viņam ir ceļgali, doktors Komanjans no Kromanjanas uzsita ar kaula pirkstu uz asa kaula ceļgala.

- Nabaga Rrrr, - Koļa domāja. - Tie ceļgali viņam izdursies cauri.

- Nu, uz redzēšanos, - viņš teica. - Citādi nokavēsiet. Kad tiksimies pastāstīsiet man visu.

Kosmosa viesi aizsteidzās tālāk un Koļa viņiem skatījās pakaļ, līdz viņi pazuda. Viņi jau bija aizmirsuši par Koļu un skaļi apsprieda astotās galvenās rindas atšifrēšanas problēmu.

Kosmosa viesus apsteidza citi līdzjutēji. Daži gāja kājām, citi lidoja virs zemes caurspīdīgās bumbās, virs galvas lidoja bērnu bars ar spārniem aiz muguras. Viņi plivināja spārnus kā spāres. Visi bija ģērbušies spilgti un pat vieglprātīgi, un daži, neskatoties uz vēso dienu, vienās peldbiksēs. Viņi nemaz nebija pārsteigti viens par otru un pat nebrīnījās par kosmosa viesiem, bet ar izbrīnu skatījās uz Koļu, un kāda meitene, kura staigāja desmit metru soļiem, jo kurpju vietā viņai bija atsperes, pielēkšoja pie Koļas un teica:

– Bet mums ir interesantāka maskarāde. Mēs pārģērbāmies par bruņiniekiem.

- Pagaidi, bērniņ, - Koļa sacīja. — Pastāsti man, kur atrast trešo autobusu?

- Ej pa bulvāri pa kreisi, - sacīja meitene. – tas atrodas pie Gogoļa pieminekļa.

5. nodaļa Tev patīk mangomelone?

Gadu gaitā bulvāris bija ļoti mainījies. Pirmkārt, tas bija trīsreiz, ja ne piecas reizes platāks, tāpēc, ejot pa vidu, malas neredzēja. Otrkārt, koki un augi kopumā arī mainījušies. Tiesa, bija daži veci koki, liepas un kļavas, bet starp tām auga ziedošas ābeles, bumbieres un pat palmas. Kad Koļa piegāja tuvāk, viņš atklāja, ka daži koki, acīmredzot visprasīgākie, bija ietīti plānā caurspīdīgā plastmasā, bet citiem apkārt silta gaisa siena. Gaiss pplūda no režģiem, paslēptiem zālē. Netālu no celiņa stāvēja dīvains koks - kā dadzis, pareizāk sakot, skābene, tikai tūkstoškārt palielināts. Starp lapām karājās zaļu banānu ķekars. Un uz zemes blakus kokam sēdēja pērtiķis un lobīja noplūktu banānu.

Ieraugot šādu tropisku skatu, Koļa atcerējās, ka ir izsalcis. Bez jogurta glāzes un sviestmaizes ar tēju viņš neko nebija ēdis kopš paša rīta. Turklāt viņam garšoja banāni. Un viņš nodomāja: ja Gogoļa bulvārī augļus var ēst  pērtiķis, tad tas cilvēkam vēl jo vairāk nav liegts.

Katram gadījumam Koļa paskatījās apkārt, bet nevienu neredzēja. Viņš piegāja pie banānkoka un sacīja pērtiķim:

- Paej malā, citādi vēl iekodīsi.

Pērtiķis atņirdzās, bet pagāja nost un atkal sāka lobīt banānu.

Koļa pastiepās uz pirkstgaliem un sāka noplēst no ķekara banānu. Banāns nāca nost ar grūtībām, šūpojās viss koks. Ar grūtībām Koļa no ķekara norāva vienu augli un tā vien gribēja piesēst blakus pērtiķim un to nolobīt, kad no krūmiem iznāca spēcīgs, par Koļu vecāks zēns sarkanos šortos, uz kuriem bija uzšūtas komētas un teica.

- Muļķis! Ko tu dari?

Ja tas būtu pieaugušais, tad Koļa droši vien atvainotos, bet puikam atvainoties Koļa negribēja.

- Un kas? - viņš teica. - Pērtiķi var, bet es nē?

- Tas taču negatavs. Un vispār lopu barība, domāts mājlopiem.Tev tā garšo banāni?

- Bet kas tev par daļu?

- Bet man vispār nekādas.

- Tad staigā savu ceļu.

- Neiešu. Es te selekciju veicu, bet tu uzvedies kā zīdainis.

- Bet mērkaķis? - Koļa jautāja. - Paskaties, cik daudz mizu mētājas apkārt.

- Salīdzināji sevi ar mērkaķi! — nicinoši sacīja selekcionārs. - Viņam tas ir galvenais ēdiens.

Pērtiķis pamanīja, ka atkal skatās uz viņu, un katram gadījumam uzlēca ar banānu ķepā uz liepas zara.

- Ejam, - sacīja selekcionārs.

- Neiešu, - iebilda Koļa.

- Tev bail, vai?

- Man? Bail? Es tādus kā tu, duci ar vienu kreiso!

- Bet es ar tevi vispār netaisos ielaisties. Esam dažādās svara kategorijās, - pateica selekcionārs. - Apēd banānu, ja jau tā gribas. Neiebilstu. Tik un tā jau norāvi.

- Es to norāvu mērkaķim, - Koļa sameloja. – Man mājās ir mērkaķis, tāpēc noplūcu.

- Un kur tu dzīvo?

- Tālu, - sacīja Koļa.

— Ne Maskavā?

— Nē, ne Maskavā.

- Bet kur?

Koļa sāka ātri domāt un atcerējās, ka viņa vecmāmiņa dzīvoja Konotopā.

- Konotopā, - sacīja Koļa.

- Zinu, - sacīja selekcionārs. - No turienes Milena Mitina, vai ne?

— Taisnība, — Koļa piekrita. Vajag taču tā: tagad sāks taujāt par kaut kādu Milēnu Mitinu, bet Koļa pat nezina, ar ko viņa slavena!

- Nē, - selekcionārs izlaboja sevi. - Milena no Kostromas. Konotopā rok šahtu uz Zemes centru.

— Rok, rok, — Koļa aizlauztā balsī attrauca.

- Tu esi kaut kāds dīvains, - sacīja selekcionārs. - Kā tev vārds?

- Koļa.

- Bet man, Džavads. Tu uz ko specializējies?

- Ko, ko?

- Nu, kas tu būsi?

Koļa nepaspēja izdomāt atbildi. Viņš jau bija sapratis, ka visādi veči te ir daudz mazāk bīstami nekā viņa brālis skolnieks.

Par laimi Džavads tūlīt novērsās. Viņi iznāca klajumā, kura vidū bija liels baseins. Aiz baseina atkal klajums ar ziediem un nelieliem krūmiem. Starp ziediem bija redzami koši cilvēku apģērbi.

- Ehei! - Džavads pakliedza. - Ļena, nāc ārā, ir kas jauns!

Baseina centrā sakūlās ūdens, un šļakatu mākonī parādījās meitene. Neiznira, bet, šķiet, pacēlās līdz viduklim. Un tad Koļa saprata. Meitene sēž uz milzīgas zivs. Zivs ātri peldēja riņķī, izceļot no ūdens gludu, spīdīgu muguru. Un, kad zivs aizpeldēja līdz baseina malai, kur stāvēja Koļa un Džavads, izrādījās, ka tā nav vis zivs, bet gan delfīns. Delfīns sastinga pie ūdens malas, paskatījās uz Koļu ar jautri smējīgu aci, un Koļa viņam pasniedza banānu.

- Nepaliec dumjš, - Džavads satvēra viņu aiz rokas. - Tu ko, viņu no caurejas ārstēt vēlāk gribi? Vai ta delfīni ēd banānus?

- Mūsu delfīni Konotopā banānus vien ēd, - sacīja Koļa.

Meitene, kas nolēca no delfīna, bija jaunāka par Koļu, viņai bija kādi desmit gadi, ne vairāk.

- Sveiki, - viņa teica. - Tu mani sauci, Džavad?

— Klausies, Ļena, — Džavads sacīja, — šito puiku sauc Koļa. Viņš noteikti no kaut kurienes aizbēdzis, varbūt no maskarādes. Un es domāju, piedevām izsalcis. Tev neatradīsies kaut kas garšīgs?

- Es neesmu izsalcis, - Koļa sacīja.

Delfīns sastinga pie baseina malas, izbāzis savu smailo purnu. Likās, ka viņš klausījās.

- Laboratorijā uz galda ir mangomelones, - sacīja Ļena. - Alise vakar noplūca. Pirkstus var aplaizīt. Tu Alisi redzējis neesi?

- Nē. Viņa gribēja atnākt?

Viņa apsolīja atnest mielofonu. Mēs ar Grišku un Mašu strādājam.

Ļena pamāja ar roku uz baseina pusi, un Koļa ieraudzīja, ka pie delfīna piepeld otrs, un arī sāk klausīties, par ko viņi runā. Skaidrs, viņus sauc Griška un Maša.

- No kurienes jūs jūras ūdeni ņemat? - Koļa jautāja, lai nestāvētu klusēdams.

- Sintezējam, - sacīja Ļena. – Vai tad Konotopā citādi?

- Konotopā ir saldūdens delfīni, - sacīja Koļa.

- Neklausies tu viņā, - Džavads sacīja. - Iesim. Es pats arī labprāt pagaršotu mangomeloni. Pārsteidzošs hibrīds!

Aiz baseina stāvēja balta mājiņa, tikpat racionāla un gandrīz bezveidīga kā Laika institūts. Koļa, kad viņi pienāca tuvāk, redzēja, ka sienas ir pilnas ar mazām, it kā putainām porām. Koļas tēvs bija celtnieks, tāpēc viņš vienmēr interesējas par būvmateriāliem un šo to par tiem zināja. Pērn viņš pats grasījās kļūt par celtnieku, bet šogad pārdomāja – ieinteresējies par kosmosu.

— Putu betons? - Koļa jautāja Džavadam.

— Kāds vēl putu betons? - Džavads bija pārsteigts. - Tava atpalicība mani vienkārši pārsteidz! Ja es nebūtu pieturējies pie dzelžainā principa neuzdot liekus jautājumus cilvēkiem, kuri nevēlas uz tiem atbildēt, es tev kaut ko pajautātu.

— Nevajag, — Koļa sacīja. - Atturēsimies no sarunām, kā saka pie mums, Konotopā.

Viņi iegāja iekšā un atradās plašā telpā, gar kuras sienām bija galdi ar galda piederumiem, bet vidū - apaļš galds, uz kura traukā atradās trīs augļi. Augļi bija nelielas melones izmērā, bet ne pārāk apaļas formas un oranžas krāsas.

- Labi, - Džavads teica, - iekodīsim mango. Ja vēlies, varat uzdot jautājumus. Man nav ko slēpt.

Džavads izņēma nazi un pārgrieza mangomeloni. Iekšpusē izrādījās liels kauliņš, kas brīvi nokrita uz trauka.

- Parastajam mango, - Džavads sacīja, - ir grūti atdalīt kauliņu no mīkstuma.

- Zinu, - Koļa sacīja. — Esmu mēģinājis. Visus pirkstus ar sulu noķēpā, līdz tas izdodas.

Džavads sagrieza mangomeloni šķēlēs, un viņi sāka ēst. Ēdiens bija ārkārtējs. Salds, sulīgs un mīksts. Kas bija no melones un kas no mango, Koļa nesaprata. Viņš to izbaudīja tāpat.

- Kā laboratorija šī ir? - viņš jautāja.

- Skolas. Kā tad vēl?

– Un  delfīni arī skolas?

- Arī skolas. Un arī pērtiķi un pitons Arhimēds.

- Kur tad pitons?

– Tur, uz liepas, viņš guļ. Es tev vēlāk parādīšu.

- Garš? - Koļa jautāja.

- Vidējs. Metri pieci. Lūk ģeofiziķiem ir lielāks. Gandrīz deviņi metri. Un nemaz nav piejaucēts. Viņu uz hormoniem uztur. Ja gribi aizfliposim, paskatīsimies?

- Nē, - Koļa sacīja, - man nav laika ar tevi flipot. Ko tu ar tiem banāniem ņemies? Nav ko darīt?

- Banāni ir nākotnes ēdiens, - sacīja Džavads. - Tie tikai ir jābagātina. Es neticu olbaltumvielu sintētikas uzvarai. Bet tu?

- Es par to neesmu domājis, - sacīja Koļa.

- Tev nav karsti tajā apģērbā?

– Būs karsti – novilkšu.

- Uz kurieni tu tagad?

- Uz kosmodromu.

- Un ko tur?

- Paskatīšos. Varbūt aizlidošu uz Mēnesi.

- Tagad uz Mēnesi netiksi. Tur festivāls. Nav biļešu. Es arī gribēju.

— Žēl, — Koļa sacīja. - Nu tad pamēģināšu uz Marsu.

- Mūs, pusaudžus, tur reti laiž. Tikai ja ar ekskursijām.

– Es tik un tā aizbraukšu uz kosmodromu.

– Tu ko, kosmodromus neesi redzējis?

- Mums Konotopā nav.

- Šaubos gan, - sacīja Džavads, - ka tu runā patiesību. Labi, brauc. Ar trešo no Gogoļa pieminekļa. Es tevi mazliet pavadīšu.

Viņi pagāja garām puķu dobēm, kur bērni, galvenokārt mazuļi, ņēmās ar ravēšanu un citiem dārza darbiem.

- Gribi paskatīties? Droši vien Konotopā nav, - Džavads sacīja, vedot viņu pie puikas, kurš tupēja pie nelielas dārza dobes. - Tikai pagājušajā gadāi to atveda no Aldebarana. Veicam aklimatizāciju. Parādi viņam, Arkaša.

Arkaša nopriecājās:

- Ar lielāko prieku.

Viņš no caurspīdīga maisiņa izņēma divas sēklas,  mazākas par zirni, izveidoja zemē iedobi, ielika tur sēklas, tad pavilka pie sevis šļūtenes galu un kārtīgi tās aplaistīja.

- Un kad man vajag atgriezties? - Koļa jautāja. - Jūnijā?

- Tu pagaidi. Kaut kāds mežonīgs! - Džavads teica. - Skaties.

Un tad Koļa savām acīm redzēja, kā ārā no zemes izlien divi zaļi dzinumi Arkaša tos atkal palaistīja, un tie sāka augt vēl ātrāk. Pēc minūtes tie bija divdesmit centimetrus augsti un sāka nedaudz zaroties.

- Aizskrien pēc mēslojuma! — uzkliedza Arkaša. - laboratorijā, uz mana galda.

Zibinādams kailos papēžus, Džavads metās uz laboratoriju. No visām pusēm sanāca citi botāniķi un dabas pētnieki. Koļa redzēja, ka lielas kļavas lapotne klajuma malā pašķīrās un no turienes parādās milzīga pitona galva, kas ar ziņkāri vēroja pulcēšanos. Taču neviens viņam nepievērsa uzmanību, tāpēc Koļa arī izlikās, ka ir pieradis, ka blakus nokarājas pitoni. Viena meitene, kas izskatījās pēc pirmklasnieces, ieradās ar dīvainu dzīvnieku uz pleca. Viņš izskatījās kā papagailis, bet bija ar divām galvām. Ar vienu galvu šis putns skatījās uz zaļajiem asniem, bet ar otru – uz pitonu.

Kad Džavads atgriezās ar mēslojuma paku, asni jau bija paaugušies līdz metram, un to zaros parādījās pumpuri. Džavads lēja mēslojumu zem saknēm, un sakņu gali izlīda ārā un sāka diezgan kāri grābt šo mēslojumu. Koļa pat paspēra soli sānis. Katram gadījumam.

Uz zariem parādījās dzelteni ziedi, un pa to laiku, kamēr asni izauga līdz trīs metriem, ziedi savīta, un sāka veidoties augļi. Koļa nevarēja atrauties no šī skata. Pagāja vēl divas vai trīs minūtes, augļi, kas sākumā izskatījās pēc zaļiem gredzeniem, izauga un sāka dzeltēt. Tie Koļam kaut ko atgādināja, bet viņš nevarēja atcerēties, ko.

Pēkšņi viens no augļiem notrūka no zara un nokrita zemē. Putns ar divām galvām nolēca meitenei no pleca un ar abiem knābjiem ieķērās auglī, taču nevarēja to pacelt no zemes, jo galvas viena otrai traucēja.

Visi iesmējās, bet meitene, it kā taisnodamās, sacīja Koļam: - Nesmejies. Tikai nesen izgudrots, vēl nav iedzīvojies. Pārējie augļi pa vienam krita uz zāles. Džavads pacēla trīs lielākos un pasniedza Koļam: - Ņem, ceļā uz Mēnesi noderēs.

– Vai tad ēdami, vai?

- Pamēģini.

Koļa nokoda augļa gabalu, un izrādījās, ka tā bija visparastākā baranka, ne karsta, bez magoņu sēklām, bet ļoti svaiga.

— Nu gam lietiņas! - viņš teica. - Kas, uz Aldebarana, uz visiem kokiem aug barankas?

- Pateiksi arī! - Arkaša nobrīnījās, savākdams pārējās barankas grozā. - Es no Aldebarana augiem izmantoju tikai augšanas ātrumu. Pārējais caur kviešiem un maizes koka augļiem.

Kad Koļa un Džavads attālinājās tā, ka pārējie viņus vairs nedzirdēja, Džavads sacīja:

— Nākotnes ģenētikas ģēnijs. Viņam ir sapnis. Ir labi, ja cilvēkam ir sapnis.

- Kāds tad?

— Audzēt brokastis kosmosa flotei. Iepakojumus ar vārītu vistu, rīsiem un melnajiem ikriem. Neko jau uzdevums?

- Nav slikti, - Koļa sacīja, ēzdams baranku. - viņam vienu sēklu palūgt nevarētu?

- Priekš tevis jau nu neprasīšu, - Džavads sacīja. - Ne tāpēc, ka tu man nepatiktu, bet tāpēc, ka tu nestāsti taisnību. Un par Konotopu arī sameloji.

- Labi, iztiksim, - sacīja Koļa. - Paldies par meloni.

- Uz redzēšanos. Varbūt vēl satiksimies. Žēl, ka nesagaidīji Alisi, viņa būtu palīdzējusi palidot josmosā. Viņai ir labi paziņas Tālajā flotē. Viņa noteikti jau ir pabijusi uz kādām divdesmit planētām.

- Cik viņai gadu? - Koļa jautāja. - Kad tad paspēja?

— Tikpat cik mums ar tevi. Vienpadsmit.

— Man divpadsmit, — Koļa sacīja. - Sveicieni Alisei. Es aizeju.

6. nodaļa Kā izaudzēt māju

Līdz Gogoļa piemineklim Koļa uzreiz neaizgāja. Nācās vēlreiz novērsties.

Apejot blīvos krūmus, Koļa izgāja pašā bulvāra malā un redzēja, kā pavisam netālu tiek celtas mājas. Koļa uzreiz nenojauta, kas par lietu. Ceļa malā, kur beidzās bulvāra zāle, stāvēja jauns cilvēks ar kuplu melnu bārdu. Viņš paskatījās uz augšu, pāri ielai, kur slējās nepabeigta māja.

Māja bija no tāda paša poraina materiāla kā Laika institūts un skolas laboratorija. Tāpat kā tās, tā bija uzbūvēta nepareizi. Tā slējās kā smilšu kūka, nebija skaidrs, vai cels augstāk vai jau var apstāties. Mājas ieeja bija pusapaļa, logi dažādi, mazāki un lielāki, ovāli un kvadrātveida. Virs ieejas karājās kupris, un uz tā auga neliels kupls koks.

Mājas augšā, līdz viduklim virs sienas, stāvēja divi cilvēki, kuri turēja rokās stieņu kaudzes un saliektas nūjas. Bet cilvēks ar melno bārdu skatījās uz viņiem no apakšas un komandēja:

- Vairāk pa labi liec! .. Vēl vairāk pa labi! Ātrāk, pirms sacietē!

Cilvēki augšstāvā iesprauda stieņus sienā, dažus taisni, citis leņķī.

Drīz visa siena no augšas bija nospraudīta ar nūjām un stieņiem.

- Viss! — nokliedza melnbārdainais. - Sāciet. Tikai no tavas puses, Bendžamin, pulveri mazāk. Gribu, lai Ļovas puse iegūst spēku.

Cilvēki pie sienas noliecās, izņēma lietas, līdzīgas, ugunsdzēšamajiem aparātiem, un apsmidzināja sienu ar pulveri. Tad viņiem rokās parādījās šļūtenes, un viņi sāka sienu laistīt. Celtnieki Koļam atgādināja Arkašu ar viņa baranku hibrīdkoku. Koļa pat gaidīja, ka no sienas izdīgs zaļi zari, taču nekas tāds nenotika. Bet pati siena sāka augt.

Tā neauga vienmērīgi, bet it kā stiepās gar zariem.

– Bendžamin, netaupi barojošo šķīdumu! bārdainais lejā satraucās. - Līnija sanāk nepabeigta!

Siena pamazām aizpildīja spraugas starp stieņiem, bet tajās vietās, kur stieņi bija izliekti uz āru, arī siena izvirzījās uz āru. Bendžamins, riskējot nokrist, noliecās un ātri sāka tsaspraust jaunu zaru rindu. Tā Koļa redzēja, ka viņš iegūst apaļu balkonu. Otrs celtnieks Leva ātri sāka locīt zarus aiz muguras Bendžaminam, un būvmateriāls paklausīgi plūda tiem pāri, veidojot durvju aili.

- Nu, kā patīk? — bārdainais jautāja Koļam.

-Vispār jau patīk, - sacīja Koļa, - lai gan, atvainojiet, arhitektūra nav īpaši piemērota.

Kāpēc tad tā?

- Esmu pieradis, ka mājām ir stūri un taisnas sienas, - sacīja Koļa. – Nu kā vecajās ēkās.

- Tas nav no labas dzīves, - sacīja bārdainais.

– Kas nav no labas dzīves?

- Paklausies, jaunais cilvēk, es redzu, ka tu mīli vēsturi, pat staigā pa pilsētu vēsturiskā apģērbā.

- Es to maskarādei.

- Nav svarīgi. Maskarādei  varēji uzģērbt pri grilu. Vai uzvilkt safa banbarus. Tad lūk, pilnības labad es tev pateikšu: no kā mājas tika celtas agrāk?

- No ķieģeļiem, no koka, no betona, no blokiem ...

- Labi, zēn! Paskat, cik izglītots! Ne katrs pieaugušais to zina.

Māja slējās kā smilšu kūka, nebija skaidrs, vai cels augstāk vai jau var apstāties.

- Arī no keramzīta plāksnēm, no betona paneļiem, no akmeņiem, bet tropiskajās zemēs no niedrēm, bet eskimosiem no sniega, un indiāņiem un ņenciem no briežādām.

— Esmu pārsteigts par tavu erudīciju, Didro!

- Es neesmu Didro. Mani sauc Koļa.

- Bet Didro arī bija enciklopēdists. Tātad katrs būvmateriāls cilvēkiem diktēja mājas formu. Ko vieglāk uzbūvēt no ķieģeļiem – kubu vai bumbu?

- Protams, kubu.

- Bet no plāksnēm, no blokiem?

- Arī kubu. Bet no betona var visu, ko vēlies.

- Noteikti. Bet tas ir ļoti dārgi. Cilvēki reti varēja atļauties izliet neparastas monolītas formas no betona. Bet, kad mēs iemācījāmies mājas audzēt ...

- Kā tā?

- Nu re, pievīli mani! Visu par vecajiem materiāliem zini, bet aizmirsi par jaunajiem.

- Aizmirsu, - Koļa sacīja un noplātīja rokas. - Esmu tikai vēsturnieks.

- Vēsturniekam šodienu vajadzētu zināt vislabāk, - moralizējoši sacīja bārdainais. – Tāpēc jau pastāv vēsture, lai izskaidrotu, kāpēc mēs šodien dzīvojam tā un ne citādi.

- Un cik jums gadu? - Koļa jautāja.

- Man? Drīz būs deviņpadsmit. Kāds tam sakars ar vecumu?

- Bet tāds, ka atšķirība starp manu un jūsu vecumu ir nenozīmīga,- sacīja Koļa. - Tikai septiņi gadi.

- Bet principiāla, - bārdainais atbildēja.

- Ehei, Valečka! — no sienas uzkliedza Bendžamins. - Siena ir sacietējusi! Nenovērsies. Citādi šo māju līdz vakaram neuzcelsim.

- Jā, viņiem taisnība, - sacīja bārdainais. - Šī konstrukcija ir mans diplomdarbs. Rīt vajadzēs aizstāvēt projektu, bet es to vēl neesmu izdomājis.

– Jūs mācāties, un jums atļauj būvēt māju pilsētas centrā?

- Bet kāpēc ne? Tas ir mans aicinājums. Turklāt es nebūvēju viens. Es projektēju izskatu, tas ir, esmu arhitekts. Veņa ir konstruktors - viņš taisa visus stāvus, kāpnes un tā tālāk. Bet Ļova ir santehniķis. Zini, kas ir santehnika?

- Vannas istabas un tualetes, - sacīja Koļa.

- Pareizi. Un vēl aizmirsi par atkritumu tvertnēm, anihilatoriem, pārtikas piegādēm, pneimopasta caurulēm, teletīklu un tā tālāk, un tā tālāk. Tāpēc mājas celtniecība mūsdienās nav vieglais uzdevums. Tikai naivie uzskata, ka četrstāvu ēkai viena diena ir par daudz. Reizēm gadās, ka pat ar divstāvu esi tik noguris, ka divas nedēļas negribas uz koraļļiem pat skatīties.

- Uz ko?

- Nu, uz koraļļiem. Tas, protams, nav gluži pareizs nosaukums, bet tā vienkārši iesākts. Par koraļļu rifiem lasījis esi?

- Esmu.

– Bet redzēt ir gadījies?

– Nē, kaut kā laika pietrūkst.

- Neko jau, viņam pietrūkst laika aizlidot uz Kluso okeānu! Arī te romantiķis! Kad biju tavā vecumā, katru svētdienu lidoju uz koraļļu atoliem.

- Katram savas intereses, - iebilda Koļa.

- Piedod, tev taisnība. Tagad koraļļu rifus, lai cik milzīgi tie būtu, veido sīki koraļļu polipi. Katrs polips izveido sev kaļķainu alu un tajā dzīvo. Un kad viņš nomirst, viņa alā uzceļ savu māju cits un tā tālāk. Tas ir, koraļļu rifi sastāv no miljardiem koraļļu māju un koraļļu skeletu. Tikai koraļļi savus rifus būvē miljoniem gadu, bet cilvēki ir atraduši baktēriju, kas darbojas kā koraļļi, bet aug un vairojas ļoti ātri. Ja izkaisa koraļļu baktērijas poras un apsmidzina tās ar uzturvielu šķīdumu, sāks augt siena, bumba, būda, ko vien sirds kāro. Un koraļļu māja aug tajā virzienā, kur to virzā ar pastiprinājumiem. Un ar laiku kļūst arvien stiprāks. Galu galā tas vir viens vesels - nebaidās no zemestrīcēm, ugunsgrēkiem vai sala. Un pats galvenais – tam var piešķirt jebkādu formu. Kopš koraļļu parādīšanās būvniecībā viss ir mainījies. Tagad arhitekts ir kļuvis par īstu mākslinieku nodarbošanos. Mēs būvējam mājas tā, kā mākslinieki glezno attēlus. Nepatika māja - apsmidzina to ar šķīdinātāju un pēc tam savāc putekļus. Bet atzīsties, tu taču visu zini arī bez manis?

- Zinu, bet ne visu, - sacīja Koļa. - Tur augšā es varētu pastrādāt?

- Ej, kāpēc gan ne. Veņa, re kur palīgs!

Koļa iegāja nepabeigtajā mājā. Iekšā gandrīz viss bija gatavs. Tikai dažādi caurumi sienās runāja par to, ka tos vēlāk izmantotas, lai cilvēkiem būtu ērtāk dzīvot.

Koļa uzkāpa pa kāpnēm uz otro stāvu, un tad pa plastmasas sastatnēm uzkāpa pašā augšā. Veņa iedeva viņam stieņu saišķi, un bārdainais Valečka uzkliedza no apakšas, pavēlēdams visiem trim celtniekiem:

- Veņa, saliec stieņus pret sevi! Ļova, ātrāk tu atpaliec! Koļa, tu neaizmirsti, ka mēs būvējam māju, nevis puķu dobi!

Kad viņi pabeidza būvēt trešo stāvu, Koļa atlikušos stieņus atdeva Veņam, atvadījās, un studenti teica, ka viņš esot daudz palīdzējis. Koļa gribēja paņemt līdzi koraļļu putekļus, taču viņam nebija kur ieliet barības šķīdumu, un bez tā sēklas būtu tikai smiltis.

- Pēc skolas ej pie celtniekiem, - teica Valečka. - Neticamas iztēles iespējas un pilnīga radošuma brīvība.

— Paldies, — Koļa sacīja, — es padomāšu.

7. nodaļa Autobuss nekur nebrauc

Bija gandrīz divpadsmit, kad Koļa sasniedza Gogoļa pieminekli. Tiesa, piemineklis nebija tas, kas šajā vietā stāvēja iepriekš. Piemineklis Gogoļa bulvāra galā bija vecs, tas agrāk stāvēja laukuma otrā galā. Tēvs reiz stāstīja Koļam, ka Arbata laukums ir vienīgā vieta pasaulē, kur atrodas divas viena un tā paša rakstnieka statujas: viena bulvārī, otra pie mājas, kurā dzīvoja Gogolis. Acīmredzot simts gadu laikā viņi ir mainījušies vietām, nolēma Koļa.

Pieminekļa priekšā atradās Arbata laukums, tikai Koļa to nekad nebūtu pazinis. Pat restorāna "Prāga" vietā - kolosāls paralēlskaldnis no betona, nevis koraļļiem. Laikam uzcelts jau sen. Aiz tā redzamas debesskrāpju virsotnes Kaļiņinas prospektā. Tas bija pazīstams. Bet labajā pusē aiz palmu birzis redzama brīnišķīga māja, viss no gliemažvākiem. Bet tā nebija koraļļu, tikai veca, tāda kādreiz bijusi mode, un progresīvais bagātnieks Morozovs to sev uzbūvējis vēl pirms revolūcijas.

Koļa autobusu ieraudzīja uzreiz., Ar daudzkrāsainām flīzēm izklāta laukuma vidū, bija paaugstinājums. tam blakus stāvēja trīs autobusi. Koļa uzminēja, ka tie ir autobusi, jo virs katra karājās nepiestiprināta bumba ar uzrakstu: "1. autobuss", "2. autobuss", "3. autobuss".

Visi trīs autobusi tikko piebraukuši. Pasažieri kāpa ārā un citi iekšā. Daži pacēlās, iespējams, no metro, citi pielidoja uz spārniem un salocīja tos, tuvojoties durvīm, citi izkāpa no burbuļiem, bet paši tukšie burbuļi aizlidoja, dodot vietu jauniem.

Koļa baidījās, ka autobuss aizbrauks, un metās pāri laukumam. Viņš mēdza skriet pakaļ autobusiem un tramvajiem, jo viņam riebās tērēt laiku, gaidot pieturā.

Viņš skrēja un domāja, kas būs, ja būs jāmaksā par biļeti, bet viņš pat nezina, kāda te ir nauda. Viena cerība ir, ka pēc simts gadiem par autobusu biļetēm naudu neiekasēs.

Viņš skrēja ātri, bet tā kā te neviens taisni pāri laukumam neskrēja, gandrīz sākās katastrofa. Burbuļi un citas automašīnas bremzēja, lidoja uz augšu, izvairījās. Vieni - lai nesaskrietos ar Koļu, citi - lai nesaskrietos ar tiem, kuri negribēja uzbraukt Koļam. Koļa ar acs kaktiņu redzēja notiekošo un skrēja vēl ātrāk. Nav zināms, kā tas būtu beidzies, ja kāds cilvēks nebūtu nolaidies uz spārniem līdz pašai zemei, nebūtu izrāvis Koļu no burzmas centra un pacēlis gaisā.

- Uz kurieni, neprātīgais bērns? - viņš diezgan nepieklājīgi uzkliedza. - Kāpēc mirt tik jaunam un sabojāt apkārtējiem garastāvokli?

- Laid! — kliedza Koļa, karājoties gaisā divus metrus no zemes. - Es uz autobusu skrienu. Ja nu aizies!

Protams, ja Koļam būtu laiks, viņš būtu izdomājis labāku versiju. Bet, kad ļoti steidzies, nākas teikt patiesību.

- Aha, viņš te vēl jokus dzen! — sašutis sacīja vīrietis ar spārniem.

Bet tomēr viņš Koļu pa gaisu aiznesa uz paaugstinājumu pie autobusiem un palaida vaļā. Koļa gandrīz nokrita, triecoties ar papēžiem pret zemi.

- Es taču varēju sadauzīties! - viņš teica cilvēkam, kurš lidinājās gaisā virs viņa, plivinādams spārnus kā spāre.

- Nebiju domājis, ka uz Zemes ir tik mīkstčaulīgi palaidņi, - sacīja vīrietis.

Un tikai tad Koļa saprata, ka vīrietis ir ģērbies tumši zilā pieguļošā formas tērpā, uz krūtīm zeltā bija izšūts Saturns ar gredzenu bet uz piedurknes bija četras zvaigznes.

"Iespējams, tas ir milicis", Koļa nobijās. "Tūlīt sāks prašņāt, kur es dzīvoju, ko te skraidelēju" ...

Taču vīrietis nebija milicis.

- Nedusmojieties, kosmonaut, - atskanēja pazīstama balss, un Koļa ieraudzīja, ka uz ietves malas turēdams rokās vienriteni stāv Koļas  vecais paziņa Pāvels. - Es pazīstu šo zēnu. Viņš laikam nedaudz apjucis, jo gatavojas maskarādei.

- Uz viņu nav iespējams nedusmoties, - sacīja kosmonauts,  - jo viņš skrēja, nedomājot par citiem. Un tā ir pati pēdējā lieta. Kur tu tā steidzies?

- Uz kosmodromu, - Koļa sacīja. - Kosmosa ceļojumi ir mans sapnis.

- Tik vieglprātīgiem cilvēkiem kosmosā nav ko meklēt, - sacīja kosmonauts.

— Es labošos, — Koļa solīja. - Darīšu visu iespējamo.

- Viņš labosies, - vecais Pāvels atbalstīja Koļu.

- Tad arī tiksimies, - sacīja kosmonauts.

- Nē! - iekliedzās Koļa. - Pagaidiet, neaizlidojiet! Dodiet man autogrāfu.

Koļa rakņājās pa kabatām, bet kabatas bija pilnīgi tukšas. Tikai vienā - divas kapeikas, bet otrā - dzēšgumija.

- Nemeklē, - astronauts iesmējās. - Paturi atmiņai.

Viņš noskrūvēja no piedurknes zelta zvaigznīti, pameta to Koļam un pacēlās gaisā.

- Paldies! - Koļa sauca viņam pakaļ.

- Zini, - sacīja vecais Pāvels, - es tevi apskaužu: pats Tālā Kosmosa kuģa "Pegazs" kapteinis Poloskovs, tev uzdāvināja savu zvaigzni. Tu maz zini, kas tā par zvaigzni?

- Nē, - Koļa sacīja.

— Katra zvaigzne apzīmē vienu ekspedīciju. Kad es biju zēns, es par to nevarēju pat sapņot.

— Mūsu laikos arī bija kosmonauti.

- Bet nebija zvaigžņu ekspedīciju.

- Mēs par to parūpēsimies,- Koļa sacīja un piesprauda zvaigzni pie piedurknes.

Vecais Pāvels pamāja Koļam, atgrūdās ar kāju un mina pedāļus savai nestabilajai mašīnai.

Koļa domāja, ka autobuss jau sen aizbraucis, bet, par laimi, tas joprojām gaidīja. Autobuss bija modernizēts, dzirkstošs, bet bez logiem, un tāpēc Koļa saprata, ka ļoti ātrs.

Virs ieejas bija uzraksts: "Pasaules Prospekts".

Koļa nolēma: lai nāk, kas nāk, un devās iekšā aiz pavecākas, sportiska izskata, nosauļojušās sievietes dzeltenā hitonā, kura izskatījās pēc grieķu dievietes. Viņš bija nodomājis atkārtot tieši viņas kustības, tad neuzrausies.

Autobusā bija gaišs, bet nebija kur apsēsties. Visi gāja uz priekšu. Koļa sekoja sievietei. Viņi izgāja pusi no autobusa, un Koļa ieraudzīja priekšā priekškaru. Un virs tā uzrakstu: "Izeja: Pasaules Prospekts". Sieviete iegāja aiz aizkara un pazuda. Koļa mirkli pagaidīja, izdarīja to pašu un ieraudzīja, ka sieviete jau kāpj lejā pa citām durvīm, kas veda ārā.

Koļa izrādījās nonācis citā laukumā, nepazīstama dārza priekšā. Sieviete nobrauca lejā pa eskalatoru. Pa autobusa durvīm jau nāca ārā jauni pasažieri. Koļa neko nesaprata, tāpēc piegāja pie meitenes baltā kombinezonā, kurai uz pleca bija izšūta liela roze, un jautāja:

- Sakiet, lūdzu, kas šī par pieturu?

- Pietura?

- Nu, kā sauc šo vietu?

- Pasaules prospekts. Vai tad neredzi, vai?

- Paldies, - Koļa sacīja un joprojām neko nesaprata.

Viņš atgriezās pie autobusa un izlasīja uzrakstu virs durvīm: “Ieeja. Uz Arbata laukumu".

Kas tad sanāk? Tātad autobuss nekur nekustas? Iekāp vienā pieturā un izkāpj jau citā? Kas tad ved?

Tad Koļa devās pie blakus autobusa. Virs tā durvīm bija uzraksts: “Ieeja. Uz Novodevičjes klosteri". Ahā, to būs viegli pārbaudīt. Koļa pazina Novodevičjes klosteri. Viņš mierīgi iekāpa autobusā, izgāja cauri pasažieru nodalījumam, cauri aizkaram un izkāpa. Un stāvēja Maskavas upes krastā, un pavisam netālu pacēlās Novodevičjes klostera sārtie mūri, aiz tiem rēgojās katedrāles kupoli un zvanu tornis. Koļa atgriezās Pasaules prospektā. Nu ko, ērts sabiedriskais transports. Kādā zinātniskās fantastikas romānā Koļa bija lasījis par nulles transportu. Tur kosmosa kuģis lec caur kosmosu. Šeit droši vien tāpat. Pie gadījuma, būs jāprecizē.

8. nodaļa Saldējuma čempions

Tagad vajadzēja aizflipot uz kosmodromu. Tā bija teicis arheologs Rrrr.

Koļa nekad nebija flipojis un nebija redzējis to darām citus. Tāpēc viņš nostājās maliņā un nolēma paskatīties.

Daži cilvēki gāja kājām, citi iesēdās caurspīdīgās bumbās, viens cilvēks piegāja pie kolonnu rindas un paņēma kaut ko no vienas. Koļa nolēma aplūkot šīs kolonnas. Vienmēr interesanti palūkoties, kur ko dod.

Kolonnas bija dažādās krāsās. Uz baltās bija rakstīts "Saldējums", uz dzeltenās - "Limonāde", uz zaļās - "Āboli", uz zilās - "Sviestmaizes", uz brūnās - "Kvass". Un pavisam bija ap trīsdesmit kolonnu, tikai Koļa nesāka tās izpētīt līdz galam, lai nedomātu, ka viņš tādas iepriekš nav redzējis. Garām gāja cilveks, uzlika pirkstu uz kolonnas augšdaļas atslēgas, un iznira glāze limonādes. Cilvēks izdzēra limonādi, nolika glāzi atpakaļ vietā, un tā pazuda iekšā. Viss skaidrs, Koļa pie sevis sacīja un devās uz balto kolonnu. Saldējums izrādījās šokolādes, ne pārāk salds, bet ēst varēja. Tad Koļa devās uz dzelteno kolonnu un uzdzēra saldējumu ar limonādi. Tad izmēģināja sviestmaizi. Sviestmaize bija ar sieru un sviestu. Tāda lieta bija jāuzdzer. Koļa uzdzēra sviestmaizei kvasu un pēc tam uz oranžās kolonnas izburtoja uzrakstu: “Banāni”. Lai būtu banāni. Koļa apēda banānu, nolika mizu atpakaļ vietā, un tā iekrita kolonnā. Koļam šāda dzīve patika, un tāpēc viņš atgriezās pie saldējuma. Pirmo reizi viņš nospieda galējo kreiso taustiņu, tagad viņš nospieda vidējo. Pa labi. Saldējums bija ar ābolu. To nācās ēst daudz lēnāk nekā pirmo, un, lai atpūstos, Koļa devās uz stāvvietu, kur cilvēki sēdās caurspīdīgajos burbuļos, lai redzētu, kas notiks ar viņiem tālāk.

Kad cilvēks pienāca pie burbuļa, atvērās apaļa lūka. Cilvēks sēdās krēslā, lūka tika pārklāta ar caurspīdīgu plēvi, un pasažieris nospieda vienu no pogām. Un tūdaļ burbulis nedaudz pacēlās virs zemes un aizlidoja.

Pārsteidza arī kas cits: tiklīdz burbulis ar pasažieri izlidoja no stāvvietas, tā vietā ielidoja tukšs burbulis un nolaidās zemē.

Koļa pienāca klāt tukšajam burbulim, bet iekšā nesēdās, tikai ieskatījās, vai uz pogām nav kādu uzrakstu. Krēsla priekšā atradās slīps panelis ar vairākām rindām pogu. Zem katras pogas uzzraksts - tomēr ar sīkiem burtiem no ārpuses nav iespējams izšķirt.

Varbūt tā viņi te arī flipo, Koļa sprieda. Bet, pirms došanās ceļojumā, vajadzēja noskaidrot, kādu saldējumu dod, ja nospiež trešo taustiņu. Viņš atgriezās pie kolonnas un nospieda. Izrādījās zemeņu saldējums, ļoti garšīgs: varbūt pat garšīgāks par ābolu. Tiesa, ēst nācās ar piepūli, un uzdzert ar vēl vienu limonādes glāzi. Koļam gribējās apsēsties un mazliet pagulēt - viņš pēkšņi saprata, ka ir noguris. Galu galā gandrīz stundu nostrādāja būvlaukumā, neskaitot citus pasākumus un staigāšanu. Koļa būtu gājis tālāk, bet uz kolonnas bija viens nepārbaudīts taustiņš. Ja nu tas kāds īpašs saldējums, kas līdz šim vēl nav izgudrots?

Ar lielām grūtībām Koļa apēda savu zemeņu saldējumu. Nepadomājiet, ka Koļa bija no vājajiem. Normālos apstākļos viņš būtu varējis apēst desmit porcijas, taču tagad steidzās, turklāt bija noguris, un, visbeidzot, pastāvīgi dzēra un ēda saldējumu kopā ar citiem produktiem.

- Pēdējais un viss, - viņš skaļi paziņoja; norija zemeņu paliekas un devās uz kolonnu automātu.

Bet, tiklīdz viņš pastiepa roku pret ceturto taustiņu, no kolonnas atskanēja balss:

- iesaku pārdomāt! Jūs gatavojaties ēst ceturto porciju, bet gaisa temperatūra tikai plus piecpadsmit grādi un tas var kaitēt jūsu veselībai.

– Še tev reize! - Koļa atbildēja kolonnai, nemaz nebūdams pārsteigts, jo viņam jau bija apnicis būt pārsteigtam. Kolonnā noteikti bija elektroniska acs. — Es varētu apēst arī desmit porcijas. Pat pie mīnus piecpadsmit.

To pateicis, Koļa nospieda ceturto taustiņu, bet saldējumu nesaņēma.

– Tā jau ir nekrietnība! - Koļa paziņoja.

- Kas noticis? - jautāja kalsns vīrietis garās, purpursarkanās biksēs un zeltīti dzeltenā apmetnī līdz ceļgaliem. - Kas tevi apbēdina?

- Palūk, - Koļa sacīja. - Atsakās man izsniegt saldējumu.

- Tas ir pazemojoši, - piekrita papagaiļa krāsu vīrietis. - Cik porcijas tu esi jau apēdis?

— Tikai trīs, — Koļa sacīja.

- Manā laikā, - sacīja vīrietis, - mēs staigājām no tirdzniecības automāta uz automātu un no katra ņēmām ne vairāk kā divas porcijas. Tiesa, kopš pagājušā gada pēc bērnu poliklīnikas rīkojuma visi saldējuma automāti savienoti viens ar otru ar kopēju atmiņas ierīci. Un katrs automāts zina, cik daudz saldējuma tu šodien jau apēdi.

- Ko ta tagad darīt? - Koļa jautāja. - Zemosimies automāta priekšā?

- Nekādā gadījumā, - attrauca svešinieks. - Es kā rajona līgas priekšsēdētājs par atgriešanos dabiskajā vidē esmu pilnībā tavā pusē.

Ar šiem vārdiem vīrietis piegāja pie automāta un nospieda pogu. Parādījās šokolādes saldējums.

- Eh, - Koļa sacīja, - es tādu šodien jau ēdu!

- Kādu tev vajag? - kalsnais jautāja, pasniedzot Koļam šokolādes saldējuma porciju.

- Vēl neesmu nospiedis galējo labo taustiņu.

Kalsnais vīrietis nospieda labo taustiņu un pasniedza Koļam saldējumu.

- Bet man priekš sevis kādu paņemt? - viņš jautāja.

- Iesaku šokolādes, - sacīja Koļa.

- Nevaru ciest šokolādi, - sacīja vīrietis un iespieda sev ābolu.

Koļa nodomāja, ka arīnviņš nemaz nevēlas šokolādi, bet svešinieka priekšā nevarēja izrādīt vājumu.

Viņi stāvēja laukuma vidū, spīdēja saule, ēda saldējumu. Koļa sāka ar šokolādes, jo baidījās, ka nevarēs to pēc tam apēst. Saldējums jau šķita bezgaršīgs. Vīrietim jau nekas – viņam tikai pirmais.

– Tu principa pēc valkā nemodernas drēbes? - viņš jautāja Koļam.

- Nē, maskarādei, - Koļa attrauca.

- Žēl, es domāju, ka  esam sabiedrotie. - Re, esmu apģērbies tā kā pirms piecdesmit gadiem?

- Var jau būt.

- Un zini kāpēc?

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka uzskatu, ka ir nepieciešams ierobežot mašīnu dominēšanu. Tās atņem mums individualitāti un audzina slinku jaunāko paaudzi, kas ir pieradusi dzīvot uz visa gatava. Kāpēc es tev palīdzēju? Jo tev piemīt īsta vīrieša īpašības. Mūsdienās zēni neēd vairāk par divām saldējuma porcijām. Klausa mašīnu. Bet tu sadumpojies.

Protams, Koļam bija patīkami dzirdēt komplimentus, taču nebija iespējams apēst šokolādes saldējumu. Koļam bija tikai viens sapnis - lai cīnītājs pret mašīnām novērstos, lai pussapēsto porciju varētu iegrūst automātā atpakaļ. Bet cīnītājam nebija nodoma aiziet. Viņš nokodās savu saldējumu un turpināja:

- Divdesmit pirmā gadsimta sākuma labajos laikos cilvēki neflipoja, negulēja uz gravitācijas matračiem un cēla mājas no cieta akmens. Tev nav ne jausmas, cik spēcīgi bija viņiem muskuļi! Bet divdesmitajā gadsimtā? Spēkavīri! Visu ar savām rokām! Nē, pasaule patiešām lēnām, bet noteikti pagrimst. Pasaki man, tev vajag to antigravitāciju, jaunekli? To dāvanu no Aldebarana. Tā ir vispār lieka greznība.

- Nezinu, - Koļa sacīja. - Es tur neko daudz nesaprotu. Bet vispār man patīk. Tikai mājas gan šķības. Lai gan arī pie tā var pierast. Šodien uzcēlām vienu māju, principā jau interesants darbs.

- Šķības! Lūk, patiesība, ko pasaka pat bērns! Kur tu esi, pagātnes līniju stingrība un harmonija! Kur jūs palikušas, vienkāršās un cēlās paneļu mājas?

- Elektron Stepanovič! - iesaucās meitene baltā kombinezonā ar uz krūtīm izšūtu rozi, ko Koļa jau bija redzējis autobusā. - Bet es jūs visur izmeklējos! Bet jūs te runājaties!

- Kas noticis? - jautāja purpurainais zelta Elektrons. - Vivārijā kaut kas?

- Gravitācijas ekrāns pazudis!  Snupsi cieš no briesmīgas pārslodzes! Jūs esat vienīgais cilvēks, kas var steidzami salabot ārpuszemes tehniku.

- Snupsi! Tas ir šausmīgi. Skrienu. Nākošreiz, puis, kad sagribēsi saldējumu, atskrien taisni pie manis, uz kosmozoo, pajautā jaunās tehnikas meistaru Elektronu Stepanoviču, un mēs visu nokārtosim.

- Fliposim? - meitene jautāja, norādot uz burbuļiem.

- Tu taču Zini, Henrieta, ka es nevaru ciest modernās tehnoloģijas, - sacīja Elektrons un no lielas somas, kas karājās pār plecu, izņēma caurspīdīgu iepakojumu, izvilka salocītus spāres spārnus un, iztaisnojot to, piestiprināja pie pleciem. - Mēs esam vecmodīgi, - viņš teica Koļam. — Lēnāk, bet uzticamāk. - Un ātri pacēlās gaisā.

Tad Koļa aptvēra, ka kaut kā pievarējis šokolādes saldējumu. palikusi pēdējā porcija. Koļa nebūtu pētnieks, ja nebūtu to pagaršojis. Viņš ļoti cerēja, ka saldējums būs bez garšas. Par nelaimi, saldējums bija ananāsu piparmētras. Atteikties no tāda būtu grēks.

Tā sagadījās, kad Koļa nokļuvis līdz burbulim, lai aizflipotu uz kosmodromu, jutās smagnējs, kā pierijusies boa, kas norijusi cūku. Viņš apsēdās krēslā un, ar grūtībām noturot acis vaļā, pabolījās uz vadības paneli ar pogām. Viss pareizi. Zem katras ielas vai vietas ir uzrakstīts: "Universitāte", "Sarkanais laukums", "Sokoļniki" un tā tālāk. Daži uzraksti Koļai neko neizteica: “Pirmais Kostuls”, “Oni dārzs”, “Sidorovska līmenis”.Bet palūk, vajadzīgais. Pat vairāk, nekā  vajag: "Kosmodroms-1", "kosmodroms-2", "Kosmodroms-šķirotava" un pat "Kosmodroms-mācību". Izmēģināsim Kosmodroms-1, Koļa nolēma. Viņš nospieda pogu, un viņa burbulis, ne sliktāks par citiem, pacēlās virs zemes, ātri uzņēma ātrumu un iemetās pāri ielai tādu pašu burbuļu straumē. Koļa saprata, ka satiksme ir pakļauta stingriem noteikumiem: burbuļi netraucē viens otram, krustojumos tie, kas lidoja pa galveno ielu, pacēlās augstāk un, it kā uz neredzama tilta, lidoja pāri tiem, kas uzlidoja no sāniem. Daži burbuļi lidinājās augstu debesīs kā bērnu baloni, un dažreiz starp tiem pazibēja spāres - cilvēki ar spārniem. Bet vēl augstāk lidoja lielie kuģi, diski, gredzeni, bumbas ...

9. nodaļa Aizlipot uz kosmodromu

Sēdeklis bija ērts, mīksts, un Koļa gandrīz aizmiga. Pareizāk sakot, viņš patiešām aizmiga, bet nepamanīja, tikai pamanīja, kad jau pamodās. Tā gadās pirmajā stundā: sēdi, raksti, domā, cīnies ar miegu, un tad pēkšņi pamosties un redzi, ka roka noslīdējusi no burtnīcas un sarakstījusi neiedomājamus skricelējumus.

Koļa droši vien pagulēja tikai minūti vai divas, bet, kad saprata, kas noticis, nobijās. Vai nu maz kas varēja notikt? Automāts ir automāts, palūk, Elektrons Stepanovičs tiem arī īsti neuzticas. Kas notiks, ja burbulis iziet no kontroles? Ātrums vairāk nekā simts kilometri.

No augšas strauji nolaidās liels burbulis. Tas pielāgojās blakus, un Koļa redzēja, ka tā pasažieris noņem rokas no paneļa un atlaižas krēslā. Ahā, Koļa nodomāja, burbulim ir jābūt manuālai vadībai. Galu galā, ja ir jāaizbrauc līdz kādai mājai, kā lai rīkojas tad?

Koļam bija taisnība. Zem pogām atradās svira, virs kuras redzams uzraksts: "Manuālā vadība".

"Nu, labi", - Koļa nolēma, - "pagaidām neizmantosim. Laika maz." Viņš paskatījās uz pulksteni virs pults. Jau otrā stunda. Traks var palikt, cik ātri laiks skrien nākotnē! Laikam vairs uz Mēnesi neaizlidot – līdz vakaram jāpaspēj mājās. Ja tēvs un māte atgriezīsies, bet viņa nebūs, sāksies tāds tracis, ka labāk mājās neatgriezties vispār.  Ir, ir trūkumi būt vienīgajam bērnam. Ja ģimenē būtu pieci, neviens nebūtu cēlis ne ausi - par vienu vairāk, par vienu mazāk...

Koļa saprātīgi nosprieda, ka manuālo vadību nedrīkst aiztikt. Taču argumentācija ir noderīga, ja tā tiek ievērota. Bet Koļa ne vienmēr pakļāvās pat saviem argumentiem. Pagāja pāris minūtes, un viņš iedomāja: “Ja es pārslēgšu burbuli uz manuālo vadību, varu pacelties augstāk un paskatīties uz Maskavu no augšas. Ļoti augstu nelidošu, un, ja kaut kas notiks, pārslēgšos atpakaļ uz automātiku. Tehnika šeit vienkārša, citādi nevienam un pat bērnam nebūtu ļauts kāpt burbuļos. Galu galā tajos lido vecenes un pat mazi bērni.

Tas jau bija riskants arguments. Bet nolieciet sevi Koļas vietā. Jūs lidjat ar jaunu transporta veidu, un šim transportam ir visdažādākās iespējas. Bet jūs atsakāties tās pārbaudīt? Ja jūs atreiksieties, tad jums nav zinātniskas domāšanas. Bet Koļam tāda bija.

Vispār viņš nolēma, ka, ja turpināt lidot tāpat kā visi, noteikti var aizmigt. Lai neaizmigtu, ir jādarbojas.

Viņš pārslēdza sviru uz manuālo vadību un uzmanīgi pabīdīja uz augšu otru, uz kuras bija uzraksts "Pacelties". Ļoti uzmanīgi. Tā, ka burbulis pacēlās tikai dažus metrus augstāk un gandrīz sadūrās ar citu, kas brauca pa pretimbraucošo plūsmu. Nē, tā nederēs. Ja jau darīt, tad  darīt! Un Koļa pagrieza sviru gandrīz līdz atdurei.

Protams, viņš iepriekš nebija lidojis ar burbuļiem, un nezināja, cik ātri tie paklausa pavēlēm. Burbulis metās debesīs, pretī pašai saulei, ar tādu ātrumu, ka zeme krita lejup un aizlika ausis. Koļa apmulsa un pavilka sviru uz leju. Burbulis sastinga. Viņš pat nedaudz saplaks no tā, kā pret viņu izturējās pasažieris. Pēkšņi novadības pults atskanēja balss, līdzīga saldējuma mašīnas balsij:

- Pasažieri, jūs rupji pārkāpjat vadības noteikumus. Ja nepārstāsiet ņirgāties par lidojošo flipu, mēs to piespiedu kārtā pārslēgsim uz automātisko vadību.

- Atvainojiet, - Koļa sacīja. - Es tā vairs nedarīšu.

Burbulis turpināja krist uz leju, un Koļa šoreiz ļoti uzmanīgi iestatīja sviru neitrālā pozīcijā. Burbulis, nomierinājies, lidoja uz priekšu simtstāvu ēku augstumā.

Koļa grozījās un skatījās uz Maskavu. No augšas Maskava šķita bezgalīga un ļoti zaļa. Tiesa, nav viegli uzminēt, kur kas atrodas. Koļa redzēja Ostankino televīzijas torni, bet blakus tam bija vēl trīs torņi, divreiz augstāki, un tie ielenca veco torni kā pamatīgi dēli vecu māti.

Uz centru Maskava saplūda zaļu un dzeltenu plankumu sajaukumā. Lai redzētu Kremli, bija jāpaceļas augstāk,.

Koļa pavilka sviru uz augšu. Viņam bija prieks sajust, kā burbulis viņam pakļaujas un paceļas pa slīpu plakni. Koļa pat nodomāja, ka varbūt būtu vērts šeit palikt vēl divas vai trīs dienas, lai izvizinātos ar burbuļiem pēc sirds patikas. Viņš pavilka sviru un atskatījās. Maskava palika tālu zemāk, bet tas nebija biedējoši. Beidzot Koļam likās, ka viņš redz Kremļa torņus, taču tajā pašā mirklī atskanēja viegla sprakšķēšana, un viss pazuda. Apkārt valdīja necaurlaidīga pelēka migla. Koļa sadzirdēja balsi:

Kas te vēl par gaisa huligānismu? Kurš laiž debesīs šitādus aklus kaķēnus? Beidziet plēst tīklu! Apturiet mašīnu!

Koļa paklausīja. Burbulis karājās biezā pelēkā miglā, un, lai kā Koļa pagrieza galvu, neko nevarēja redzēt.

- Jūs tur ko, aizmidzis? - atkal teica balss. Balss šķita pazīstama un ļoti dusmīga.

- Ko man darīt? - Koļa jautāja.

— Kā ko darīt? Nolaisties zemāk.

- Pats taču paateicāt, lai nolieku sviru uz "stop".

– Un pareizi. Jūs atkal sarautu tīklu, un pēc tam uzskrietu man virsū. Uz leju, ka es jums saku!

Koļa paklausīgi pabīdīja sviru uz leju, un burbulis sāka laisties lejup kā ātrgaitas lifts. Koļai nepaspēja saskaitīt līdz divdesmit, kad atkal uzliesmoja saule. Koļa pacēla galvu un ieraudzīja, ka virs viņa atrodas liels apaļš mākonis, kurā viņš nejauši bija ielidojis. Un, cieši ieskatoties, redzēja, ka mākonis nebija gluži parasts. Tas bija pārklāts ar tīklu, kas mirdzēja saulē, saplūda kopā ar lielu burbuli ar pasažieri. Lielais burbulis vilka aiz sevis mākoni.

- Nuka uzlidojiet pie manis, - sacīja balss. — Gribu redzēt gaisa huligānu. Tagad tevis dēļ esmu pazaudējis pusi mākoņa.

Koļa redzēja, ka no vietas, kur izkrita viņa burbulis, kā tvaiki no tējkannas izlīda pelēcīga migla.

- Atvainojiet, - Koļa sacīja. - Es nejauši.

- Tik un tā pie manis.

Koļam nekas cits neatlika kā pacelties augstāk. Viņš jau ir iemācījies kontrolēt burbuli. Un, tiklīdz viņš tuvojās velkoņa burbulim, viņa sirds kļuva mierīgāka. Burbulī sēdēja paziņa, vecais Pāvels.

— Ak, tad re kas te lido, kā grib! - sacīja vecais, arī pazinis Koļu. - Tu ko, Koļa?

- Es uz Kremli no augšas skatījos, - sacīja Koļa, - un jūs nepamanīju. Bet jūs noguris neesat? Visu rītu ar to riteņbraukšanu...

- Tu tiešām domā, ka es būtu nodzīvojis tik daudz gadu, ja neko nedarītu? Uz velosipēda bija treniņš, bet tagad velku mākoņus, jo strādāju meteoroloģijas birojā.

-  laika apstākļus prognozējat?

— Laika apstākļus prognozēja agrāk. Bet tagad mēs tos veidojam. Palūk, cik daudz mūsējo?

Un Koļa pamanīja, ka pa debesīm burbuļi velk mākoņus – varbūt simts burbuļu, varbūt vairāk.

- Rjazaņā lūdz lietu. Apsolījām līdz vakaram uztaisīt. Gribi lidot kopā ar mums?

- Paldies, es uz kosmodromu.

– Kaut kā nav redzams. Iesaku, pārslēgt flipu uz automātiku, citādi tavi manevri centrālajā postenī, iespējams, jau piefiksēti. Izdari pats, pirms to izdarīs tavā vietā. Būs kauns. Mēs taču neesam vairs nekādi bērni.

Koļa gribēja uzklausīt padomu, bet nepaspēja. Pēkšņi bez viņa ziņas svira pārslēdzās uz automātiku, un pa visu paneli izgaismojās uzraksts:

"PIESPIEDU AUTOMĀTISKĀ VADĪBA"

Burbulis ātri nolaidās zemāk, un pēc trim minūtēm jau burbuļu straumē lidoja virs pašas zemes, dodoties tālāk kosmodroma virzienā.

10. nodaļa Pasažieris uz jebkuru planētu

Koļa izkāpa no burbuļa stāvvietā pie kosmodroma. Šeit sakrājās daudz tukšu burbuļu, un, acīmredzot, tie tika vadīti no vadības telpas, lai velti neaizņemtu stāvvietu - pēkšņi vienlaicīgi gaisā pacēlās divi simti burbuļu, sakļāvās vīnogu vai varžu kurkuļu ķekaros un aizsteidzās atpakaļ uz pilsētu.

Pats kosmodroms, jāsaka, izskatījās pieticīgi. Gara, droši vien vismaz kilometra garumā, koraļļu, ne vairāk kā trīs stāvus augsta ēka. Koļa cerēja, ka tūlīt ieraudzīs kosmosa kuģu priekšgalus, kas stāvēs pret debesīm kā šķēpi. Bet tādu kuģu nebija vispār.

Turklāt starp cilvēkiem, kas izkāpa no burbuļiem, staigāja vai stāvēja pie ēkas, izkāpa no metro un nokāpa no augšas, nebija vai, drīzāk, gandrīz nebija kosmonautu formas tērpos, cilvēku skafandros, citplanētiešu, robotu, un tā tālāk - tas ir, visu to, kuriem vajadzētu būt kosmodromā. Koļa devās uz vienu no ēkas ieejām. Virs tā bija uzraksts:

"MASKAVAS KOSMODROMS-1"

"STARPPLANĒTU SATIKSME"

"Skaidrs", Koļa nodomāja. "no šejienes uz zvaigznēm nelido. skaidrs, ka lieli kuģi tiek samontēti orbītās vai ārējo planētu tuvumā. Viņš to bija izlasījis fantastikas literatūrā. Vispārīgi runājot, fantastiskā literatūra dažreiz palīdzēja Koļam uzminēt, ko viņš redzēs, vai izskaidrot to, ko viņš redzēja, bet dažreiz tas traucēja. Ak šie zinātniskās fantastikas rakstnieki, būtu vienreiz uz šejieni atbraukuši, tad nekļūdītos. Citādi ir nu gan literatūra par nākotni: raksta, bet nezina, paši ko!

Kosmodroms iekšpusē bija daudz lielāks nekā ārpusē. Kaut kā pagājušajā gadā, tas ir, pirms vairāk nekā simts gadiem, Koļa bija aizlidojis kopā ar savu vecmāmiņu uz Suhumi. Tad lūk Vnukovas lidosta bija nedaudz līdzīga kosmodromam. Te zāle un tur zāles. cilvēki kaut kur steidzas, kavē, vai, gluži otrādi, nemaz nesteidzas, jo līdz viņu reisam vēl atlikušas pāris stundas, bet viņi pasteigušies ierasties, baidījušies nokavēt. Vai arī lidojums aizkavējies sliktu laika apstākļu dēļ. Interesanti, vai lidojumi kosmosā arī aizkavējas sliktu laika apstākļu dēļ?

Koļa lēnām gāja gar bezgalīgo kasu rindu, kur pasažieri atzīmēja biļetes vai reģistrēja bagāžu un lasīja lidojumu nosaukumus, uzvedās kā tranzīta pasažieris, kurš iestrēdzis lidostā un nosit brīvo laiku. Daži reisi Koļam patika. Piemēram: Nr.234 "Starptautiskais-2", Nr.45-6 "Ganimēds", Nr.7-67 "Ciolkovska krāteris".

Koļa devās pie izziņu ekrāna un pajautāja:

— Biļetes nākamajam reisam uz Mēnesi ir?

- Pēdējais uz Mēnesi izlidoja pirms piecpadsmit minūtēm, - atbildēja informācijas birojs.

- Bet uz kurieni ir? - Koļa jautāja.

- Atvainojiet, jautājums nav saprotams, - sacīja izziņu dienests. - Uz kurieni jums vajag?

- Uz Urānu, - Koļa atbildēja, lai gan iepriekš nebija plānojis lidot uz Urānu.

- Ar kādu mērķi jūs tur lidosiet? - izziņu dienests jautāja.

"Labi, ka tikai automāts, nevis dzīvs cilvēks," nodomāja Koļa. "Tagad jau būtu paskatījies uz mani tuvāk ..." Tāpēc viņš neatbildēja uz tik netaktisku jautājumu un devās tālāk, lai noskaidrotu, kur atrodas izeja uz lidlauku.

Bet izejas, lai gan tās bija, nebija paredzētas neatkarīgam ceļotājam. Virs vienas bija rakstīts "Medicīniskā kontrole", pie citām bija kontrolieri, citos bija jāiemet žetons, lai izlaiž cauri fotoelements. "Kas te sanāk," Koļa bija sarūgtināts. "Atnāci uz kosmodromu, un ne tikai  aizlidot uz kādu planētu, pat nevar paskatīties, kā aizlido citi!"

Koļa pat nobrauca ar eskalatoru vairākus līmeņus zemāk, kur bija iekraušanas līnijas un ļoti maz cilvēku, taču viņš te neuzkavējās: lai neaizmaldītos. Koļa tieši ar visu ādu sajuta, kā skrien laiks, aizplūst, aizbēg, aizlido. Tik daudz no tā jau pazaudēts, ka nevar pat sapņot par lidojumu uz Mēnesi. Ja tikai vēl varētu aplūkot kuģi tuvplānā!

Koļa izgāja no kosmodroms un nolēma apiet ēku. Varbūt paveiksies. Tai ir taču kaut kur jābeidzas. Viņš gāja gar ēku kādas desmit minūtes. Beidzot Koļa nogriezās ap stūri, un viņa priekšā pavērās milzīgs lauks līdz pašam horizontam.

Laukumā nebija neviena īsta kosmosa kuģa, tikai diski, līdzīgi tiem ko met diska metēji. Tiesa, šie diski bija biezāki, izliektāki un katrs futbola laukuma lielumā. Tie bija kosmiskie lidojošie šķīvīši.

Virs lauka valdīja klusums, tālumā bija dzirdamas cilvēku balsis. Pilnīgi klusi kustējās arī dienesta mašīnas, kas steidzās uz un no diskiem. Pasažieru laukumā nebija. Iespējams, līdz diskiem piebrauca slēgtos autobusos vai pa kādām slēptām ejām.

Tad Koļa redzēja, ka viens no diskiem startē. Pacēlās lēnām, it kā nekas to nevirzītu, un tas pats būtu vieglāks par gaisu. Pacēlies apmēram simts metrus, disks sāka lēnām sasvērties, it kā to kontrolētu sportista roka. Un pēkšņi aizlidoja, it kā izmests no rokas, ar plakano malu šķeļot gaisu. Koļa sekoja tam ar acīm, līdz disks pārvērtās par lēcu, un tikai balta svītra debesīs norādīja, kurā virzienā tas aizlidoja.

Koļa ļoti gribēja tuvoties kuģiem. Viņš lēni un uzmanīgi gāja gar sienu uz lauka pusi, bet nebija pagājis ne divdesmit soļus, kad atdūrās pret neredzamu sienu. Kaut kas ciets un caurspīdīgs neļāva iet tālāk. Viņš aptaustīja šķērsli ar rokām – tas bija gluds un aizstiepās uz augšu, cik vien viņa rokas varēja aizsniegt.

Re kas par viltniekiem, Koļa nodomāja. Bet tad nolēma, ka šī siena nevar būt bezgalīga. Kaut kur tai var tikt cauri.

Un viņš atkal izgāja uz celiņa un devās tālāk no stacijas uz priekšā redzamajām ēkām.

Viņš domāja, ka, ja jautās, ko viņš te dara, viņš teiks: eju un skatos uz kuģiem. Un tur nav nekā slikta. Bet neviens viņam neko nejautāja.

Koļa sasniedza ēkas un apstājās vienas, mazākas par pārējām priekšā. No turienes skanēja balsis.

Koļa ieskatījās iekšā. Lielā istabā ar kupolveida griestiem stāvēja vairāki zēni un meitenes, daži vecāki par Koļu, citi viņam līdzīgi. Viņi saspiedās ap zemu galdu, uz kura kaut kas stāvēja. Ja nekad neesi redzējis lietu un tai ir neparasta forma, tad labāk to saukt par "kaut ko",  nekad nenokļūdīsies.

Neviens nepamanīja, kā Koļa ienāca un pievienojās bērniem. Viņš stāvēja un skatījās, vai no šejienes ir izeja uz lidlauku. Beidzot ieraudzīja durvis un gribēja klusi aiziet pa tām, kā neliela auguma pusaudzis, ļoti sprogains, it kā salokots, pamanīja Koļu un jautāja:

- Kur tad tu? Tur taču vakuums.

- Bet es gribēju iziet uz lidlauku, - sacīja Koļa.

- Un kāpēc tev tur vajag?

- Vienkārši tāpat vien. - Un, lai cirtainais vairs neuzdotu nekādus jautājumus, viņš pajautāja pats: - Bet ko jūs te darāt?

- Vai tad neredzi? - zēns bija pārsteigts. – Strādājam.

– Skaidrs, ka strādājat. Bet pie kā?

- Pie pavadoņa. Vai tad neizskatās?

- Izskatās, - sacīja Koļa. — Modelis?

- Kas mēs, mazi bērni? Parasts sakaru pavadonis, saskaņā ar skolas mācību programmu. Vai tad jūsu skolā tādus napalaiž?

- Es Konotopā mācos, - sacīja Koļa. - Es esmu vēsturnieks.

- Dīvaini, - sacīja sprogainais. – Ka tev tāda vienpusīga izglītība!  Milena Mitina arī no Konotopas?

Bet šoreiz Koļa attapās ātri.

- Viņa taču no Kostromas, - viņš teica.

- Piedod, - sprogainais teica. – Tev patīk mūsu pavadonis?

- Jā.

– Mēs draudzējamies ar vienu skolu Austrālijā. Viņiem skolā spēcīgi dabaszinātnieki. Mēs audzējam ogu kultūras, lai tās varētu augt vakuumā ar saules enerģiju. Vari iedomāties, cik tas būs nepieciešams uz asteroīdiem!

— Ļoti nepieciešams, — Koļa piekrita.

– Palaidīsim, un mums būs pastāvīgs sakaru kanāls ar Austrāliju. Jebkurā brīdī būs iespēja aprunāties, apmainīties pieredzē, parādīt, kādi sasniegumi mums ir.

- Kad jūs to palaidīsiet?

Gaidām kad atbrauks robota ratiņi. Šodien uz Mēness festivālu aizlidoja daudz cilvēku, tāpēc starts aizkavējās.

- Uz lauku iziesiet? - Koļa jautāja.

- Noteikti. Nepieciešams uzstādīt pavadoni uz gravitonu pacēlāja, lai tas varētu to nogādāt orbītā.

- Kur tad jūsu skolotājs?

Viņš gaida laukumā.

Koļa saprata, ka viņam radusies laba iespēja tikt laukumā. Taču steigties nedrīkstēja.

- Paklau, - viņš teica, - kas tā par sienu uzcēlta ap kosmodromu? Šķiet, ka tādas pagājušajā gadā nebija.

- Pareizi. Pagājušajā gadā bija parastā koraļļu, ļoti skatu bojāja. Tagad spēka lauks uzstādīts.

- Kam ta tas?

- Ko tu ar to domā? Pret tādiem kā mēs abi uzstādīja. Domā, pasaulē maz muļķu, kuri vēlas aizlidot uz Marsu? Bet ko darīs uz Marsa neizglītots bērns? Bet lien un lien.

- Bet tev ko, nekad negribējās aizlidot uz Marsu? - Koļa jautāja.

- Man? Es uz Marsu lidošu tad, kad varēšu tur būt noderīgs, - sacīja sprogainais. – Tāpēc tagad mācos.

- Netici tu viņam, - sacīja kāds cits vecāks puika. - Viņš ne tikai gribēja aizlidot uz Marsu, bet pat ielavījās kravas kuģī. Labi, ka laikā izvilka, pretējā gadījumā būtu izplatījumā sasalis.

- Pirmkārt, es toreiz vēl biju mazs, - apvainojās sprogainais, - tas taču bija vairāk nekā pirms diviem gadiem. Un, otrkārt, es neesmu tāds nejēga, lai kāptu kravas baržā. Es pasta kuģī ielīdu.

- Bet kas, pasta kuģī var aizlidot uz Marsu? - Koļa jautāja, zaudējis piesardzību.

Sprogainais aizdomīgi paskatījās uz viņu un jautāja:

- Starp citu, kāpēc tu šeit esi atnācis?

- Ah, tāpat vien. Paskatīties uz pavadoni. Būs jāpastāsta Konotopā pārējiem.

Sprogainais, acīmredzot, nenoticēja un bija gatavs uzdot jaunus nepieklājīgus jautājumus, bet tad siena pašķīrās uz sāniem, un telpā parādījās kravas robota ratiņi. Vienkārši ratiņi, platforma, kas slīdēja virs zemes. Bet, kad platforma pietuvojās galdam, no tās izvirzījās metāla taustekļi, kas vienā sekundē uzmanīgi satvēra pavadoni un pārcēla to uz platformas. Ratiņi devās uz lidlauku, un visi bērni aizsteidzās pakaļ tiem. Un par Koļu aizmirsa. Viņš sekoja.

Koļa sekoja ratiņiem, līdz ieraudzīja, ka pretī nāk citi līdzīgi ratiņi, uz kuriem stāvēja skaista vāze divu cilvēku augstumā. Vāze bija pārklāta ar caurspīdīgu vāku.

Šī tikšanās bija ļoti laikā. Koļa nedaudz atpalika no pārējiem, un, kad ratiņi ar vāzi bija blakus, viņš paslēpās aiz tiem un gāja blakus vāzei, it kā vāze būtu viņam piederoša un viņš to sūtītu vecmāmiņai uz Jupiteru. Neviens nepamanīja, kā Koļa pazuda.

Tagad vajadzēja tikt tuvāk kādam kuģim. Nē, tajā brīdī Koļa nedomāja, ka līdz vakaram vēl paspēs tikt mājās. Bet, ja jau esi lidlaukā, kuru tik rūpīgi sargā no kosmosa "zaķiem", tad vajadzētu vismaz pieskarties īstam kosmosa kuģim.

Ratiņi ar vāzi piebrauca diskam, kas stāvēja tālāk no pārējiem. Tas Koļu apmierināja. Droši vien vāzi vajadzēs iekraut, un ja iekraut, tad kuģī. Un ja kuģī, tad tam būs iespējams pienākt klāt.

Un tā arī notika.

11. nodaļa "Zaķi" vāzē

Ratiņi uzmanīgi nobremzēja un apstājās atvērtās lūkas priekšā. Tuvumā disks šķita neticami milzīgs. Futbola vārtu lieluma lūka melnēja zem diska malas, un no tās līdz zemei bija nobrauktuve, kas bija labas šosejas platumā, pārklāta ar rievotu plastmasu, lai neslīdētu.

Pie nobrauktuves ratiņi apstājās. Koļa notupās aiz tiem, lai cilvēki, kas saņems kravu, viņu nepamanītu. Bet neviens no kuģa neiznāca. Tā vietā ratiņi, it kā pēc pavēles, piesardzīgi, pieturot vāzi ar taustekļiem, uzripoja augšup pa nobrauktuvi.

Bija nepiedodami palaist garām šādu iespēju. Tā kā Koļu neviens līdz šim nav pamanījis un apturējis, vai tiešām viņš neieskatīsies iekšā? Nu, vismaz ar vienu aci, vismaz vienu minūti. Un tad taisni uz mājām.

Kad Koļa uzkāpa uz nobrauktuves, viņš ieraudzīja nūju ar trim kājām un uzrakstu uz tā: “Maskava - Marsoports. Pasta sūtījumi. Nr. 986-2".

Koļa uzreiz atcerējās cirtainā teikto. Viņš teica, ka ar pasta sūtījumu kuģi var lidot, jo tur ir silti. Tas nenozīmē, ka Koļa grasījās lidot. Tikai atcerējās.

Ratiņi uzbrauca augšā pa nobrauktuvi un nošūpojās, ieveļoties kuģī. Tiem pretī brauca citi, tukši. Koļa domāja, ka tad, kad ratiņi noņems vāzi, viņš varēs nobraukt atpakaļ.

Ratiņi apstājās zemā, plašā, vāji apgaismotā zālē. Tiklīdz Koļa gribēja doties tālāk, no ratiņiem atskanēja balss. Balss bija mehāniska, neizteiksmīga.

- Kravas-sūtījums-numurs-divpadsmit-trīs-robotu-ratiņi-četrdesmit četri-kur-nolikt-kravu-gaidu-informāciju.

Un tad no augšas nāca atbilde:

— Ratiņi četrdesmit četri nav informācijas jūsu kravu gaidiet rīkojumus otrajā kravas nodalījumā.

Ratiņi atkal sāka kustēties. Līdz šim Koļa neko interesantu nebija redzējis. Pat nevienu cilvēku nesatika. Ratiņi no lielās zāles pārbrauca uz citu, mazāku, kur jau stāvēja kaut kādas kastes. Tur bija gaišāks, un no kaut kurienes pūta vēss, sauss vējš.

Koļa paskatījās apkārt. Šķietami aiz ziņkārības, bet patiesībā viņa acis meklēja vietu, kur paslēpties. Un tā, kad acis atrada lielu tumšu nišu starp kastēm, Koļas kājas, atļauju neprasot, uzreiz devās uz šo tumšo nišu, kamēr Koļas galva izlikās neko nemanām. Tāpēc varam teikt, ka Koļa pilnīgi pret savu gribu nokļuva tumšā spraugā starp kastēm.

Viņš stāvēja un sāka strīdēties ar sevi. Viena Koļas puse pieprasīja, lai viņš nekavējoties dodas atpakaļ, tiklīdz ratiņi izkraus vāzi, bet otra nevēlējās par to ne dzirdēt. Pat vietējiei nevarēja tikt uz kuģa, bet viņš tika. Un, ja kādam no puišiem mājās pateiktu, ka viņš ticis uz kosmosa kuģa, kas grasījās lidot uz Marsu, un aizgājis no turienes tikai tāpēc, ka mamma sāks uztraukties, tad puikas nobeigsies no smiekliem. “Tāda iespēja vairs neradīsies. Bet nav zināms, cik ilgs laiks nepieciešams, lai aizlidotu uz Marsu, apgalvoja pirmā puse. "Varbūt veselu mēnesi. Tātad  var nomirt badā." Un otra puse atbildēja: “Nekā tamlīdzīga. Kad būšu izsalcis, iziešu no šejienes, aiziešu uz kapteiņa tiltiņu un visā atzīšos. Teikšu, ka esmu no Konotopas, gribu apmeklēt Marsu. Teikšu, ka esmu bārenis un man nav neviena, kas par mani uztrauktos. Manis dēļ viņi visu kuģi nepagriezīs atpakaļ. Nu, ja arī pagriezīs, tad vienalga es jau būšu pabijis kosmosā. Pats pirmais no skolas.

Kamēr Koļa strīdējās ar sevi, viņš ieraudzīja pārsteidzošu skatu.

No vāzes platā kakla parādījās apaļa cilvēka galva. Galva bija pilnīgi apaļa un pilnīgi plika. Galva paskatījās apkārt un pazuda. Koļa pirmo reizi pa visu dienu bija nobijes.

Atkal parādījās galva, tad resni pirksti ieķērās vāzes malā, un ārā ar grūtībām izkāpa no vairākām bumbām veidots cilvēks. Galva - bumba, vēders - bumba, pat rokas viņam bija - bumbas. Visvairāk viņš izskatījās pēc pārbarota zīdaiņa. Viņš bija ģērbies melnā svīterī, dzeltenās biksēs līdz ceļgaliem un stipriem zābakiem kājās.

Resnais pārmetās pāri vāzes malai un noslīdēja uz vēdera gar tās noapaļoto malu. Ratiņi nedaudz nošūpojās un jautāja:

- Kas-notiek-kas-notiek?

Bet balss zem griestiem atbildēja:

- Viss-kārtībā-pagaidiet-instrukcijas-gaidu-informāciju.

Resnais uzsita ar pirkstu locītavām pa vāzes sāniem, un tad no tās iznira otra galva, ļoti kalsna, uz tieva kakla un maza, kā pirmklasniekam - teicamniekam. Resnais pacēla rokas un palīdzēja tievajam nolēkt lejā.

Tas viss izskatījās kā ilustrācija pasakai "Ali Baba un četrdesmit laulītāji". Arī tur laupītāji slēpās podos, tikai pēc tam tos nogalināja.

Resnais un tievais kādu laiku stāvēja uz ratiņu malas, tad nolēca no tiem un skrēja tieši uz to tumšo spraugu starp kastēm, kur slēpās Koļa. Koļa ātri ierāvās dziļāk un atrada šauru spraugu starp kastēm un sienu. Viņš iespiedās tajā un sastinga, mēģinot elpot bez skaņas.

Nu gan iestrēdzis! Kamēr viņi neizies ārā, viņam arī neiziet. Un protams - viņi arī ir "zaķi" un arī nemanot grib aizlidot uz Marsu. Bet, ja to dara cilvēks, kuram ir divpadsmit gadi, to kaut kā var izskaidrot, it īpaši, ja viņš ir no cita laikmeta. Bet, kad pa "zaķi" brauc pieaugušie, to  izskaidrot ir grūtāk. Turklāt Koļa baidījās no šiem cilvēkiem - viņam tie nemaz nepatika.

No augšas atskanēja balss:

- Robots-ratiņi-četrdesmit-četri-krava-piegādāta-šeit-kļūdaini-vāze-paredzēta-dāvanai-aldebarans-atgriezt-kravu-uz-galveno-noliktavu-kā-sapratāt-uztveru.

- Sapratu, - ratiņi atbildēja. — Krava-izmainīta-svars-mīnus-simt-deviņdesmit-trīs-kilogrami-seši-simti-astoņdesmit-divi-grami-iespējams-pazaudēta-pārvadājot-lūdzu-pārbaudīt.

Koļa iztēlojās, kā ratiņi taustās pa grīdu un meklē kaut ko nokritušu, bet apkārtne visa tukša. Simt deviņdesmit trīs kilogramus svēra "zaķi".

- Jūs-sapratu, - teica balss no augšas. - Ziņošu-dispečeram-palieciet-uz-vietas.

Pavisam netālu no Koļas tumsā sarosījās viņa kaimiņi. Viņi sačukstējās kaut kādā nesaprotamā valodā, kas sastāvēja tikai no līdzskaņiem. Tas izklausījās apmēram šādi:

- Khšš-mššš-frk-pš-krr-šš,- čukstēja viena balss, augsta un spalga.

- ššpš-VPRRR-KKTTT-Cc, - atbildēja cita, dobja.

"Aha," Koļa nodomāja, "satraukušies esat, balodīši! Tūlīt jūs noķers." Viņš pilnībā aizmirsa par sevi, nez kāpēc ļoti gribēja, lai uz Marsu neļautu lidot tiem citiem.

Ārā atskanēja ātri, neskaitāmi soļi, it kā noliktavā būtu ieskrējis vesels pulks rūķīšu. Aha, mūsējie, Koļa nodomāja. Resnais un tievais apklusa, paslēpās.

Pa visu noliktavu dipēja soļi, un pēkšņi vieta starp kastēm tika spilgti apgaismota. Koļa uzmanīgi ieskatījās spraugā starp augšējo un apakšējo kasti un redzēja, kā mazi daudzkājaini un daudzroku roboti ieskrien nišā, kurā slēpās "zaķi". "Zaķi" atkāpās līdz pašai sienai, un resnais pat mēģināja iespiesties spraugā, kur slēpās Koļa, taču viņam tas neizdevās. Kad Koļa atkal paskatījās ārā, viņš redzēja, ka viņa kaimiņi izmisīgi cīnās, cenšoties nokratīt robotus, taču tika cieši satvērti un izvilkti laukā. Pēc minūtes atskanēja mehāniska ratiņu balss:

— Atrasti-divi-cilvēki-slēpās-starp-konteineriem-negribēja-iziet.

— Nosveriet-tos-kas-slēpās-ziņojiet.

Un tad Koļa redzēja, kā mazie roboti pacēla cilvēkus gaisā.

Viena balss teica:

- Mana-cilvēka-svars-četrdesmit-trīs-kilogrami-seši-simti-astoņdesmit-divi-grami.

Otrā balss teica:

- Mana-cilvēka-svars-simts-piecdesmit-kilogrami-nulle-gramu.

Trešā balss teica:

- Summa-kopā-simt-deviņdesmit-trīs-kilogrami-seši simti-septiņdesmit-divi-grami-precīzi.

Ratiņu balss teica:

- Svars-atbilst-pazaudētajam.

Balss no augšas teica:

— Turiet-cilvēkus-līdz-ierodas-sargs.

Koļam neviens nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš ar ratiņiem nebraukāja. Mazie roboti turpināja turēt resno un tievo virs grīdas, kā Herkulss Atlantu, to grieķu spēkavīru, kurš turēja debesis. “Zaķi” bija sašutuši un sasaucās viens ar otru savā valodā: “Khrršš! Pššš!"

Telpā ienāca sargs. Viņš bija zilā formas tērpā ar uz piedurknes tieši virs zvaigznes, tādas pašas kā Koļam, uzšūtu komētu.

- Laidiet viņus vaļā, - viņš pateica.

Resnais apsēdās uz grīdas, bet tievais noturējās kājās.

- Tā ir nekaunība! - teica resnais. - Tā ir ņirgāšanās! Kādas tiesības jums bija, uzrīdīt mums šos ķēmus?

- Es jums labāk pajautāšu, ko jūs darījāt kravas noliktavā, - atbildēja dežurants. — Un kā jūs te nokļuvāt?

- Mēs iegājām, - sacīja tievais, - apbrīnot kuģi.

"Viņš melo!" - Koļa gandrīz iekliedzās, bet atturējās. Viņš pats nav labāks, iekļuvis tādā kompānijā!

– Un kādā konkrētā veidā? - sargs jautāja.

- Vienkārši ienācām, - teica tievais.

- Bet es domāju, ka jūs ienācāt šeit vāzē, - sacīja sargs.

- Nu un, kas tur slikts? - resnais bija sašutis. - Katrs brauc ar ko grib.

- Un uz kurieni jūs brauksiet?

- Ļaujiet man jums visu paskaidrot, - sacīja tievais, - lai vairs nebūtu pārpratumu. Manam draugam uz Plutona ir veca māte. Nu apstiprini taču!

Resnais tūliņ kļuva ļengans, sāka šņukstēt un vaidēt:

- Jā, jā mani uz Plutona gaida mana vecā māte. Viņai ir dzimšanas diena. Viņai ir deviņdesmit gadu. Mamma man atsūtīja izsaukumu uz Plutonu, jo dzimšanas dienu bez mīļotā dēla nosvinēt nav iespējams.

- Redziet nu, - sacīja tievais, - kā viņš pārdzīvo!

- Turpiniet, - sacīja sargs.

- Vai tiešām viņš tic? - Koļa bija pārsteigts.

- Tāpēc mēs salīdām vāzē, - sacīja resnais. - Jo uz jūsu kuģa nebija vietu.

- Un kur, jūsuprāt, dodas šis kuģis?

- Uz Plutonu.

– Jūs maldāties. Šis ir pasta kuģis uz Marsu.

— Ak bēdas! — iesaucās resnais. - Un uz Zemes joprojām ir iespējamas šādas kļūdas?  Mūs gribēja nosūtīt uz Marsu!

- Mēs negribējām jūs nekur sūtīt, - sacīja dežurants. - Pagaidām jūs vispār paliksit uz Zemes. Es nebrīnītos, ja uz kuģa uzkāptu bērns, bet, kad pieaugušie sarīko šādus jokus, tie, maigi izsakoties, ir nesaprotami. Starp citu, ko jūsu vecā māte uz Plutona dara? Plutons ir zinātniska stacija, nevis sanatorija.

- Viņa māte, - sacīja tievais, - nav nekāda pensionāre. Viņa ir eksperte ūdens iegūšanā no vakuuma.

- Nu ja jau kļūdījāties ar kuģi, es likšu robotiem jūs pavadīt līdz kosmodroma dispečeram, un viņš jums palīdzēs dabūt biļeti uz īsto kuģi un parūpēsies, lai jūs neapmānītu nevienu citu. Uz redzēšanos. Un uzskatiet ka jums paveicās: lidojuma laikā šī noliktava ir hermētiski noslēgta, un temperatūra šeit ir kā vakuumā visas trīs dienas.

Ak, cik mēs esam pateicīgi par izglābšanos! — unisonā iesaucās "zaķi". Mēs nekad neaizmirsīsim jūsu laipnību. Un neapgrūtiniet robotus, viņiem tāpat jāstrādā. Mēs stacijā atgriezīsimies paši.

- Nē, ko jūs! - Sargs iesmējās. - Ar robotiem jūs neaizmaldīsieties. Un es arī būšu mierīgs.

Koļa no savas slēptuves redzēja, kā sargs aizvadīja resno un tievo līdz izejai, un apstājās tur, vērodams, kā viņi nokāpj pa nobrauktuvi.

— Kas tur bija? - Koļa izdzirdēja citu balsi.

pie dežūrējošā virsnieka piegāja gara auguma kosmonauts, tas pats kapteinis Poloskovs, kurš Koļam uzdāvināja zvaigznīti.

- Dīvains stāsts, kapteini, - sargs atbildēja. - redzat tos divus cilvēkus, kas aiziet pāri lidlaukam?

- Tos tur?

- Šie cilvēki nokļuva uz kuģa, paslēpušies vāzē, kas kļūdaini tika nogādāta uz borta pie mums.

- Kļūdaini?

- Jā. To bija paredzēts nosūtīt uz Plutonu. Zinātnieku atpūtas klubam. Un viņiem arī vajadzēja uz Plutonu. Stāsta, ka vienam no viņiem tur dzīvojot veca māte, kurai aprit deviņdesmit gadu.

– Kaut kādas muļķības! - Kapteinis Poloskovs teica.

- Es arī tā domāju.

- Kaut kas viņos man šķiet pazīstams. It kā būtu redzējis. Bet neatceros kur. Starp citu, vai pie mums neielavījās vēl kāds “zaķis”? Tilpnes pārbaudījāt?

- Neuztraucieties, kaptein. Pirms izlidošanas iziešu cauri visām tilpnēm ar biomeklētāju, un no manis neslēpsies neviena pele.

- Nu labi,- sacīja kapteinis. - Tad iesim uz kapteiņa tiltiņu un ziņosim par visu dispečeram.

Kosmonauti aizgāja, un Koļa saprata, ka nevarēs uz kuģa palikt ne minūti. Pienācis laiks doties mājās.

Viņš uzmanīgi izlīda no savas slēptuves un noskrēja lejā pa nobrauktuvi. Paslēpies netālu ēnā zem diska, Koļa sagaidīja robota ratiņus un, slēpdamies aiz tiem, kā aiz vairoga, ātri sasniedza staciju.

Viņam atkal paveicās. Uz laukuma pie stacijas bija liels ļaužu pūlis, kuri kādu sagaidīja. Spēlēja orķestris, un pār pūli plīvoja plakāti:

"Laipni lūgti, Milena Mitina!"

No liela zila diska sāniem izlidoja burbulis, un no tā izkāpa skaista sieviete ar nedaudz uzrautu degunu, un visi sāka klaigāt:

- Urrā! Laipni lūdzam!

Koļa arī kliedza “Urā”, lai neatšķirtos no pārējiem.

Sieviete piegāja pie pūļa un sāka sveicināties ar sagaidītājiem. Tā viņa pasniedza roku arī Koļam.

Milēna Mitina bija uzvilkusi garu, nedaudz spīguļojošu, grieķu tunikai līdzīgu kleitu.

- Lai dzīvo mūsu lieliskā dziedātāja! - kliedza no pūļa.

- Un tev patīk, kā es dziedu, zēn? - viņa jautāja.

- Ļoti, - sacīja Koļa. – Es atbraucu no jūsu dzimtās pilsētas Konotopas, lai jūs sagaidītu.

- Bet es nekad neesmu bijusi Konotopā, - Milena Mitina bija pārsteigta. — Esmu no Kostromas.

— Pareizi, — Koļa sacīja. Esmu vēsturnieks un tāpēc ļoti izklaidīgs. Es atbraucu no Kostromas.

Citi cilvēki jau sniedza Milenai rokas.

- Iedodiet savu autogrāfu, - sacīja Koļa, kurš jau bija pilnībā nomierinājies un priecājās, ka ticis prom no kosmosa kuģa.

- Man nav ar ko rakstīt, - sacīja Milena. - Tāpēc ņem par piemiņu.

Viņa pasniedza Koļam skaisti pulētu,  plakanu akmeni.

– Šo akmeni atradu okeāna krastā uz planētas Bruskas, kur uzstājos ar koncertu.

- Paldies, - Koļa sacīja.

Pūlis satvēra Milenu Mitinu un aizvilka uz staciju. Koļa gāja aiz muguras, iebāza no viņam nezināmā zvaigznāja planētas Bruskas suvenīru kabatā.

- Jaunais cilvēk, - Koļu apturēja pieaugusi meitene kimono ar dzērvēm, - mainīsimies. Es krāju visu, kas saistīts ar Milenas Mitinas dzīvi. Ko jūs vēlaties par šo akmeni?

- Neko, tā taču dāvana, - sacīja Koļa.

- Es jums uzdāvināšu zvaigžņu pulksteni, Marsa pastmarku kolekciju, dzīvu ziggli…

- Nē, - atbildēja Koļa, - pie mums dāvanas nemaina.

Viņš iegāja stacijas ēkā un pēc trim minūtēm atkal atradās burbuļu stāvvietā.

12. nodaļa Pirātu neveiksmes

Ja atbraukt svešā pilsētā uz īsu brīdi, tad vienas dienas laikā var apskatīt dažas ielas, pat kādu satikt, apmeklēt muzeju un vēl ko citu. Bet diez izdosies saprast, kā cilvēki te dzīvo, kādas rūpes, nepatikšanas un prieki viņiem ir. Tāpēc visu var pārprast.

Tas ir, ja ierodies citā pilsētā. Bet kas būs, ja nonāc pilnīgi citā pasaulē, kā Koļa?

Koļa staigāja pa ielām, redzēja dažādas lietas, satika cilvēkus un nekavējoties no viņiem izšķīrās. Viņš kaut ko saprata – ne viss taču izmainās simts gados. Bet Koļa daudz ko neredzēja un nesaprata. Viņam šķita, ka pēc simts gadiem cilvēki dzīvos bezrūpīgi un jautri. Viņi darīs to, kas ienāks prātā, dosies uz maskarādēm, lidos ar spārniem un ceļos uz citām planētām. Bet viņš nākamības cilvēku dzīvē nesaskatīja nekādas grūtības vai šķēršļus. Tā nu sanāca. Bet, protams, bija grūtības un šķēršļi. Gan citādi, nekā mūsējie, gan tādi paši arī. Protams, neviens Koļu nemaldināja, neko neslēpa - galu galā visi viņu uztvēra par savu laikabiedru. Bet vienā dienā var redzēt tikai to, kas atrodas virspusē.

Un nav pārsteidzoši, ka Koļa, redzot kuģī resno un tievo, kas slēpās aiz kastēm, nesaprata, kas tie par cilvēkiem. Tiesa, neuzminēja arī jaunais sardzes dežurants uz kuģa. Bet kapteinis Poloskovs satraucās, gandrīz pazina viņus, bet viņi jau bija gabalā.

Bet redzēja viņus kapteinis Poloskovs pirms diviem gadiem, kad viņš kopā ar Maskavas zoodārza ekspedīciju lidoja ar kuģi Pegazs, lai savāktu uz citām planētām retus dzīvniekus un putnus. Starp citu, šajā ekspedīcijā piedalījās arī meitene Alise, kuru līdzi bija paņēmis viņas tēvs, zooloģiskā dārza direktors.

Ceļotājiem bija jāpiedzīvo daudz piedzīvojumu un jāsastopas ar kādu nepatīkamu kompāniju – kosmosa pirātiem. Un kas gan tur pārsteidzošs? Iepriekš, kad kuģi brauca pa jūrām, arī pirāti kuģoja pa jūrām un okeāniem. Laika gaitā uz Zemes parādījās telefoni, radioaparāti, ātrgaitas kuģi un lidmašīnas, pirātiem vairs nebija kur passlēpties, izbēgt no vajāšanas, un viņi uz Zemes pazuda. Cita lieta kosmosā. Arī Galaktiku var salīdzināt ar okeānu, tikai tā ir miljardiem reižu lielāka. Tāpat kā salas, pa to ir izkaisītas planētas, kā arhipelāgi - zvaigznāji. Bet viss pārējais ir tuksnesis, uz kura peld kosmosa kuģi.

Galaktikā dzīvo dažādas tautas. Tāpat kā kādreiz uz Zemes, līdzās dzīvo attīstītas tautas, atpalikušās tautas un pat mežoņi. Ir Galaktikā  pat tādas planētas, kuru iemītniekiem joprojām nav ne jausmas, kā var nekarot savā starpā.

To arī izmanto kosmosa pirāti. Viņiem vajadzīga nauda un rotaslietas, greznība un izklaide. Bet visvairāk – vara pār pasauli. Savulaik šādi pirāti bija īsta katastrofa, taču kādu dienu Galaktikai tas apnika. Tās iedzīvotāji ķērās pie tā nopietni.

Visas Galaktiskās savienības planētas apvienoja spēkus, speciāli uzbūvēja vairākus ātrus kreiserus, un sākās karš pret pirātismu. Dažus mēnešus vēlāk tika izķerti gandrīz visi pirāti, atrastas viņu bāzes, un pat tika atdoti īpašniekiem daži salaupītie dārgumi. Bet daži no izsmalcinātākajiem un viltīgākajiem kosmosa laupītājiem paslēpās. Un viņu vidū bija divi slaveni bandīti. Vienu sauca Veseļčaks U. Viņš bija tik resns, it kā būtu izgatavots no tauku bumbiņām. No pirmā acu uzmetiena viņš varētu šķist laipns un runīgs resns cilvēks, taču tā būtu liktenīga kļūda. Neviens, pat viņa tuvākie draugi, nevarēja uzticēties Veseļčakam U. Viņš pat savu māti pārdeva verdzībā uz kādas atpalikušas planētas. Tiesa, tas bija pašā viņa karjeras sākumā, jo tad, kad kļuva bagāts, viņš atcerējās savu māti un aizlidoja uz šo planētu, lai viņu izpirktu. Bet izrādījās, ka līdz tam laikam māte pati bija atpirkusies no verdzības, kļuvusi par Skudru kalna grāfistes karalieni un sagaidīja savu mīļoto dēlu tā, ka viņš ar visu savu kuģi knapi aizbēga nedabūjis kāvienu.

Veseļčaks U uzskatīja sevi par lielu viltnieku. Un, ja nebija neviena, ko pārmānīt, tad viņš apsēdās spēlēt kārtis ar sevi un pats sevi apspēlēja, vienlaikus izmisīgi krāpjoties.

Pavisam savādāks bija viņa draugs Kriss no mirušās planētas Krokrisas. Krokrisieši vienmēr karoja, viņi nezināja nekādu citu nodarbošanos. Viņi karoja tik ilgi, līdz apkāva viens otru, pēdējie no viņiem paslēpās tumšā pazemes alā. Krisam apnika skraidelēt pa pazemes labirintiem, un viņš iestājās pirātos. Un kļuva par ļaunāko un nežēlīgāko ļaundari visā Galaktikā.

Kriss no Krokrisas vienmēr ģērbās sintētiskā apvalkā. Visbiežāk viņam patīk tēlot mazu, sīku, skumīgu cilvēciņu. Taču zem šī čaumalas atradās kukainis ar spalvainām kājām, apaļu ķermeni un asiem, durstīgiem nagiem. Uz muguras tam ir mazi spārni, lai dūktu un apdullinātu ienaidnieku. Turklāt Krisam bija aste, kuras galā - indīgs dzelonis. Tiesa, šī inde iedarbojas tikai uz citiem krisiem.

Kad gandrīz visus pirātus izķēra, šie divi bandīti apvienoja spēkus, lai gan iepriekš bija naidojušies. Kopš tā laika, jau piecus gadus, viņi kopā klaiņo pa Galaktiku. Viņiem jāslēpjas. Vēl nesen viņiem bija savs kuģis un pat vairāki rokaspuiši, bet, kad "Pegaza" ekspedīcija ar trīs kapteiņu palīdzību viņus sakāva, pirāti kļuva pavisam nabadzīgi. Viņiem izdevās izbēgt no atmaksas, taču divus gadus viņiem bija jāslapstās uz tālām planētām. Aiz izmisuma viņi aizbrauca pēc atbalsta pie Veselčaka U mātes, taču viņai nebija vajadzīgs dēls neveiksminieks, un viņus padzina.

Un vajadzēja tā sagadīties, ka Koļa, uz vienu dienu nokļuvis nākotnē, satikās tieši ar Veselčaku U un Krisu, lai gan, protams, viņam nebija aizdomu, ka tiem ir tik vētraina biogrāfija.

Pirāti uz Zemes ieradās no rīta un nebija gaidījuši, ka šeit uzkavēsies ilgi. Viņi baidījās, ka viņus uz Zemes tūlīt noķers, un viņiem vajadzēja atrast kādu kuģi, kas viņus nogādātu uz Plutonu. Uz Plutona strādāja neliela ekspedīcija, un drīz no turienes uz Zemi vajadzēja doties ar zeltu piekrautam kuģim. Galu galā taču labi zināms, ka uz Plutona vairāk zelta nekā granīta.

Viss viņiem izdevās, un, ja ne datora kļūdas, viņi būtu aizlidojuši uz Plutonu, sagrābuši kuģi un ar zelta kravu aizbēguši kosmosā. Vai varbūt viņiem tas nebūtu izdevies. Nav zināms. Bet, kad viņi ielīda vāzē, ratiņi noraidīja tās svaru uz dispetčeru telpu. Un svars izrādījās par simts deviņdesmit trīs kilogramiem virs normas. Dispečerdienests pārbaudīja sarakstus un konstatēja, ka tas ir kāda konteinera svars, kas jānosūta uz Marsu, un nosūtīja ratiņus uz Marsa pasta kuģi. Pirāti nebija ņēmuši vērā šo neveiksmi un zaudēja.

Atmaskotajiem "zaķiem" izdevās pazust un noslēpties izcilās dziedātājas Milenas Mitinas sagaidītāju pulkā. Viņi nolēma paslēpties pilsētā līdz rītdienai un tad, kad viss nomierināsies, atgriezties kosmodromā. Bet vispirms vajadzēja nomaskēties.

Tiklīdz viņi nonāca ēkā, Veseļčaks U deva iepriekš norunātu signālu, un pirāti paslēpās aiz automātu rindas, kas izsniedza konfektes tiem, kurus kosmosā pārāk sašūpo.

Visi apkārt bija aizņemti ar savām lietām. Pirāti nedaudz atvilka elpu - galu galā tikai pirms divām minūtēm viņi domāja, ka viņu dziesmiņa nodziedāta -, tad Kriss izņēma no kabatas mazu nūjiņu. Tiklīdz nospieda uz tās gala, no nūjiņas izstiepjas gara, ap trīsdesmit metru, gandrīz neredzama aukla ar nagiem uz gala. Patiesībā tā nebija aukla, bet gan Valapasa zalktis, dīvaina būtne, kas dzīvo bezvārda planētas krūmos. Parasti šis zalktis guļ pazemes alā, bet, tiklīdz kāds dzīvnieks pienāk tuvumā, tas acumirklī iztaisnojas un kā bulta ieduras tajā. Viņam nevajag daudz. Viņš apmierinās ar mazumiņu - izplēsīs vilnas vai spalvu kušķi, jo pats barojas ar odiem. Pārējais medījums vajadzīgs ligzdai, kurā guļ viņa draudzene. Bet Valapu čūsku draudzenes ir resnas čūskas anakondas lielumā, viņām vajag mīkstu pakaišu guļvietu. Tāpēc viņš apzog garāmgājējus - cenšas savas ģimenes labā. Šādu čūsku Kriss jau sen bija pielāgojusies sīkām zādzībām un vienmēr nēsāja sev līdzi. Tāpēc Valapasu zalktis noderēja arī šoreiz. Tūristu grupa ielenca gidu, bija dzirdami smiekli. Un neviens nepamanīja, kā smalks caurspīdīgs pavediens nostiepās uz atstātajām mantām. Vispirms nagi satvēra platu plānu zilu apmetni, un tas kā dzeloņraja pa līča dibenu aizslīdēja pie automātiem. Izklaidīgais docents Spusi-va-pus-va-pas-va-pos, kurš izskatījās pēc zila zirga akvārijā, un steidzās tieši no stadiona uz kosmodromu, lai nepalaistu garām lidojumu, ieraudzīja zilu apmetni slīdošu pa grīdu. Viņš nolēma, ka tas nav vis apmetnis, bet gan kaut kāds citas planētas apmeklētājs, tikai līdzīgs zilam apmetnim. Tāpēc docents Spusi-va-pus-va-pas-va-pos atvainojās un palēcās, lai neuzkāptu svešiniekam virsū, bet ūdens akvārijā saviļņojās un izšļakstījās uz grīdas. Docents teica:

- Piedodiet, es jums uzšlakstīju.

Bet apmetnis jau bija pazudis aiz automātiem.

- Ir gan zilā ķēve, - nolamāja docentu drūmais Kriss. - Tev būs, Veselčak U, jāstaigā ar šo apmetni. Es nevaru, es saaukstēšu, man ir vājas locītavas.

– Bet es saaukstēties drīkstu? - Veseļčaks U. brīnījās.- Turklāt šis apmetnis man ir par mazu. Atvelc man to sombrero.

Sombrero piederēja kādam meksikāņu tūristam, kas karājās viņam aiz muguras uz lentēm, sasietām zem kakla.

Kriss atkal palaida vaļā Valapasa zalkti, un tas sagrāba sombrero ciešā tvērienā. Kriss parāva čūsku aiz astes, un zalktis norāva tūristam cepuri. Lentes pārtrūka, tūrists nevarēja noturēties kājās un pakrita uz grīdas. Sombrero ātri aizslīdeja aiz automātiem, bet tobrīd atgriezās docents Spusi-va-pus-va-pas-va-pos. Viņš pamanīja, ka kāds cits, apaļš citas planētas pārstāvis  strauji slīd viņam pretī. Viņš palēcās, lai neuzkāptu virsū, apšļakstīja ar ūdeni no akvārija un teica:

- Piedodiet, esmu tik izklaidīgs!

Bet atbildei aiz automāta atskanēja briesmīgs lāsts kosmosa pirātu žargonā. Tik briesmīgs, ka zilais zirgs akvārijā aizbāza ausis un nosarka. Docents nezināja, ka pirāti šausmīgi baidās no saaukstēšanās.

Meksikāņu tūrists pielēca kājās un sāka meklēt savu sombrero, bet tas nekur nebija redzams. Tūrists paziņoja pazaudēto un atrasto mantu birojam, apgalvodams, ka viņa sombrero aizbēdzis. Pa to laiku no aiz automātiem iznāca resns cilvēks pār acīm uzvilktā sombrero, kuram aiz muguras tipināja sīks vīrelis, ietinies slapjā zilā apmetnī tā, ka ārā rēgojās tikai asais deguns. Cilvēciņš apmetnī apdullinoši šķaudīja.

Pirāti neilgi pēc Koļas aizlavījās uz burbuļu stāvvietu, ātri iesēdās dubultburbulī un aizlidoja no kosmodroma prom.

- Kur mēs pārnakšņosim? - jautāja Veselčaks U. - Mēs viņus pamatīgi apmānījām! Un viņš iesmējās.

- Ššš! - atbildēja Kriss. — var noklausīties dispečeri.

- Uz Zemes dispečeri sarunas nenoklausās. Jo īpaši tāpēc, ka mēs taču runājam pirātu valodā.

- Tomēr palūgšu čukstus.

- Uz kurieni mēs tagad?

Kriss pētīja uzrakstus zem pogām. Tur bija vairāk nekā simts uzrakstu, tikai tie visi nebija piemēroti pirātiem.

- Lūk! — nošņāca Kriss. - Lidosim uz turieni. Varbūt izdosies pat iegūt ko labu. Nevienam neienāks prātā mūs meklēt tur.

Viņa tievais sintētiskais pirksts, kas slēpa asu nagu, pabakstīja uz pogas, zem kuras bija rakstīts:

"KOSMOZOO"

Bet šajā laikā Koļa jau lidoja uz Maskavu. Viņš devās uz Pasaules prospektu, no kurienes ar trešo autobusu grasījās atgriezties uz Gogoļa bulvāri un pēc tam uz Laika institūtu.

Viss jau būtu labi, pat Milenu Mitinu saticis, tikai ļoti nāca miegs. Iespējams, joprojām iedarbojās saldējums ar limonādi un sviestmaizēm. Bet varbūt cilvēks vienkārši noguris.

Brauciens bija mierīgs, Koļa ceļu satiksmes noteikumus nepārkāpa. Viņš izņēma no kabatas izcilās dziedātājas dāvināto akmeni. Akmens skaisti mirdzēja saulē. Bija silti un mājīgi. Koļa iebāza akmeni atpakaļ kabatā un nolēma, ka, kamēr lido, mazliet aizvērs acis un nedaudz padomās par dažām lietām. Viņš aizvēra acis, bet nebija paspējis ne par ko padomāt, jo aizmiga.

Miegā viņš noliecās uz priekšu, nolika galvu uz rokām un nejauši ar elkoni nospieda pogu ar uzrakstu "Kosmozoo".

13. nodaļa Kosmozoo apmeklētājs

Burbulis aizlidoja līdz krustojumam, nogriezās šķērsielā un aizlidoja prom no Pasaules prospekta, centra virzienā, kur Koļas laikos atradās zooloģiskais dārzs. Tad zoodārzs tika pārcelts uz jaunu vietu, kur dzīvniekiem un putniem bija brīvāk, bet vecajā vietā tika izveidots dārzs pastaigām. Kad cilvēki sāka lidot uz citām planētām un no turienes atvest neparastus dzīvniekus, tika nolemts izveidot īpašu kosmosa zvērnīcu. Un izvēlējās tam veco, pazīstamo vietu.

Koļa, protams, neko no tā nezināja. Viņš mierīgi gulēja, ticēdams, ka viņa ceļojums tuvojas beigām.

Bet tā vis nebija.

- Jaunais cilvēk! - Koļa dzirdēja skaļu balsi. - Šī ir pirmā reize, kad redzu, ka burbulis tiek izmantots kā guļamistaba!

Koļa uzreiz pamodās, palēcās un atsitās ar galvu pret burbuļa malu.

- Kas noticis? - viņš jautāja, aizmirsis, kur atrodas.

Burbuļa priekšā stāvēja Elektrons Stepanovičs, moderno tehnoloģiju ienaidnieks, atgriešanās pie dabas atbalstītājs un apvienojumā jauno tehnoloģiju meistars Kosmosa zoodārzā.

- Es taču neko neizdarīju, - sacīja Koļa. - Tagad iešu mājās.

- Bet es iedomājos, ka atlidoji ar mani uzēst saldējumu, - sacīja Elektrons Stepanovičs.

Viņš bija paspējis pārģērbties, un tagad viņš bija apģērbies zaļajā darba kombinezonā, uz kura bija uzzīmēti bērzi. Un tas bija izdarīts tik meistarīgi, ka šķita, ka Elektronam kāju vietā ir bērza stumbri. Skats bija neparasts, Koļa sēdēja mirkšķinot acis, un tad Elektrons Stepanovičs ātri pieskrēja pie automāta, paņēma divas saldējuma porcijas un atnesa tās uz burbuli.

- Ņem, - viņš teica, - Uzēd, un viss būs kārtībā. Pagaršo burkānu ar citronu. Nekur citur Maskavā neko tādu neatradīsi.

Līdz tam laikam Koļa apjēdza, kas noticis, izkāpa no burbuļa un, lai gan, godīgi sakot, viņam saldējumu negribējās nemaz, viņš paņēma vienu no porcijām, lai neaizvainotu paveco cilvēku.

Tad Koļa saprata, ka viņš neatrodas Pasaules prospektā. No sāniem un aiz muguras pacēlās augstas koraļļu un parastās mājas, bet tieši viņam priekšā bija vārti mežonīgas klints formā ar alu apakšā. Aiz klints bija redzami kaut kādu ēku jumti un kupoli, koku galotnes, bet alā nepārtraukti nāca un gāja dažādi cilvēki.

- Kas tur ir? - Koļa jautāja, bez baudas laizot saldējumu.

- Nezini?

Elektrons Stepanovičs bija tik pārsteigts, ka aizrijās ar savu burkānu-citronu. Koļam nācās pacelties uz pirkstgaliem un spēcīgi sist meistaram pa muguru.

- Esmu no Konotopas, - Koļa sacīja. - šeit neesmu bijis.

- Nevar būt! — iesaucās Elektrons Stepanovičs. - Tu esi pirmais cilvēks uz Zemes, kas uzdod šādu jautājumu.

- Un tomēr? – Koļa nebaidījās no Elektrona, kurš ne mazākajā mērā nebrīnījās ne par viņa vecumu, ne dzīves pieredzi.

- Tomēr tas ir Kosmozoo.

- Kas, kas?

— Ko-smo-zoo. Kosmosa zoodārzs.

Un šajā brīdī virs klints iedegās sarkani burti:

"KOSMOZOO"

Un nodzisa.

— Ir nu gan lietas! - Koļa teica un gandrīz nometa saldējumu zemē.

Es braucu uz Pasaules prospektu, bet nokļuvu Kosmosa zoodārzā! Un, ja ne gadījums, būtu aizlidojis, un neko neredzējis. Nē, Koļam noteikti ir paveicies.

- Tad es nu iešu,  -  sacīja Koļa.

- Kurp?

— Uz Kosmozoo. Jūs ko, domājat, ka es sev piedošu, ja aiziešu, nepaskatījies uz Kosmozoo?

— Nē, nepiedosi, — Elektrons piekrita. - Patiesību sakot, es grasījos doties mājās, bet, ja tas tā ir, iesim kopā pastaigāties. Man pat ir interesanti paskatīties uz cilvēku, kurš šeit nekad nav bijis.

— Neuztraucieties par mani, — Koļa sacīja.

– Nestrīdies. Tas būs dubultais Kosmozoo. Tu skatīsies uz dzīvniekiem, bet es skatīšos uz tevi kā tu skatīsies uz dzīvniekiem.

Un kopā viņi iegāja alā, kas bija ieeja Kosmozoo.

Ieeja bija izveidota tā ne jau nejauši. Tieši tādu pašu alu kaut kur atklātā kosmosā atrada kosmosa kuģa "Stožari"" piloti. Ala lidoja starp zvaigznēm, un tajā, kā daudzkrāsainas ugunspuķes, laidelējās mazākie Visumā zināmie putni – puscentimetru gari, asti ieskaitot, bet pārsteidzošās krāsās, un nevarēja atrast nevienu līdzīgu putnu. Ala, kāda tā bija, tika nogādāta uz Zemi un novietota Kosmozoo. Un tā kā putni varēja dzīvot tikai vakuumā, pa alas iekšpusi apmeklētājiem tika ierīkots caurspīdīgs tunelis.

Tunelī bija pustumsa, un Koļa sākumā pat nesaprata, kas notiek aiz stikla sienām: likās, ka tūkstošiem daudzkrāsainu dzirksteļu spietu tur, veidojās dīvainos rakstos, izkaisās sprādzienos, sarindotas ķēdēs. , gredzenos un pat trīsstūros. Uz Zemes putni jutās labi un savam priekam vairojās. Tie jau bija aizvesti uz visiem pasaules zoodārziem, bet daži amatieri tos turēja mājās vakuuma būros.

Pabrīnījies par putniem, Koļa un viņa pavadonis devās tālāk uz plašu platformu. Pa kreisi atradās liels dīķis. Tur peldēja putni, kas varēja dzīvot brīvā dabā. Tiesa, dažiem bija apgrieztas lidspalvas, lai viņi neaizlidotu.

- Pievērsiet uzmanību, - sacīja Elektrons Stepanovičs. - redzat pelēkos putnus tur, pie krasta?

- Pīles, vai?

– Cik tu nevērīgs! Ieskaties labi.

Knābis vietā, spārni vietā, aste vietā - nekā īpaša. Un pēkšņi viens no putniem apgriezās, un izrādījās, ka no apakšas kāju vietā tam ir tieši tāds pats ķermenis ar spārniem un galvu.

- Kas ta tas? - Koļa jautāja.

- Ļoti saprātīgs evolūcijas izgudrojums, - sacīja Elektrons. - Viena puse atpūšas, elpo gaisu, otra šajā laikā ūdenī meklē tārpus un augus. Tad maina lomas. Tādus ir ļoti izdevīgi audzēt arī dīķsaimniecībās. Divreiz vairāk gaļas nekā parastajās pīlēs, un olu arī divreiz vairāk.

Dīķa vidū iznira kaut kas liels, melns un spīdīgs. Tad šī milzeņa priekšā uz desmit metrīga čūskas kakla pacēlās maza galva. Tas bija īsts fosilais dinozaurs.

- Viņi taču sen izmiruši! - Koļa iesaucās.

– Vispār, jā. Taču pirms dažiem gadiem zinātnieki mūžīgajā sasalumā atrada olu, un viņiem izdevās no tās izperēt brontozauru. Viņš izauga un kļuva par mājdzīvnieku.

- Bet kāpēc viņš tiek turēts Kosmozoo, ja viņš ir no Zemes?

- Parastajā zoodārzā grūti turēt, jo dinozauri uz Zemes nav sastopami jau daudzus miljonus gadu.

- Viņam droši vien pie jums ir garlaicīgi, - sacīja Koļa. - Absolūta vientulība.

- Kā teikt… Brontijam ir draugi. Lūk, skaties.

Koļa ieraudzīja, ka dīķa tālākajā malā parādās meitene sarkanā kombinezonā. Viņa bija gaišmataina, īsu frizūru un diez vai bija vecāka par Koļu. Meitene pacēla roku un kaut ko uzsauca.

- Kas viņu tur ielaida? - Koļa jautāja.

- Tā ir Alise. Viņa ir sena Brontija draudzene. Viņi satikās, kad Brontijs vēl bija mazs.

- Vienalga bīstami taču ielaist, - Koļa neatlaidās, vērojot, kā brontozaurs pastiepj savu neiedomājami garo kaklu pret meiteni krastā un viņa tam kaut ko iedod. - Viņš taču nejauši var norīt pašu.

- Nenorīs, - sacīja Elektrons Stepanovičs. - Viņš taču pieradināts.

Koļa, elpu aizturējis, vēroja, kā dinozaurs lēnām aizpeld līdz pašam krastam, noliek galvu pie meitenes kājām, bet viņa notupās un sāka viņam pakasīt tur, kur dzīvniekiem vajadzēja būt ausīm. Vai dinozauram ir ausis, Kolja nezināja, bet  no tālienes redzēt nevarēja.

- Ejam, ejam tālāk, - sacīja Elektrons. – Ja vēlies, es tevi vēlāk ar Alisi iepazīstināšu.

"Alise... Alise," Koļa domāja. Vārds pazīstams. Varbūt šo pašu Alisi gaidīja puikas Gogoļa bulvārī?

- Viņa kosmosā ir lidojusi? - Koļa jautāja.

- Jā. Un ne reizi vien. Viņa jau ir visai pazīstama kosmobioloģe.

- Pateiksiet arī! - Koļa neticēja. - Viņa taču vēl bērns.

– Tu pats esi bērns! Vai ir kāda nozīme, cik cilvēkam gadu, ja viņš prot savu lietu.

Agrāk Koļa pats būtu parakstījies zem šiem gudrajiem vārdiem ar abām rokām. Viņš saviem vecākiem un pat skolotājiem vairākkārt bija mēģinājis pierādīt, ka vecumam nav nozīmes un pieaugušajiem nav tiesību plātīties ar saviem sirmajiem matiem. Bet pieaugušie labākajā gadījumā pasmējās, sliktākajā gadījumā sāka dusmoties un uzskatīja Koļu par nekaunīgu puiku. Bet tagad Koļā virmoja pretrunīgas jūtas. Tā ar viņu gadījās.

- Par agru viņai studēt bioloģiju, - viņš burkšķēja. – Kad izaugs, varbūt sagribēs kļūt par ugunsdzēsēju. Vai paspēlēties ar lellēm.

— Tātad tu nevēlies iepazīties?

- Pat nedomāju.

- Nu, kā zini, - sacīja Elektrons. – Gribi redzēt runātāju?

- Kas tas par tādu runātāju?

Alise atveda. Viņš atceras visu, ko viņam saka. Viņam ir izcila atmiņa. Zina astoņpadsmit kosmiskās valodas.

Koļa paraustīja plecus. Patiesībā bija jau interesanti, bet viņš negribēja to izrādīt, jo īpaši tāpēc, ka runātāju atvedusi Alise. Nu un kas tur liels? Ja Koļam palaimētos un viņš piedzimtu simts gadus vēlāk, viņš arī savestu no kosmosa runātājus. Viņam viss vēl priekšā. Viņš ir tas, kurš uzbūvēs šos kuģus, ar kuriem lidos Alise. Viņš ir tas, kurš, kad izaugs, pirmais spers kāju uz tālas planētas zemes. Ja būtu vairāk laika,  vismaz diena vai divas, Koļa nežēlotu laiku, viņš sameklētu arī pats sevi. Iespējams, ka viņš joprojām ir dzīvs – galu galā viņa vienaudzis vecais Pāvels taču vēl dzīvs.

- Par ko domā? - jautāja Elektrons Stepanovičs.

- Neko tādu, - Koļa attrauca. - Nu, kur ir tas runātājs?

Runātājs sēdēja zem mājas lieluma stikla kupola. Kupola durvis bija plaši atvērtas, lai runātājs varētu staigāt ārā un iekšā.

Viņš izskatījās kā liels balts papagailis. Uz galvas - kronis un divi knābji ausu vietā, knābja vietā viena auss.

Skatītāju pūlis stāvēja runātāja priekšā un sarunājās ar viņu.

- Pastāsti kaut ko par trim kapteiņiem, - jautāja vecmāmiņa ar mazdēlu, kurš turēja viņas roku un sūkāja garu konfekti.

- Esi vienkāršs ar cilvēkiem, bet ne paziņām, - runātājs viņai atbildēja.

Laipns esi visiem, bet ne katram tuvs.

Ja draugs tev pārbaudīts un uzticams,

Pie sirds tad saisti dzelžu saitēm to;

Bet nenodeldē plaukstu, sveicinoties

Ar katru tikko izšķīlušos cāli.

Šekspīrs, Hamlets. Šie vārdi pieder Polonijam, un viņš tos teica savam dēlam Laertam. Kā jums patīk šāds jautājuma uzdošanas veids, kundze? Pēdējā laikā par to daudz domāju.

- Nē, viņam šodien nav noskaņojuma, - teica vecmāmiņa. - Ejam, Vanečka, pavizināsimies uz sklisa.

- Negribu uz sklisa! - sīkulis pēkšņi iebrēcās, izspļaujot konfekti zemē. - Gribu Marsa dievlūdzēju!

— Netaisi traci, — sacīja runātāja otrais knābis. - mūs sadzirdēs Prsssvrh.

Kur Koļa bija dzirdējis šo balsi? Nesen.

Otrs knābis iesmējās.

Protams, Marsa pasta kuģī. Tā sarunājās "zaķi" .

- Kas tas? - Koļa jautāja Elektronam. - Ko viņš atdarina?

- Kosmosa pirātus, - sacīja vecmāmiņa, vedot prom brēcošo mazuli. – Es viņu bieži klausos.

- Nē, - sacīja Elektrons, - tas ir Klēdija pūces sauciens. Es šeit strādāju un bieži to dzirdu.

Koļam bija savs viedoklis šajā jautājumā, taču viņš ar to nedalījās.

Runātājs aizsnaudās. Elektrons veda Koļu tālāk.

- Varbūt kādu saldējumu, ko? — jautāja Elektrons, ieraugot automātus. Saldējums bija šī citādi pavisam pieaugušā cilvēka vājā vieta.

- Ja vēlaties ēdiet, - Koļa sacīja. - Esmu pārēdies.

"Droši vien tagad neēdīšu saldējumu gadus divus," nodomāja Koļa.

- Tad apsēdies uz soliņa, pagaidi mani.

Koļa apsēdās uz mīkstā sola. Elektrons sāka burties gar kolonnu, izvēloties kaut kādu eksotisku saldējumu, kamēr Koļa skatījās apkārt. Pretī viņam auga palma, uz kuras šūpojās pilnīgi zils lācis ar sešām kājām. Tālāk varēja redzēt akvāriju, kurā viena pēc otras ātri peldēja oranžas čūskas. Aiz muguras, krūmos, atskanēja šalkoņa. Koļa atskatījās. Nekā.

Elektrons atgriezās un apsēdās viņam blakus.

- Visretākais saldējums, - viņš teica, - No bērzu pumpuriem. Varēji vismaz paostīt.

Koļa paklausīgi paostīja. Saldējums smaržoja pēc bērzu pumpuriem. Bet pat tas Koļā nepamodināja apetīti. Un, kad viņš atkāpās, lai Elektrons varētu izbaudīt savu gardumu, aiz muguras atkal atskanēja šalkoņa, un pēkšņi Koļam pār plecu pastiepās pinkaina zaļa roka, paķēra saldējuma porciju un mēģināja to atņemt.

Te nu Koļam neizturēja nervi. Viņš iekliedzās un atlēca no soliņa trīs metrus. Roka piederēja plēsonīgam augam. Izrādījās, ka viens no krūmiem aiz soliņa atdzīvojies.

Elektrons mierīgi atbīdīja zaļo zaru, un, kad tam sekoja otrs, stingri sacīja:

- Beidz huliganēt! Saaukstēsies. Citādi aplauzīšu visus zarus. Un tu, Koļa, nāc atpakaļ un nebaidies. Tie ir krūmi. Pilnīgi nekaitīgi, tikai gardēži. Izlutināti šeit, zoodārzā. Tos no kosmosa ar Pegazu atveda Alise un Poloskovs. Viņi sausuma apstākļos klaiņo pa savu planētu no avota uz avotu.

Koļa ar zināmām bažām atgriezās pie sola. Protams, vīrietim nav tiesību izrādīt bailes pat no krūmiem, kuri vēlas atņemt saldējumu. Bet tomēr…

Elektrons pacēla no krūma uz sola nokritušo lapu, un sacīja Koļam:

- Paņem to par piemiņu. Būs ko atcerēties mājās.

Koļa, cenšoties neskatīties uz krūmiem, kas joprojām neiedvesa uzticību, ieslidināja lapu kabatā.

- Elektron Stepanovič! - teica gara auguma, nedaudz uzkumpis vīrietis ar retiem gaisiem matiem. - biju pārliecināts, ka jūs esat devies uz mājām.

- Devos, - sacīja Elektrons, - bet atgriezos, lai pavadītu ekskursijā šo jauno cilvēku, kurš nekad iepriekš nebija bijis mūsu Kosmozoo.

- Ceru, ka jūsu jaunais draugs neapvainosies, ja atnāksiet man līdzi uz barošanas punktu un palūkosieties, kāpēc sistēma visu kaņepju sēklu krājumu nosūtīja uz drakonu pilsētu. Vai arī drakoni tagad dod priekšroku kaņepēm, nevis liellopu gaļai?

- Nevar būt! — iesaucās Elektrons, pieceldamies uz saviem bērzu stumbriem. — Vēl vakar pārbaudīju visu sistēmu. Kaņepes nonāca mazajā putnu dārzā, bet liellopu gaļa - drakoniem. Pagaidi mani, Koļa, tepat, pastaigājies.

- Bet kaut kā muļķīgi sanāk, - vīrietis teica. - Mēs tikko uzstādījām jauno sistēmu, atkļūdojām to, grasījos šodien ar mierīgu sirdi lidot uz konferenci ...

- Redziet nu, profesor Seļezņov! Elektrons teica. - vienmēr esmu bijis kritisks pret jaunajām tehnoloģijām. Ja izdalītu pārtiku, tāpat kā agrāk, vecajos laikos ar robotu palīdzību nebūtu nekādu kuriozu. Drakoni ēd kaņepju sēklas?

- Izsalkuši ēd.

Koļa gribēja izlabot Elektronu, pateikt, ka senos laikos dzīvniekus baroja nevis roboti, bet dzīvi apkopēji, bet Elektrons jau turpināja:

- Tu, Koļa, pagaidām pastaigājies, bet mēs ar direktoru paskatīsimies to sistēmu. Varbūt nav sabojāta, bet vienkārši uzskata, ka ekonomiskāk ir padarīt drakonus par veģetāriešiem.

Elektrons un profesors Seļezņovs aizgāja, un Koļa dzirdēja zoodārza direktora jautājumu:

- Bet jūs nejauši Alisi redzējis esat? Pat nepaspēju no viņas atvadīties.

- Jūsu meita tikko bija pie dīķa, - atbildēja modernās tehnikas meistars. - Ar Bronti sarunājās...

- Interesanti, cik planētu šis profesors apmeklējis? - Koļa domāja. - Varbūt simts vai vēl vairāk. Laimīgs cilvēks! Iespējams, ka kļūšu ne tikai par kosmonautu, bet arī par kosmosa zoologu. Tādi cilvēki arī būs vajadzīgi.

Tiklīdz profesors un meistars vairs nebija redzami, Koļa piecēlās no sola. Viņš negribēja sēdēt viens pats negausīgo krūmu sabiedrībā.

Viņš pastāvēja akvārija priekšā un paskatījās uz kosmosa asaru baru, kas no parastajiem atšķīrās tikai ar to, ka viņu acis bija uz astes un tāpēc peldot viņi luncināja galvas.

Tad izgāja uz zaļas pļavas. Uz tās ganījās govis. Blakus vienai no govīm bija vecmāmiņa ar mazuli. Viņa uzlika bērnu govij uz muguras, un Koļam šāda izklaide šķita pavisam  dīvaina. Bet tad govs izpleta nelielus plēvspārnus un neveikli aizlidoja tieši virs zemes. Pārējās govis pacēla galvas, lai viņu pavērotu, un tad novērsās. Uz staba netālu no pļavas bija uzraksts:

“Sklisi. Somainie pārnadži no planētas Šešinera".

Vecmāmiņa skrēja govij blakus un pieturēja mazuli, kurš beidzot iesmējās.

Tad Koļa apstājās pie platformas, kur staigāja metru gari kukaiņi, kas atgādina dievlūdzējus. Kukaiņi reizēm satikās, pacēla mazās priekšķepas un ilgu laiku aptaustīja to, kuru satika.

Garām pagāja meitene Alise sarkanajā kombinezonā. Viņa pār plecu nesa melnu somu. Viens no dievlūdzējiem, viņu ieraudzījis, piecēlās uz savām slaidajām pakaļkājām un izstiepa priekšējās, it kā lūgtu. Alise pamāja viņam ar roku, bet neapstājās. Koļa sekoja Alisei.

14. nodaļa Sargā mielofonu

Ja kāds tagad Koļam pateiktu, ka viņš Alisi apskauž, Koļa būtu sašutis. Ko te apskaust? Viņa vienkārši piedzimusi pārāk vēlu. Bet Koļa piedzimis laikā un pat nākotni apmeklējis. Viņš ir kā izlūks tālā ceļojumā. Aizlidoja uz priekšu, paskatījās, kā viss notiek, tad atgriezās atpakaļ un kopā ar visiem pārējiem devās tālāk kājām. Tā lūk. Un tomēr, protams, viņš nedaudz apskauda Alisi. Viņa bija redzējusi daudz interesanta. Un viņas piedzīvojumi arī nebija parasti. Un vispār, palūkojot tuvāk, viņa iepatikās. Kā personība. Un Koļa sekoja Alisei. Būs interesanti paskatīties, ko viņa tagad darīs. Varbūt viņu gaida vēl kāds dinozaurs?

Bet izrādījās, ka Alise devās uz ēku, uz kuras bija rakstīts "Skaitļošanas centrs". Bet viņa tur neiegāja. Viņai pretī iznāca zoodārza direktors profesors Seļezņovs. Tēvs un meita satikās desmit soļu attālumā no Koļas, un tāpēc viņš dzirdēja katru viņu sarunas vārdu, taču, lai nedomātu, ka viņš noklausās, Koļa pagriezās pret būri, pa kuru skraidelēja drūms ragainais vilks, pārklāts ar dzelzs zvīņām.

— Ar pūlēm tevi atradu, tēt, — Alise sacīja. - Viss kārtībā. Jau aizceļo?

- Jā. Atgriezīšos pēc divām nedēļām.

- Ja tu tur redzēsi mammu, saki, ka esmu izlasījusi visas grāmatas, ko viņa man atstāja. Atnāks - saderēsim.

- Bet kas, tev nepatika?

- Visādi. Žēl tērēt laiku beletristikai.

- Zini, es šajā jautājumā neesmu tev sabiedrotais, - sacīja profesors Seļezņovs. - Baidos, ka tu varētu izaugt par sausu un garlaicīgu cilvēku. Man šķiet, ka pirms diviem gadiem tu biji daudz dzīvespriecīgāka un tava mīļākā grāmata bija "Trīs musketieri".

— Un vēl Kosmiskā zooloģija.

- Labi. Pielūko, neaizmirsti paēst brokastis.

– Es varbūt aizmirstu, bet robots Griška to nekad nepieļaus. Bet, ja gribēšu pusdienot, aizbraukšu pie vectēva un vecmammas. Pie viņiem nepabadosies.

— Starp citu, tu atkal paņēmi mielofonu? Zini taču, ka tā nav nekāda rotaļlieta. Kas notiks, ja kāds no dzīvniekiem saslims?

- Vai tad es spēlējos?

Alise, saproti mani pareizi. Uz visas Zemes ir tikai divdesmit mielofoni. Tie ir izdalīti starp lielākajiem institūtiem un medicīnas centriem. Kristāls mielofona centrā ir ļoti reti atrodams, pēdējos gados astoņas ekspedīcijas pārmeklējušas asteroīdu Vlasta un atradušas tikai divdesmit sešus.

- Tēt, tu ko, nolēmi nolasīt man lekciju? - Alise bija pārsteigta. — Es to ļoti labi zinu. Un apsolu: šodien, tiklīdz pabeigšu eksperimentu ar tukšdobi, atgriezīšu klīnikā. Tu taču zini, mans vārds ir stingrs. Ja nu izrādīsies ka tukšdobji galu galā mazliet tomēr domā? Tieši tajā laikā, kad zied?

- Varbūt tev taisnība. Labi, es aizbraucu. Un neaizmirsti vecmāmiņu un vectēvu. Viņi bez tevis garlaikojas.

Alise un viņas tēvs saskūpstījās un izšķīrās.

Koļa jau grasījās sekot Alisei, kad pēkšņi ieraudzīja divus cilvēkus, kas sēdēja paēnā uz mīksta soliņa. Šķita, ka viens no viņiem snauž, un viņa platmalu sombrero cepure bija noslīdējusi pār acīm. Otrais, uz pusi īsāks un trīsreiz tievāks, ietinies zilā apmetnī tā, ka tikai deguns un acis bija ārā, sajuta Koļas skatienu un novērsās.

Koļa varēja apzvērēt, ka tie ir tie paši, kuri izrāpās no Marsa pasta kuģa vāzes. Tiesa, viņš nebija pārliecināts par simts procentiem, jo viņi bija nomaskējušies bet Marsa kuģī bija diezgan tumšs, bet, ja tie bija viņi, ko viņi šeit dara?

Mazais iegrūda lielajam sānos un kaut ko pateica. Viņi nekavējoties piecēlās un ātri devās prom. Tajā pašā virzienā, kur aizgāja Alise.

Koļa domāja, ka šie cilvēki arī noklausījušies Alises un viņas tēva sarunu, taču tas viņu neuztrauca. Kas no tā, ka viņam šie cilvēki nepatika? Varbūt patiešām mazajam uz Plutona ir māte, kura viņu gaida uz dzimšanas dienu bet dēls nevarēja dabūt biļeti? Varbūt runātājs patiešām atdarināja kleriāņu pūces saucienu, nevis pirātu valodu. Tā domādams, Koļa sekoja šiem cilvēkiem, jo viņam tie nepatika. Nepatika, un viss.

Tālu priekšā Koļa ieraudzīja Alises sarkano kombinezonu. Viņa iegāja pa augstās koraļļu ēkas durvīm. Pēc minūtes šajā ēkā pazuda arī abi "zaķi", sombrero un apmetnī.

Koļa nevilcinājās. Viņš piesteidzās pie ēkas un ieskrēja iekšā.

Ēka izrādījās terārijs. Augsts šaurs koridors veda starp stikla sienām, aiz kura bija redzami visādi rāpuļi. Bet Koļa tiem nepievērsa uzmanību. Viņš pat neatskatījās, kad kāda čūska lēca pret stiklu un mēģināja iekost. Viņa ar spīdīgo ragaino purnu atsitās pret stiklu, nozibināja savus indīgos zobus, un pa stiklu notecēja dzeltenīga inde.

Terārijā nebia neviena. Pēkšņi Koļa sastinga. Priekšā rēgojās resnais un tievais. Koļa piespiedās pie sienas, kas šajā vietā nedaudz izvirzījās koridorā. Resnais atskatījās, bet viņu nepamanīja. Un abi pazuda aiz stūra.

Priekšā koridors beidzās lielā zālē.

Koļa uz pirkstgaliem pieskrēja pie ieejas zālē un, pieplacis pie sienas, ieskatījās.

Zāle bija plaša, apaļa, ar kupolu. Zāles vidū pacēlās lēzens pakalns. Tas, kas gulēja pakalnā, visvairāk izskatījās pēc betona caurules posma trīs metru diametrā ar biezām sienām. No šādām caurulēm tikai tievākām tiek izgatavoti gāzes vadi.

Ārpusē cauruli klāja zaļas sūnas, no kurām auga mazi ziediņi, kas izskatījās pēc neaizmirstulītēm. Iekšējās sienas bija gludas un spīdīgas.

Alise stāvēja šīs caurules iekšpusē, melnā soma bija atvērta, no tās Alisei pie auss stiepās vads.

- Klausies, tukšdobi, - Alise teica, un viņas balss atbalsojās caurulē, - man tomēr ir aizdomas, ka tu spēj domāt. Tikai nezinu, kādā frekvencē. Nu pasaki!

Alise pieliecās pie somas un tur kaut ko regulēja.

Koļa paskatījās visapkārt, nesaprazdams, kur pazuduši resnais un tievais. Sākumā viņš tos neatrada, bet tad resno nodeva platmalu cepures mala. Izrādās, viņi aizgājuši pāri pakalnam un tur paslēpušies.

Koļa nešaubījās, ka Alisei draud briesmas. Viņš redzēja, kā cepure lēnām pieceļas, kā apkārt pakalnam pieliecies apskrien otrais un viņa apmetņa galva parādījās dobuma tālākajā galā.

Un tad Koļa neizturēja un uzkliedza:

— Alise! Aiz muguras!

galva apmetnī pazuda. Resnais, pazaudējis cepuri, metās uz aizmugurējo izeju no zāles.

- Kas noticis? - Alise jautāja.

Viņa atskatījās un nevienu neredzēja. Viegli izlēca no caurules. Uz grīdas gulēja meksikāņu sobrero.

Bet Koļa jau steidzās pa gaiteni uz izeju. Galvenais, ka viņus aizbiedēja. Bet viņš negribēja, lai Alise viņu ieraudzītu un sāktu iztaujāt, kāpēc viņš klaigā. Vienkārši tāpat. Gribu un kliedzu.

Koļa domāja, ka Alise viņam pakaļ neskries, tāpēc dažos lēcienos viņš šķērsoja teritoriju terārija priekšā un skrēja pa šauro aleju.

- Uz kurieni tad nu?

Koļa mēģināja apiet ceļā nostājušos, bet tas viņu cieši turēja. Koļa ieraudzīja divus bērzu stumbrus, pacēla galvu un pazina Elektronu.

– Es tevi meklēju pa visu Kosmozoo, bet tu?

- Ko es? Es arī jūs meklēju.

— Varbūt tu no kaut kā nobijies?

- Es nobijos? Vienkārši man laiks doties mājās.

- Vēl kādu saldējumu?

- Nē, nē, paldies.

- Cik tālu līdz mājām?

- Vairāk nekā stunda, - sacīja Koļa.

- Nu, apsēdīsimies. Atvelc elpu. Citādi galīgi aizelsies.

Koļa nestrīdējās. Viņš bija  priecīgs par seno paziņu. Tikai pajautāja:

- Cik ir pulkstenis?

— Sestā stunda.

- Traks var palikt, kā laiks skrien! - Koļa teica.

Viņi apsēdās blakus. Koļa iedomāja, ka varētu kaut ko no Elektrona uzzināt.

- Nu, kā tur jūsu pārtikas sistēma? - Koļa jautāja. - jau pārtrauca barot drakonus ar kaņepēm?

Koļa pastāvīgi skatījās spraugā starp bambusa stumbriem, lai redzētu, kas notiek laukumiņā terārija priekšā. Bet tur, izņemot retus garāmgājējus, nekas nenotika. Ne resnais ar tievo, ne Alise nebija redzami.

- Stulbākā kļūda, - sacīja Elektrons. - Neviens parastais robots neko tādu neizdarītu, nemaz nerunājot par cilvēku. Mašīnai, kas gaļa, kas kaņepes - nekas vairāk kā rakstzīmju kopa. Nē, šī patvaļa ir jāierobežo...

- Bet kas tā par mašīnu - mielofons? - Koļa jautāja. – Arī no modernajiem?

— Mielofons? Nē, tas izgudrots jau vairākus gadus atpakaļ. Bet mielofoni droši vien drīz beigsies.

- Kāpēc? Vai tā arī ir iespējams?

- Tas tāds izņēmuma gadījums. Galu galā pats aparāts tehnoloģiju jomā nepateica nevienu jaunu vārdu. Vienkārši elektroniskais pastiprinātājs ar uztvērēju. Galvenais tajā ir kristāls. Pa šo laiku šie kristāli ir atrasti tikai uz asteroīda Vlasta; šis ļoti mazais asteroīds atlidojis no kaut kādas citas galaktikas pirms miljoniem gadu, palicis Saules orbītā un kopš tā laika te riņķo. Un līdz šim ir atrasti divdesmit šādu kristālu varbūt nedaudz vairāk. Vieni domā, ka tos izgatavojuši tās planētas iedzīvotāji, no kuras kādreiz atšķēlusies Vlasta, savukārt citiem ir aizdomas, ka šie kristāli paši ir dzīvas būtnes, tikai tie dzīvo tik lēni, ka vajag desmitiem tūkstošu gadu, lai to pamanītu. Mielofona centrs ir tāds kristāls. Un neviens nevar izgatavot vairāk mielofonu, nekā pasaulē ir kristālu. Saprati?

- Nesapratu, - Koļa sacīja. - Kāpēc tāds mielofons ir nepieciešams?

- Dīvaini, ka neesi dzirdējis par mielofonu?

- Nu, palaidu garām, - Koļa atbildēja.

Elektrons Stepanovičs ar nožēlu paskatījās uz Koļu, nopūtās, bet turpināja:

– Kad uz Zemi atveda pirmos kristālus un sāka tos izpētīt, viens no zinātniekiem pamanīja, ka cilvēkiem pietuvojoties, kristāla struktūrā kaut kas izmainās. Zinātnieki sāka pētīt un beidzot saprata, ka kristāli var uztvert smadzeņu izstarotos viļņus. Tad viņi iedomājās savienot kristālus ar pastiprinātājiem, un kādu dienu zinātnieki izdzirdēja blakus esošā domas. Vari iedomāties, kāds satraukums tas bija zinātnes pasaulē!

- Domāju gan, - sacīja Koļa.

— Un tu par to neesi dzirdējis?

- Varbūt es biju mazs? Tātad mielofons var lasīt domas no attāluma?

- Protams. Ka es tev saku! Vari iedomāties, cik daudz cilvēku bija gatavi dabūt mielofonu?

- Protams, varu, - sacīja Koļa. – Visi burvju mākslinieki uzreiz saskrēja.

- kas? Burvju mākslinieki? Kāds te sakars ar burvju māksliniekiem?

- Nu, kuri domas lasa.

Elektrons paskatījās uz Koļu kā uz jukušu, un pat viņa nokarenās ūsas pacēlās par centimetru. Bet viņš savaldījās un teica:

– Noteikti nekādi burvju mākslinieki. Pirmkārt, ārsti. Viena lieta, kad pacients stāsta vai diagnostikas aparāti uzstāda diagnozi, bet dažās slimībās, piemēram, pie nervu slimībām, ir svarīgi zināt, ko cilvēks īsti domā. Vai arī bērnu klīnikās. Kamēr bērns nemāk runāt, viņš nevar pateikt, kas un kur viņam sāp.

– Tad kāpēc tādu ierīci uzdāvināja zoodārzam?

– Nevis zoodārzam, bet Kosmozoo. Mums ir dzīvnieki no kosmosa, daži no tiem pilnīgi unikāli, un cilvēki ne vienmēr var īsti saprast, kā tos barot, kāda temperatūra viņiem patīk un kādas vispār viņiem vajadzības. Tāpēc viņi mums izsniedza vienu no divdesmit mielofoniem, kas atrodas uz Zemes. Bet mēs to sargājam vairāk nekā savas acis.

- Kā tad ka sargājat! - Koļa teica. - Pats redzēju, kā Alise viņu bāza terārijā. Gandrīz pazaudēja!

Nevajadzētu domāt, ka Koļa pēc būtības bija sūdzībnieks. Viņš vienkārši bija dusmīgs uz Alisi, ka tā riskē ar tik vērtīgu instrumentu. Tikai divdesmit uz visas Zemes un slimnīcās bez izņēmuma, bet viņa skraidelē pa Kosmozoo un klausās kādas caurules domas!

- Ja arī iebāza,- sacīja Elektrons, - tad tas nozīmē, ka profesors Seļezņovs viņai to atļāva.

- Protams, - sacīja Koļa, - labais papiņš!

- Skatos uz tevi un ik pa laikam brīnos, - sacīja Elektrons. – Šķiet, ka tevī nav nekā dīvaina, izņemot apģērbu. Puika kā puika. Bet dažreiz  izrunā tādas lietas, it kā jūs būtu kāds viduslaiku iezemietis.

- Ko tad es pateicu?

- Tu pateici, ka profesors Seļezņovs atļaujas riskēt ar vērtīgu ierīci, lai iepriecinātu savu pastulbo meitu. Vismaz tā tas izklausījās. Pirmkārt, Alise ir pilnīgi atbildīga persona, un, ja viņai nepieciešams mielofons, tad tikai zinātnes vajadzībām ...

- Lai noklausītos kaut kāda tukšuma domas, - sacīja Koļa. Viņš negribēja padoties.

- Pareizi. Man arī ir aizdomas, ka tukšdobis domā. Turklāt viņš tagad zied un viņam varētu būt jaunas emocijas. Es priecātos, ja tava galva strādātu kaut piecas reizes vājāk nekā Alisei.

- Paldies, - Koļa sacīja, - par komplimentu.

Pats par sevi saprotams, ka pēc tādas sarunas viņš sāka izturēties pret Alisi vēl sliktāk nekā iepriekš. Pat radās atriebīga sajūta: lai tie gavriki viņai nozog mielofonu. Tad gan viņa palēkās ar visiem saviem talantiem.

- Labi, - sacīja Elektrons Stepanovičs. - Man laiks iet. Bija patīkami tevi satikt. Varbūt vēl tiksimies.

Pēc viņa toņa bija skaidrs, ka viņš jau nožēlo, ka satikušies. Nu, bet lūdzu, Koļa nodomāja.

- Tu nenāksi? — Elektrons jautāja.

- Nē, es vēl mazliet pasēdēšu.

Ja tev kaut kas būs vajadzīgs,  vienmēr vari mani atrast šeit.

- Paldies. Ņemšu vērā.

Koļa palika sēžam uz mīksta, kā dīvāns, sola. Saule jau bija paslēpusies aiz kokiem, debesīs slīdēja tuvā saulrieta iekrāsoti mākoņi. Jādod Elektronam laiks aiziet mājās. Nav vēlēšanās viņu atkal satikt. Turklāt viņam kaut kādas aizdomas, un, ja mēs atkal satiksimies, viņš var ko nojaust – un tad vēl nav zināms, kad atgriezīšos mājās. Bet es jau gribu mājās. Koļa bija noguris, un ne tik daudz ar kājām, cik ar galvu. Tā sen pārpildījusi  dienas naudu. Koļa atcerējās, ka šodien televīzijā rādīs Krodziņu Trīspadsmit krēslu, un domāja, ka būtu labi paspēt uz sākumu. Protams, piemiņai būtu jāpaķer vēl kaut kas, citādi daudz suvenīru viņš līdzi nav paņēmis, bet nekādu suvenīru tuvumā nebija. Pat pastkartes netirgo. Velti, iespējams, viņš no rīta nepaņēma avīzi arī sev. Parādītu puikām! Bet tad viņš nepadomāja, ka šī diena tik drīz beigsies.

Koļa izvilka no kabatas nazīti – sau nazīti, viņš to bija iemainījis no Fimas Koroļeva pret divām Burundi pastmarku sērijām – un nolēma atstāt nākotnē kādu atmiņu par sevi. Soliņa sēdeklis bija mīksts, te neko nevarēja sagriezt, bet atzveltne likās esam no koka. Alejā neviena nebija, Kosmozoo apmeklētāji bija izklīduši. Pa lielo celiņu aiz bambusa krūmiem brauca rati, piekrauti ar podiem, kastroļiem un termosiem. Acīmredzot sākuši barot dzīvniekus. Ka tik pārtikas centrā atkal nesajauc, kam ko jādod. Tagad pašam derētu bļoda zupas. Patiesībā viņam negaršoja zupa, nu kuram gan garšo zupa? Ēd tādu tikai pēc vecāku pieprasījuma. Bet, ja dienu pavadījis ar saldējumu, barankām un limonādi, tad sagribas zupu.

Koļa pagriezās sāniski un sāka izgrebt savu vizītkarti sola atzveltnē. Par šo aizraušanos viņš savā mūžā bija norāvies ne reizi vien. Reiz, kad viņš uz rakstāmgalda izgrebja savus iniciāļus, pat tēvu uz skolu izsauca. Bet nevar taču atstāt nākotni, neatstājis nekādas pēdas. Pēc simts gadiem noteikti būs šeit jāieskatās un jāpapriecājas par savu darbu.

Sola atzveltne izrādījās mīksta, viegli griežama. Tas laikam nebija koks, bet kaut kāda plastmasa, kas izskatās līdzīga koka.

Koļam neviens netraucēja. Vienreiz garām aizgāja kāda ģimene, bet Koļa ar plaukstu aizsedza nazi un izlikās, ka pēta krūmus. Koļa uz atzveltnes ar lieliem drukātiem burtiem izgreba: "Koļa 6 klase "B" 26 sk."

Viss uzreiz skaidrs, bet neviens neko nesapratīs. Viņi meklēs savā 26. skolā. Elektrons droši vien aizgājis mājās. Pienācis laiks arī mums. Galu galā vēl ir jāpārflipo puspilsētas, bet pulksten astoņos sāksies "Krodziņš".

Koļa iebāza nazi kabatā un devās uz izeju. Viņš pagāja garām pļaviņai, kur snauda sklissi — govis kā govis — un iegriezās galvenajā alejā, kas ved uz izeju. Viņš gāja ātri, bet uzmanīgi skatījās apkārt un domāja, ka, ieraudzījis Elektronu, ātri iebēgs krūmos. Tikai ne ar tiem, kam patīk saldējums. Koļa pienāca pie dīķa un ieraudzīja, ka dinozaurs Brontijs izkāpis no ūdens un stāv ar priekšējām kājām krastā. Un šeit ir arī Alise. Viņa pakārusi savu melno somu uz dīķa margām, pārlēca tām pāri un nokļuva krastā. Brontijs kā pieradināts zilonis salieca priekšējās kājas, lai Alisei būtu vieglāk viņā uzkāpt. Koļa pat sastinga pārsteigumā. Nu gan dod!

Alise jau sēdēja jāšus uz dinozaura, un viņš, uzmanīgi, lai neapšļakstītu savu draudzeni,  iekāpa ūdenī un peldēja pāri dīķim, bet pīles, rozā zosis, putni ar adatām, kā ežiem un citi dīvaini radījumi, pašķīrās kā laivas kuģa priekšā, dodot ceļu.

Draugi aizpeldēja līdz dīķa vidum, un dinozaurs izlieka kaklu kā gulbis. Tas bija skaists skats, un daži no pēdējiem Kosmozoo apmeklētājiem apstājās, lai par to papriecātos. Un arī pats Koļa tā skatījās, ka ieraudzīja resno bez cepures un kalsno skrienot pa taciņu tikai tad, kad viņi jau tuvojās izejai. Resnais spieda pie krūtīm melno Alises somu. Pietika ar vienu skatienu, lai Koļa saprastu, ka šī ir soma ar mielofonu, ko Alise tik neapdomīgi atstājusi krastā.

- Eh, - Koļa skaļi pateica, - es jau brīdināju!

Un viņš, cik ātri vien spēja, metās pakaļ zagļiem. Protams, viņam vajadzēja kliegt, lai visi ķer zagļus, bet viņš iedomājās uzkliegt, kad bandīti jau bija pazuduši alā ar dzirkstošajiem mikroputniem.

- Turiet! - Koļa kliedza, bet elpa viņam aizrāvās no ātrā skrējiena, un, ja Alise arī dzirdēja un pagriezās, tad, protams, īstos nolaupītājus vairs neredzēja.

Koļa izskrēja tukšajā laukumā Kosmzoo priekšā. Zagļi jau skrēja pie autobusa. Tas bija autobuss ar numuru 6 "Kosmozoo - Sokoļņiki". Blakus bija vēl divi autobusi.

Jāsaka, ka Koļa skrēja tomēr daudz ātrāk nekā kosmosa pirāti. Viņi ilgus gadus bija pavadījuši reibumā un uzdzīvē uz kosmosa kuģiem, ar sportu nenodarbojās nemaz un visus apkopes darbus piespieda izdarīt citiem. Tāpēc viņš gandrīz vienlaikus ar zagļiem iedrāzās sestajā autobusā. Viņam joprojām veicās, jo tieši pirātu priekšā stāvēja divas sievietes, kuras enerģiski sarunājās un aizņēma visu eju līdz pat aizkaram, aiz kura atradās Sokoļņiki, tā ka mazajam pirātam, kurš skrēja pa priekšu, nācās nobremzēt, bet resnais ieskrēja viņā un pacēla roku ar somu augstāk, lai nesabojātu mielofonu. Un te Koļa viņus panāca.

Sievietes, kuras tā arī neuzzināja, kas notiek, pazuda aiz aizkara.

Sekojot viņām, pazuda arī sīkais pirāts Kriss.

Resnais atskatījās un pazina Koļu, kuru bija pamanījis vēl terārijā. Viņš izvilka kaut kādu ieroci un draudīgi noņurdēja, bet neuzdrošinājās neko vairāk, jo steidzās pie aizkara.

Tā sagadījās, ka vienīgais pareizais lēmums tika pieņemts vienā sekundē, un, ja sāktu domāt, nekad par to neiedomātos. Resnais joprojām turēja somu ar mielofonu virs galvas un jau bija sācis ieiet ekrānā, kad Koļa pielēcās un parāva somu uz sevi. Resnais to nebija gaidījis, viņa pirksti atslāba, bet viņš pats jau atradās ekrāna otrā pusē, Sokoļņikos, iespējams, divdesmit kilometrus no Koļas.

Koļa paķēra somu un metās atpakaļ, izlēca no autobusa uz laukuma. Laukums bija liels un pilnīgi tukšs. Diemžēl tuvumā nebija neviena cilvēka. Un Alises arī nav. Laikam nedzirdēja, vai? Koļa aizmirsa, ka tad, kad viņš skrēja pakaļ pirātiem, Alise atradās Brontijam uz muguras dīķa vidū. No turienes pie izejas uzreiz nenokļūt.

Koļa sastinga pie autobusa. Viņš saprata, ka būs vajadzīgas tikai  sekundes, lai zagļi apskrietu apkārt autobusam, atkal tajā ienāktu un atgrieztos šeit. Ko darīt? Koļa neuzdrošinājās skriet pāri visam laukumam uz Kosmozoo, jo bija redzējis resnā rokā šaujamo - kamēr viņš aizskries, pirāti varēja viņu viegli nošaut. Un tad, ardievu "Krodziņš" Trīspadsmit krēsli ".

Bet Koļam priekšā bija vēl divi autobusi. Un uz tuvākā uzraksts:

Nr.8 "KOSMOZOO - PASAULES PROSPEKTS"

Koļa, ne mirkli nevilcinoties, ielēca šajā autobusā, izskrēja cauri pasažieru nodalījumam, izšāvās cauri ekrānam kā bulta un nokļuva pieturā Pasaules prospekts. Tur viņš ieraudzīja autobusu:

Nr.3 "PASAULES PROSPEKTS - GOGOĻA BULVĀRIS"

Kā par nelaimi, tur gāja iekšā vairāki cilvēki. Bija jāstāv rindā. Cilvēki nesteidzās, sarunājās, un Koļa pazaudēja veselu minūti, kamēr iekļuva autobusā. Un, kāpjot iekšā,atskatījās un ieraudzīja, ka no blakus  autobusa rāpjas ārā mazais bandīts. Viņš rozīja galvu, meklēdams Koļu. Koļa saprata, ka zagļus neizdosies apmānīt: viņi izšķīrsies - viens iekāps astotajā autobusā, bet otrs viņu sagaidīs kaut kur citur.

Izmisumā Koļa izspraucās starp pasažieru kājām un kā lode izlidoja cauri ekrānam.

Viņš nezināja, vai zaglis viņu bija redzējis, taču nolēma tik un tā laiku netērēt. Gandrīz notriekdams sievieti, viņš pārskrēja pāri laukumam. Viņam bija bail atskatīties, pamanīt pirātus, dzirdēt uzsaucienu vai pat šāvienu. Tikai tad, kad viņš sasniedza pirmos kokus un paslēpās aiz resna kļavas stumbra, varēja atvilkt elpu.

Droši vien viņam vajadzēja saukt palīgā tos cilvēkus, kuri kopā ar viņu iekāpa autobusā Pasaules prospekts, taču vajadzēja labi padomāt ar mierīgu prātu. Ja tev skrien pakaļ noziedznieki, nav laika pārdomām. It īpaši, ja viņi uz tevi ir nikn kā izsalkuši vilki: galu galā izdevies atņemt viņiem vērtīgo laupījumu.

Stāvot aiz koka, Koļa sāka apdomāt. Viņš nolēma, ka neatgriezīsies Kosmozoo: ja Alise bija tāda halda, ka pazaudēja mielofonu, lai tagad paraud. pazīstam šos gudrīšus, izcilniekus, Koļa nodomāja. Viņš pats nekad nebija izcilnieks un negrasījās par tādu kļūt. Bet Koļa bija labsirdīgs cilvēks un jau bija izdomājis, kā atgriezīs mielofonu. Viņš to iedos Džavadam vai kādam no dabaszinātniekiem skolas stacijā. Šķiet, ka viņi ir pazīstami ar Alisi un varēs viņai mielofonu atdot. Bet viņš dosies mājās.

Koļa visu pārdomāja un grasījās doties tālāk. Pēkšņi viņš ieraudzīja no autobusa izkāpjam resno. Viņa rozā plikā galva saulrietā spīdēja kā balons. Resnais paskatījās apkārt. Koļa sastinga aiz kļavas.

Nē, resnais viņu nepamanīja, Koļa nolēma, bet šajā brīdī tas piegāja pie sievietes, kuru Koļa bija gandrīz nogāzis, izskrienot no autobusa. Sieviete stāvēja autobusa pieturas malā un gaidīja, kad atlidos brīvs flipburbulis.

Resnais pieklājīgi paklanījās un viņai par kaut ko pajautāja... Koļa nedzirdēja vārdus, taču nebija grūti uzminēt, ka viņš jautā, vai tikko nav aizskrējis garām puika. Un, ar šausmām, Koļa redzēja, kā sieviete pamāj ar galvu un rāda, kur Koļa aizskrējis viņai garām, un pastiepj roku uz bulvāra pusi, Koļam pat šķita, ka viņas pirksts norāda tieši tur, kur viņš slēpās aiz koka stumbra. Ko darīt? Bija redzams, kā resnais no kabatas izvilka kaut ko melnu, iespējams, rāciju. Zvana savam līdzgaitniekam. Nevar tērēt ne sekundi.

Un Koļa metās skriet.

15. nodaļa Skriešus uz laika mašīnu

Ja Koļa būtu padomājis labāk, viņš neskrietu. Pirāti viņu no pieturas neredzēja, bet, tiklīdz viņš sāka skriet, resnais uzreiz pamanīja, kā šūpojas un trīc krūmi, un, negaidījis savu līdzdalībnieku, metās pakaļ Koļam. Jā, Koļa varēja īsās distancēs noskriet jebkuru pirātu, jo viņi nenodarbojās ar sportu un ļāvās pārmērībām, tad, ja bija nepieciešams skriet ilgi, pirāti bija pārāki par Koļu. Viņi jau sen bija nomainījuši savas vecās sirdis pret mehāniskajām, jo īpaši tāpēc, ka viņiem nebija vajadzīga sirsnība, bet ar elektroniskām sirdīm uz automātiskajām baterijām viņi cerēja dzīvot tūkstoš gadus.

Kad Koļa paskrēja pa aleju apmēram simts metrus un atskatījās, viņš ieraudzīja resno, kurš tikko bija izlīdis no krūmiem. Koļa saprata, ka nevarēs sasniegt skolas bioloģisko staciju, nogriezās no celiņa, pārlēca pāri krūmiem un divos lēcienos nokļuva uz ietves. Viņš nolēma patverties mājā, kuru šorīt cēla. Celtnieki nekur nebija manāmi. Diemžēl viņi jau aizgājuši. Taču ar nolūku vai celtnieku neuzmanības dēļ ārdurvis bija aizaugušas ar koraļļiem, un logi bija pārāk augsti, lai pa tiem varētu ielīst. Un biedējoši arī: ja zagļi pamanīs, var nonākt kā slazdā. Koļa ieslīpi parskrēja pār bulvāri un metās uz Biostaciju. Tikai paspēt pie puikām! Viņu klātbūtnē bandīti neuzdrošināsies uzbrukt. Un pat ja uzdrošināsies, Džavads un Arkaša izglābs mielofonu.

Koļa izlēca uz platformas, aizskrēja garām puķu dobēm un klajumiņam, kur viņu no rīta pabaroja ar izaudzētajām barankām, taču arī tur neviena nebija. Delfīni mierīgi peldēja baseinā, un viens no viņiem, ieraudzījis Koļu, palēcās ūdenī, it kā priecādamies par draugu.

- Kur Džavads? - Koļa skrienot kliedza.

Protams, delfīns neatbildēja. no koka nolēca pērtiķis un metās skriet blakus.

Neviena biologa. Ne dvēseles. Visi aizgājuši mājās. Koļa saklausīja attālu elsošanu.

- Stāvi! - atskanēja kliedziens.

Viņš bija pamanīts!

Koļa nogriezās no celiņa un skrēja uz laboratoriju. Bet koraļļu māja ir slēgta.

Pat mielofonu nav kur atstāt, lai bandīti to uzreiz nepamanītu.

Un nav kur paslēpties.

Bija atlicis tikai viens ceļš - pa Sivcevu Vražeku, uz Laika institūtu.

Koļa metās pa ielu, izvairoties kā zaķis. Viņš kaut kur bija lasījis, ka tā skrienot ir grūtāk trāpīt.

Pie sola, kur viņš bija sēdējis kopā ar veco Pāvelu, Koļa apstājās. Viņš saprata, ka vairs nevar paspert ne soli. Garām lidoja burbulis. Burbulī kāds sēdēja. Koļa izmisumā māja ar roku, bet cilvēks burbulī nesaprata. Pamāja un lidoja tālāk.

Koļa atkal sadzirdēja nolādēto elsošanu. Resnais nogriezās pa Sivcevu Vražeku. Atkal nācās skriet. Koļa cerēja sagaidīt, kad viņam atvērsies otrā elpa, bet tā neatvērās.

Lūk arī Laika institūts. Tikpat mierīgs, milzīgs, majestātisks, kā no rīta. Un tikpat tukšs. Vajadzēja taču Koļam ierasties nākotnē svētku dienā, kad lielākā daļa maskaviešu devušies uz Mēness svētkiem vai uz dienvidiem uz jūru, atpūsties un sauļoties.

Koļa ar skriešanu atsitās pret caurspīdīgo sienu - ieeju institūtā. Bet siena neatvērās, kā no rīta, kad viņš izgāja. Institūtā nedrīkstēja ienākt nepiederošas personas, jo ar laiku jārīkojas uzmanīgi. Ēkā drīkst ienākt tikai tie, kas ir īpaši apmācīti šajā jomā.

Koļa dauzījās pret caurspīdīgajām durvīm kā muša pret stiklu. Lūk, tepat netālu, kāpnes uz otro stāvu, un tur, aiz tām, laika kabīne, durvis uz pagātni.

Tūlīt būs klāt vajātāji. Izmisumā Koļa aizskrēja gar sienu, cerēdams, ka atradīs kaut kādu avārijas izeju, kuru aizmirsuši aizslēgt.

Tiklīdz Koļa bija aizskrējis, laika institūta priekšā parādījās pirāti. Viņi iztālēm redzēja, kā Koļa pieskrēja pie ēkas, un nolēma, ka viņš jau ir iekšā. No aiz stūra Koļa redzēja, kā viņi apstājas ieejas priekšā. Sāka jau krēslot, un vietu, kur viņš slēpās, klāja dziļa zilgana ēna. Koļu pēkšņi pārņēma cerība, ka pirāti paklauvēs, paklauvēs pie durvīm un aizies. Vai arī kāds ies garām un viņus aizbaidīs.

Taču pirātus nebija tik viegli apmānīt. Viņi uzreiz saprata, ka caurspīdīgā barjera nepakļausies viņu grūdieniem, un uzminēja, ka zēns, kuru viņi vajā, nevar tur iekļūt, ja viņam nebija elektroniskās atslēgas. Viņi izšķīrās un devās dažādos virzienos ap ēku.

Resnais pagāja garām Koļam viena soļa attālumā, kurš gulēja zālē, un, ja pats nebūtu tik skaļi elsojis, noteikti būtu dzirdējis, kā pukstēja Koļam sirds.Pie nākamajā stūra viņš satika savu līdzdalībnieku, un viņi sāka apspriesties. Koļa dzirdēja apslāpētas balsis:

- Pšs-grhhh-vppr.

- Gpprr-khzh-dppnr.

Koļa nesaprata pirātu valodu un, paslēpies, vēroja, ko viņi darīs. Bet pirāti nolēma, ka Koļa kaut kā iekļuvis iekšā.

Resnais no mēteļa apakšas izvilka spīdīgu stobru, ko Koļa bija redzējis autobusā un uzskatīja par pistoli. Kalsnais atkāpās dažus soļus. Resnais izšāva uz pirmā stāva aizvērto logu, un dzirkstošs stars ietriecās stiklā. Šo stiklu nevarēja izsist ne ar dūri, ne ar akmeni, bet galu galā, kad tika celts Laika institūts, neviens neiedomājās, ka pret to tiks izmantots kosmiskais blasteris.

Koļa saklausīja stikla šņākšanu un izkusušās straumes, kas vakara gaismā bija sarkanas, nolija, sacietēdamas, gar koraļļu sienu.

Pirāti stāvēja un gaidīja, kad koraļļi atdzisīs, lai neapdedzinātos.

Tad kalsnais uzmeta uz palodzes savu zilo apmetni, bet resnais sāka iespraukties caur šauro logu. Pēc minūtes ārpusē rēgojās tikai kājas kurpēs ar uzlocītiem purngaliem. Bija dzirdama smaga ķermeņa krītošs būkšķis, un iestājās klusums.

Kalsnais jautāja:

— Phrfšk?

No iekšpuses atbildēja:

— Frtt-trttf.

Kalsnais atkāpās no loga un aizsteidzās aiz stūra, lai sargātu ieeju, lai Koļa pa to neizbēg.

Vislabāk Koļam būtu apgulties garajā zālē, līdz atgrieztos resnais un bandīti aizietu meklēt laimi citur. Bet Koļam tagad bija tikai viena doma: pēc iespējas ātrāk nokļūt laika kabīnē - un mājās, mājās, mājās ...

Noskaitījis līdz piecdesmit, viņš piecēlās un pieskrēja pie loga. Resnais varēja būt paslēpies un gaidīt. Tāpēc Koļa vispirms notupās zem loga, klausīdamies, un, neko nedzirdējis, palēcās un ieskatījās iekšā. Logs veda uz tukšu istabu, kur pie sienas stāvēja apkopes roboti. Durvis uz gaiteni bija vaļā. Koļa pievilkās uz rokām. Palodze sniedzās līdz zodam, un pagāja zināms laiks, lai viņš tiktu iekšā: nogurušās kājas slīdēja gar koraļļu sienu, rokas bija gausas kā no vates. Pēkšņi aiz muguras atskanēja smalka balss:

- Ahā, iekriti!

Un Koļa saprata, ka viss pagalam. Kalsnais bandīts bija sadzirdējis viņu kāpjam un atsteidzās šurp. Un tad notika pilnīgs brīnums: viņa kājas atrada sienā kaut kādu atbalstu, rokas kā tērauds pavilka ķermeni uz augšu, un Koļa uzreiz pārkrita pāri palodzei iekšā. Bandīts tomēr paguva saķert viņam kāju un vilka sev klāt. Koļa iespēra, un tik spēcīgi, ka zābaks palika bandīta rokā, un pats Koļa nokrita uz grīdas istabā.

Viņš uzreiz pielēca kājās un, turēdams somu ar mielofonu, metās ārā no istabas. Bandīts kaut ko kliedza un rāpās pa sienu viņam pakaļ.

Koļa skrēja pa gaiteni, meklējot kādas kāpnes uz augšējo stāvu. Lūk, kāpnes. Koļa uzskrēja augšā un iedrāzās zālē, kuras vidū stāvēja resnais un klausījās troksnī.

- Stāvi! — viņš uzkliedza, ieraudzījis Koļu.

Bet Koļa jau bija izlēcis uz kāpņu laukuma, uzskrējis uz augšējo stāvu - tieši tagad viņam atvērās otrā elpa - viņš atkal noskrēja lejā pa citām kāpnēm un ieraudzīja atvērtas durvis, kurām blakus uz grīdas gulēja pieckapeika. Viņš pats tā bija apzīmējis durvis, lai nepazaudētu atpakaļceļā.

Koļa iebrāzās hallē, aizcirta aiz sevis durvis, aizlavierēja starp ierīcēm un instrumentiem uz tālāko telpu — tādu pašu istabu, kāda bija kaimiņam Nikolajam Nikolajevičam. Kabīne stāvēja kā glābšanas laiva vētrā.

Koļa ieklausījās. Ārā neko nevarēja sadzirdēt. Varbūt vajātāji pazaudējuši pēdas.

Viņš dziļi ievilka elpu un iegāja kabīnē.

Tāds pats panelis kā tas, kas stāvēja viņa laikā. Tikai uzraksti zem svirām bija atšķirīgi. Tur, pagātnē: "Starpstacija" un "Gala stacija". Šeit "Sākuma stacija" un "Beigu stacija".

Koļa ieslēdza sistēmu un ar prieku sadzirdēja pazīstamo dūkšanu. Mašīna strādāja.

Tagad jānospiež svira "Ieslēgts". Un pēc tam? Iespējams, tomēt "Sākuma stacija". Galvenais lai viņu nosūtītu uz savu laiku, nevis kaut kur pie Puškina vai brontozauriem!

Koļas roka sastinga virs pults.

Viņš dzirdēja, kā kāds atver istabas durvis.

Viņš nospieda "Sākuma stacija" pogu un pabīdīja sviru uz "Starts".

Un iekrita bezgalībā, nebūtībā, kur nav ne sākuma, ne beigu, ne augšas, ne apakšas – tikai tukšums.

Kols lidoja cauri laikam.

.

Otrā daļa TRĪS K

.

1. nodaļa Viņa neatceras

Jauns, bet resns un ūsainais dežūrējošais ārsts Aliks Borisovičs bija visjautrākais cilvēks slimnīcā. Varētu domāt, ka cilvēki šeit ierodas sava prieka pēc. Un, protams, lai noklausītos, kā Aliks noķēris līdaku Donā vai kā atdarina lakstīgalu.

Tajā dienā viņš pēc vakariņām ieradās palātā un izteikti skumjā balsī teica:

- Nevaru izturēt šķiršanos no jums. Ko es tagad darīšu?

Jūlija Gribkova teica:

– Kaut ātrāk izrakstījuši. Citādi mums jāiet ekskursijā.

Alise, kuras uzvārdu neviens nezināja, klusēja, it kā šie vārdi viņu neskartu.

— Kā ar tavu bijušo apendicītu? - Aliks Borisovičs jautāja Jūlijai.

- No rīta nedaudz sāpēja, - sacīja Jūlija.

- apsolīju taču, ka pēc nedēļas aizmirsīsi.

Jūlija gribēja viņam atbildēt, ka, iespējams, pašam nekad nav bijis apendicīts un viņš nezina, kā tas ir, kad izgriež, bet nestrīdējās.

- Bet kā klājas mums, Alise Batjkovna? - Aliks jautāja.

- Labi.

– Mums kaut ko jaunu pastāstīt vari?

- Nē.

Jūlija paskatījās uz Alisi un viņu pažēloja. Palūk kā cilvēkam nav paveicies. Pirms dažām dienām Alise skrēja pāri ielai un paskrēja zem trolejbusa. Sasita galvu, ieguva smadzeņu satricinājumu. Bet tas nav tas sliktākais. Kad Alise tika atvesta uz slimnīcu, izrādījās, ka viņa bija pilnīgi visu aizmirsusi. Aliks Borisovičs teica, ka šo slimību sauc par "amnēziju", visbiežāk tā drīz vien pāriet. Bet cik šausmīgi iedomāties, ka aizmirsis, kāds ir tavs uzvārds, kur tu dzīvo, kur mācies, pat aizmirsis, kas tavi vecāki! Un kas visvairāk pārsteidz - tajā brīdī Alise bija šortos, jakā un čībiņās. Viņai nebija ne papīru, ne monētu, pilnīgi nekā. Un Jūlijas mamma Nataša teica, kā izmeklētājs no milicijas, kas vakar ieradās Alisi iztaujāt, gaitenī nodaļas vadītājai teicis, - cilvēks nevar pazust nepamanīts, milicija notikuma vietā, kur Alise sadūrās ar trolejbusu, nopratinājusi visu apkārtējo māju iedzīvotājus, bet neviens neko nezina. Un neviens no vecākiem nezvanīja milicijai vai slimnīcai un nemeklēja savu meitu. "Mēs," izmeklētājs sacīja vadītājai, "jau esam nosūtījuši viņas fotogrāfiju uz bērnu namiem un uzrakstījuši uz citām pilsētām." Izrādījās, ka Alise ir pazudusi un nav pazudusi, un tas bija noslēpums. Jūlija domāja, ka, ja viņa pazustu kaut uz vienu dienu, viņas māte un vecmāmiņa apgrieztu kājām gaisā visu Maskavu.

Bet pēc izskata Alise bija visparastākā meitene, apmēram divpadsmit gadus veca, īsiem, gaišiem matiem, zilām acīm, garām kājām, viss kā cilvēkam, pat nedaudz iesauļojusies, lai gan vēl bija par agru sauļoties aprīlī.

Jūlija par Alisi zināja vēl vienu noslēpumu, taču viņa nevienam par to nestāstīja. Vakar vakarā, lai gan Alise vēl nedrīkstēja celties, viņa bija mēģinājusi aizbēgt no slimnīcas. Slimnīcas pidžamā, kad viss bija kluss, viņa klusi izkāpa no gultas un devās uz durvīm. Viņi palātā bija vieni ar Jūliju – aizvakar trešo meiteni izrakstīja. Jūlija vēl nebija aizmigusi. Viņa jautāja:

- Uz kurieni tu, Alise?

- Tulīt atgriezīšos.

Taču Jūlija juta, ka kaut kas nav kārtībā. Un teica:

- Tev aizliedza celties.

- Es atgriezīšos, - sacīja Alise.

- Klausies, - sacīja Jūlija, kas izcēlās ar vērīgumu. – Ja nolēmi bēgt, tad noteikti saaukstēsies. Ārā līst un ir gandrīz nulle grādu.

- Pat nedomāju bēgt, - sacīja Alise un izgāja koridorā.

Bet koridorā viņa uzreiz uzskrēja dežūrmāsai. Jūlija dzirdēja viņas tur sarunājamies. Tad Alise atgriezās un apgūlās.

- Neizdevās? - Jūlija jautāja.

- Neizdevās.

- Es taču teicu. Un kur tu būtu gājusi?

- Gan zinātu.

- Neko tu nezinātu. Tev atmiņu atdauzīja. Būtu saaukstējies un nogulētu mēnesi.

- Es nekad nesaaukstējos, - sacīja Alise.

- Neko jau, Robins Huds! - Jūlija iesmējās. – Visi cilvēki, kas skraidelē pa ielām pidžamās pie nulles grādiem, noteikti saaukstējas. Tas ir vispasaules likums. Vispār jau es tāpat zināju, ka slimnīcas durvis ir aizslēgtas, tāpēc par tavu veselību nebiju īsti noraizējies.

- Nu, tad paldies, - sacīja Alise. Viņa bija saīgusi un vairs uz Jūlijas jautājumiem neatbildēja.

Bet Jūlija tad nodomāja, ka ar Alisi ir saistīts vairāk noslēpumu nekā vajag. Vai tiešām viņa neko neatceras?

Arī tagad, klausīdamās, kā doktors Aliks kaut ko runā un kustina ūsas kā labsirdīgs kaķis, viņa turpināja skatīties uz Alisi. Ja atrodies slimnīcā un rodas kāds noslēpums, kļūt par Šerloku Holmsu ir vieglāk nekā citām reizēm.

- Pagājušajā vasarā, - sacīja Aliks Borisovičs, - mēs ar draugu bijām aizbraukuši uz Donu makšķerēt. Kādreiz pie Donas esi bijusi, Alise?

- Nezinu, - sacīja Alise.

- Nu, tam nav nozīmes.

Oi, viltnieks, Jūlija nodomāja. Dzīvespriecīgs, dzīvespriecīgs, bet par darbu atceras. Mamma teica Jūlijai, ka tādos gadījumos kā Alisei,  svarīgi atrast kādu detaļu, pavedienu un pēc tam visu atšķetināt.

- Tātad, mēs iebraucam staņicā, - turpināja Aliks Borisovičs. — Netālu no Azovas jūras. Karstums šausmīgs, bet arbūzi vēl nav nogatavojušies. Mēs apstājāmies pie viena kazaka, tāda kolorīta večuka, ar matu kušķi virs galvas, zilā formas cepurē ...

- Milicis? - Jūlija jautāja.

– Nē, vienkāršs kazaks agrāk viņiem bija tāda uniforma, tāpēc veči valkā zilas cepures.

Alise pagriezās pret logu, vēroja, kā pilieni plūst gar stiklu.

- Un lūk večuks mums saka: es jūs aizvedīšu pie Azovas jūras ... Tu, Alise, neesi bijusi pie Azovas jūras?

- Nē.

- Kāpēc tu tā domā?

– Neesmu bijusi, un viss.

— Bet pie Melnās?

— Pie Melnās biju.

- Ko tu tur darīji? Atpūties?

- Nē, strādāju. Delfīnu vārdnīcu sastādīju.

Aliks Borisovičs iesmējās un sacīja:

- Izskatās, ka mums viss iet uz labo pusi. Tu viena pati pie Melnās jūras biji vai kopā ar vecākiem?

- Neatceros…

"Nē," - Jūlija nodomāja, - "ārstus, iespējams, tu maldināsi,  viņi tevi žēlo. Un vispār zina pārāk daudz. Bet mani nepiemānīsi. Nez kāpēc tev gribas parādīt, ka atceries mazāk nekā patiesībā.

- Tad lūk, - sacīja Aliks Borisovičs, - mēs iesēžamies laivā ...

Šajā brīdī palātā ieskatījās māsa Šuročka un teica:

- Alik Borisovič, jūs pie telefona.

Kad ārsts aizgāja, Jūlija jautāja:

- Bēgt pārdomāji?

- Pārdomāju.

- Un kāpēc?

– Bail saaukstēties.

- Bet patiesībā?

- Patiesībā šajā pidžamā mani uzreiz atvedīs atpakaļ.

- Oho! Jau progress, - sacīja Jūlija. -  redzi nu, cik lietderīgi ir paklausīt vecākajiem.

- Kurš te ir tas vecākais?

- Es.

- Cik tev gadu?

- Divpadsmit.

- Bet man vienpadsmit, - sacīja Alise. - domāju, ka tev arī vienpadsmit.

- Kurā klasē tu mācies? - Jūlija jautāja.

- Grūti pateikt. Tu nesapratīsi.

- Kāpēc tad uzreiz nesapratīšu! Es mācos sestajā, tu laikam piektajā. Ko jūs darāt literatūrā?

- Mums ir citādas klases, - sacīja Alise. — Tagad es stažējos lietišķajā ģenētikā. Vai tas tev kaut ko izsaka?

- Izsaka, - sacīja Jūlija. – Bet mums angļu novirziena skola. Domāju, ka tev par agru ar ģenētiku nodarboties.

- Nekad nav par agru, - sacīja Alise. - Es būšu kosmosa biologs tāpat kā mans tēvs. Bet bez lietišķās ģenētikas bioloģijā nav ko darīt.

- Ak tā! - Jūlija teica. – būtu tevi dzirdējis Aliks!

- Bet kas?

- Tu taču neko neatceries! Pat to kā tavs uzvārds. Un izrādās, ka tavs tēvs ir kosmobiologs.

- Nejauši atcerējos...

- Nu tad es tev palīdzēšu, - sacīja Jūlija. - Ja tavs tēvs ir kosmobiologs, tad viņš nestrādā Maskavā. Tāpēc tu vēl neesi atrasta. Viņš strādā vai nu Baikonurā, kosmodromā, vai Zvaigžņu pilsētiņā.

- Nē, - teica Alise, - viņš Maskavā strādā, Kosmozoo ...

- Kur?

— Vienā organizācijā. Tikai tagad viņš aizlidoja uz konferenci. Un atgriezīsies tikai pēc divām nedēļām. Atgriezīsies... bet es jau gandrīz nedēļu zaudējusi.

- Un tava māte?

- Mamma uz...

Un te Alise apklusa gluži kā pagrīdes darbinieks, kurš pratināšanas laikā gandrīz izpļāpājies.

- Arī atcerējies? - Jūlija jautāja.

- Atcerējos bet atkal aizmirsu.

- Oi, mums grūti būs ar tevi! - Jūlija iesaucās.

Tad palātā ienāca māsa Šuročka ar termometriem un zālēm Alisei. Šuročka bija nesen beigusi skolu, gatavojās iestāties medicīnas institūtā un pievērsās medicīnai ļoti nopietni, daudz nopietnāk nekā doktors Aliks. Lai gan vispār viņa bija laba.

Kamēr Alise ēda zāles, Šuročka sacīja:

- Oi, meitenes, man šodien galvu vajadzētu nocirst!

- Kāpēc? - Alise bija pārsteigta.

- Jo es lekciju izlaidīšu. Kas būs, kas būs!

- Laikam uz kino dosieties? - Jūlija teica.

- Tieši tā! Aliks Borisovičs nopircis biļetes. Es pat nezinu, kāpēc viņš mani uzaicināja. Man likās, ka viņš mani vispār nepamana. Viņš ir tik izglītots, meitenes!

— Un ko skatīties? - jautāja Jūlija, kura tagad labprāt dotos uz kino vienalga ar ko. Vai pat viena pati.

- Franču komēdija, nosaukumu neatceros. Spēlē Luiss de Funess. Zini, tādu. – Un Šuročka savilka seju, lai parādītu, kāds izskatās Luiss de Funess.

- Zinu viņu, - sacīja Jūlija. - Viņš ir smieklīgs. Bet tu, Alise, atceries viņu?

- Nē, - sacīja Alise. - Nekad neesmu redzējusi.

- Nabaga meitene! - Šuročka sacīja. – Vajag taču, viss aizmirsies! Pat Luiss de Funess. Bet Aliks Borisovičs apsolīja, ka tu noteikti visu atcerēsies.

- Bet viņa ar nolūku neko neatceras, - sacīja Jūlija un ar acs kaktiņu šķielēdama uz Alisi. - Viņa vēlas vēlreiz noskatīties visas vecās filmas. Mums abām, Šuročka, neinteresanti, bet viņai divreiz vairāk prieka.

- Kā nav kauna, Jūlija! - Šuročka bija sašutusi. Alise cieš, bet tru jokojies! Vari iedomāties, ko šobrīd pārdzīvo viņas vecāki? Tev nekad nav bijuši bērni, tev nesaprast...

– Jums gam laikam daudz? - Jūlija pajautāja.

- Nerunā muļķības! - Šuročka nosarka kā tomāts. - Par tādām lietām tev pāragri domāt.

- Jums arī par agru.

Juļka Gribkova, kā jūs pamanījāt, ir tasnprātīgs cilvēks un vienmēr vēlas, lai pēdējais vārds būtu viņai.

Šuročka aizgāja sarūgtināta: viņa uzskata, ka bērni tagad aug pārāk ātri un ir pavisam nepieklājīgi.

- Ko es atdotu, lai tagad uz kino aizietu! - Jūlija teica.

- Ko? - Alise jautāja.

- Nu, piemēram, vakariņas.

- Tu tik un tā vakariņas neēdīsi, - sacīja Alise. – Tev vēl ir palicis pilns naktsskapītis ar gardām lietām, ko atnesa tava mamma. Un gaitenī ledusskapī arī.

- Tas neskaitās, - sacīja Jūlija. - Ja kaut ko gribi, ņem un ēd. Citādi mana vecmāmiņa apbēdināta, ka neviens tevi neapciemo.

- Paldies. Tavas vecmāmiņas pīrādziņi ir garšīgi. Tikai tev tos pagaidām nedrīkst.

- Pēc nedēļas drīkstēšu visu.

- Bet tas, ko tu nekad neesi ēdusi, - sacīja Alise, - ir brambulets.

- Tāda ēdiena nemaz nav, - sacīja Jūlija.

- Pie jums nav, bet mums ir.

- No kā tad to dramduletu taisa?

- Nevis dramduletu, bet brambuletu. Es pati pagatavot protu. Ņem parasto mangustīnu un apcep to petejara eļļā apmēram piecas minūtes.

- Tātad petejara?

- Tieši petejara.

- Bet ja es gribu sviestā?

- Tad nekas nesanāks.

- Bet no kā taisa to petejara eļļu?

- No Angeldīnas petejariem, vai ta nav skaidrs?

– Pilnīgi skaidrs. Man ļoti patīk Angeldīnas petejari. Bet kurienes jūs iegūstat parastos mangustīnus?

- Kā no kurienes? No Indijas.

- Tātad tu, izrādās, esi pavārs eksperts.

- Ko tur runāt ar tevi, tu tāpat neticēsi! - Alise attrauca.

- Zini, man šķiet, ka es varētu noticēt visam.

Jūlija juta, ka Alise gatavojas atklāt noslēpumu, bet Alise apklusa. Paņēma no Jūlijas žurnālu "Jaunais naturālists" un sāka to lasīt, it kā nekas nebūtu noticis.

Jūlija viņai neuzmācās. Ja negrib, tad nevajag. Pati paņēma grāmatu. Tā viņas lasīja, iespējams, kādu stundu. Tad Alise pēkšņi nolika žurnālu malā un sašutusi sacīja:

- Kaut kādi cietsirdīgi briesmoņi!

- Par ko tu runā?

– Te par medniekiem sarakstīts. Ievainoja stirnu un aizgāja.

– Žurnālā taču pastāstīts, kā puika pacēla šo stirnu un izārstēja. Šeit tādus medniekus neviens neaizstāv.

- Vispār visi mednieki ir cietsirži, - sacīja Alise. - Gan tādi, gan citādi. Nav nekādas atšķirības.

- Par ko tu dusmojies uz mani? - Jūlija jautāja. – Es neesmu mednieks.

– Tātad, ja tu neesi mednieks, esi laba, tad tas ko dara citi, tev vienalga?

– Ja mednieki ievēro noteikumus un nenodarbojas ar malumedībām, tad neviens viņiem to nevar aizliegt darīt.

- Tu tā tiešām domā?

— Bet tu nē?

Jūlijai ar šo Alisi bija dīvainas attiecības. Šķiet, ka viņas nestrīdējās, bet vienmēr bija gatavas pastrīdēties. Viņu starpā bija kāds pārpratums.

- Es vispār neredzu atšķirību starp dzīvnieka vai cilvēka nogalināšanu, - Alise niknā balsī sacīja.

2. nodaļa Mums klasē ir trīs Koļas

Jūlija izlikās, ka lasa, pat pāršķīra lapas. Bet, ja viņai pajautātu, ko viņa izlasījusi, viņa nevarētu atbildēt, vienkārši nevēlējās sākt runāt ar Alisi pirmā. Pagāja vesela stunda, līdz pēkšņi Alise jautāja:

— Tātad tu mācies sestajā klasē?

— Jā, sestajā.

- Kāds ir klases burts?

- "B".

- Pareizi, - sacīja Alise. - Sestajā "B". Tas, kas man vajadzīgs. Divdesmit sestā skola?

— Kā tu uzminēji?

“Man ļoti vajag, lai tu mācītos divdesmit sestajā skolā. Vajag taču arī man paveikties.

- Nav jau brīnums, ka esmu no divdesmit sestās. Un mana skola ir tepat netālu. Un rajona slimnīca arī. Būtu pārsteidzošāk, ja es mācītos Sokoļņikos. Kam tev mūsu skola?

Man nevajag skolu. Man vajag Koļu no tavas klases. Kāds viņam uzvārds? Kur viņš dzīvo?

- Kurš Koļa? Mūsu klasē ir trīs. Sulima, Sadovskis un Naumovs.

- Kā tā - trīs? Es domāju viens. Tas visu sarežģī.

– Kas un ko sarežģī? Tu neesi cilvēks, bet pilnīgs noslēpums! Un es neticu, ka esi zaudējusi atmiņu. Tu izliecies, bet kāpēc, nesaprotu.

- Man jāatrod zēns Koļa, kurš mācās sestajā "B" klasē. Vienkārši patiesība ir tik neticama, ka tu tai neticēsi.

- Noticēšu.

- Es tev visu izstāstīšu. Tikai nesteidzini mani. Bet tev jāpalīdz man atrast Koļu.

- Kā es varu tev palīdzēt? Ja tu nezini viņa uzvārdu. Ja tev kaut ko vajag no viņa, atnāc uz mūsu klasi un pajautā viņam pati.

- Bet es viņu nekad neesmu redzējusi.

- Prātā var sajukt! Nu, tad pajautā visiem trim pēc kārtas.

- Bet ja nu neatbildēs? Visticamāk viņš neatbildēs.

Atvērās durvis, un ienāca Jūlijas māte Nataša, kura gandrīz katru dienu pēc darba nāca apmeklēt. runāties bija jāpārtrauc. Jūlija pat bija sarūgtināta, ka viņas māte ieradusies nelaikā. Nataša atnesa ziedu pušķi, jaunus žurnālus, Jūlijai vēstuli no skolas, no klases puikām, bet Alisei - veselu žūksni avīžu un kasti šokolādes konfekšu. Jūlija saldumus ēst vēl nevar.

- Tu tikai nelasi daudz, tev kaitīgi, - sacīja Nataša. - Tomēr, smadzeņu satricinājums, ar to nevar jokot.

- Es nejokoju, - sacīja Alise. - Liels paldies.

- Ieskatījos kioskā, - teica Nataša, - un nopirku rajona un republiku laikrakstus. Zini, es padomāju, ka, ja tu nedzīvo Maskavā, tad pēkšņi ieraudzījusi savu avīzi, atcerēsies ...

- Nē, - sacīja Alise, - savu avīzi es te neredzēšu. Tā ir pavisam citāda.

- Kāda? - Nataša bija pārsteigta.

- Neatceros.

Kad Nataša aizgāja un atnesa vakariņas, Alise teica:

Tava mamma ir ļoti jauna un ļoti skaista.

- Zinu, - sacīja Jūlija. - Tu neesi vienīgā, kas tā domā. Bet tava mamma jau veca?

- Nē, - sacīja Alise. - Nevaru iedomāties, kā viņu mānīt, vienkārši nevaru. Vispār man ļoti nepatīk melot.

- Bet kuram tad patik? - Jūlija bija pārsteigta. - Bet dažreiz tas ir jādara. Lai neapbēdinātu. Galu galā vecāki par mums ir šausmīgi apbēdināti.

Bija jau tumšs, ieskatījās Aliks Borisovičs, atvadījās, bet par kino neko neteica. Tad ieskatījās arī Šuročka, atvadījās un teica:

- Nu, tas ir vienkārši apbrīnojami. Esmu tik priecīga, meitenes, tik priecīga! Tikai nesakiet nevienam.

- Zvēram! - teica Alise un Jūlija.

Kad Šuročka aizskrēja, viņas izplūda smieklos un ilgi nevarēja nomierināties.

- Pieaugušajiem ir noslēpumi, par kuriem smieklīgi pat domāt, - smejoties sacīja Jūlija.

- Tā sauktajiem pieaugušajiem, - Alise viņu izlaboja. - Viņa  tikai sešus septiņus gadus vecāka par mums. tīrie nieki.

- Nieki, - Juļka piekrita.

- Pastāsti man par savu klasi, - Alise teica.

— Bet ko lai stāsta?

– Kā jūs tur mācāties, cik bieži ejat uz skolu, kādas specialitātes jums ir – pastāsti visu.

- Pat nezinu, ar ko sākt. Galu galā tu taču jau visu zini.

- Esmu visu aizmirsusi. Uzskati, ka es neko nezinu. Pilnīgi neko.

- Nevaru saprast, kad tev ticēt un kad nē.

- Goda vārds, es neko daudz par jūsu skolu nezinu. Es nezinu, kā pie jums mācās, kā iet uz skolu.

- Bet cik mums ir klašu, atceries?

- Šķiet, ka desmit. Pareizi?

- Redzi nu, atcerējies. Un no kāda vecuma sāk iet skolā?

— No pieciem?

— Oi, Alise, no septiņiem! Vai nu tu lieliski izliecies, vai arī tev patiešām galvā putra. Pagaidi, varbūt tu ne tikai neesi no Maskavas, bet pat ne no Padomju Savienības?

– Kā tu to iedomājies? - Alise bargi jautāja.

– Nu, varbūt tu esi tūriste, atbrauci no ārzemēm kopā ar vecākiem un apmaldījies.

— Es slikti runāju krieviski?

- Nē, labi.

- Pavisam labi?

- Pavisam.

- Paldies. Tātad uz skolu iet tikai no septiņu gadu vecuma? Un ko dara pirms tam?

- Iet uz bērnudārzu, spēlējas, taisa smilšu pīrāgus ... Nu, ko citu bērni dara?

- Dīvaini, - sacīja Alise. – Piecu gadu vecumā es jau... – Un apklusa.

- Ko tu piecu gadu vecumā?

Kāds gāja pa gaiteni, apstājās aiz durvīm, bet iekšā neienāca, šķita, it kā noklausījās sarunu. Durvis bija stiklotas, matētas, uz tām bija redzams cilvēka siluets.

— Kurš tas varētu būt? - Alise jautāja.

– Maz kas? Vai nav vienalga? Tu kādu gaidi?

- Nē.

- Tomēr es domāju, ka gaidi gan. Ja es būtu tavā vietā, es visu laiku drebētu no gaidīšanas. Pēkšņi atvērsies durvis un ienāks tava mamma?

- Neienāks - Alise nopūtās. - Es te esmu viena pati.

- Nu, bet ja nu ienāks?

- Labāk būtu, ja neienāktu.

- Viņa pret tevi slikti izturējās? Varbūt tu aizbēgi no mājām? Varbūt tev nav mamma, bet pamāte? Ļauna?

- Nerunā muļķības, - sacīja Alise. - Man ir brīnišķīga, vienkārši brīnišķīga mamma, ne sliktāka par tavējo.

- Bet ja nu viņa ienāks bet tu viņu nepazīsi? Tev taču amnēzija.

- Var jau būt, - sacīja Alise un pagriezās ar seju pret sienu.

Varbūt viņa aizmiga, vai varbūt klusiņām raudāja. Jūlija nevarēja droši pateikt, lai gan klausījās.

3. nodaļa Esmu tavs papucis

Pagāja divas vai trīs stundas. Slimnīcā visi nomierinājās, daudzi aizmiga. Alise joprojām gulēja ar seju pret sienu, bet Jūlija lasīja. Natašas atnestās siltumnīcas rozes stāvēja uz naktsskapīša pie Jūlijas gultas, un viņa juta to svaigo un patīkamo aromātu.

Pēkšņi gaitenī atkal atskanēja soļi. Tādi paši, kā iepriekš. Kāds piesardzīgi, bet smagi piegāja pie durvīm un apstājās.

- Alise, - Juļka nočukstēja, - skaties, tur atkal tas pats.

Alise piecēlās gultā sēdus un piespieda pirkstu pie lūpām.

Cilvēka siluets kādu laiku stāvēja pie durvīm, tad atkal pazuda.

- Man tas nepatīk, - sacīja Jūlija. — piezvanīšu dežūrmāsai.

- Pagaidi, - sacīja Alise.

Un tad viņas sadzirdēja kādu runājam gaitenī. Pa gaiteni nāca vairāki cilvēki. Tad viņi apstājās pie durvīm. Durvis lēnām atvērās.

Bet nekas nenotika. Ienāca dežurējošā medmāsa Marija Pavlovna. Viņa bija padzīvojusi un stingra medmāsa, pacientiem viņa ne visai patika, jo vienmēr runāja par noteikumiem un to, ka tie jāievēro. Bet kurš gan vēlas ievērot noteikumus, it īpaši, ja sāk atveseļoties?

- Neguļat, meitenes? - jautāja Marija Pavlovna. - Alise, ar tevi vēlas runāt Aleksandrs Borisovičs.

Alise bija ļoti pārsteigta:

— Aliks Borisovičs? Bet vai tad viņš...

Bet Aliks Borisovičs jau bija ienācis palātā.

- Kā jūs jūtaties, meitenes? — viņš jautāja, it kā nebūtu no viņām atvadījies divas vai trīs stundas atpakaļ.

Varbūt viņš jau atgriezies no kinoteātra, Jūlija domāja. Bet kas varēja notikt? Sastrīdējies ar Šuročku?

- Ceru, ka viss kārtībā, - sacīja Aliks Borisovičs. - Bet man Alisei ir pārsteigums. Brīnišķīgs pārsteigums! Es liktu tev uzdejot, bet tas pagaidām tev nav vēlams. Tu vari doties mājās.

- Kā? – Jūlija redzēja, kā Alise nobālē. - Nevar būt!

— Var, var būt! – Aliks bija tik jautrs, it kā pats grasītos sākt dejot. - Viss ir labs, kas labi beidzas! Tev pakaļ ieradies tavs tētis. Tātad vari doties mājās.

- Mans tēvs nekādi nevar ierasties, - sacīja Alise.

- Bērniņ, nepretojies, - sacīja Aliks Borisovičs. Tad pagriezās pret Mariju Pavlovnu un bargi pateica: - Palūgšu savākt meitenes mantas un sagatavot izrakstu.

- Kā tad tā, Aleksandr Borisovič? - Marija Pavlovna bija pārsteigta. — Tieši tagad, uz nakti? Nē, es kategoriski iebilstu.

- Lūdzu, bez iebildumiem! - Aliks teica pavisam svešādā balsī. Jūlija nekad nebūtu domājusi, ka viņš var runāt tādā balsī. - Izpildiet manus norādījumus.

- Rīt no rīta, - sacīja Marija Pavlovna. - Saskaņā ar noteikumiem. Ar nodaļas vadītāja atļauju. Es pārkāpt noteikumus netaisos. It īpaši tāpēc, ka jūs, Aleksandr Borisovič, jau esat nomainījies no dežūras, un neesat dežūrējošais ārsts.

- Neesmu vainīgs, ka nakts dežūrārsts kaut kur aizgājis, - sacīja Aliks. Viņš par to vēl atbildēs. Bet mēs nedrīkstam ar varu nošķirt bērnu no viņa ģimenes. Viņas tēvs ir speciāli atbraucis no citas pilsētas, viņš uztraucas, pārdzīvo. Dzirdiet?

Aliks apklusa, un visi sadzirdēja aiz durvīm kādu skaļi tusnījam, vai varbūt pat raudam.

- Lūk, - sacīja Aliks Borisovičs. – Jūs ko, gribat traumēt gan bērnu, gan visu ģimeni kaut kādu stulbu noteikumu dēļ. Aizejiet, sagatavojiet dokumentu, parakstīšu kur vajag, un viss. Beidzot parādiet kādas cilvēciskās jūtas.

– Bet bērnam kustēties pagaidām ir kaitīgi. Viņai bija smadzeņu satricinājums.

- Bija un vairs nav, - Aliks attrauca. - Šodien es viņu izmeklēju. Viņai nekas nekait.

- Aleksandr Borisovič, es jūs burtiski nepazīstu! — iesaucās Marija Pavlovna. - Jūs uzvedaties ļoti dīvaini.

— Ejiet! - Aliks teica. - Un pagaidiet savā darba vietā. Un, ja jūs neizdarīsit to, ko es jums teicu, es uzrakstīšu par jums sūdzību.

- Ko? - Marija Pavlovna bija tik pārsteigta, ka gandrīz noģība. - jūs... sūdzēsieties par mani?

Un tad Aliks burtiski izstūma Mariju Pavlovnu gaitenī un sacīja tam, kurš gaidīja ārpusē:

- Ienāciet, tēti. Jūsu meita ar nepacietību gaida.

Pastumdams malā Mariju Pavlovnu, palātā iespiedās apaļš, ļoti resns cilvēks tumšās brillēs un zemu pār pieri uzvilktu cepuri. Viņš bija tik resns un tik dīvaini saģērbies, it kā nomaskējies, ka Jūlijai no pārsteiguma pat mute palika vaļā.

- Kur ir mana meitiņa? — teica resnais spiedzīgā balsī. Kur ir mans dārgumiņš? Un viņš, plaši paplētis savas resnās rokas, devās taisni pie Alises. - Ejam, ejam mājās, pie ģimenes, pie papucīša un mammas, - sacīja resnais, virzīdamies uz Alisi kā tvaika lokomotīve.

- Nē! - Alise pēkšņi iekliedzās. - Neuzdrošinies man tuvoties! - Viņa sēdēja gultā, atspiedusi muguru pret sienu un segu pievilkusi līdz zodam. - Neuzdrošinieties! Jūs neesat mans tēvs! Esmu jūs kaut kur redzējusi, bet jūs neesat mans tēvs!

- Stāviet! - Juļka uzkliedza, jo uzreiz noticēja Alisei. - Citādi es tā kliegšu, ka jūs nemaz nezināt, kā varu kliegt.

- Pagaidiet, - Aliks Borisovičs apturēja resno. - Nav nepieciešamības traumēt bērnus. Jūsu meitai bija smadzeņu satricinājums un trauma. Viņa zaudējusi atmiņu. Viņa jūs nepazīst, un te nav nekā pārsteidzoša. Bet tu, meitenīt, neuztraucies. Tūlīt mēs visi kopā atcerēsimies, un tu dosies mājās, viss būs labi. Bet tu, Jūlija, nekliedz. Kāpēc klaigāt, ja kaimiņu palātās guļ slimi bērni. Kāpēc viņus modināt?

- Alise, tu tiešām esi aizmirsusi savu mīļo tēti? — teica resnais raudulīgā balsī. - Esi aizmirsusi, kā es tevi šūpoju uz rokām?  aizmirsi, kā abi lidojām uz...

Pēc šiem vārdiem doktors Aliks nez kāpēc satvēra resno aiz piedurknes un nošņāca kā čūska.

- Pareizi! - Jūlija kliedza. - Mums te vēl jānoskaidro, kāds viņš papucītis. Viņam dokumenti ir?

- Ir, ir man dokumenti, - sacīja resnais. - Visi dokumenti ir. - Viņš no plato bikšu kabatas izvilka paciņu ar kaut kādiem papīriem un pavicināja tos Jūlijas deguna priekšā.

- Meitenīt, neiemaisies pieaugušo darīšanās, - Aliks sacīja Juļkai. - Neviens tevi te neprasa. Tevi tas neskar.

- Vēl kā skar! - Jūlija kliedza. - Viss mani skar. Jums nav ne jausmas, cik daudzas lietas mani skar.

Juļka bija tādā stāvoklī, ka labāk viņai netuvoties, it īpaši, ja atceraties, ka viņa prata skrāpēties kā kaķis, lai gan no pirmās klases nebija izmantojusi šo savu bīstamo ieroci.

- Celies augšā, Alise, - sacīja Aliks. - Pasteidzies. Mēs pārliecinājāmies, ka šis pilsonis ir tavs tēvs. Tu dosies ar viņu mājās un tur uzreiz visu atcerēsies un atveseļosies.

Aliks pamāja resnajam, lai viņš ņem meitu, un pastiepa rokas pēc Alises arī pats. Bet Alise uzlēca kājās pilnā augumā un piespiedās pie sienas. Resnā rokas kā vēža spīles aizvērās tukšā vietā.

- Pasteidzies! - Aliks uzkliedza. - Tūlīt atnāks!

- Viņi ir uz vienu roku! - Jūlija kliedza. - Viņi ir kopā!

- Protams, - Alise atbildēja, izslīdot no resnā un Alika rokām, kurš bija pienācis no galvgaļa, lai palīdzētu viltus tēvam. — Tu paskaties uz viņa apaviem?

- Kura apaviem?

- Alika.

Jūlija, kas arī stāvēja uz gultas, paskatījās uz leju un uzreiz saprata, kas par lietu: abas Alika Borisoviča kurpes bija no vienas kājas. No labās.

— Kas ir, kas ir? - taujāja Aliks, arī paskatīdamies uz saviem apaviem.

Un Jūlija ieraudzīja absolūti fantastisku ainu: viņas acu priekšā labā kurpe, kas bija uzvilkta uz kreisās kājas, izkustināja purngalu, saliecās un pārvērtās par parastu kreiso apavu.

- Oi! - Jūlija pateica.

- Nepievērs uzmanību, - sacīja Aliks Borisovičs. — Mana parastā izklaidība.

Pēkšņi Alise iekliedzās:

- Jūlija!

Kamēr Jūlija skatījās uz kurpēm, resnais bija paspējis sagrābt Alisi, turklāt tik veikli, ka viņa bija piespiesta pie sāna un nespēja pretoties.

Viņa tirināja kājas, dauzīja ar dūrēm pa apaļo sānu, bet resnais tam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš apgāza naktsskapīti – puķes nokrita, ūdens izlija pa grīdu – un steidzās uz durvīm.

Viss pagalam, - Jūlija nodomāja. Un tad atcerējās jaukos senos laikus, kad vasarnīcā viņa bija sarkanādaino vadone un vadīja savu bargo cilti drosmīgā uzbrukumā pret bālģīmjiem kaimiņiem.

Viņa izgrūda irokēzu kara saucienu un lēca kā pantera. Viņa iecirta nagus resnā vaigā.

No kliedziena iešķindējās stikli, un viens pat izlidoja. Visi, kas gulēja slimnīcā, pamodās. No zariem krita zvirbuļi, vārnas uzlidoja līdz pašiem mākoņiem, viens šoferis iebrauca grāvī, jo domāja, ka viņu apdzen ugunsdzēsēju mašīna. Kā vēlāk noskaidrojās, nepamodās tikai nakts dežūrārsts - kāds viņam bija iegrūdis miegazāļu injekciju, un viņš gulēja pagrabā uz kartupeļu maisiem.

Juļkas uzbrukums bija tik negaidīts un stiprs, ka resnais atlaida Alisi, un viņa nokrita uz grīdas, atvairījās ar rokām, lai nomestu uz viņa uzkārušos Juļku, un, kad viņam tas izdevās, metās pie durvīm, noraujot tās no eņģēm. . Durvis atsitās pret otru gaiteņa sienu. Aliks Borisovičs uzkliedza: "Trrprrf!" un aizskrēja pakaļ resnajam.

Jūlija un Alise sēdēja uz grīdas un purināja galvas, lai atgūtos.

- Nu, kā mēs viņus? - Jūlija jautāja.

- Tev šuves noteikti atnākušas vaļā, - sacīja Alise. - Patiesībā tu esi īsta draudzene.

— Tātad tas nebija tavs tēvs?

- Nē, viņš nav mans tēvs. viņš ir kosmosa pirāts, viņa vārds ir Veseļčaks U.

- Tu prātā jūc, Alise?! Kāds vēl kosmosa pirāts?

- Es tev visu izstāstīšu. Tagad es tev uzticos pilnībā. Tikai lai visi mazliet nomierinās. Dzirdi, jau skrien šurp.

Atskrēja Marija Pavlovna.

- Kas te notiek? - viņa iesaucās, ienākusi palātā. — Meitenes, kāpēc jūs sēžāt uz grīdas? Un vēl ūdenī! Tas ir pilnībā aizliegts ar noteikumiem.

Meitenes iesmējās un piecēlās kājās.

No trešā stāva atskrēja vēl viena medmāsa. Viens no staigājošajiem pacientiem ieskatījās palātā. Koridorā kāds cits jautāja:

- Kur te bija sprādziens? Kur bija sprādziens?

- Neko nesaprotu, - sacīja Marija Pavlovna. - Es pie visa vainīga. Bet kur tad Aleksandrs Borisovičs? Un kur tavs tēvs, Alise?

- Kāds Aleksandrs Borisovičs? - Alise jautāja. - Kāds tēvs?

- Tas, kas tikko bija šeit!

- Neviena šeit nebija.

Juļkai no pārsteiguma acis kļuva kvadrātveidīgas.

- Kā tad... - viņa iejaucās.

- Neviena te nebija, - Alise atkārtoja tādā balsī, ka Jūlija uzreiz saprata: viņai jāklusē un visam jāpiekrīt.

- Es taču redzēju savām acīm... - Marija Pavlovna iesāka, bet apklusa un jautāja: - Kas tad logu izsita? Kas te kliedza? Kas izgāza durvis? Neceriet mani apmānīt, es tik un tā neko nesaprotu.

- Tāda negaidīta vēja brāzma, - sacīja Alise. - Iespējams, tas bija viesulis. Izsita logu un ar svilpienu mūs izmeta no gultas, un pat durvis izgāza. Vai tad te kas nesaprotams?

- Nē, es patiešām jūku prātā! - Marija Pavlovna pateica. – Savām acīm redzēju Aleksandru Borisoviču un vēl kaut kādu pilsoni, tādu pilnīgu, pieklājīgu. Viņi mani aizsūtīja pēc Alises slimības vēstures...

— Marija Pavlovna, — Alise sacīja, — es domāju, ka labāk piezvanīt Alikam Borisovičam pa telefonu. Viņš laikam jau ir atgriezies no kinoteātra un sēž mājās. Un viņš jums pateiks, ka nav gājis uz slimnīcu un nav redzējis manu tēvu.

- Un es tā arī izdarīšu, - stingri sacīja Marija Pavlovna. - Un nekavējoties. Es to tā neatstāšu! Kāds te prātā sajucis. Ceru, ka ne jau es. Bet vispirms es jums atnesīšu sausas pidžamas un pārvedīšu uz boksu - tādā palātā nakšņot nevar.

Kad Marija Pavlovna aizvēra boksa durvis aiz meitenēm un viņas apgūlās savās jaunajās gultās, Jūlija jautāja:

- Kāpēc tu ieteici viņai piezvanīt Alikam? Viņš taču tagad skrien pa ielu.

- Tu neko nesaprati, - sacīja Alise, - Alikam ar to nav nekāda sakara. Visu šo vakaru viņš pavadīja pastaigājoties ar savu Šuročku. Un tagad abi dzer tēju. Tas nebija nekāds Aliks Borisovičs. Es sākumā nesapratu. Tas bija Veseļčaka U līdzdalībnieks, arī kosmosa pirāts, Kriss no planētas Krokrisas. Viņi mani vajā. Un, ja tu man netici, tad pagaidi, kamēr atnāks Marija Pavlovna un pastāstīs, kā runājusi ar Aliku.

- Es taču nevarēju sajaukt Aliku ar kaut kādu... un Marija Pavlovna arī viņu pazina.

- Arī es sākumā kļūdījos. Jo Kriss ir liels hipnotizētājs. Tikai kļūdījās ar saviem apaviem. Atceries?

- Atceros, - sacīja Jūlija.

Marija Pavlovna palūkojās pa durvīm un briesmīgiem skaļiem čukstiem paziņoja:

- No prāta nogājusi esmu tikai es! Aleksandrs Borisovičs sēž mājās un dzer tēju. Viņš par mani... Smējās!

4. nodaļa Kā viss bija

- Protams, - sacīja Alise, kad beidzot visi nomierinājās un slimnīcā iestājās klusums, - tev ir tiesības man neticēt. Un es pat nezinu, vai pati tam noticētu, ja būtu tavā vietā.

Juļkai šuves, protams, sāpēja – lai gan rīt jāizrakstās, vienalga vēl pāragri lēkāt kā panterai. Viņa ērti iekārtojās un nolēma, ka netraucēs Alisi. Godīgi sakot, Juļkai bija jauna teorija: Alise ir kosmosa viešņa, atlidojusi no citas planētas. Kāpēc lai pie mums nebrauktu viesi no citām planētām, ja jau tādas ir?

- Man nav neviena, kam uzticēties, izņemot tevi, - sacīja Alise. - Es šeit nepazīstu nevienu, izņemot tevi, bet neviens pieaugušais man neticēs. Pat ja man būtu pierādījumi.

– Tā ir pareizi, – Jūlija piekrita. - Pieaugušie netic pat visparastākajām lietām. Tu esi no citas planētas?

- Nē, - Alise attrauca. — Es esmu maskaviete. Esmu šeit piedzimusi.

- Žēl gan. Bet es padomāju, ka tu esi citplanētiete.

- Esmu tikpat kā citplanētiete. Es vēl neesmu piedzimusi. Es piedzimšu pēc simts gadiem.

- Ko?

- Es esmu no nākotnes. No divdesmit pirmā gadsimta.

- Nu, pareizi, - sacīja Jūlija. – Bet es te domāju: kāpēc tu neko nezini par mūsu skolu, bet krieviski runā bez akcenta?

- Tevi nepārsteidz, ka esmu no nākotnes?

– Protams, pārsteidz. Tomēr pārsteidzošāk, ja tu būtu no kosmosa. Lai arī neesi mūsu laikmeta, tomēr maskaviete. Pastāsti.

— Dzīvoju Maskavā, eju skolā. Nekā īpaša…

- Bet uz Mēness esi bijusi?

- Biju. Un uz Marsa biju, un dziļajā kosmosā biju.

- Laimīgā! Bet atlase stingra? Citādi mums klasē ir viens puika Borja Meserers, kurš vēlas kļūt par kosmonautu, bet viņam pateica, ka viņš neizies pārbaudi veselības dēļ. Tagad viņš katru rītu uz skolu skrien – divus kilometrus. Tiesa, vienmēr nokavējas. Varbūt viņu no skolas izslēgs, pirms viņš būs norūdījies.

-Tu mani nepārtrauc. Atlase nav stingra. Var lidot kā tūrists, var doties ekskursijā. Vienu reizi es lidoju pat zinātniskā ekspedīcijā. Es tev pastāstīšu, ja interesē.

– Šausmīgi interesanti!

- Es taču specializējos bioloģijā. Noteikti strādāšu ar dzīvniekiem. Pats interesantākais. Mans tētis arī ir biologs, tikai kosmosa. Bet es gribu kārtīgi izprast dzīvnieku saprātu. Domāju, ka līdz šim maz kas izpētīts. Iedomājies, cilvēki jau lido uz citām galaktikām, bet nevar sarunāties ar vienkāršu kaķi.

- Bet es ar savu kaķi varu sarunāties par visu, - sacīja Jūlija. – Tiesa, runāju tikai es, bet viņš klusē.

— Redzi nu — klusē. Bet es par bioloģiju pastāstīju ne jau tāpat vien. Lieta tāda, ka manam tēvam zoodārzā ir ierīce, ko sauc par mielofonu. Tas uztver smadzeņu viļņus, un, ja ir noregulēts uz kādām citām smadzenēm, var sadzirdēt šo smadzeņu domas.

— Manējās arī?

- Jebkuras. Tikai šī ierīce ir neticami reta un vērtīga. Tēvs man to uz īsu brīdi uzticēja, un pēc eksperimenta man vajadzēja mielofonu atgriezt laboratorijā.

- Un kā domas tu lasīji?

- Vispirms delfīnu, tad tukšdobja un citu dzīvnieku. Un tad sanāca tā, ka es aizgāju atvadīties no Brontija.

- Kas vēl tas tāds?

- Mans mīļākais brontozaurs. Viņš dzīvo Kosmozoo - Kosmosa zoodārzā.

Brontozauri izmiruši pirms daudziem miljoniem gadu. Es lasīju.

- Daudz ko tu lasīji. Izveidoja.

- No jauna?

- Nepārtrauc, Jūlija! Tā es nepabeigšu stāstīt līdz rītam.

- Tu pati tādas lietas stāsti, un tad vēl aizliedz brīnīties. Tā notiek tikai fantastiskajos romānos. Pilnīgi neticami, tu dzīvosi pēc simts gadiem!

- Tad nu es devos atvadīties no Brontija, un atstāju mielofonu dīķmalā, lai nesamirkst. Brontijs dzīvo dīķī. bet es uz Brontija peldēju. Pēkšņi paskatos apkārt, bet mielofona vairs nav. Kāds zēns nokliedzas: "Turiet!" - un aizbēg.

- Tas bija Koļa?

- Pagaidi. Tātad, kamēr es pierunāju Brontiju atgriezties krastā, kamēr izlēcu ārā un aizskrēju līdz vārtiem, viņš, protams, jau sen bija prom. Tur, laukumā, stāv autobusi. Tiesa, cilvēku tikpat kā nebija, bet sāku visiem jautāt, vai viņi nav redzējuši kādu skrienošu no Kosmozoo ar melnu somu rokās. Un viens garāmgājējs man pastāstīja, ka redzējis zēnu, kurš iekāpis autobusā uz Pasaules prospektu, bet kāds cits stāstīja, ka pats savām acīm redzējis, ka autobusā ieskrējušais zēns drīz vien atkal izskrējis no autobusa un iekāpis citā autobusā. Un viņam rokās bijusi soma. Piecās minūtēs apskatīju visas autobusu pieturas. Vispirms devos uz Pasaules prospektu, tad  citur. Vispār piecās minūtēs apceļoju pusi Maskavas un atgriezos zoodārzā. Nevienu neatradu.

- Tas ir, kā - piecās minūtēs pusi Maskavas? Autobusos?

- Protams. Kā tad vēl?

- Ar kādu ātrumu brauc jūsu autobusi?

— Vispār nebrauc. Stāv uz vietas... Ah, tu nesaproti. Jums tādu autobusu vēl nav. Pastāstīšu vēlāk. Atgriezos zoodārzā. Sabēdājos, zini, šausmīgi. Ko darīt? Eju pa Kosmozoo, parks jau tiek slēgts, neviena nav. Domāju: varbūt man tas viss tikai šķita, bet savu somu kaut kur aizmirsu - muļķīga doma, bet tā gribējās ticēt ...

- Zinu, tā ir gadījies arī ar mani, - sacīja Jūlija.

- Eju pa Kosmozoo, grozu galvu, pēkšņi redzu - pie viena soliņa stāv apkopes roboti un kaut ko apspriež. Vispār roboti, pati saproti, ir klusētāji, viņus ir grūti satraukt. Bet te vicinās ar rokām, par kaut ko strīdas. Jautāju, kas noticis. Roboti atbild, ka nezina ko darīt. Nekad agrāk neko tādu nav redzējuši. Un man rāda solu, bet uz tā atzveltnes ar nazi izgrebti vārdi: “Koļa, 6. klase “B”, 26. skola. Roboti nezina, vai aiznest solu un nomainīt pret jaunu, vai tā tam vajag būt.

- No mūsu skolas! - Juļka noelsās.

– Aha, kaut kāds Koļa no 26. skolas sestās "B" klases tieši tajā dienā paviesojies zoodārzā. Pretējā gadījumā roboti viņa mākslas darbu būtu atraduši agrāk.

- Bet varbūt viņš mielofonu nepaņēma?

- Klausies. Kad autobusa pieturā jautāju, kāds tas puika izskatījies, padomāju, ka varbūt kāds no maniem paziņām jokus dzen – zini taču, kādi tie puikas ir. Viņiem ir muļķīga humora izjūta.

- Būtu labāk, ja puikām vispār nebūtu humora izjūtas, - piekrita Juļka.

– Visi, kas zēnu redzēja, stāstīja, ka viņš esot dīvaini ģērbies, kā uz maskarādi, it kā tēlotu divdesmitā gadsimta zēnu. Nepievērsu šiem vārdiem uzmanību. Tikai tad, kad ieraudzīju uzrakstu, kādu varēja izgrebt tikai cilvēks ar seno psiholoģiju...

- Ir vēl tādi cilvēki, - Jūlija nopūtās.

- ...Es uzreiz sapratu, ka te iesaistīts atnācējs no pagātnes.

Bet kā viņš varēja nokļūt pie jums? Viņš ko, izgudrojis laika mašīnu?

- Tieši tādā pašā veidā, kā es nokļuvu šeit.

- Tātad laika mašīna ir?

- Protams, ka ir, kāpēc gan lai tās nebūtu?

- Bet tā taču tīrā fantastika!

– Tev varbūt fantastika, bet man visparastākā dzīve. Ja tavam vectēvam parādītu lidmašīnu, viņš droši vien būtu samaņu zaudējis.

- Neko nezaudētu, - iebilda Jūlija. — Viņš bija polārās aviācijas pilots. Ja viņš, ieraugot lidmašīnas, būtu zaudējis samaņu nav zināms, kas būtu nolaidies uz ledus gabaliem.

Nu ne lidmašīnu. Nu, piemēram, kosmosa kuģi.

- Tu, Alise, droši vien domā, ka mēs esam mežoņi - Jūlija apvainojās. — Mans vectēvs tagad ir pensionārs un lasa lekcijas par kosmonautiku.

- Nu labi, nestrīdēsimies, - sacīja Alise. – Fakti liecināja, ka manā gadā iekrita atnācējs no pagātnes, turklāt zēns, kurš nemaz neprot uzvesties un ar nazi izgrebj uzrakstus uz soliņu atzveltnēm. Tas nozīmē, ka viņš iekāpa laika mašīnā bez atļaujas. Un vai vari iedomāties - pilnīgi nekontrolēti staigāja pa mūsu laiku! Tas taču ir šausmīgs skandāls.

- Kāpēc?

— Bet to taču nedrīkst! Nevienam nav tiesību ienākt Laika institūtā un ceļot turpu šurpu. Ju nu pēkšņi viņš kaut ko aiznesīs uz pagātni. Un tas visu sagraus. Vai arī uzzinās kaut ko, ko jums vēl nav jazina.

- Tā nu nav jāzina! Kas mēs, kādi mazulīši?

- Protams, tu piemēram esi vēl maza. Ja atļaut ceļošanu laikā visiem, īpaši no pagātnes uz nākotni, tad viss ies bojā. Tu uzreiz iekāpsi laika mašīnā un aizbrauksi uzzināt, kad tev jānomirst. Un tu zināsi, ka nomirsi, jo nokritīsi no desmitā stāva. Tad tu tajā gadā aizbrauksi uz ciematu, kur nav desmit stāvu, un izrādīsies, ka tu it kā nomirsi, bet nenomirsi vispār. Bet, ja tu nenomirsi, tad paliksi dzīva. Un, ja tu esi dzīva, tas nozīmēs, ka nākotnē tūlīt radīsies divas Jūlijas Gribkovas. Sāksies tādi sarežģījumi, ka labāk pat nedomāt. Tāpēc ceļošana laikā ir stingri aizliegta un pagātnē var aizceļot tikai tie zinātnieki, kuri tam īpaši gatavojušies ilgus gadus. Bet no pagātnes uz nākotni ceļot nedrīkst neviens, nekādā gadījumā.

- Tagad sapratu,- sacīja Jūlija. – Man pat bail kļuva.

- Kāpēc?

– Bet ja ar šo mašīnu brauks kāds bandīts? Viņš aizbrauks nākotnē, aplaupīs kādu, atgriezīsies - un tūlīt uz Sočiem atpūsties. Un, ja radīsies aizdomas, ka aplaupījis viņš, viņš pateiks: nekā nebija, es tajā laikā atpūtos Sočos.

- Tu sāc saprst. Tas ir mierinoši.

Jūlija par šiem vārdiem neapvainojās. Tomēr viņa tāpat visu nesaprata.

- Bet kā, - viņa jautāja, - tas varēja notikt, ka vienkāršs puika no sestās klases ņēma un izmantoja laika mašīnu?

- Tas arī man ir noslēpums. Mašīna atrodas kādā dzīvoklī, pie īpaša cilvēka, kurš nekad nevienu svešu neielaidīs.

- Bet ielaida?

- Viņa dzīvoklī nebija. Tur neviena nebija.

- Un kur viņš pazudis?

- Nezinu. Es labāk pastāstīšu pēc kārtas. Kur es apstājos?

– Kā tu ieraudzīji uzrakstu uz soliņa zoodārzā un saprati, ka no pagātnes atnācis kāds puika. Bet varbūt kāds vienkārši pajokoja?

- Izslēgts. Vai tiešām tu domā, ka pēc simts gadiem uz Zemes izdosies atrast cilvēku, kurš ar nazi graizīs soliņu, lai tikai atstātu savu vārdu?

- Ceru, ka nē.

- Un drēbes? Turklāt mums nav tāda sadalījuma klasēs un burtos. Mūsu skolā ir tikai interešu pulciņi.

- Droši vien, ja es būtu tavā vietā, es būtu nodomājusi tāpat.

Stāvēju pie soliņa un domāju, ko darīt tālāk. Sacelt trauksmi? Pastāstiet visiem, ka pazaudēju vērtīgu ierīci? Bet kurš vainīgs? Es vainīga. Vispār es nobijos.

- Nobijies?

- Protams, es esmu šausmīgi bailīga. Nobijos un nolēmu: skriešu uz Laika institūtu, pārtveršu puišeli institūtā, atņemšu mielofonu un tad izlemšu, ko darīt tālāk.

- Muļķīgs lēmums. Ja tu būtu uz turieni pazvanījusi, viņš būtu pārtverts arī bez tevis.

- Jā, muļķīgs lēmums, bet man bija liels kauns, ka tā uzvedos: devos vizināties uz brontozaura, bet mielofonu atstāju krastmalā. Kā mazulis!

— Jūsu mazuļi vizinās uz brontozauriem?

- Es mazliet pārspīlēju. Mūsu mazuļi ir tādi paši kā visur citur – guļ šūpulīšos un vicina rociņas.

- Pie jums akselerācijas nav?

- Kas tas par zvēru?

– Mūsu avīzēs raksta par akselerāciju – it kā bērni agrāk bijuši mazāki augumā un attīstījušies ilgāk. Palūk, man tikai divpadsmit gadu, bet es esmu garāka par savu vecmāmiņu.

Nezinu, neesmu dzirdējusi. Mana vecmāmiņa ir par mani garāka par galvas tiesu.

- Pastāsti tālāk, citādi drīz ausīs gaisma.

- Nav apnicis klausīties?

- Nē, tu ko!

- Aizflipoju uz Laika institūtu un redzu - tas aizslēgts. Atcerējos, ka ir taču svētki. Skrēju apkārt – domāju, ka ir vēl kāda avārijas ieeja – pēkšņi ieraugu izsistu logu. Nu tad es sapratu, ka nekļūdījos – viņš ir šeit.

- Bet pirāti? Viltus Aliks un resnais?

- Tad es par viņiem vispār nezināju. Lai gan vajadzēja uzminēt – galu galā puika tur izsist stiklu nevarēja. Tas bija izkausēts. Iekāpu pa logu un uzskrēju uz otro stāvu. Zināju, kur atrodas laika laboratorija – uz šo institūtu mani bija aizvedis kāds draugs. Ieskrienu laboratorijā un redzu – viss pareizi. Kabīne aizņemta, darbojas, instrumenti rāda, ka ķermenis pārceļas uz 1976.gada starpstaciju Viņš! Tiklīdz pārvietošana beigusies, es uzreiz uz vadības kabīni. Labi, ka protu to izmantot...

- Nu, tu, zināms, proti, bet kā Koļa prata to izmantot.

- Tur viss ar uzrakstiem. Viņš laikam nesteidzās, vispirms izlasīja. Labāk pajautā viņam. Tiklīdz gribēju sākt, redzu - atveras durvis uz laboratoriju un kāds ienāk. Es padomāju, laika mašīnas darbinieks, tas ir, turienes zinātnieks. Ko man darīt? Izslēgt mašīnu, izkāpt un pateikt: puika paņēma mielofonu, bet es, atvainojiet, bez atļaujas, vienkārši steidzos... Viņi mani tūlīt aizsūtīs mājās, bet paši sāks pārģērbties un gatavoties. - šim Koļam būs laiks paslēpt ierīci un pazust pavisam. Tāpēc es negaidīju, kamēr mani izvilks no mašīnas - kad atgriezīšos kā uzvarētāja, tad lai spriež tiesu. Tu mani nosodi, Jūlija?

- Nē. Ja būtu tavā vietā, es darītu tāpat.

- Labi, ka vismaz tu mani saproti. Vispār es pārcēlos un nonācu tavā gadā. Izkāpju no kabīnes – tukšs dzīvoklis. Ne zēna, ne pārstāvja, neviena. Aizeju uz otru istabu - arī tukša. Nav sakopts, gulta nesaklāta, ne dvēseles. Tad man šķita, ka aizcirtās ārdurvis - es devos uz turieni. Izskrēju uz kāpņu laukumiņa – neviena nav. Kur viņš varētu aizskriet? Lejup uz ielas?

- Tu viņam pakaļ?

- Es viņam pakaļ. Noskrēju lejā. Un, pirms paspēju iziet sadzirdēju, ka tajā dzīvoklī atkal atveras durvis un kāds no augšas kliedz: "Stāvi, meitenīt!"

- No Laika institūta, - Jūlija minēja.

– Es arī nodomāju, ka tie ir institūta darbinieki. Bet tagad sapratu, ka tie bija pirāti. Bet tad es ne par ko nedomāju - kā skrēju no ieejas tā arī aizskrēju pa ielu. Skrienu un neatskatos – zinu, ka man dzenas pakaļ. Pilnībā zaudēju kontroli pār sevi.

- Es arī būtu apdullusi, - sacīja Jūlija.

- Noskrēju kvartālu vai divus, - šķiet,  viņš šķērso ielu. Es viņam pakaļ. Kā ietriecos ar galvu trolejbusā - labi, ka nepakļuvu zem riteņiem.

– Tev piere cieta.

- Tu nevari iedomāties, cik ļoti sāpēja.

- Varu. Man izgrieza aklo zarnu ar vietējo anestēziju. Vēl sliktāk nekā dauzīt galvu pret trolejbusu.

- Kā kuram…

- Bet kāpēc tu tagad domā, ka tev pakaļ dzinās pirāti?

- Šodien, kad viņi ienāca mūsu palātā, es viņus uzreiz nepazinu. Bet, kad pazinu, sapratu, ka bez viņiem te nevarēja iztikt. Tie bija viņi, kas nozaga somu, un tāpēc Koļa kliedza "turiet".

- Bet kāpēc viņš kliedza?

- Redzēja, ka soma ir nozagta, tāpēc iekliedzās. Pirāti noteikti sekoja man.

- Kāpēc lai tev sekotu pirāti? Tu taču esi gandrīz bērns.

- Kam bērns, bet kam lielākais ienaidnieks. Kādreiz es tev pastāstīšu, kā es karoju ar šiem pirātiem pa visu Galaktiku...

- Oi, Alise, tu atkal reizēm pārspīlē…

- Ko tur runāt ar tevi, tu jau netici vienkāršām lietām!

- Bet kāpēc man būtu jātic visam? Kaut kam es ticu. Ticu, ka tu esi no nākotnes, ticu par Koļu, bet par autobusiem, kas Maskavu apbrauc piecās minūtēs un turklāt nekur nebrauc, gan neticu. Pirātiem arī neticu. Pat šodienā vairs nav pirātu. Bet kā viņi parādīsies pēc simts gadiem? Kā izmirušie dinozauri? Varbūt jūs viņus speciāli izaudzējāt, lai nebūtu garlaicīgi?

- Mums nav garlaicīgi arī bez pirātiem. Viņi nav Zemieši, bet ienācēji. Vari iedomāties, cik daudz planētu Galaktikā, ne visas ir civilizētas. Visādas gadās. Un neviens pirātus neizveidoja - viņi paši izveidojās, un ar viņiem nākas cīnīties. Tu ko, domā pēc simts gadiem plūdīs piena upes ķīseļu krastos un visi gulēs zem kokiem ar atvērtu muti, lai ķirši birst iekšā? Mēs visi esam šausmīgi aizņemti cilvēki - tik daudz darba, tev nav ne jausmas.

- Labi, pārliecināji. Lai gan, ja jau ir pirāti, jūsu laika institūta darbinieki varētu gan  būt modrāki. Citādi ielaida pirātus mūsu gadā - bet mums savu huligānu, topošo laupītāju pietiek.

– Mēs nevienu neielaidām. Viņi paši atnāca pie jums, jo skrēja pakaļ Koļam. Viņš pie visa vainīgs.

- Tu taču teici, ka Koļa skrēja pakaļ viņiem ...

- Koļa redzēja, kā viņi nozaga manu somu. Saproti, lai gan viņš ir nedisciplinēts un primitīvs, viņš nav ne zaglis, ne bandīts ...

- Mūsu klasē tādu nav.

- Redzi nu... Un es domāju, ka viņš skrēja viņiem pakaļ tik ilgi, līdz kaut kā izrāva viņiem somu. Galu galā cilvēki pie autobusa viņu ieraudzīja jau ar somu.

- Kāpēc tad atpakaļ tev neatnesa?

- Jo lomas bija mainījušās. Tagad viņu ķēra pirāti. Un viņš, lai tiktu no tiem vaļā, ielēca citā autobusā. Kur lai paslēpjas? Acīmredzot viņi skrēja viņam pakaļ. Tāpēc viņš nolēma atgriezties savā gadā.

- Un viņi viņam sekoja pakaļ?

– Bet nepanāca. Varbūt pat apmaldījās institūtā, tas ir milzīgs. Es viņus atvedu uz laboratoriju. Tā viņi ieraudzīja laika mašīnu. Un dzinās man pakaļ. Viņi domāja, ka es viņus aizvedīšu pie Koļas, ka es viņu pazīstu. Bet es sadūrās ar trolejbusu un visu sarežģīju.

- Kāpēc pirātiem būtu vajadzīgs mielofons? - Jūlija jautāja.

- Nu kā tu nesaproti? Viņiem dzīve kļuvusi grūta. Viņi pat pazaudēja savu pēdējo kuģi. Jāslēpjas, bet viņiem ir vajadzīgi dārgumi un prieki. Un, tiklīdz viņi saprata, ka man ir mielofons, viņi nekavējoties nolēma to nozagt. Bet es esmu nolaidīga puskuļa.

- Kas?

- Nu puskuļa ir tāds putnelis, dzīvo uz Zmorome-2. Grūti viņu pabarot, vienmēr ar knābi ēdienam garām.

- Tagad es zinu, ko darīt, - sacīja Jūlija. - Mums jāiet uz skolu un jāpajautā katram Kolam, vai viņš paņēma no nākotnes ierīci.

- Bet kā es varu aiziet, ja guļu šeit?

- Pagaidi mazliet, es aiziešu uz skolu un pajautāšu tavā vietā.

– Nedrīkst. Es jau tā atklāju noslēpumu. Esmu noziedzniece. Un, ja sāks izjautāt, izrādīsies, ka esmu arī pļāpa. Nē, pajautāšu pati. Es tev arī neko neteiktu, ja mani nebūtu atraduši pirāti. Saprati, kā viss sarežģījies?

- Jā, saprotu. Bet kāpēc viņiem vajadzīga tu?

- Viņi domā, ka es zinu, kā atrast Koļu. Viņi būtu mani nolaupījuši un likuši aizvest pie Koļas. Vispār es viņiem būtu kā ķīlnieks – nenovērtējams dārgums.

- Nu tāds nu dārgums.

– Nestrīdēsimies. Ir lietas, ko tu nesaproti.

Jūlija nestrīdējās. Tikai pajautāja:

– Viņi atgriezīsies? Kā tu domā?

- Bez šaubām.

- Bet tagad mēs būsim gatavas, un mūs tik viegli nenoķers.

– Tu lieliski māki lekt. Tagad Veseļčakam U uz mūžu paliks rētas.

- Man viņa nav žēl.

- Nu, gulēsim?

- Gulēsim... No rīta izdomāsim, ko darīt.

5. nodaļa Doktora Alika kurpes

Jūlijai šķita, ka viņa neaizmigs. Turpināja domāt, brīnīties, un tad pamodās.

Izrādījās jau pavisam gaišs. Un nav saprotams, kur viņa atrodas. Tad atcerējās: boksā. Bokss bija mazs, ar divām gultām. Aiz loga redzama koka galotne un uz tās trīs vārnu ligzdas. Jūlija pagrieza galvu – Alise vairs negulēja.

- Labrīt, - sacīja Alise, redzot, ka Jūlija pamodusies. - Kā gulēji?  murgi nemocīja?

- Mani nekad nemoka murgi.

- Un par kosmosa pirātiem nesapņoji, viesiem no nākotnes un visādām fantastiskām muļķībām?

- Nē, nesapņoju.

— Bet es jau nomazgājos, izķemmēju matus. Laiks bēgt no slimnīcas, pirms notiek vēl kaut kas.

Jūlija uzreiz apsēdās.

- Kad viņi atgriezīsies?

- Vispār brīnos, kāpēc viņi vēl nav atgriezušies. Varbūt viņi nezina, kur mūs meklēt.

- Vai laiza brūces.

- Zini, Jūlija, es pamodos un nodomāju: ja nu šodien tu nolemsi, ka visu sapņoji.

- Nu ko tad?

— Tad es ar tevi nestrīdētos.

- Tas viss ir tukšas runas. Vajag kaut ko darīt.

- tā jau ir nopietna runa. Un tu kaut ko jau izdomāji?

Es miegā domāt neprotu. Lai gan daži prot. Mūsu klasē Fima Koroļevs pat miegā uzdevumus risināt mēģina. Noliek mācību grāmatu zem spilvena un risina.

– Viņš velti mācību grāmatu zem spilvena liek. Mācību grāmatai ar to nav nekāda sakara. Tu teici, ka klasē ir trīs Koļas. Pastāsti man par viņiem. Kurš no viņiem to varēja izdarīt?

- Es jau pārdomāju. Gāju pāri visiem. Droši vien Koļa Sadovskis.

- Kāpēc?

- Viņš ir vieglprātīgs, slikti mācās, muldoņa un vispār halda.

- Kas?

— Halda. Nu, slaists, saproti?

— Bet par pārējiem diviem nav aizdomu?

- Vai tad par zēniem var ko galvot?

- Par dažiem var.

- Es gan nevaru galvot par mūsējiem. Ir vēl Koļa Naumovs. Viņš ir sportists, norūdās, ziemā guļ uz balkona guļammaisā. Viņš ir draugos ar Katju Mihailovu uz sporta pamata.

— Bet trešais?

- Trešais Koļa Sulima. Viņš tā nekas, labāks par daudziem citiem. Ļoti nopietni nodarbojas ar matemātiku un ir planetārija zinātniskais  loceklis . Zini, kas viņš vēlas būt? Kosmosa kuģu konstruktors... un  labi spēlē šahu, vislabāk visā klasē. Bet par viņu galvot es nevaru.

- Bet sis Koļa Sulima, viņš droši vien ļoti vēlētos redzēt nākotnes kosmosa kuģus, kā tu domā?

- Ai! Noteikti! Es pat neiedomājos. Nē, es ne par vienu nevaru galvot. Gribi, es pati ar viņiem parunāšu?

- Nekādā gadījumā? Tu neko nezini. Ej mazgāties. Izlietne aiz sienas.

Kad Juļka mazgājās, ieskatījās Marija Pavlovna.

- Kā gulējāt jaunajā vietā? - viņa jautāja.

- Paldies, labi, - sacīja Alise. - Bet mūsu istabai logu jau ir ielikuši?

- Vēl nē. Stiklotājs tā arī neatnāca. Tu, Gribkova, atceries - šodien izraksties?

- Jā. Dienā pēc manis atbrauks vecmāmiņa.

- Kad izrakstīšos es? - Alise jautāja.

- Atnāks doktors un pateiks. Bet uz kurieni tu dosies, meitenīt?

Marija Pavlovna apklusa, it kā gaidot, kad meitenes sāks runāt par vakardienas incidentu. Bet meitenes klusēja. Pat nesmaidīja. Beidzot Marija Pavlovna pajautāja:

- Jums vakar bail nebija?

- Kāpēc?

— Kad logs izlidoja.

- Nē, mēs nebaidījāmies, - sacīja Alise. - Dažreiz vējš var būt pat stiprāks. Es lasīju, kā vējš pacēla visu māju ar meiteni un viņas suni un aiznesa to pāri kalnu grēdai.

- Nevar būt! — iesaucās Marija Pavlovna.

- Es arī par to lasīju, - sacīja Jūlija. Viņai mutē bija zobu birste. — Aada ieas uvis.

Alise saprata, ka Jūlija vēlas pateikt "Smaragda pilsētas burvis".

Šajā brīdī durvis plaši atvērās un ienāca doktors Aliks Borisovičs.

— Labrīt, ugunsgrēka upuri! - viņš skaļi teica no durvīm.

Un bija ļoti pārsteigts. Jo, viņu ieraugot, Marija Pavlovna plati izpleta rokas un kā vista ar spārniem apsedza Alisi. Alise uzlēca uz gultas pilnā augumā un atkāpās pie sienas, bet Jūlija gandrīz norija savu zobu birsti, un no viņas mutes nāca zobu pastas burbuļi.

- Ko jūs skatāties uz mani kā uz Hamleta tēva garu? - Aliks Borisovičs jautāja.

Jūlija skatījās uz viņa apaviem - uz labās kājas bija kreisā kurpe, un uz kreisās kājas bija labā.

Tas atkal bija viltus Aliks.

— Neuzdrošinieties iet bērniem klāt! - Marija Pavlovna kliedza. - Man jau pietika ar nakts incidentu. Vai arī es nekavējoties izsaukšu miliciju!

Jūlija izspļāva zobu birsti, birste nokrita uz grīdas, un Jūlija ar baltiem zobiem teica:

- Kurpes! Alise, paskaties uz kurpēm!

Aliks arī paskatījās uz kurpēm.

- Nu, gan nodzīvojis, - viņš teica, notupjoties. – Bet es te domāju, ko man tik neērti šorīt staigāt. Lai dāmas man piedod, ka izģērbjos viņu klātbūtnē. Šķiet, ka es kļūstu par izcilu zinātnieku. Izklaidība jau ir, jāsagaida vēl talanti.

Aliks atšņorēja kurpes, piecēlās, izkāpa no tām, brīdi stāvēja tikai zeķēs bet tad diezgan neveikli, sakrustojis kājām, ielika tās pareizajos apavos - labo kāju labajā, bet kreiso kreisajā. Viņš atkal pietupās un sāka aizšņorēt.

- Tomēr, - viņš turpināja, - mana izklaidība nav iemesls panikai, kas ir pārņēmusi dižciltīgo sabiedrību. Kas jūs tik ļoti nobiedēja manā izskatā? Vai tiešām cilvēks, kurš uzvilcis kurpes uz nepareizās kājas, ir tik biedējošs?

Tikmēr Alise apsēdās atpakaļ gultā un teica:

- Jūlija, mazgājies vien tālāk. Citādi visa seja ar zobu pastu.

Bet kurpes...

– Viņš tās pārāva. Kā vajag. Saproti? Viņš ir īsts.

- Kāds īsts? - Aliks jautāja. - Esmu pat ļoti īsts. No manis tikko tika iekasēta arodbiedrības maksa par trim mēnešiem. Ja es nebūtu īsts, nekad nebūtu paņēmuši vairāk nekā par diviem mēnešiem. Kā jūs domājat?

- Vispār neiekasētu, - sacīja Alise. - Kā jums filma patika?

- Jūs arī par to informētas? Filma bija garlaicīga, bet pārējais lielisks. To jūs gribējāt zināt?

- Atvainojiet, Aleksandr Borisovič, - pārtrauca Marija Pavlovna. — Sakiet man, lūdzu, atklāti: vai vakar vēlu vakarā iegriezāties slimnīcā?

- Marija Pavlovna, jūs man par to jautājāt vakar pusdivpadsmitos naktī.

- Protams… bet tomēr…

- Kas te noticis? Atnāku uz darbu, ieskatos palātā pie divām gudrām un mīļām meitenēm - meiteņu nav. It kā vējš būtu aizpūtis. Stikls izdauzīts, durvis izdauzītas. Naktī bija viesuļvētra?

– Es domāju, ka tā bija brāzma. Vai tornado, - sacīja Alise. - Jūlija bija tik nobijusies, ka iekliedzās, un mēs izkritām no gultas. Un Marijai Pavlovnai bija halucinācijas.

- Halucinācijas? - Aliks bija pārsteigts. Viņš pabeidza aizšņorēt kurpes, iztaisnojās un lepni paskatījās uz savu roku darbu.

— Es neesmu īsti pārliecināta, — Marija Pavlovna nopietni sacīja. — Vajadzēs izlasīt specializēto literatūru par šo tēmu. Varbūt pie vainas bija pārslodze – man radās iespaids, kavakar vakarā atnācāt un atvedāt līdzi šīs meitenes tēvu. Un uzstājāt, lai es nekavējoties izrakstītu Alisi.

– Un jūs piekritāt izrakstīt? - Aliks jautāja Marijai Pavlovnai.

– Nē, nepiekritu, jo šāda izrakstīšana ir pretrunā ar noteikumiem. Tomēr... Ko es te runāju? Droši vien aizmigu, aizsnaudos dežūrā un pārkāpu noteikumus. Es vienīgā vainīgā, un piekrītu nest atbildību.

- Kur tad bija dežūrējošais ārsts? - Aliks jautāja. - Kurš dežurēja?

- Timofejevs. Bet viņa nebija. Viņš gulēja katlu mājā uz kartupeļiem. Vai varbūt tas man arī rādījās sapņos? - Marija Pavlovna skaļi iešņukstējās un aizskrēja.

Jūlija piemiedza Alisei ar aci. Viss izdevās tā, kā viņas bija gribējušas. Tāpat patiesībai neviens neticētu, un sāktos tāds tracis, ka nevarētu pat sapņot par ierīces atgriešanu.

- Tev būs jāatvadās no Alises, Jūlija, - sacīja Aliks. Tu viņu varēsi apciemot?

- Noteikti, - sacīja Jūlija. - Viņai vēl ilgi jāguļ?

- Drīz izrakstīsim. Drīz vien. Vēl viena piepūle - un šī hronika beigsies. Taču daudz kas ir atkarīgs no pašas Alises. Ja viņa neatcerēsies, kur dzīvo, uz kurīeni mēs viņu izrakstīsim?...

"Tev jau labi, tā runāt," Jūlija nodomāja. – Tu atcerējies, iesēdies trolejbusā – un mājās. Bet Alise atcerējās, un nekas nemainījās. Atceries kaut tūkstoš reižu, bet vieglāk nekļūs.

- Izrakstiet pie manis, - sacīja Jūlija.

Aliks aizgāja. Auklīte ar ratiņiem atveda brokastis. Mannā bija kunkuļi, un Jūlija to neēda. Bet Alise teica:

Man manna negaršo vispār. Gan ar kunkuļiem, gan bez kunkuļiem. Bet tagad ēdīšu visu – vajag stiprināt spēkus.

- Es šodien mājās paēdīšu. Man vecmāmiņa labi gatavo ēst, viņai patīk, kad viņu slavē.

Alise ar riebumu apēda savu biezputru. Viņas garastāvoklis sabojājās.

- Man būs kaut kur jāslēpjas, - viņa nopūtās.

- Kur?

Kaut kur, kādā slepenā vietā. Un tu man nesīsi ēst.

- Bet tagad vēl ir auksts.

– Esmu norūdījusies. Un nebaidos no saaukstēšanās.

- Vienalga. kur tu dzīvosi?

- Kaut kur mežā.

- Un es braukāšu pie tevis ar vilcienu divas stundas?

- Es aizmirstu, cik lēni jūs te pārvietojaties.

- Viss tev, Alise, "mēs" - "jūs". Labāk šitā nedali. Varbūt es esmu tava vecmāmiņa. Kaut vai māsīca. Un kā vecmāmiņa es tev saku: es neļaušu tev sēdēt lietū, mežā, kad vēl ir tādas salnas.

- Negribi man nest ēdienu, nevajag arī. Pati kaut kur iekārtošos. Un atradīšu Koļu bez tavas palīdzības.

- Nu, tad lūdzu. Ar savu spītību ne tikai Koļu - tu neatradīsi pieminekli Jurijam Dolgorukijam.

- Sarunājuši. Tu mani nepazīsti, es tevi nepazīstu. Es tev neko neesmu teikusi. Bet, ja tu sāksi stāstīt, neviens tev tāpat neticēs.

- Netaisos neko stāstīt. Vari nedrebēt.

Tā viņas sastrīdējās. Un pat tad, kad Jūlijas vecmāmiņa Marija Mihailovna ieradās pēc mazmeitas izņemt no slimnīcas, Jūlija un Alise nepaskatījās viena uz otru.

- Es dzirdēju, meitenes, - sacīja Marija Mihailovna, - ka jūs naktī esat nobijušās. Bet pie mums nebija nekāda viesuļa. Laiks bija labs. Lai gan pēdējā laikā klimats kļuvis pavisam nepanesams. Nebrīnīšos, ja jūnijā snigs bet rīt būs trīsdesmit grādu karstums. Tavas lietas, Jūlija, palika tajā palātā?

- Tajā.

— Tad es atnesīšu. Pa to laiku savāc šeit savus sīkumus - zobu birsti un tā tālāk. Kāpēc Alise tik skumja? Negribi palikt viena?

Alise neatbildēja.

Vecmāmiņa atnesa Jūlijas grāmatas, klades un visu labo, kas bija palicis tajā palātā, un, visu salikusi somā, sacīja Alisei:

- Ledusskapī palika pastēte un biezpiena pudiņš. Neaizmirsti šodien apēst, citādi var sabojāties. Es sarunāju ar auklīti, lai parāda tev visus produktus. Tu mani dzirdi?

- Dzirdu, - sacīja Alise, neskatīdamās uz vecmāmiņu.

Marija Mihailovna uz viņu nedaudz aizvainojās, jo, izrādot labu attieksmi pret cilvēkiem, mēs gribam sagaidīt, ka mums tiks sniegta līdzvērtīga atbilde. Uz tā, kā viņa domāja, tiek veidotas cilvēciskās attiecības. Tā viņa mācīja arī Jūliju. Marija Mihailovna vienmēr bija  strādājusi par inženieri un pat bija militārā, ķīmiskā bruņojuma oficiere un bija beigusi akadēmiju. Kad viņai bija tikai meita Nataša un vēl dēls, viņa strādāja un bija ļoti aizņemta. Viņa gribēja vairāk uzmanības veltīt bērnu audzināšanai, taču ne vienmēr sanāca laiks. Bet tagad, kad viņa aizgājusi pensijā, Marija Mihailovna varēja pievērst daudz lielāku uzmanību Jūlijas audzināšanai, cik nu ļāva viņas asinsspiediens. Tiesa, Jūlija ne vienmēr viņai paklausīja, taču viņu mīlēja, un reti strīdējās ar savu vecmāmiņu.

— Atbraukšu pie tevis rīt, — Marija Mihailovna sacīja, — un atnesīšu apelsīnus. Un kaut ko vieglāku lasīšanai. Droši vien būšu pēc pusdienām.

- Paldies, nevajag uztraukties, - sacīja Alise. - mani šeit pabaro labi.

- Nerunā muļķības, Alise, - sacīja Marija Mihailovna. - Es netaisos nodarboties ar labdarību. Bet katram bērnam ir nepieciešama aprūpe. Kamēr tev atmiņa atgriezīsies un vecāki tevi aizvedīs, Jūlija, Nataša un es apciemosim tevi. Tas mums nav grūti. Domāju, ka, ja Jūlija nonāktu šādā stāvoklī, arī tu nāktu pie viņas ciemos.

- Paldies, - Alise teica.

"Droši vien tev tagad ir kauns," - Jūlija nodomāja. - “Iznāk, ka tu apmānīji, bet vecmāmiņa par tevi uztraucas.” Bet Jūlija to domāja bez dusmām. Viņa saprata, ka, ja pati būtu Alises vietā, nav zināms, ko darītu. Varbūt izplūstu asarās un aizskrietu mājās.

- Es arī atnākšu, - sacīja Jūlija. - Mums vēl daudz kas jāizrunā.

- Nāc, - piekrita Alise, bet vienaldzīgi, it kā aiz pieklājības.

"Netic," - Jūlija saprata. - "Domā, ka es tagad došos prom un aizmirsīšu visu."

Kad Jūlija un viņas vecmāmiņa aizgāja no boksa, Alise atvadījās no viņiem pasniedzot roku. Viņa gribēja kaut ko teikt, bet pārdomāja. Viņa neraudāja, bet acis bija mitras.

“Oi, ko es daru! - Jūlijas galvā skrēja domas. - "Vai tad var atstāt cilvēku, kurš uz tevi tā cerējis?"

- Nu, atvadījāties? - jautāja Marija Mihailovna.

- Es atgriezīšos, - Jūlija teica Alisei. — Dzirdi?

- Uz redzēšanos, - sacīja Alise.

Tiklīdz vecmāmiņa un Jūlija pagāja pa gaiteni no boksa, lai neviens viņas nedzirdētu, Jūlija apstājās, nolika somu ar grāmatām uz palodzes un teica:

- Pagaidi, vecmāmiņ.

- Tev grūti? Dod man, aiznesīšu.

– Nē, man nav grūti. Man ir kauns.

— Kas vēl noticis?

- Man ir kauns par mums abām.

- Es neizdarīju neko apkaunojošu.

- Izdarīji. Pareizāk sakot, neizdarīji un tāpēc izdarīji.

- Tu vari izbeigt runāt mīklām?

- Varu. Mēs atstājam Alisi vienu pašu.

– Nav taisnība, es pati noteikti rīt atbraukšu pie viņas. Un šodien pēc darba Nataša gatavojās ieskriet. Ja viņai nebūs kolokvijs. Divas dienas pasēdēsi mājās, un tad pati varēsi nākt pie viņas. Un pat ņemt līdzi draugus.

- Ar to nepietiek, vecmāmiņ.

- Bet ko tu iesaki?

- Ņemt Alisi līdzi.

- Uz kurieni?

- Pie mums, uz mājām.

– Tu esi galīgi no prāta, Jūlija! Manuprāt, tu aizmirsi, ka Alise ir slima, viņai bija smadzeņu satricinājums un viņa zaudējusi atmiņu. Viņai nepieciešama kvalificēta medicīniskā aprūpe... Ņem somu un ejam.

Viņas atvadījās no Alika, Šuročkas un citiem un devās izrakstīties no slimnīcas. Kamēr tika saņemts Jūlijas mētelis, apavi un citas virsdrēbes, durvis atvērās un ieskrēja Jūlijas māte Nataša.

- Labi, ka es jūs noķēru! - viņa teica.

— Tev nebūs nepatikšanu, ka no darba aizgāji? - jautāja Marija Mihailovna.

– Nē, es atprasījos. Nācīet ātrāk, gaida taksis.

Jūlija jau gatava.

- Tu negribi iet prom? - Nataša jautāja.

- Viņa sadomājusi paņemt līdzi Alisi, - sacīja vecmāmiņa. - it kā mēs te būtu noteicēji par slimnīcu.

- Pareizi, - sacīja Nataša. – Es jau padomāju: tiklīdz Alisei kļūs labāk, mēs viņu uz laiku paņemsim pie sevis.

- Es jau neiebilstu. Bet taču ne jau šodien.

- Tātad drīkst? - Jūlija nopriecājās.

- Protams, drīkst, - teica vecmāmiņa. — Bet tagad iesim. Taksometrs gaida.

- Mammu, man ir liels lūgums, - sacīja Jūlija.

- Nu.

- Aizej pie Alises. Un iedod viņai manu zīmīti.

- Alise pagaidīs līdz rītdienai, viņai nekas nenotiks, - sacīja vecmāmiņa.

- Tu nesaproti. Tas ir ļoti svarīgi. Mammu, varu pateikt dažus vārdus tev ausī?

Vecmāmiņa paraustīja plecus un teica:

- Gaidīšu jūs ārā pie mašīnas. Kāds taksim numurs?

- Neatceros. Šoferis tāds melnīgsnējs ar ūsām.

Jūlija aizveda Natašu pie sienas un skaļiem čukstiem teica:

- Alise nevar palikt šeit. Viņai draud briesmas.

- Jūlija, tu atkal fantazē?

- Mammu, tev jātic man. Es vispār reti maldinu.

- No mana viedokļa tā arī vajadzētu būt.

- Tad tev jānotic man. Tagad aizej pie Alises. Es taču pat neatstāju viņai mūsu adresi un tālruņa numuru. Var gadīties, ka Alisei būs jābēg no šejienes. Kur viņa skries? Tāpēc gribu, lai viņa skrien pie mums. Saproti?

– Saprotu, ka savstarpēja cieņa ir galvenā iezīme bērnu un vecāku attiecībās. Raksti savu zīmīti. Te tev būs rakstāmais un papīrs. Varbūt pietiek nosūtīt zīmīti ar māsas starpniecību?

— Nē, nepietiek. Varbūt tā nemaz nebūs māsa.

- Nu, tev gan ir fantāzija!

- Diemžēl tā nav fantāzija. Ir svarīgi, lai tu pati pateiktu Alisei, ka mēs viņu gaidām. Viena lieta, ja tas nāk no manis, cita - ja no tevis, tu esi pieaugusi.

- Sarunājuši.

- Tu esi tik laba, mammu!

- Nu, paldies kaut par to.

Un Jūlija uzrakstīja uz lapas no savas piezīmju klades:

"Alise! Mūsu tālrunis ir 145-55-67. Adrese: Ostrovska iela, 16. No slimnīcas, 15. trolejbuss līdz pieturai "Zinātnieku nams", dzīvoklis 29, pagalmā. Gaidu tevi jebkurā brīdī. Uz skolu došos pēc trim dienām. Tad arī uzmanīgi aprunāšos ar meitenēm, vai kādam no Koļām uzvedībā nav kas aizdomīgs. Es to darīšu uzmanīgi, saproti? Ar maniem vecākiem viss sarunāts. Viņi ir ļoti labi cilvēki.

Tava Jūlija. Zīmīti sadedzini."

6. nodaļa Bēgšana

Pēc Juļkas aizbraukšanas sanāca konsīlijs. Alisi apskatīja profesors. Viņam līdzi ieradās arī citi ārsti, kurus Alise iepriekš nebija redzējusi. Viņi skatījās acīs, lika skaitīt un uzdeva viltīgus jautājumus, bet Alise īpaši necentās atbildēt. Šajā laikā viņa domāja par ko citu: viņa aplūkoja ārstus, lai noskaidrotu, vai starp viņiem nav arī pirāts Kriss. Alise zināja, ka pirāti tik viegli neatteiksies no saviem plāniem. Var iedomāties, kā viņiem vajadzīga ierīce, kas nolasa citu cilvēku domas! No viņiem neko nevarēs noslēpt. Tas būs šausmīgi! Un pie visa vainīga Alise.

Neko nekonstatējuši, ārsti izklīda. Tiesa, viņi ļāva Alisei celties un staigāt.

Pagaidām viņa palika boksā viena. Atslēdznieks kaut kur bija pazudis, un vecajā palātā stikls vēl ielikts nebija. Visi staigājošie slimnieki un pat ārsti gāja uz šo palātu kā ekskursijā un brīnījās, kā viņi nogulējuši tādu viesuļvētru!

Boksā bija labāk. Varbūt pirāti vēl nav uzoduši, kur tas atrodas? Alise izņēma Juļkas zīmīti, ko bija atnesusi Nataša, un pārlasīja to, lai atcerētos tālruņa numuru un adresi. Nataša atstāja kādas piecas divkapeiku monētas, lai viņa varētu piezvanīt no taksofona uz kāpnēm. Tagad Alise bija dabūjusi īstu vecu naudu. Bija pat žēl to tērēt - viens no viņas paziņām krāja monētas un, iespējams, viņam tādu vēl nebija.

Pēc tam Alise saplēsa zīmīti mazos gabaliņos.

Pēc vakariņām Alise aizgāja paskatīties televizoru. Viņai bija interesanti paskatīties veclaicīgos raidījumus. Tā ka Alise grasījās šeit uzkavēties, līdz atradīs Koļu, bija jāredz, kā cilvēki šeit ģērbjas, kā staigā pa ielām un citu.

Alise sēdēja hallē un skatījās televizoru. Rādīja programmu "Kino ceļojumu klubs". Alise skatījās filmu par Āfriku. Tā bija Āfrika bez Lielā Sahāras kanāla, un klimats bija sauss. Staigājošie pacienti sēdēja apkārt un skatījās uz ekrānu. Pēkšņi viņa dzirdēja, ka kāds viņai pienāk no aizmugures. Viņa ātri atskatījās. Tas bija garš, vājš zēns ar bālu seju. Viņam bija ieģipsēta kāja, un viņš smagi balstījās uz kruķa.

- Drīkst, es šeit pasēdēšu? - zēns klusi jautāja.

- Sēdieties, šeit taču brīvs,- sacīja Alise.

Zēns neveikli iesēdās tukšajā krēslā un nolika sev blakus kruķi. Alisei kļuva viņa žēl. Viņa jau zināja, ka vecos laikos ar lauztu kāju slimnīcā vajadzēja nogulēt veselu mēnesi vai pat vairāk, līdz kauls saaug pats. Un nebija vienkāršo zāļu, kas vienā dienā saaudzē kaulus un pusstundas laikā aizdziedē brūces.

Zēns neveikli pagriezās un saviebās.

- Sāp? - Alise jautāja.

- Dažreiz sāp, - zēns atsaucās, - Tu nepievērs uzmanību. Skaties pārraidi.

Programma beidzās, tad turpinājās cita, bet ne pārāk interesanta. Alise un zēns ar salauzto kāju sāka sarunāties.

- Brīvībā man ir vilka apetīte, - sacīja zēns. – Es varu apēst bulli vienā piegājienā. Vai divdesmit kotletes. Bet šeit nav apetītes.

- Bet ko tu gribētu? - Alise jautāja.

- Varu pasapņot pilnā sparā?

- Kādā sparā?

- Nu, tas tāds izteiciens. Tu nezini, vai?

– Neesmu dzirdējusi.

— Es tagad saēstos zemenes. Vai banānus.

- Kurā palātā tu esi? - Alise jautāja.

– Ceturtajā. Bet kas?

Alise neatbildēja. Viņa zināja, ka Jūlija ledusskapī bija atstājusi zemenes. Bet pirms apsolīt, jāpārbauda.

Tā pēc kāda laika Alise piecēlās un devās pārbaudīt ledusskapi. Augšpusē stāvēja bļodiņa ar zemenēm.

- Tu esi izsalkusi, meitiņ? - jautāja aukle Dusja, redzot, ka Alise rakņājas ledusskapī. - Drīz būs pusdienas, sabojāsi apetīti.

Es tikai zemenes paņemšu.

Viņa atgriezās pie televizora ar bļodiņu rokā. Bet zēna vairs nebija. Laikam arī viņam kļuva garlaicīgi un viņš aizgāja.

Tad Alise nesa zemenes uz ceturto palātu. Palāta atradās gaiteņa galā, un tālāk aiz tās kāpņu telpa uz leju.

Alise zēnu ieraudzīja nevis palātā, bet tur, uz kāpnēm. Viņš pamāja ar roku, aicinot viņu uz sevi.

- Nāku, - sacīja Alise. - Paskaties, ko es atradu ledusskapī! Viņa no attāluma parādīja bļodiņu.

Bet zēns uzvedās dīvaini. Viņš turpināja vicināt roku, steidzināja viņu nākt ātrāk un nepievērsa zemenēm nekādu uzmanību. Un, kad Alise pienāca tuvāk, viņš pēkšņi pagriezās pret kāpnēm un uzkliedza:

- Ātrāk šurp!

Kaut kas noticis, nodomāja Alise un paātrināja gaitu. Viņa aizmirsa par zemenēm. Gandrīz skriešus, viņa pagāja garām ceturtajai palātai. Durvis uz to bija atvērtas, un Alise neviļus ieskatījās iekšā.

Un sastinga.

Zēns ar kruķi mierīgi sēdēja uz gultas.

Viņa paskatījās uz kāpnēm.

Otrs tāds pats zēns viņai māja, izliecies no aizdurves uz kāpnēm.

Alisei, protams, būtu jāpagriežas un jāskrien pie medmāsas, viņu tur neaiztiks, bet viņai bija žēl zemeņu - tā gadās!

Viņa ieslīdēja pa pusatvērtajām zēnu palātas durvīm un skrēja taisni uz puikas ar kruķi gultu.

- Palūk, - viņa ātri sacīja, noliekot bļodiņu uz palaga. - Tu gribēji zemenes.

- Nevar būt! - zēns iesaucās. - Uz kurieni tu?

Bet Alise vairs nedzirdēja. Viņa jau bija pie durvīm. Paskatījās ārā. Koridors bija tukšs. Otrais, viltus puika ar kruķi bija pazudis.

Tagad ātrāk!

Alise skrēja pa gaiteni, nepadomājusi, ka ienaidniekiem ir izdevies nogriezt viņai ceļu uz palātu. No gaiteņa stūra izstieptas resnas rokas ...

Atpakaļ!

Uz kāpnēm dežurēja zēns ar kruķi. Viņš uzsmaidīja Krisa smaidu un, pacēlis kruķi, tēmēja uz Alisi. Un Alise metās uz grīdas – viņa zināja, ka kruķis var būt pielādēts ar miegazālēm.

Un nekļūdījās. Kruķis ar svilpienu izšāva.

Gāzes lādiņš aizlidoja pa koridoru un notrieca Veselčaku U, kurš izskrēja no aiz stūra.Kā nošauts, resnais ar šausmīgu blākšķi sabruka koridora vidū.

— Frksjh! — izmisumā iekliedzās Kriss, steidzoties pie biedra. - Kā es tagad tevi dabūšu ārā! - viņš turpināja kosmiskajā valodā, kuru šeit nezināja neviens cits, izņemot Alisi.

Veseļčaks U skaļi krāca, viņa resnais vēders šūpojās, un kājas raustījās, it kā viņš joprojām miegā skrietu.

Taču Alise netērēja laiku, lai noskaidrotu, kā tas viss beigsies. Kamēr pirāts domāja, ko darīt ar nejūtīgo Veseļčaku U, viņa paskrēja garām, bēga, neatskatoties uz pirmo stāvu, izskrēja pa šauru gaiteni, gandrīz apgāza pusdienu ratiņus, ko aukle stūma uz kravas liftu, ieskrēja virtuvē , aizdrāzās garām plītij.

- Uz kurieni? — kliedza pavārs augstā baltā cepurītē.

Alise ieraudzīja priekšā durvis, kas veda uz noliktavu, aiskrāja garām kastēm un maisiem ar pārtiku un nonāca slimnīcas dārzā.

Slimnīcas dārzs bija liels, ar vecām liepām un ozoliem. Lapas tām vēl nebija uzplaukušas, bet pumpuri jau uzbrieduši. skaļi ķērkāja vārnas. Diena bija saulaina un silta, un, lai gan viņai bija tikai pidžama un čības, Alisei bija karsti.

Dārzs bija redzams no boksa loga, tāpēc Alise zināja, ka būs bīstami ilgi skriet līdz vārtiem – kāds ieraudzīs, ka meitene slimnīcas pidžamā skrien pa taciņu, viņa noteikti tiks noķerta. Tāpēc viņa skrēja taisni uz ķieģeļu žogu, nezinādama, vai kāds viņu vajā vai nē. Tikai nobiedēja divas meitenes, kuras lēnām pastaigājās pa vēl slapjo taku. Meitenes korī iesaucās: "Ah!" Alise viņām skrienot garām uzsauca:

– Nevienam ne vārda!

Meitenes pašķīrās uz sāniem, un ceļš uz žogu bija brīvs.

Žogs bija vecs un augsts, bet ķieģeļi šur tur izdrupuši, varēja ielikt kāju.

Trīs sekunžu laikā Alise uzrāpās uz žoga, nolēca no divu metru augstuma un atradās klusā šķērsieliņā.

Neviens viņu nebija pamanījis.

Arī aiz žoga šķiet viss kluss.

Un Alise devās gar žogu pa kreisi, prom no slimnīcas vārtiem.

7. nodaļa Tūristi un citi glābēji

Slimnīca, kurā atradās Jūlija un Alise, bija rajona. Tāpēc Juļkas māja nebija no tās tālu. Ja ne tas pats rajons, diez vai gadītos būtu tāda sakritība, ka Jūlija un Koļa mācījās vienā skolā.

Kājām, pa šķērsieliņām, no slimnīcas līdz Juļkas mājai ko iet bija piecpadsmit minūtes, ne vairāk, bet cilvēkam, kurš brauc ar trolejbusu, jāiziet uz ļaužu pilno Kaļiņina prospektu, jāiet līdz Arbata laukumam, jānogriežas uz bulvāri un tikai tur jāiekāpj trolejbusā. Alise neko no tā nezināja.

Viņa aizskrēja uz nelielo baznīcu alejas stūrī un apstājās. Vajadzēja izvēlēties cilvēku, kurš viņai visu izstāstīs un neuzdos liekus jautājumus.

Viņa pat aizmirsa, cik dīvaini saģērbusies. Lai gan bija silta saule, cilvēki joprojām neuzticējās tās siltumam, un tāpēc visi staigāja džemperos, un daži pat mēteļos.

Atrast kādu jaunāku. Jo jaunāku, jo labāk. Nekādā gadījumā nedrīkstēja tuvoties vecmāmiņām vai pieaugušām sievietēm. Viņām bērns pidžamā ir kā bullim sarkans.

Daži cilvēki pagriezās, lai atskatītos uz Alisi, pārsteigti par viņas apģērbu, taču līdz šim neviens jautājumus neuzdeva. Un tad Alise ieraudzīja divus jaunus vīriešus ar matiem līdz pleciem un platām biksēm. Viņi bija ļoti nabadzīgi apģērbušies un pat uz biksēm un krekliem rēgojās nevīžīgi piešūti ielāpi. Tādi jautājumus neuzdos, Alise nodomāja.

- Piedodiet par traucējumu, - viņa teica, pieskrienot viņiem klāt. — Kur es varu iekāpt piecpadsmitajā trolejbusā?

- Par ko šis bērns runā? - viens no jaunajiem cilvēkiem pagriezās pret otru. Un viņš runāja angliski.

Alise, protams, runāja angliski tāpat kā vāciski, vāciski tāpat kā franciski un franciski tāpat kā krieviski, jo turpmāk valodas jau no bērnības tiks injicētas ar speciālām injekcijām, lai netērētu laiku zubrīšanai.

– Kur iekāpt piecpadsmitajā trolejbusā? - Alise atkārtoja savu jautājumu angļu valodā.

- Ou! - teica viens no jauniešiem. - Cik patīkami dzirdēt dzimto runu! Tu arī esi no Anglijas?

- Nē, es esmu vietējā, - atsaucās Alise.

- Bet jums ir tik lielisks Londonas akcents! Jūs valodu apguvāt Maskavā?

- Protams, - sacīja Alise. - pie mums daudzi tā runā.

Divi zēni, netālu dzirdējuši sarunu, apstājās. Viņi izskatījās divpadsmit vai trīspadsmit gadus veci.

— Nu gan dod! - viens no viņiem teica par Alisi.

- Ejam, - sacīja otrais. - Tie ir tūristi, hipiji.

— Un viņa arī?

- Arī.

– Nebiju domājis, ka tagad pie viņiem ir modē staigāt pidžamās!

Alise dzirdēja, ko viņi runā, un iesmējās.

- Es neesmu nekāda hipija, - viņa teica. - Tikai apmaldījos.

Angļu tūristi prom negāja.

- Mēs tūlīt atradīsim, kur kursē piecpadsmitais trolejbuss, - sacīja viens no viņiem. — Mums ir Maskavas karte.

Viņš sāka atlocīt karti.

Pa to laiku ap viņiem sāka apstāties cilvēki. Uz lielas ielas vienmēr atradīsies ziņkārīgie. Un jo vairāk cilvēku apstājās, jo vairāk steidzās klāt citi, redzēt, kas tur noticis. Un, protams, gadījās kāda vecmāmiņa, kas sāka kliegt:

- Ļautiņi mīļie, jūs tikai paskatieties, kā tas bērns ir saģērbies! Viņa noteikti saslims ar pneimoniju! Meitiņ, kur tu dzīvo? Varbūt tu esi slima?

Alise mēģināja aiziet, bet pamēģiniet tikt cauri šādam pūlim.

- Nu re! - viņa klusi teica vienam no puikām. - Ko tagad? Viņi mani tūlīt atpakaļ aizvedīs.

- Neko nesaprotu! - teica gara auguma un sakumpušais, briļļainis, tipisks teicamnieks-zubrila. - Kur tevi aizvedīs?

- Meitene, - vecmāmiņa uzstāja, - tūlīt atzīsties, kas noticis?

- Tev vajag aizbēgt? - jautāja otrs zēns, neliels, mazāks par Alisi, apaļīgs, gandrīz resns, spīdīgā jakā, uz kuras bija piestiprinātas kādas desmit nozīmītes. Viņam bija ļoti sarkani, apaļi vaigi, un pie sevis Alise viņu nosauca par Tomātu.

- Vēl nesapratāt? Man jāatrod piecpadsmitais trolejbuss.

- Milicija! - vecmāmiņa auroja. - Kur ir milicija?

- Tūlīt mēs tevi izglābsim, - sacīja Tomāts. Viņš pievērsās angļu tūristiem, kuri mirkšķināja acis un neko nesaprata. - Mister, - viņš turpināja angliski, ne pārāk labi, bet saprotami. - šī meitene ir jāglābj. Tā vecā dāma ir viņas ļaunā pamāte. Grib viņai nodarīt pāri. Sapratāt?

- Ou, sapratu! - atbildēja angļi, ar bailēm skatīdamies uz vecmāmiņu, kura gribēja izglābt meiteni no saaukstēšanās.

Mēs sakām, ka viņa ir ar jums. Skaidrs? Bet tu runā angliski. Un ejam prom! Skaidrs?

- O jes! — anglis atbildēja. Par laimi, viņi izrādījās saprotoši, nostājās Alisei abās pusēs un angliski teica: - Atvainojiet, mēs steidzamies.

Zēni piesedza aizmuguri, un Tomāts skaidroja sanākušajiem:

Nejaucieties, biedri. Šī ir filmēšanas grupa. "Zilais putns". Darba apģērbos. Tagad mūs filmē no augšas, no baznīcas kupola.

- Kur? - Vecmāmiņa jautāja. – Nevar būt, ka bērnu filmēs gandrīz kailu.

- Paskatieties uz augšu! - Tomāts teica. – Vai ta neredzat, ka pats režisors Smirnovs sēž uz jumta?

Visi pacēla galvas, lai ieraudzītu slaveno režisoru Smirnovu. Angļi satvēra Alisi aiz rokām un izveda ārā no pūļa.

- Paldies, - resnais zēns teica angļiem. - Jūs mums izpalīdzējāt.

- Bet kas draudēja šai meitenei?" — angļi jautāja.

- Vai tad nesaproti? Viņa aizbēgusi no trako mājas.

- Ou - teica angļi un atkāpās no Alises.

- Neticiet jūs viņam, - sacīja Alise. - Es esmu pilnīgi normāla.

- Tagad redziet?! - teica resnais zēns. - Noliedz! Viņi vienmēr noliedz.

- Jūs vedīsiet meiteni atpakaļ? — anglis jautāja.

- Nekādā gadījumā, - Tomāts atbildēja. - Mēs vienmēr paslēpjam meitenes, kuras aizbēg no vājprātīgo nama. Jo viņu tur iespundēja ļaunā pamāte.

Angļi saprata, ka tiek izjokoti, pasmējās, iedeva visiem pa paciņai košļājamās gumijas, bet Tomāts viņiem - divas nozīmītes.

Bērni tuvojās trolejbusa pieturai. Tomāts nemitīgi tarkšķēja. Viņš bija ļoti apmierināts, ka izdevies izglābt Alisi.

- Nu kā? - viņš jautāja. – Uz mani var paļauties?

Lielo māju ēnā bija auksti. Alise sarāvās, sāka drebināties.

- Var, - viņa teica un pasmaidīja.

Viņai labāk patika otrs puika, sakumpušais, ar brillēm. Viņš visu laiku klusēja, acīmredzot paklausīdams Tomātā. Bet tagad, pamanījis, ka Alisei ir auksti, viņš novilka jaku un uzlika to viņai uz pleciem.

- Nē, nē paldies, - sacīja Alise. – Pats nosalsi. Tev palika tikai krekls.

- Man nav auksti, - sacīja sakumpušais zēns.

- Uzvelc jaku, - Tomāts pavēlēja. - Tā ir lieliska maskēšanās. Visas mūsu problēmas pazudīs. Man vajadzēja iedomāties ātrāk.

Alise paklausīja un uzvilka jaku.

- Es pats savu iedotu, - sacīja Tomāts, - bet man ir vājas mandeles. Man uzreiz kļūst auksti. Starp citu, mēs neesam tikušies. Mani sauc Jefims. Fima Koroļovs. Un tas ir mans draugs Koļa Suļima.

- Ļoti patīkami. Alise.

- Dīvains vārds! Kā tevi kaitina skolā?

- Nekā.

- Nu nevajag izlikties. Tikai divas iespējas: Alise-lise un Alise-bisektrise.

- Vai varbūt Alise-lapsa, - Koļa Sulima pasmaidīja.

Piebrauca trolejbuss. Viņiem iekāpjot, Alise atskatījās, lai pārbaudītu, vai starp iekšā kāpējiem nav pārģērbtais Kriss.

– Tev ko, bail no vajāšanas? - Fima jautāja.

- Ir mazliet bail, - sacīja Alise.

Viņi nostājās pie aizmugurējā loga,  bet tuvumā neviena nebija. Alise izņēma no kabatas trīs divu kapeiku monētas, kuras viņai bija iedevusi Nataša. Viņa zināja, ka par trolejbusiem un autobusiem ir jāmaksā nauda, taču aizmirsa pajautāt Juļkai, cik un kā tas tiek darīts. Bet zēni viņu izglāba. Kad Fima ieraudzīja naudu viņas rokā, viņš uzreiz pateica:

- Tu kas, miljonāre? Tev līdz galam jābrauc?

- Nē, līdz Ostrovska šķērsielai. Izkāpt pie Zinātnieku nama.

- Nieka trīs pieturas. Pat nedomā. Nauda tev vēl noderēs.

- Varbūt tomēr labāk samaksāt? - Koļa Suļima klusi jautāja. - Ja nu pēkšņi kontrole.

- Ja kontrole, tad mēs vedam meiteni, kura izbēgusi no trako mājas. Par to biļeti nevajag.

- Es tomēr labāk samaksāšu, - sacīja Alise. – Ja ir paredzēts maksāt, tad nav labi mānīties.

- Labāk atdod to naudu man, - sacīja Jefims. - Es to izlietošu lietderīgāk.

Kamēr viņš runāja, Koļa Sulima izņēma no kabatas sīknaudu, iemeta kasē, norāva trīs biļetes un izsniedza tās visiem.

- Zini, es tevi nicinu, tu esi gļēvs kā zaķis, - Jefims sacīja Koļam.

- Nicini vien, - attrauca Koļa. - Tu jau tikai Alises priekšā te lēkā. Bet, ja  viens pats brauktu, samaksātu.

– Viens pats es ietu kājām. Man vajag nomest svaru. Zini, Alise, es pat diētu ievēroju. No rīta apēdu ābolu, pēcpusdienā izdzeru glāzi kefīra.

- Un viss? - Alise jautāja.

- Bet toties vakarā viņam vakariņas ir dubultas, - sacīja Koļa Sulima.

- Nem naudu, - sacīja Alise, pasniedzot naudu Koļam. - Tu samaksāji par mani. Cik tur vajag?

- Oho! - Jefims teica. - Tagad man rodas pārliecība, ka mūsu izglābtā svešiniece tiešām no kaut kurienes aizbēgusi. Ja nezina, cik maksā biļete! Varbūt tu nekad agrāk neesi pilsētā bijusi?

- Fima, neuzmācies, - sacīja Koļa Sulima. - Ja gribēs, pati visu izstāstīs.

- Paldies, - Alise pasmaidīja.

Viņa nodomāja, ka Koļa tik ļoti nemaz nepakļaujas Fimam, kā viņai sākumā izskatījās.

- Tev nākamajā jāizkāpj, - sacīja Fima.

- Bet jums?

- Mums vienu pieturu tālāk. Klausies, tā nav godīgi: mēs tev palīdzējām, bet tu mums neko nepastāstīji.

- Jums tiešām interesē, kāpēc es aizbēgu?

- Mēs pat vēl nezinām, vai tu vispār aizbēgi, - sacīja Fima.

- Es iekļuvu avārijā, un mani aizveda uz slimnīcu. Es biju palātā kopā ar draudzeni, bet tagad mana draudzene ir izrakstīta, un es esmu galīgi viena. Bet mēs vienojāmies, ka pēc slimnīcas es aiziešu pie viņas. Bet es nesagaidīju, kad mani izrakstīs.

- Apnika? - Fima jautāja.

- Ļoti apnika. Un es aizbēgu. Tikai es nedzīvoju Maskavā, tāpēc pagaidām palikšu pie draudzenes.

- Es arī vienu reizi gulēju slimnīcā, - sacīja Fima. Man operēja adenoīdus. Tā nogarlaikojos, pat iedomāties nevari!

Trolejbuss apstājās.

- Tev jāizkāpj, - sacīja Fima.

Alise steidzās pie durvīm, aizmirsusi, ka viņai mugurā sveša jaka. Jau pie durvīm atcerējās, gribēja to noģērbt, bet Koļa teica:

- Kāp ārā, citādi durvis aizvērsies. Es tevi pavadīšu.

Viņi uzlēca uz ietves, un aiz viņiem caur aizverošajām durvīm izspraucās Fima.

- Jūs ko, draugi, nolēmāt atstāt mani vienu? - viņš dusmīgi jautāja.

- Es aizmirsu atdot jaku, - sacīja Alise, - tāpēc bija jāizkāpj arī Koļam.

- Tev tālu? - jautāja Koļa Sulima.

- Laikam nē. Ostrovska šķērsiela, sešpadsmit.

- Ejam, - teica Fima, - Es zinu, kur tas ir.

Fima neprata iet blakus, tā kā visi cilvēki. Viņš te skrēja pa priekšu, te atpalika, te parādījās no sāniem. Un visu laiku tarkšķēja. Alise pat nožēloja, ka viņam izdevies izlēkt no trolejbusa.

— Tu mācies angļu novirziena skolā? Kādā katastrofā tu nokļuvi? Cik ilgi tu gulēji slimnīcā? Tajā gadā es gandrīz noslīku.

Un vēl un vēl...

Alise sākumā mēģināja atbildēt uz visiem jautājumiem, bet nepaspēja izteikt ne vārda un pārstāja censties, jo Fima bija aizņemts ar savām domām un pat dažreiz atbildēja Alises vietā.

Alise pārmija skatienus ar Koļu, kurš tikai pasmaidīja.

Viņi gāja pa klusu, zaļu šķērsieliņu. Labi, ka puikas viņu pavadīja. Nav zināms, kā Alise būtu to atradusi bez viņiem.

- Nu re, esi mājās, - Koļa sacīja.

Māja bija piecstāvīga, solīda, stāvoša dziļāk. Priekšā neliels dārzs ar kastaņiem. Dārzā sēdēja vecmāmiņas ar bērnu ratiņiem.

- Paldies, puikas, - Alise teica.

- Tu šeit kādu laiku dzīvot domā?

- Jā, šeit.

- Uz skolu iesi?

- Nezinu.

- Varbūt vajag tevi līdz dzīvoklim pavadīt?

- Paldies, atradīšu. Ņem savu jaku, Koļa.

Alise atvadījās no puikām un skrēja uz ieeju.

Un nedzirdēja kā Koļa viņai pakaļ pateica:

- Bet no mūsu klases šajā mājā dzīvo Jūlija Gribkova.

- Oho! - Fima teica. - Protams. Un viņa tikai vakar atgriezās no slimnīcas!

8. nodaļa Mācīsimies kopā

Durvis atvēra Marija Mihailovna.

- Kas noticis? - viņa jautāja. - Kaut kas ar slimnīcu? Kāpēc tu esi tādā izskatā!

- Labdien, - Alise teica. - Piedodiet, ka atnācu bez uzaicinājuma.

- Nāc vien iekšā, - sacīja Marija Mihailovna. - Esi pārliecināta, ka slimnīcā viss kārtībā?

- Kas tur atnācis? - Jūlija jautāja no istabas. - Mila, vai?

- Tu gribi teikt, - jautāja Marija Mihailovna, - ka staigāji pa ielām tādā izskatā? Un neviens tevi neapturēja? Nekavējoties uz vannu, sasildīties, bet es pagaidām uzlikšu tēju.

Jūlija izgāja no istabas, ieraudzīja Alisi un iesaucās:

- Savām acīm neticu! Aizbēgi?

- Aizbēgu, - sacīja Alise.

- Nāc pie manis, pastāstīsi visu.

- Jūlija, tu ko, neredzi kādā izskatā ir Alise? - Vecmāmiņa jautāja.- Viņa taču praktiski kaila. Un, kamēr nav ielīdusi vannā un pārģērbusies, neuzmācies ar savām sarunām.

- Es apģērbu sameklēšu. Mēs esam gandrīz vienā augumā.

- Alise, nāc man līdzi, - teica vecmāmiņa.

Alise mazliet baidījās, ka Gribkovi nobīsies, kad viņa šādi, bez uzaicinājuma, parādīsies. Zvanīs uz slimnīcu, teiks: paņemiet aizbēgušo bērnu.

Pēc pusstundas Alise Jūlijas apģērbā sēdēja pie galda un dzēra karstu tēju. Turpat profilaktiskos nolūkos, pēc Marijas Mihailovnas pavēles, bija jānorij aspirīna tablete.

Tieši tad arī notika nopietnā saruna.

- Nezinu, ko izlems Nataša, kad no darba atgriezīsies, - sacīja Marija Mihailovna, - un ko būtu sacījis Volodja, ja viņš nebūtu ekspedīcijā uz Taimiru. Bet es domāju, meitenes, ka noteikti jāpazvana uz slimnīcu un jāpaziņo, ka Alise ir dzīva, vesela un viņai nekas nav noticis.

- Oi, vecmāmiņ, nevajag! - Jūlija teica. — Viņu tūlīt savāks!

– Kāda bezatbildība! - Vecmāmiņa teica. - Vai tiešām nesaprotat, ka viņi slimnīcā no prāta iet. Pacients, kurš neko neatceras, pazudis, un bez pēdām. Nē, es nekavējoties zvanu uz slimnīcu.

- Ja viņi paņems Alisi, es aiziešu viņai līdzi, - sacīja Jūlija. - Es viņu neatstāšu vienu.

- Neviens Alisi atpakaļ uz slimnīcu nesūtīs, - sacīja vecmāmiņa. - Ja jau viņai izdevās aizbēgt un nokļūt pie mums, tad viņa ir vesela.

- Bet viņi pieprasīs...

– Lai tikai pamēģina kaut ko pieprasīt! - teica vecmāmiņa un devās uz citu istabu meklēt brilles, lai piezvanītu uz slimnīcu -

- Nebaidies, Aliska, - sacīja Jūlija. - Viņa tevi aizstāvēs.

- Ea jau nebaidos.

- Tevi pirāti atrada?

— Atrada. Es domāju, ka pagaidīšu līdz rītdienai, bet uzskrēja viņi.

– Atkal Aliks un papucītis?

– Nē, izlikās par slimu zēnu, uz kruķa.

- Ir nu gan nelietis!

Bija dzirdams, kā vecmāmiņa otrā istabā runā pa telefonu. Viņas klusēja, klausījās.

- ...garantējam ... apsolām ... nešaubieties ... rīt visu noformēšu ... ...labi, ambulatorai ārstēšanai ...

Kad vecmāmiņa atgriezās pie meitenēm, viņa noņēma brilles, ielika tās maciņā un parastā balsī jautāja:

- Alise, tev tēju vēl ieliet?

- Vecmāmiņ! - Jūlija neizturēja. - Kāpēc tu neko nesaki? Atļāva?

- Kāpēc gan lai neatļautu? - Vecmāmiņa teica.

- Oi, vecmāmiņ, cik tu esi laba! - Jūlija iesaucās.

- Tā vietā, lai klaigātu, būtu apsolījusi uzvesties labāk, vismaz uz laiku, kamēr šeit dzīvos Alise.

- Apsolu!

- Es Alisei tādu solījumu neprasu, jo viņa ir daudz nopietnāka par tevi. Starp citu, Alise, viņi piekrita atstāt tevi šeit tikai ar vienu nosacījumu.

- Kādu?

- Tu staigāsi uz slimnīcu, uz pārbaudēm un stingri ievērosi režīmu.

- Tikai ne šodien, - sacīja Jūlija. - Šodien viņa no režīma atpūtīsies.

– Es neuzstāju. Šodien es pati viņu nekur nelaidīšu, - teica vecmāmiņa. Tad viņa ielēja sev tēju, pasmaidīja un piebilda: - Viņi bija tik priecīgi, ka Alise atradusies, ka bija gatavi piekrist jebkam. Tomēr tu, Alise, rīkojies vieglprātīgi. Varēji atstāt vismaz zīmīti. Vēl labāk, būtu pagaidījusi līdz rītdienai.

- Ak, vecmāmiņ, - sacīja Jūlija, - ja tu zinātu, nekad tā neteiktu!

Alise zem galda uzkāpa viņan uz kājas, un vecmāmiņa nedaudz aizvainoti teica:

- Protams, es neko nesaprotu un vispār esmu jukusi. Starp citu, Jūlija, tu mājasdarbu jau izpildīji? Tu esi slima, bet neesi atvaļinājumā.

- Izdarīšu, izdarīšu.

- Un iedod Alisei kādu grāmatu, ko palasīt. Vai varbūt tu, Alise, pagulēsi?

- Gulēt negribu.

Kad Alise un Juļka palika vienas, Juļka teica:

- Bet tagad pastāsti mums sīkāk, kā tev izdevās aizbēgt un, pats galvenais, kā tu pidžamā nokļuvi līdz mums." Galu galā traks var palikt, braukt pa nepazīstamu pilsētu vienā pidžamā!

- Man puikas palīdzēja, - sacīja Alise. – Pavadīja līdz pašai mājai. Viņi man pat jaku iedeva.

Meitenes apsēdās uz dīvāna Jūlijas istabā zem attēla, kurā bija attēlots Everests. Un Alise pastāstīja par bēgšanu.

– Padomāsim, kā mēs varam tevi iepazīstināt? - teica Juļka, kad Alise bija beigusi runāt. - Varbūt tu būsi mana māsīca no tālas pilsētas?.. Nē, pieņemsim, ka tavi vecāki aizbraukuši strādāt uz ārzemēm un tāpēc tu īslaicīgi dzīvo pie mums. Tā derēs?

- Man vienalga.

- Es parīt iešu uz skolu. Tu vari mani sagaidīt no skolas, bet es tev parādīšu visus puikas.

— Tu nevarētu viņus ciemos uzaicināt?

- Ko? Zēnus? Bet viņi taču tādi muļķi. Kā viņus uzaicināt?

- Kāpēc muļķi? - Alise bija pārsteigta.

- Viņiem tagad tāds glupjš vecums, - sacīja Jūlija. – Pārsteidzoša atpalicība.

- Es gan tā nedomāju, - sacīja Alise. - pie mums var satikt diezgan prātīgus puikas.

- Domāju gan! - Jūlija teica. - Tak simts gadi pagājuši. Ir jābūt progresam. Droši vien palikuši gudrāki.

- Jūlija! - Vecmāmiņa sauca no virtuves. - Neuzmācies Alisei. Tu apsolīji izpildīt mājasdarbu.

- Tūlīt vecmāmiņ, - sacīja Jūlija.

- Es tev palīdzēšu, - sacīja Alise.

- baidos, ka tu tikai saputrosi. Jums taču cita programma.

- Iedod savu mācību grāmatu, paskatīšos.

Jūlija iedeva viņai mācību grāmatu. Alise sāka to šķirstīt. Jūlija izņēma burtnīcu un pildspalvu. Alise neskatījās lapās.

- Nu kā? - Jūlija jautāja. - Jūs to divdesmit pirmajā gadsimtā mācījāties?

- Es par kaut ko citu domāju, - sacīja Alise, noliekot grāmatu. - Man nepietiek, ka es tevi satikšu pēc skolas. Labāk atnākt uz klasi.

- Kāpēc?

- Pajautāt viņiem, katram atsevišķi.

- Bet, ja viņi neatzīsies?

- Tad man vajadzētu palikt klasē.

- Bet pirmais skolotājs tev pajautās: - "Ko tu te dari, meitenīt?" Tās arī būs tavas ekskursijas beigas.

Tā dažkārt notiek: domā, lauzi galvu, bet visas problēmas tiek atrisinātas pašas no sevis.

Vakarā Nataša piezvanīja Alikam Borisovičam, ilgi runāja ar viņu pa telefonu, pēc tam teica Jūlijai un Alisei:

- Meitenes, mēs ar Aliku noturējām lielo padomes sēdi. Un ziniet, ko izdomājām?

- Atgriezt Alisi slimnīcā, - bēdīgi sacīja Jūlija.

Jūlija, protams, jokoja, bet katrā jokā ir daļa patiesības. Lai gan viņa uzticējās mātei, nedrīkstam aizmirst, ka pieaugušie dažreiz izdara stulbas lietas ar vislabākajiem nodomiem.

– Ne gluži tā. Mēs nolēmām izmēģināt jaunu ārstēšanas metodi.

- Kādu?

- Sūtīsim Alisi uz skolu. Lai nu kā, bet mācību gads turpinās, Alisei nav vajadzības veltīgi tērēt laiku.

- Un atrašanās bērnu kolektīvā, - sacīja Marija Mihailovna, - var kalpot kā labs stimuls ceļā uz atveseļošanos.

- Pareizi - sacīja Nataša. – Atliek tikai noskaidrot, kurā klasē Alise mācījās iepriekš, pirms slimnīcas.

Jūlija un Alise korī pateica:

— Sestajā.

– Kāpēc tāda vienotība?

- Mēs to šodien uzzinājām, - sacīja Alise. – Paskatījos Jūlijas mācību grāmatas un uzzināju.

- Taisnība, - sacīja Jūlija. - Viņa noteikti mācījusies sestajā klasē.

- Labi, ka atcerējies. No rīta es ieskriešu Juļkas skolā un aprunāšos ar direktoru. Un, ja vajadzēs, viņam piezvanīs no slimnīcas. Un es ceru, ka Alise uz laiku tiks uzņemta Jūlijas klasē. Esat apmierinātas?

- Urrā! - Jūlija sauca. - Tu pat nevari iedomāties, mammu, kā mūs ar Alisi apmierina šis variants!

- Tas arī kāds noslēpums? - Nataša jautāja.

- Pat ļoti liels! - Jūlija atbildēja.

- Ceru, ka neko neuzspridzināsiet un neaizdedzināsiet. Mūsu gadsimtā sieviešu līdztiesība ir guvusi pārāk lielus panākumus, - sacīja Marija Mihailovna.

Un vēlu vakarā, kad meitenes devās gulēt, viņas blakus istabā dzirdēja Natašu klusi sarunājamies ar vecmāmiņu.

- Žēl, ka tu tajā laikā nesarūpēji vēl vienu bērnu, - sacīja Marija Mihailovna. - Pievērs uzmanību tam, kā Jūlija tiecas pie Alises.

- Es arī priecājos, ka viņas sadraudzējušās, - atbildēja Nataša. - Alise ir laba meitene un...

- Un ar traģisku likteni, - piebilda vecmāmiņa.

Tajā brīdī aiz loga kaut kas nozibēja, un Alise pacēla galvu, lūkojoties.

- Nebaidies, - Jūlija čukstēja. – Tie ir tikai baloži. Šis ir piektais stāvs. Šeit nevar iekļūt.

Alise kosmosa pirātus pazina labāk un nešaubījās, ka, ja viņi zinātu, kur atrodas Alise, viņi būtu iekļuvuši arī desmitajā stāvā.

- Viņi pazaudēja tavas pēdas, - sacīja Jūlija.

- Ceru.

- Cik lieliski mamma visu izdomāja, - Jūlija čukstēja. - Ja tev būs grūti, neuztraucies, es palīdzēšu.

- Es neuztraucos, - sacīja Alise. - Galvenais ir atrast mielofonu un atgriezties. Bet, ja man būs sliktas atzīmes, tās netiks ieskaitītas, jo es vēl neesmu piedzimusi.

- Žēl gan. Man patiktu, ja tu paliktu pavisam.

9. nodaļa Nekad viņu neesmu redzējis

Sestā klase "B" torīt negribēja strādāt labā pavasarīgā laika dēļ. Puķu dobēs pie skolas dīga jauna zāle, asfalts jau izžuvis un jau bija bērnu "klasīšu" sazīmēts, vērās pumpuri, smaržoja pēc svaiguma un laba garastāvokļa.

Fima Koroļovs noķēris divas bizmārītes uz palodzes sarīkoja sacensības par sienas avīzes "Mūsu klase" balvu. Viena mārīte bija melna ar dzelteniem punktiem, otra sarkana ar melniem punktiem. Viņas visu laiku pleta spārnus, grasījās aizlidot, un Fima uz spārniem spieda ar zīmuli, jo, pēc sacīkšu noteikumiem, mārītēm bija tikai jāskrien.

Puikas sadalījās dzeltenajos un sarkanajos fanos un sacēla lielu troksni. Kad ienāca Jūlija un Alise, viņas ieraudzīja tikai Katja Mihailova un Mila Rutkeviča. Mila, principiāla teicamniece, pārlasīja mājas lasīšanu angļu valodā,

Bet Katja Mihailova, kura būs tenisiste, lasīja grāmatu par Deivisa kausu.

- Meitenes, iepazīstieties, - sacīja Jūlija, - tā ir mana draudzene Alise, mēs kopā bijām slimnīcā.

- Ļoti patīkami - sacīja Rutkeviča.

Katja Mihailova, kas bija arī klases vecākā, jautāja Alisei:

- Tu pie mums mācīties, vai vienkārši tāpat atnāci?

- Pagaidām pamācīšos.

– Klases žurnālā esi jau ierakstīta?

- Nezinu, - sacīja Alise.

- Kāds tavs uzvārds?

— Alise Seļezņova.

- Seļezņova, - jautāja Katja Mihailova, - tu ar kādu sporta veidu nodarbosies?

- Nezinu, - sacīja Alise.

- Liec taču viņu mierā, - sacīja Mila Rutkeviča. - Cilvēks tikko no slimnīcas. Tu vēl viņai būtu uzlikusi sabiedriskos pienākumus!

- Tu neko nesaproti, - sacīja Katja. - Un klases gods arī tev nav dārgs. Tu viņu neaizsargā.

- Es labi mācos, un tā arī aizsargāju, - sacīja Mila.

- Viņas vienmēr par to strīdas, - sacīja Jūlija.

- Tu volejbolu spēlēt proti? - Katja jautāja.

– Bērnībā nedaudz spēlēju.

- Ei zēni! - atskanēja mežonīgs Borisa Meserera sauciens, kurš nejauši atskatījās un ieraudzīja, kas atnācis. - Juļka Gribkova atgriezusies bez ķermeņa daļām!

- Asprātis-diletants, - sacīja Jūlija.

- Viņam taču skauž, - sacīja Mila Rutkeviča, atmetot savu smago melno bizi.

Katjai Mihailovai bija aizdomas, ka Mila nenodarbojas ar sportu tikai tāpēc, ka baidās sapīties pati savos matos.

Visi uzreiz aizmirsa par bizmārītēm, ielenca Jūliju.

- Un kas tas par numuru? — jautāja Boriss Meserers, skatīdamies uz Alisi. –Jūs meitenīt no Zviedrijas kultūras apmaiņā?

- Tā ir Alise Seļezņova, - sacīja Jūlija. Mans draudzene un pat radiniece. Viņa pagaidām turpinās mācīties pie mums.

- Puikas! — Boriss iesaucās. - dzirdējāt? Alise būs pie mums ciemos!

Fima Koroļevs jau bija savācis savas bizmārītes sērkociņu kastītē, iztaisnojās, pazina Alisi un pašā mierīgākajā balsī teica:

- Sveika Alise. Es bez tevis mazliet sagarlaikojos.

- Sveiks, Fima, - sacīja Alise.

- Jūs esat pazīstami? – Juļkas acis gandrīz izlēca uz pieres.

Arī pārējie bija pārsteigti.

- Zināmā mērā esmu viņas glābējs, - sacīja Fima.

Alise sarauca pieri, lai viņš klusē, bet Fima zīmi nesaprata.

- Palīdzēju viņai aizbēgt no trako mājas vienā pidžamā. Pāri žogam. Mums pakaļ skrēja astoņi sanitāri un viens profesors.

- Eh tu! - pateica Alise un novērsās no viņa.

- Muldoņa! - Jūlija nobeidza.

- Es nejokoju, - Fimka bija sašutis. — Koļka Suļima var apstiprināt. Tur vēl bija arī kaut kādi angļi... Ā rekur ir Sulima. Sulima, tu Alisi atceries?

Sulima stāvēja durvīs.

- Sveiki! - Viņš piegāja pie sava rakstāmgalda, nolika portfeli un teica: - Sveika, Alise. Sveika Jūlija. Jau aizvakar sapratu, ka tu brauc pie Gribkoviem.

- Suļima, - iejaucās Fima Koroļevs, - apstiprini, ka Alise izbēgusi no trako nama.

- Pat nedomāju, - sacīja Suļima.

- Paldies, - Alise pasmaidīja.

- Nav par ko. Kāpēc man pateikties, ja es pateicu to, ko uzskatu par vajadzīgu. Labi, ka tu mācīsies pie mums.

Fima bija tik apbēdināts par drauga nodevību, ka viņa sārtie vaigi kļuva pavisam sarkani. Dižciltīgā Katja Mihailova viņam teica:

- Tu esi zemisks cilvēks, Jefim, es to esmu ievērojusi jau sen.

Jūlija pieliecās pie Alises un čukstēja viņai ausī:

- Tātad, tu jau pazīsti vienu Koļu?

- Es pati to nezināju, - sacīja Alise.

Viņa apsēdās blakus Katjai Mihailovai tukšajā solā.

- Tev droši vien neko neatprasīs, - sacīja Katja. - Tev jau pat nav mācību grāmatu.

Puikas no visām pusēm skatījās uz Alisi. Vienmēr interesanti, ja klasē ienāk kāds jauns cilvēks, un tad vēl tas dīvainais Fimas Koroļova paziņojums, patiesībā jau muldoņas un fantazētāja, bet taču ne tādā mērā, kā vienkārši paziņot par jaunpienācēju, ka viņa aizbēgusi no trako nama.

Noskanēja zvans, un nekavējoties ienāca angļu valodas skolotāja Alla Sergejevna, kura bija arī klases audzinātāja. Viņa nolika žurnālu uz galda un teica:

- No šodienas klasē mācīsies Alise Seļezņova. Kur ir Alise?

Alise piecēlās.

- Ceru, ka jūs jau esat iepazinušies?

- Aizvakar viņu esot saticis Fima Koroļevs, - sacīja Borja Meserers. - dramatiskos apstākļos.

- Šo apstākļu dramatisma noskaidrošanu atstāsim brīvajam laikam, bet tagad pāriesim pie stundas.

Uz mājām bija uzdots garš teksts par Londonu ar daudz jauniem vārdiem, un Alla Sergejevna nekavējoties izsauca Fimu Koroļovu. Taču Fimas galvu nodarbināja pavisam kas cits, viņš sāka lasīt, aizķērās jau pie otrās frāzes, novīta un grozīja galvu, cerot dzirdēt kāda pateikšanu priekšā. Bet nebija kam pateikt. Mila Rutkeviča priekšā neteica nevienam principā. Juļka uz Fimu bija dusmīga, un citi, kas varēja ko pateikt, vēl nebija iekļāvušies stundā - skatījās ārā pa logu, kur lidoja un sasaucās strazdi, atvēra grāmatas, skatījās uz Alisi, domāja par savām darīšanām ...

- Nu ko, Koroļev? - Alla Sergejevna jautāja eņģeļa balsī. — Kā redzu, Londonas ģeogrāfija jums ir mazpazīstama?

Viņa to, protams, teica angliski, un Koroļovs, kurš visu savu uzmanību bija veltījis, lai dzirdētu priekšā teicējus, neko nesaprata un pateica "jā". Kopumā viņš uzskatīja, ka vislabāk ir nekavējoties skolotājiem visā piekrist.

- Kurš palīdzēs Koroļovam? - jautāja Alla Sergejevna.

Mila Rutkeviča, protams, pacēla roku, jo viņa vienmēr visu zināja. Viņa bija viena no tām teicamniecēm, par kuru saka, ka tā jau no pirmās klases tiecas pēc zelta medaļas. Un skolotājiem bija pat neērti likt viņai četriniekus. Viņai klasē atprasīja vismazāk – ko tur izsaukt, ja viņa tāpat jau visu zina. Dažreiz skolotāji pietaupīja Milu uzkodām: piemēram, ja rodas sarežģīts uzdevums vai formula, neviens nezina, tad var teikt: “Rutkeviča” - un Rutkeviča visu zina. Bet ja Rutkeviča nevar atbildēt, tad nevienam citam vispār nav vērts jautāt. Arī tagad - Rutkeviča pacēla roku, bet Alla viņu neizsauca, bet jautāja:

— Nu, bet vēl kāds zina?

Alise pašreiz sēdēja un lasīja tekstu bez vārdnīcas, it kā savam priekam, lai gan, kā zināms, mācību grāmatā tekstus neviens nelasa savam priekam.

- Sadovski, - Alla sacīja, - tu šodien tāds aizdomīgs. Vari pastāstīt par Londonu?

— Nē, — piecēlās garš zēns, kastaņbrūniem matiem un bālu vasarraibumainu seju.

Viņš nebija tik resns, bet arī ne kaulains, drīzāk mīksts. Zilās acis apņēma biezas rudas skropstas. Un viņš runāja nopietni un lēni – likās, ka vienmēr kaut ko patur noslēpumā, pat atbildot mājasdarbu.

- Nē, - viņš skumji atkārtoja. - Es nevarēšu atbildēt. Tas ir pilnīgi izslēgts.

- Pacenties izteikt savas domas angļu valodā, - jautāja Alla, kura jau sen zināja visus Sadovska jociņus.

- Tas ir viņš? - jautāja Jūlija, kura sēdēja aiz Katjas Mihailovas.

Alise, neatskatījusies, pakratīja galvu. Tik rudmatainu cilvēku diez vai vērts meklēt. Ja viņš būtu bijis nākotnē, pirāti un Alise viņu atrastu ātri.

- Es angliski runāt neprotu - Sadovskis sacīja vēl skumjāk. – Es neesmu izgulējies.

- Kāpēc?

- Jo pavadīju nakti milicijas iecirknī, - sacīja Sadovskis. - Mani arestēja, un par lietu.

- Ko tu esi sastrādājis?

- Kā vienmēr, - sacīja Sadovskis, - es par cilvēkiem rūpējos. Tikai mani nesaprata.

- Konkrētāk, - Alla teica. Un sarauca pieri.

- Man palika žēl to, kuri pa pāriem staigā Sokoļņiku mežā. Viņiem nav uz kā sēdēt. Visi soliņi salikti mūsu bulvārī.

- Ļoti slavējami, - sacīja Alla. - Apsēdies.

- Tūlīt, es tikai pabeigšu, citādi jūs mani pārpratīsit. Tāpat kā milicija. Es nolēmu veltīt nakti rūpēm par cilvēkiem. Nesu soliņus no Gogoļa bulvāra uz tuvāko mežu. Man izdevās pārnest deviņdesmit trīs soliņus. Bet, kad, lai paātrinātu, paņēmu divus soliņus uzreiz, Smoļenska laukumā mani apturēja milicis un aizveda uz milicijas iecirkni. Atlikušo nakti es nesu soliņus atpakaļ. Tas bija ļoti grūti. Katrs soliņš sver apmēram simt divdesmit kilogramus.

Alla pazemīgi visu noklausījās un teica:

— Lūk ko, Sadovski. Ja varēsi man vismaz īsumā pārstāstīt šo aizkustinošo stāstu angļu valodā, tu būsiizglābts. Ja nē, saņemsi divnieku. Padomā.

Sadovskis domāja veselu minūti. Tad viņš nopūtās un apsēdās.

- Atteiksies? - Alla jautāja, žurnālā meklēdama viņa uzvārdu.

- Es aizmirsu, kā angļu valodā ir sols ... Un vēl dažus vārdus.

Cilvēki, kuri nezināja Koļu Sadovski, satiekot viņu, varētu nodomāt, ka viņš ir melis. Nekas tamlīdzīgs. Vienkārši Sadovskim bija dīvaina iztēle. Tā viņu aizveda fantastiskos tālumos, un viņš pats nezināja, kur patiesība un kur meli. Iztēle bieži viņu nostādīja muļķīgā stāvoklī un dažkārt noveda pie nepatikšanām. Un viņš mācījās šā tā, lai gan varēja mācīties labi. Dažkārt viņam šķita, ka viņš visu vielu iemācījies nedēļu uz priekšu, lai gan patiesībā tā ar viņu nekad nebija noticis.

Nē, Alise nodomāja, viņš nākotnē nav bijis. Un ne tikai tāpēc, ka ruds. Viņš droši vien nolemtu, ka tikai sapņojis par nākotni, un pastāstītu par to visiem.

Alla Sergejevna par savu nākamo upuri izvēlējās Katju Mihailovu. Katja bija laba skolniece, taču šoreiz viņas domas nodarbināja Deivisa kauss tenisā, un viņa atbildēja kaut kā kūtri, un, kad Alla viņu pārtrauca un jautāja, kas ir Londonas Tauers, Katja teica:

Tauers ir tāds tornis.

- Kāds tornis? - Alla neatlaidās.

Katja paraustīja plecus. Vai gan nav vienalga, kāds tornis tur ir!

- Kurš papildinās? - Alla jautāja.

— Tauers ir pils, — Alise sacīja, nepieceļoties.

Viņa to pateica angliski, un visi bija pārsteigti, jo neviens negaidīja, ka jaunā meitene sāks atbildēt.

- Kad atbildi, jāpieceļas, - aizrādīja Alla.

- Ko? - Alise nesaprata.

– Vai tad tavā skolā nepieceļas, kad atbild uzdoto? - Alla jautāja.

- Nē, - sacīja Alise, - pie mums nepieceļas.

Klase iesmējās, bet Alla izlikās, ka tas viņu neskar, un teica:

- Tomēr šoreiz piecelies.

Alise piecēlās un sāka angliski stāstīt par Tauera pili, kur kādreiz dzīvojuši Anglijas karaļi, un par Temzas upi, kas tek netālu no šīs pils.

- Oi, - Juļka pačukstēja savai kaimiņienei Katjai Mihailovai, - viņa angliski runā labāk nekā Alla!

- Ļoti labi, - Alla teica, kad Alise beidza stāstīt. – Seļezņova var kalpot par piemēru jums visiem. Alise, tu mācījies angļu valodu ārpus skolas?

- Jā, - sacīja Alise. - Es valodas apguvu vēl pirms skolas.

- Tu zini arī citas valodas?

-Es neesmu īpaši spējīga, - sacīja Alise. — Zinu tikai astoņas valodas.

- Kādas? - Alla jautāja.

Klasē valdīja nāvējošs klusums. Sarunas jēga bija skaidra ikvienam, pat vislielākajam atpalicējam.

- Vācu, somu, čehu, franču, hindi, ķīniešu… japāņu un… un vēl vienu.

- Uh tu! - teica Fima Koroļovs. - Pastāsti mums kaut ko japāņu valodā.

Visi sacēla troksni, sāka izjautāt Alisi ... tikai Mila Rutkeviča bija neapmierināta, jo šajā brīdī viņa pārstāja būt pirmā skolniece klasē, un tas bija nepatīkami.

- Sēdies, Seļezņova, - Alla teica, it kā nekas nebūtu noticis.

- Pārbaudiet viņu, pārbaudiet! - Koļa Sadovskis ieteica.

- Sadovski, mēs tevi šodien jau dzirdējām, - Alla teica. - Tagad atļauj runāt citiem.

Viņa izsauca Milu Rutkeviču, bet Alisei pienāca divas zīmītes.

Pirmā no Borisa Meserera.

Tur bija rakstīts: "Jūs esat bijusi Londonā, madam?"

Otro rakstīja Larisa Troepoļska, kura valodās nebija spēcīga, bet viņai bija lielas zilas acis. Skolotāji un vecāki mierināja sevi ar to, ka ar tik skaistām acīm Larisa kaut kā nepazudīs pat bez angļu valodas.

"Alise," bija rakstīts zīmītē. “Es labprāt ar tevi satiktos un sadraudzētos. Varētu kopā mācīties dažādus priekšmetus. Atbildi man pārtraukumā. Larisa."

Pārtraukumā Borja Meserers pirmais piegāja pie Alises un teica:

Par Londonu rakstīju es.

Borja Meserers bija mazs, cirtains, pašpārliecinošs. Viņš gribēja kļūt par mākslinieku un zīmēja karikatūras par visiem, lai gan ne ļoti līdzīgas.

- Nu un kas? - Alise jautāja. Viņai nebija laika.

- Tu biji Londonā vai nē?

- Protams, ka biju.

- Tā jau domāju, - sacīja Borja. - Lūk, mans zīmējums.

Karikatūrā bija redzama Alise ar spārniem lidinoties virs Tauera. nemaz nebija līdzīga.

- Tā esi tu Londonā, - sacīja Borja.

- Paldies, - Alise teica.

Larisa pienāca klāt, noplivināja ar savām pusmetrīgajām skropstām un teica:

- Jums nav nekas pretī ar mani draudzēties?

Bet Larisu malā nostūma Fima Koroļevs.

- Alise, - viņš teica kā vecs draugs, - ko tu dari pēc skolas? Mēs uz kino gribējām...

- Nevēlos iet ar tevi uz kino.

- Klausies, neapvainojies, es jau tikai pajokoju.

Tad Alise ieraudzīja Jūliju.

- Kur tu biji? - viņa jautāja.

- Neesmu apmierināta ar tevi, - sacīja Jūlija, pavedusi viņu malā.

- Kāpēc?

- Tu sevi nodod. Kāpēc tu ar valodām salielījies? Tagad runās visa skola.

- Nē, Juļka, - sacīja Alise, - es nepiekrītu. Domāju, ja var nemelot, tad labāk nemelot. Es jau tā aizmelojos, esmu pārpildījusi normu simts gadus uz priekšu.

- Kā nu zini. Nu, ko teiksi?

- Pagaidām zinu tikai divus. Sulimu un Sadovski.

- Un kāds ir tavs viedoklis?

- Nedomāju, ka tas ir Suļima, - sacīja Alise. – Viņš ir ļoti atturīgs un vispār diez vai skrietu pakaļ pirātiem.

- Es arī nedomāju par viņu, - sacīja Jūlija. – Bet Sadovskis vēl tas frukts. Viņš var sastrādāt visu, ko vēlies.

- Bet viņš ir ruds. Parādi man Naumovu.

- Aha, lūk kur viņš nāk. Pasaukt?

- Sauc. Viņš jau tāpat mani redzēja.

— Naumov! - pasauca Jūlija. - Panāc šurp.

Naumovs bija visparastākais puika, nedaudz uzrautu degunu, vidēja auguma, kalsns, bet diezgan spēcīgs. Alise paskatījās viņam acīs.

- Ko jums vajag? - viņš jautāja.

- gribēju tevi iepazīstināt ar savu draudzeni. Tu viņu iepriekš saticis neesi?

Koļa Naumovs paraustīja plecus.

- Kur tad mēs varētu būt satikušies? Vairāk jautājumu nav?

- jautājumu nav, - sacīja Jūlija.

- Tad man ir jautājums, - viņš teica. - Katja Mihailova teica, ka šodien ir volejbols. Neaizmirstiet, labi?

Kad viņš aizgāja, Jūlija jautāja:

- Nu, vai viņš? Kā tu domā?

- Varbūt, - sacīja Alise. - Bet redzi, viņš neatzīstas, ka mani pazīst.

- Nākamajā pārtraukumā, - Jūlija teica, - var pajautāt citiem. Kāpēc tērēt laiku?

Tā Alise arī izdarīja.

Starp otro un trešo stundu viņa piegāja pie Koļas Sulima un jautāja viņam:

— Koļa, vai mēs kaut kur agrāk neesam tikušies? Man tava seja šķiet pazīstama.

Koļa ielika pirkstu uz šaha debišu mācību grāmatas lappusē, uzmanīgi paskatījās uz Alisi un atbildēja:

- Tu kļūdies. Pirmo reizi satikāmies aizvakar. Man ir laba vizuālā atmiņa.

Bet ar Koļu Sadovski izvērtās pavisam dīvaina saruna. Viņš pats pēc trešās nodarbības piegāja pie Jūlijas un Alises un teica, izklaidīgi skatīdamies viņai degunā:

- Zini, ko es domāju?

- Ko tad?

- Es domāju, ka tu atnāci pie mums no nākotnes, - viņš teica. — Tev ir laika mašīna pārveidota no velosipēda.

Jūlija noelsās. Un steidzās pateikt:

- Alisei vispār nav velosipēda.

- Es domāju to trīsriteņu, - sacīja Sadovskis. - Tu taču aizvakar iedevi man pabraukāt.

- Kur? - Jūlija jautāja.

Viņa bija modra. Lai gan Sadovskis ir izdomātājs numur viens, viņa izdomājums šoreiz bija ļoti tuvu patiesībai.

- Kā kur? - Koļa paskatījās uz Juļku, it kā viņu nepazītu, un paziņoja: - Kuriļu salās. Kur tad citur? Labi, man ir ko darīt. Mani nākošajā stundā var izsaukt, bet es pat nezinu, kāds būs priekšmets.

Sadovskis aizgāja, un Juļka satvēra Alises piedurkni.

- Ko darīt? - viņa čukstēja.

- Neko nedarīt. Nākamreiz viņš pateiks, ka esmu atlidojusi no Mēness, - sacīja Alise. - Tagad es vairs neko nesaprotu.

Noskanēja zvans, bija jāiet uz ģeogrāfiju. Katja pienāca klāt un sacīja Jūlijai:

- Gribkova, neaizmirsti, šodien spēlējam ar septīto "A".

- Man šodien nedrīkst, - sacīja Jūlija. - Var atvērties šuves.

- Nu vismaz atnāc kā līdzjutēja. Man nav ne jausmas, ko mēs lai darām!

- Mēs tāpat zaudēsim, - sacīja Jūlija. - Īpaši meiteņu komanda.

10. nodaļa Rezerves spēlētāja

Spēlēja sporta zālē, jo ārā vēl bija auksts.

Kad klase iebrāzās zālē, sestās “A” un septītās “B” tikšanās vēl nebija beigusies. Fizkultūras skolotājs Eduards lika netrokšņot. Viņš nekavējoties pievērsa uzmanību Alisei.

- Un kas tā tāda? - viņš jautāja. — Varjags?

- Kāpēc varjags? - Jūlija bija pārsteigta. - Viņa ir mana māsīca. Viņa tagad mācās mūsu klasē.

- Ņemu savus vārdus atpakaļ. Augums tev ir labs. Kāds uzvārds?

- Seļezņova.

- Ar sportu nodarbosimies?

- Nodarbosimies, - sacīja Alise.

- Nu, un kam tu dod priekšroku?

- Es esmu burbuļotāja, - sacīja Alise un aprāvās: bija izmuldējusies.

— Kas tie par jociņiem? - Edvards bargi noprasīja.

Viņš bija lētticīgs un naivs cilvēks, viņu bija viegli apmānīt, viņš to zināja un bija aizdomīgs pret visādiem jokiem, izdomājumiem un fantāzijām. Tāpēc viņu apmānīt bija vēl vieglāk. Patiesībā viņš bija smagsvara cīkstonis, bet, atsājis sportu, kļuvis resns, plikpaurains un nemaz neizskatījās sportisks. Lai gan visi zināja, ka viņš ir pārsteidzoši stiprs.

- Es pārteicos, - sacīja Alise. - Atvainojiet. Es gribēju teikt izpletņlēcēja.

- Skaidrs, jociņi patīk, - sacīja Edvards un uzreiz zaudēja interesi par Alisi. - Labāk neielaisties.

Bet Fima Koroļovs, kurš jau bija pārģērbies, spēlei, noklausījās šo sarunu.

— Tu par izpletni nemelo? - viņš jautāja.

- Nemeloju.

– Vai tad tik jauniem atļauj?

– Pie mums atļauj.

– Ko tu visu laiku – pie mums un pie mums? Kur pie mums, uz Mēness vai?

- Un arī uz Mēness,-  sacīja Alise.

Pienāca Koļa Naumovs, viņš bija zēnu komandas kapteinis.

- Mums būs grūti, - viņš sacīja Jūlijai.

- Kāpēc? - Alise jautāja.

- Paskaties uz to tur. - Viņš norādīja uz divus metrus garo puisi no septītās "A", .

- Nevis cilvēks, bet viena vienīga akselerācija, - sacīja Jūlija.

Alise paskatījās Koļam Naumovam acīs un jautāja:

- Kā tu domā, nākotnē visi būs tādi gari?

- Bet ko tu zini par nākotni? - Naumovs bija pārsteigts. – Varbūt, gluži otrādi, cilvēku atkal sāks samazināties.

– Bet pašam nebūtu interesanti to redzēt?

- Man arī te darīšanu līdz kaklam, - sacīja Naumovs.

Edvards izņēma svilpi, ļoti mazu, salīdzinot ar viņa roku, bet svilpe bija spalga.

- Iesildieties! Pirmās spēlēs meitenes.

- Žēl, ka es nevaru, - sacīja Jūlija.

- Nav jau pēdējā spēle.

Pirmā padeva Katja Mihailova. Viņa labi servēja, no otras puses nemaz neizdevās paņemt bumbu. Taču otrā serve tika pieņemta, un, bumbai lidojot atpakaļ, Larisa Troepoļska to droši izlaida starp pirkstiem un pārsteigta paskatījās uz savām rokām, it kā nespētu noticēt šādai nodevībai.

Tālākā spēle nepavisam negāja par labu sestajam "B". Būtībā tikai Katja un Ļena Dombazova prata spēlēt, bet Larisa tikai traucēja. Pirmais puslaiks beidzās ar zaudējumu ar 5:15. Septītklasnieki skaļi smējās un izsmēja, sestās "B" puikas atsmēja, bet ne īpaši - viss pēc būtības tāpat skaidrs. Pārtraukumā Katja sacēla Larisai skandālu:

- Būtu labāk, ja tevis vispār nebūtu! - Ja pati neproti spēlēt, tad vismaz netraucē citiem. Es pēdējo bumbu būtu paņēmusi. Saku - malā, bet tu?

- Ko es? Es pagāju malā, - teica Larisa. Viņas acis piepildījās zilām asarām.

Pat Edvardam kļuva viņas žēl, un viņš teica:

– Te nav meistaru, atšķirība starp Larisu un tevi, Mihailova, ir neprincipāla.

Bet tad Larisa nolēma, ka pienācis laiks nāvīgi apvainoties.

- Lūdzu, - viņa teica, - es vispār nemaisīšos. Spēlējiet sev par priekiem.

- Meitenes, izbeidziet! - Koļa Naumovs sacīja. - Piecatā nevar spēlēt.

- Ātrāk,  jūs tur! - kliedza septītās "A" komandas kapteinis.

Bet garais, akselerācijas upuris, pie kura jau bija atnācis treneris no īstas basketbola komandas, piebilda:

- Tikšanās beidzās pēc pirmā puslaika ar izteiktu pārsvaru.

- Nē, - teica Larisa, - es kategoriski atsakos. Man sāp kāja.

- Tu kategoriski, - Katja Mihailova bija sašutusi, - bet klasei būs jāzaudē?

- Tad vai nu es, vai tu.

Septītie smējās, gandrīz nokrita uz grīdas no smiekliem.

- Spēlēsim bez viņas, - sacīja Katja. - Nekā briesmīga. Mēs ar viņu parunāsim vēlāk.

- Piecatā nedrīkst, - sacīja Edvards. - Tad es izņemu komandu no sacensībām.

Jūlija paskatījās uz Alisi un klusi jautāja:

- Tu skatījies? Varbūt vari iziet uz laukuma?

Alise piecēlās.

- Labi, - viņa teica. - Tikai neesmu pārģērbusies pēc formas.

- Tūlīt visu nokārtosim, - sapriecājās Katja Mihailova. - Eduard Petrovič, mums ir rezerviste. Viņa tikai pārģērbsies, labi?

- Mēs negaidīsim! - septītklasnieki kliedza.

- Vienu minūti - Alise teica, un abas ar Katju aizskrēja uz ģērbtuvi.

Kad Alise iznāca laukumā, visi pamanīja, ka viņa ir ļoti iesauļojusies un slaida.

- Kur tu paspēji pludmalē pagulēt? — kliedza Sadovskis. - Laikam uz Venēras pabijusi?

— Bēdziet, pretinieki! - kliedza septītklasnieks, akselerācijas upuris. - Padodieties, pirms nav par vēlu! Pasaules čempions laukumā!

- Es paņemšu servi, - sacīja Katja, kura joprojām neuzticējās Alisei. - Bet tu stāvi tuvāk tīklam. Un mēģini spēlēt ar abām rokām vienlaikus.

- Labi, - Alise pamāja.

- Sākam! - Edvards teica.

Padeva septītklasnieki. Bumbu uzņēma Katja, taču pārāk spēcīgi, un tāpēc aizsita tālu aiz laukuma. Viens - nulle.

Otro servi Katja uzņēma pareizi, un bumba kā svece pacēlās augstu virs laukuma. Ļena Dombazova gribēja to iesist otrā pusē, bet Alise pēkšņi viņai uzsauca:

- Padod man!

Lena uzmanīgi pacēla rokas un bumba atkal uzlidoja. Alise palēcās tik augstu, it kā viņai čībās būtu gumijas atsperes, roka pacēlās, pirksti tik tikko pieskārās bumbai, bet tā kā lielgabala lode asā leņķī ietriecās septītklasnieku laukumā un rikošetā aizlidoja uz tālo sienu.

- Labi padarīts! - Katja teica. - Tā turpināt, Alise!

Savējie sāka aplaudēt, lai gan domāja, ka tā gadījies nejauši.

Tagad padeva Ļena. Viņa padeva tā sev. Bumba uzlidoja augstu, to bija viegli paņemt, un septītklasnieki atsita servi. Taču šoreiz Alise negaidīja, kad bumba no kāda atnāks pie viņas, bet gan pielēca pie tīkla, uzņēma to, un tā gandrīz vertikāli atsitās pret grīdu.

- Nav godīgi! - septītklasnieki kliedza. - Viņa no mūsu puses paņēma!

— Mieru! - Edvards visiem uzsauca. - Es redzu labāk. Bumba tiek ieskaitīta.

Kad Alise šādā veidā ieguva vēl piecus vārtus un kļuva skaidrs, ka septītklasnieki ar viņu neko nevar izdarīt, viņi pieprasīja tiesnesim taimautu un teica:

Tādas vispār nav viņu klasē. Mēs viņu iepriekš arī neesam redzējuši.

– Ja gribiet, varam parādīt klases žurnālu, - teica Katja Mihailova.

- Viņa mūsējā! Mūsējā! Mūsējā! - puikas kliedza. - Se-ļez-ņo-va! Labi darīts!

Bija jāturpina spēle, un, kad sestās klases skolēni uzvarēja šo puslaiku un arī trešo, un izšķirošo, tad garais teica draugiem, bet tā, lai visi dzirdētu:

– Viņa ir pārģērbies puika. Es to noteikti zinu. Es viņu redzēju, viņš dzīvo Arbatā.

Bet Alisi ielenca puikas no sestās "B" un gribēja viņu mest gaisā, bet Alise vairījās:

- Nevajag, esmu nosvīdusi galīgi slapja, sen nebiju spēlējusi.

– Tu sporta skolā mācies? - Fima jautāja. – Vai arī pie jums visi tā spēlē?

- Lielākā daļa, - sacīja Alise.

- Es te lauzu galvu, - sacīja Fima Koroļevs. - Kas tā par pilsētu...

Alise neko neatbildēja, bet devās kopā ar meitenēm uz dušu.

Kad viņas atgriezās, zēni jau zaudēja.

- Eduard Petrovič, - sacīja Koļa Naumovs, kad rezultāts bija divpadsmit pret pieci par labu septītklasniekiem. - Viens un tas pats spēlētājs var spēlēt divās komandās?

Septītklasnieki svilpa un ķiķināja, izrādīdami pilnīgu nicinājumu, bet Eduards Petrovičs atbildēja:

– Apkaunies, vīrieti!

- Kur te vainīgs vīrietis? - teica Fima Koroļevs, kurš T-kreklā un šortos šķita vēl apaļāks un tomātīgāks nekā uzvalkā. – Mums klasē pilnīga vienlīdzība.

Taču Eduards neļāva Alisei vēlreiz uznākt uz laukuma, un puikas zaudēja. Kopumā tikšanās beidzās neizšķirti, taču, tā kā meitenes uzvarēja ar 2:1, bet puikas zaudēja ar 0:2, septītklasnieki tik un tā tika uz finālu.

Kad visi sataisījās iet mājās, gaidot puikas, Katja jautāja:

— Kāpēc tu iepriekš neatzinies, Seļezņova? Es šīs rukšķes vietā no paša sākuma būtu tevi ielikusi, viss būtu sanācis savādāk.

- Kas ir šī rukšķe? - Larisa jautāja saldā balsī. — Varbūt vari precizēt?

- Pat negrasos precizēt, - sacīja Katja. To, ko teicu, to, arī dzirdēji.

Katja bija atklāts cilvēks, un labāk ar viņu nestrīdēties. Larisa nestrīdējās, bet nodomāja, ka viņai nepatīk šī izlēcēja Alise.

Bet Edvards Petrovičs jautāja:

– Ar vieglatlētiku nodarbojies?

- Ne jau speciāli, - sacīja Alise. - Tikai skolā ar citiem...

- Skaidrs, - Edvards teica. - Rīt pēc skolas gaidu tevi stadionā. Mūsu skola startē rajona sacensībās. Tu mani nepievilsi?

- Nepievils, - Katja atbildēja Alises vārdā.

Alise un Jūlija lēnām gāja no skolas mājās. Jūlija atcerējās volejbola epizodes. Viņa vairs nebija dusmīga uz Alisi par pārāk daudzo savu nākotnes spēju parādīšanu: viņa uzskatīja, ka Alise rīkojās pareizi, palīdzot savai klasei uzvarēt šos lepnos septītklasniekus.

- Tagad man labāk patiktu, ja tu savu Koļu vispār neatrastu, - sacīja Jūlija. Tu taču esi mūsu klasei atradums. Varbūt nesteigties? Turklāt viņi neatzīstas.

- Nerunā muļķības! Mēs nespēlējamies ar rotaļlietām.

- Ko ta tagad darīsim, Šerlok Holms?"

Viņas bija gandrīz pie mājas. Pēkšņi Alise satvēra Juļku aiz piedurknes un čukstēja:

— Ātrāk!

Viņas iespruka kāpņu telpā un piespiedās pie sienas.

- Kas noticis?

- Nerādies!

Pa ietvi stampāja smagi soļi. Caur durvju stiklu viņas ieraudzīja Veseļčaku U. Resnais steidzās, atskatījās, gandrīz skrēja.

- Viņš mūs redzēja, - Alise čukstēja. - Bet tagad ir pazaudējis.

Soļi apstājās pie ieejas.

- Ātrāk šurp! - Jūlija teica. - Šai kāpņu telpai ir vēl vienas durvis uz pagalmu.

Viņi izspruka pagalmā, šķērsoja to, izskrēja pa vārtiem uz citas ielas un tikai tad, kad pilnībā nomaldināja pirātu, apstājās, lai atvilktu elpu.

- Nu ko tu uz to teiksi? - Alise jautāja.

- Tev ir aizdomas, ka viņi mūs izsekoja jau no skolas?

- Ceru, ka nē. Bet ja ne šodien, tad rīt izsekos. Tu aizmirsti, ka mums ir darīšana ar pieaugušiem bandītiem.

- Jā, - Juļka nopūtās, - aizmirsu. Kaut kā iepriekš nebiju sastapusi.

- Es pieietu pie tā sasodītā Koļas, - sacīja Alise, - un paskaidrotu viņam: labāk atdot mielofonu, jo, ja pirāti tiks pie viņa ... bet viņš vienalga nekam neticēs.

- Protams, neticēs, - sacīja Jūlija. - Bet ja nu noticētu?

11. nodaļa Tas ir bandīts no nākotnes!

Borja Meserers grasījās sekot Koļam un Fimam Koroļovam, taču Koļa pateica, ka viņi dodas pie Fimas pildīt mājasdarbu. Borja ienīda ideju par mājasdarbiem pēc paša vēlēšanās. Un uzreiz pazuda.

— Pasēdēsim bulvārī, — Koļa sacīja.

- Vajag parunāties? - Fima jautāja.

Viņi apsēdās uz soliņa. Koļa paskatījās apkārt, vai viņus kāds nedzird.

- Ko tu rausties?

- Ja tu zinātu... - Un Koļa apklusa.

Fima ilgi klusēt nevarēja. Turklāt viņam galva bija aizņemta ar pēdējās dienas notikumiem.

- Kā tev patīk šī Alise? Labs biedrs, vai ne? - viņš jautāja.

— Tieši tā, — Koļa sacīja.

- Ko?

- Viņa mani meklē.

- Kāpēc tevi meklēt, re kur tu viss redzams.

- Esmu nokļuvis tādās sprukās, ka nevienam nestāstīt.

— Pastāsti man, ko tu tur esi sastrādājis?

— Esmu iejaukts šausmīgā notikumā.

- Man tūlīt sāks asaras līt, - sacīja Fima. - Skumji uz tevi skatīties. Kur te Alise vainīga? Viņa taču tikko parādījās mūsu rajonā,  aizvakar.

- Nē, viņa parādījās agrāk. Sākumā viņa bija slimnīcā kopā ar Gribkovu un visus tur apmānīja. Visi noticēja, ka viņa ir parasta meitene.

– Bet viņa ir neparasta?

- Tu šodien nebiji skolā? Nedzirdēji viņu runājam par Londonu, nepamanīji, ka viņa prot japāņu valodu?

- Nu, par japāņiem viņa piemeloja.

- Es gan viņai ticu.

- Tātad viņa ir valodu ģēnijs, - sacīja Fima. - Bet tas vēl neko nenozīmē.

- Bet volejbolā? Esi kādreiz redzējis meitenes tā spēlējam volejbolu?

- Īstajās komandās spēlē daudz labāk.

- Tas īstās komandās, bet viņa skolā. Viņa ieradusies speciāli, lai mani atrastu.

- Ko tad vēl nav atradusi?

- viņa nezina, ka es esmu es. Viņa mani neredzēja tuvumā.

- Kāpēc tu viņai esi vajadzīgs?

-Tāpēc ka viņa nav mūsējā!

- Kā nav mūsējā? Viņa runā krieviski, tāpat kā tu un es.

- Nu un kas? Es ne jau to domāju...

- Stāvi! - Fima pat uzlēca uz soliņa. Viņa ir no citas planētas? Kāpēc es par to neiedomājos no paša sākuma! Protams, viņa ir izlūks no citas planētas. Viņu speciāli pārģērbuši par meiteni un ievietojuši parastajā skolā. Viņa uzzinās visus mūsu noslēpumus, un tad uz Zemes sāksies iebrukums.

— Pagaidi tu ar savām fantāzijām! Viņa nav atnācēja, bet visparastākā meitene.

- Tad kāpēc tu te visu sarežģī?

- Jo viņa ir no nākotnes.

- No kurienes?

- No nākotnes. Viņa dzīvos pēc simts gadiem!

- Godīgi?

- Kāpēc es tev melotu? Es viņu tur redzēju pats savām acīm.

- Kur?

- Nākotnē, kur tad vēl?

- Tu mani traku pataisīsi! - teica Fima Koroļovs. Viņš pat nosvīda no uztraukuma, lai gan nemaz nebija karsti. – Un kā tu nokļuvi nākotnē?

- Ir dažas lietas, kuras es nevaru tev teikt. Bet tas nenozīmē, ka es tev neuzticos. Vienkārši es esmu izdarījis tik daudz, ka ir bīstami iesaistīt arī tevi.

- Mani nav bīstami, - sacīja Fima. - Es kaut kā tikšu galā. Tu par sevi uztraucies.

- Uztraucos jau arī. Tu klausīsies?

- Protams. Es klausos.

- Tātad, es nokļuvu nākotnē ... Stop!

- Kas noticis?

Sāniski, sāniski Koļa ātri noslīdēja no soliņa un paslēpās aiz tā. Fima noliecās pār atzveltni un jautāja:

– Tu pavisam prātā sajuki?

- Neskaties uz mani! Sēdi tā, it kā būtu viens pats. Esmu pagalam!

Tonis bija tāds, ka Fima saprata, - nav noskaņots jokiem. Viņš izņēma no portfeļa grāmatu, atvēra to, pajautāja, nepagriežot galvu un cenšoties nekustināt lūpas:

- Kurš?

Atbildei, aiz sola atskanēja čuksti:

- Redzi pa aleju ejam to resno?

Tumšās brillēs un garu lietusmēteli gandrīz līdz zemei pa aleju lēnām gāja trīs apjomu resnulis. Neskatoties uz savu resnumu, viņš gāja ātri un pastāvīgi grozīja galvu, it kā kādu meklētu. Nonācis līdz Fimam, resnais viņu uzmanīgi nopētīja, bet Koļu nepamanīja.

Bet, kad resnais jau bija pagājis garām, viņi gandrīz iekrita. Koļa pēkšņi apdullinoši nošķaudījās, tā ka Fima pārsteigumā salēcās.

Resnais apstājās un atskatījās.

Fima sāka slaucīt degunu ar plaukstu, izliekoties, ka šķaudījis ir viņš.

- Atvainojiet - viņš teica resnajam.

Resnais nopūtās un devās tālāk.

Beidzot Koļa uzdrošinājās izlīst no sola apakšas.

- Mēs gandrīz iekritām, - viņš teica.

- Saki paldies man. Tu šķaudīji, bet es tēloju tavas iesnas. Kas ir šis cilvēks?

- Ejam ātri prom. Šeit varētu būt arī otrais. Bet es viņu neatceros, viņš tāds mazs, neuzkrītošs.

Viņi pārlēca pāri bulvāra žogam un ieskrēja kādas mājas vārtos.

- Pastāsti man, kas viņi ir? Tas arī ir noslēpums?

- Nē, tas nav noslēpums. Bet esmu pagalam. Man likās, ka mani meklē tikai Alise, bet izrādījās, ka viņi arī.

- Kas viņi ir?

- Kā kas? Bandīti no nākotnes. Varbūt pavisam no citas planētas.

- Pareizi, - sacīja Fima. – Es sajutu viņa gaitā kaut ko nedabisku.

- Neko tu nesajuti. Ja es tev nebūtu pateicis, tu nekad nebūtu iedomājies.

- Kurp tālāk skriesim? - Fima jautāja. - Viņu tur daudz, to kas tevi dzenā?

- Nezinu. Varbūt ir vēl kāds. Bet citus neredzēju.

- Un kas viņiem tevī nepatīk? Fizionomija?

- Aizveries!

- Es zinu, - sacīja Fima. - Tu no nākotnes nozagi mūžīgās jaunības noslēpumu. Tagad viņi vēlas...

Koļa piesardzīgi paskatījās ārā no pavārtes.

- Izskatās tīrs.

- Un kas tālāk?

- Ejam pie manis. Es tev kaut ko parādīšu. Un tad tu neticēsi.

- Kāpēc lai es neticētu? - Fima paraustīja plecus. – Noteikti noticēšu. Un vēl ticu, ka tu vakar sapnī aizlidoji uz Marsu, un ticu, ka tava vecmāmiņa dzīvo Havaju salās.

Koļa ar viņu nesāka strīdēties. Viņi izgāja caur pagalmu uz Sivcevu Vražeku, tikai Koļa visu laiku atskatījās.

Fima skatījās uz viņu ar ironiju. Un kas viņam atlika, ja ne ironija? No vienas puses, ir interesanti noticēt, no otras puses, pamēģini noticēt, kad tev stāsta, ka apmeklējis nākotni, braukājis ar laika mašīnu un tagad bēg no atnācējiem no turienes. Turklāt meitene no viņu klases ir arī pārģērbusies nākotnes persona.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā. Koļa atvēra durvis.

- Neviena nav. Mani veči ir darbā. Seko man.

- Vispirms ieskaties ledusskapī, - sacīja Fima, - kas tev tur ir. Esmu šausmīgi izsalcis. Galu galā es taču gāju mājās, un pusdienas jau bija galdā.

- Nē, tu neesi romantiķis, - Koļa sacīja, bet devās uz virtuvi.

Uz galda bija Koļas mammas zīmīte ar visām norādēm – ko sildīt un ko vārīt.

- Kad esmu izsalcis, es nemaz neesmu romantisks, - sacīja Fima Koroļevs. – Un vispār izsalkuši romantiķi, manuprāt, neeksistē.

- Tu nesaproti dzīvi, - sacīja Koļa. - Romantiķi parasti ir izsalkuši. Bet tev kaut bulli izbaro ... Auksto zupu?

– Sāksim labāk ar kotletēm. Bet tu stāsti, stāsti.

12. nodaļa Stāsts un lietiskie pierādījumi

Kamēr Koļa stāstīja par savu ceļojumu nākotnē, Fima klusēdams apēda visas kotletes – gan tās, kas bija atstātas Koļam, gan tās, ko mamma bija izcepusi sev un tēvam. Taču Koļa nepamanīja Fimas nodarītos postījumus, jo bija tik ļoti iegrimis atmiņās, ka Fima kopā ar ēdienu varēja apēst arī ledusskapi.

Cilvēkam vienmēr ir vēlēšanās padalīties ar noslēpumu. Un jo pārsteidzošāks un bīstamāks noslēpums, jo vairāk gribas to pastāstīt citiem. Cilvēks lieliski saprot, ka jāklusē – viņa glābiņš ir klusēšanā, bet viņš nes sevī noslēpumu, kā bumbu ar laika degli, līdz tā uzsprāgst. Ja Alise nebūtu ieradusies skolā, Koļa varbūt izturētu. Bet vispirms Alise, tad resnais bandīts - par daudz vienam cilvēkam. Nevar izdzīvot bez uzticības personas.

Fima klausījās kā apburts. Un aiz uztraukuma ēda kotletes. Ēda un nemanīja, ko dara. Dažreiz viņš tikai pateica: "Nu!", Vai: "Un ko tu!", Vai: "Muļķis!"

- Tad es izlēcu no viņa dzīvokļa, - stāstu pabeidza Koļa. – Ieskrēju savā, visu noslēpu un nodomāju – izdevās. Tu man tici?

- Ticu, - sacīja Fima, uzreiz nokozdams pusi baltmaizes klaipa. Viņa sarkanie vaigi mirdzēja kā lakoti. - Tu neko tādu nebūtu izfantazējis. Pat es nevarētu tā izdomāt.

- Ja izdosi šo noslēpumu...

- Pat netaisos. Turklāt tādus lētticīgos kā es, neatradīsi.

- Un ko tu iesaki?

- Ko es iesaku? Kāpēc tu neatgriezi to aparātu uzreiz vai nākamajā dienā? Būtu iekāpis mašīnā, izkāpis ārā, nolicis uz galda, atstātu zīmīti: "Atvainojos, par traucējumu." Tik tevi redzējuši.

- Nevarēju, - Koļa sacīja. Atslēgu paņēma mamma. Izrādās, ka viņa zvanījusi uz slimnīcu, jautājusi, kā klājas kaimiņam, un viņš pieteicis, lai viņa nevienam, izņemot viņa draugu, atslēgu nedod, īpaši man. Acīmredzot atcerējās, ka laika mašīna ir atvērta. Tāpēc māte atslēgu kaut kur paslēpa. Droši vien viņa to nēsā līdzi uz darbu.

- Vajadzēja naktī skatīties.

- Skatījos. Neizdevās.

Viņi paklusēja. Un pēkšņi Fima jautāja:

- Kur ta ir tas aparāts?

- Varu tev parādīt ne tikai aparātu. Ir arī citi pierādījumi.

- Ko ta tu klusē? Parādi.

Koļa no rakstāmgalda atvilktnes izņēma cigarešu kastīti. Tajā atradās no nākotnes atvestas trofejas.

- Vispirms šis te. - Viņš izņēma zelta zvaigznīti. — Zini, kas tas ir?

- Zvaigznīte no uzplečiem.

- Personīga dāvana no tālo ceļojumu kosmonauta kapteiņa Poloskova. Katra zvaigznīte uz krūtīm apzīmē zvaigžņu ekspedīciju skaitu. Skaidrs?

- Skaidrs.

- Tagad šis. Tikai izžuvusi, bet joprojām var saprast.

- Banāna miza.

Tu esi ģēnijs, Fima. Tieši tā, tā ir banāna miza. Bet ne šodienas banāna. No jauno biologu stacijas Gogoļa bulvārī.

- Un ko, tur tagad tādi aug brīvā dabā?

– Vēl tikai augs. Un lēkās pērtiķi.

- Banānu jau apēdi?

- Banāns bija jāēd, lai nesapūst.

- Starp citu, ja es būtu apmeklējis nākotni, es savu draugu ar banānu gan pacienātu.

- Baidījos atklāt noslēpumu, nevis no skopuma.

- Un tā vienmēr, - sacīja Fima. - Kad draugs nav vajadzīgs, visi par viņu aizmirst. Bet kad tev vajag kādu glābt, kur tu esi, draugs? Steidzies palīdzēt!

- Tak izbeidz. Vēl rādīt?

- Parādi.

- Ņem. Pazīsti?

— Baranka. Pavisam sakaltusi.

- Tā ir dārzeņu baranka, agri nogatavojusies, Arkaša tādu izaudzējis.

- Varu nokosties?

- Pagaidi tak. Tu jau visu baltmaizi mājās apēdi. Un kas, tavuprāt, ir šitas?

- Olis.

— Tikai olis?

- Kā lai es zinu. Es pateikšu, ka tas ir tikai olis, bet tu teiksi, ka tas ir Marsa dimants.

– Gandrīz uzminēji. Lielā dziedātāja Milena Mitina, starp citu, mana tautiete no Konotopas, atveda to no tūres pa Galaktiku un uzdāvināja man.

— Pagaidi, Koļa, vai ta tu esi no Konotopas?

— Nē, viņa ir no Konotopas.

- Tad kāpēc viņa ir tava tautiete?

— Tāpēc, ka tur nākotnē es biju no Konotopas.

– Un ko, tev noticēja?

- Ne vienmēr.

- Nu labi. Ko vēl atvedi?

— Vai ta nepietiek? Šeit vēl ir lapa, sausa, no strauji augošā baranku koka ...

- Protams, es tev ticu, bet ko tu man te parādīji? Dzeltena metāla zvaigznīti no militāra uzpleča, banāna mizu, baranku, sausu lapu un oli. Ja kāds šaubīsies, viņš tev uzreiz pierādīs, ka tu nevis nākotnē biji, bet visu izgudroji.

- Bet... - Koļa paskatījās uz saviem dārgumiem ar svešām acīm, un viņu patiešām pārņēma šaubas, - Bet tu taču tici...

- Es ticēšu, - Fima stingri pateica. - Ja tu man parādīsi ko citu.

— Tad dod šausmīgu zvērestu, ka nevienam nestāstīsi.

- Es arī esmu romantiķis! Tādus zvērestus dod bērnu grāmatās.

- Labi, dod man godavārdu.

- Es jau devu.

Koļa nopūtās un pastiepa roku zem rakstāmgalda, kur atradās kaste ar instrumentiem, atkārtoti izmantota bērnu konstruktora atliekas, vadi, salauzti slēdži un citas ļoti vērtīgas lietas. Apakšā bija apavu kaste. Tajā zem sīku detaļu slāņa atradās melna soma ar plecu siksnu.

- Nu lūk, paskaties, tikai neko nesalauz.

Fima paskatījās, pasvēra to plaukstās.

- Bet kā darbojas? - viņš jautāja.

- Vienkārši.

Koļa uzkāra somu pār plecu, atvēra vāku, izņēma tievu vadu ar austiņu galā, iebāza ausī un teica:

- Var ķerties pie darba.

- No kurienes tu zini, ka tas darbojas?

— Viņu mašīnas ir pavisam vienkāršas, ar minimālām detaļām. Es redzēju, kā Alise strādāja, un mājās nedaudz izmēģināju.

- Nu, par ko es tagad domāju? - Fima jautāja, cenšoties ne par ko nedomāt.

- Bet ko uz tevi noskaņot? - Koļa teica. - Tu domā, kā to izmēģināt pašam.

- Bet precīzāk?

- Precizāk, tūlīt uzzināsim.

Koļa atvēra somas vāku, iekšā bija kaut kas līdzīgs radiofrekvenču skalai un regulēšanas ritenītis. Viņš sāka to lēnām grozīt, regulēt.

- Aha... Atkal ēst gribi? Ir gan rīma... Tak visas kotletes apriji.

-  Melo tā tava ierīce! - Fima teica. - Es par ēdienu nedomāju.

- Tātad tavas smadzenes domāja tavā vietā.

- Un viņas nedomāja...

- Dīvaini…

– Pat ļoti dīvaini.

- Izbeidz! Kur mūsu kaķis?

Koļa atskatījās. Fima arī. Kaķis sēdēja istabas stūrī, laizījās un skatījās drūmi dzeltenām acīm.

- Atvainojos, Fima, - Koļa sacīja. - Pārklājums manas vainas dēļ. Apstājos uz kaķa viļņa, bet viņam tikai viena doma - parīt, un nekādas citas vēlmes, lai gan no rīta iztukšoja veslu bļodu ar mencām.

- Atļauj izmēģināt man, - sacīja Fima. — Ja jau aparāts ir tik vienkāršs.

- Pagaidi.

Koļa atkal pagrieza ritenīti.

- Vo, - viņš teica. - varu atkārtot tavas domas vārdu pa vārdam. Dzirdams labāk nekā pa telefonu. Un neskaiti tu savā prātā, tu mani nenovērsīsi. "Trīsdesmit septiņi, trīsdesmit astoņi... trīsdesmit deviņi... Viņš tiešām spēj lasīt domas?" Es atkārtoju aiz tevis. "Kaut es varētu to izmantot stundā... Rutkeviča raksta kontroldarbu, bet es norakstu, neskatoties."

- Koļa, viss! — Fima iekliedzās. - viss, es tev ticu, tu uzminēji! Iedod tagad man!

Koļa uzmanīgi piekāra somu uz Fimas pleca. Iedeva viņam austiņu un piegāja pie loga, it kā tas viņu neskartu.

- Pagrosi ritenīti. Ja dzirdēsi par ēdienu, tas ir mūsu kaķis Marķīzs. Griez, smalkā ieregulēšana, darbības diapazons divdesmit metri, ne vairāk. Domāju, ka katrām smadzenēm savs vilnis...

Fimka pagrieza ritenīti, sastinga un ilgi klausījās, aizvēris acis. Tad viņš izņēma austiņu, nolika somu uz galda un teica:

- Es vienalga nodomāju, ka tu melo. Un tu nesaki ne vārda par šito...

- Grūti noticēt.

Fima apsēdās uz dīvāna, sakrustoja rokas uz vēdera un teica:

- Iespējams, ka es pie tevis apēdu pārāk daudz kotlešu. Man nemaz negribas ēst, bet vecmāmiņa: “Kāpēc mums tik slikta apetīte? Kas sāp mūsu puisītim? Viņa man pilnībā apnikusi.

- Runā par lietu! - Koļa bija sašutis. – Kā var domāt par kaut kādām kotletēm!

- Ko te teikt? Sliktas tavas darīšanas. Tev taisnība.

- Kāpēc tik slikti?

- Pieslēdzies manām domām, ieklausies un saproti. Kāpēc tērēt vārdus?

– Tu vēl ir krievu valodu, ceru, neesi aizmirsis?

- Ko es varu teikt? Sastrādāji tui – nedod Dievs.

- Zinu.

— Un tev būs pašam jāizstrebj.

- Bet tu taču esi mans draugs!

- Draugs. Citādi neuztrauktos. Nebūs tev žēlastības.

- Esi pārliecināts?

- Pilnīgi pārliecināts. Tu pārkāpi pirmo laika ceļotāju bausli: tu atklāji šo noslēpumu.

- Bet es pat nezināju, ka nonākšu nākotnē.

- Arī tavam kaimiņam labi neklāsies.

- Paklau, viņi nav nežēlīgi. Tur izdzīvojuši pat mūsu laikabiedri.

- Tu esi vēl zēns! Kāds sakars ar to laikabiedriem? Domāju, ka tevi paslepus pārcels uz turieni un likvidēs. Lai līdzsvarotu.

- Līdzsvarotu ko?

- Tavu kaitējumu. Lasīju vienu tādu stāstu, amerikāņu. Tur kāds cilvēks nokļuva pagātnē, saspieda tauriņu – un Amerikā tika ievēlēts nepareizais prezidents. Viss ir savstarpēji saistīts.

- Tieši no tā es baidījos, - sacīja Koļa.

– Un vēl lasīju stāstu par to, kā viens cilvēks turpināja izgudrot fantastiskus projektus, līdz pie viņa atnāca no nākotnes pretizlūkošanas un novāca.

- Es neko neesmu izgudrojis.

- Tu nozagi.

- Varbūt man vajadzētu atzīties? Es jau domāju pieiet pie Alises un pateikt: tā ir mana vaina, es gribēju to labāko. Es nenozagu, bet atņēmu bandītiem.

- Kurš tev noticēs? Fakts ir tāds: tu paņēmi aparātu. Un, diemžēl, tev nav žēlastības.

— Bet ko darīt, Fimka? Varbūt pastāstīt maniem vecākiem?

- Nē, tu esi galīgi traks! Viņi tevi nekavējoties aizvilks pie psihiatra. Mūsu zēns pavisam parpūlējies, un viņam prāts aiz saprāta paslēpies.

- Jā tev taisnība.

- Vienīgā izeja ir klusēt. Pat ja tevi piespiedīs pie sienas, tu klusē un viss. Bet vislabāk būtu aparātu iemest Maskavas upē.

- Nē, to gan es nedarīšu. Ja gribi, lai paliek glabāšanā pie tevis?

— Lai tavā vietā likvidē mani?

Viņi piecas minūtes klusēja.

— Eureka! - Fima iesaucās. – Ir izeja.

- Kāda?

- Kad tavs kaimiņš atgriezīsies?

- Droši vien pēc nedēļas, varbūt desmit dienām. viņu apciemoja mamma.

- Tad lieliski. Tiklīdz viņš atgriezīsies, tu viņu apciemo. Un paņem to aparātu līdzi.

- Un ko? Man bail atzīties.

- Bet tu neatzīsties. Pasaki, ka vajag izmērīt fregati. Mērīšanas laikā uzmanīgi noliec to aparātu viņam zem galda. Un aizej. Skaidrs?

- Viņš atradīs un padomās uz mani.

- Bet kur viņam pierādījumi? Varbūt kāds no viņa aģentiem aizmirsis.

- Bet ja…

- Nekādu "ja"! Galvenais – neaizmirsti no tā noslaucīt savus pirkstu nospiedumus. Neaizmirsīsi?

- Nē.

– Nokārtots?

– Būtu labi... Ja tu nevienam nestāstītu?

- Būt tev par palīgu gadsimta noziegumā? Nekad dzīvē! Es tomēr vēl gribu dzīvot ... Un vispār, es eju mājās. Nedreifē, gan nokārtosies.

- Pagaidi! Ja gribi, iziesim pagalmā, paklausīsimies, ko cilvēki domā ...

- Man kaut kā negribas, mani gaida pusdienās. Un pagalmā tavi resnuļi un citi blēži var tevi sagaidīt. - Fima uzvilka jaku. - Tu pie durvīm nenāc, lai mūs neredz kopā ...

Bet, kad durvis jau bija atvērtas, viņš pēkšņi atgriezās un čukstus jautāja:

- Kā Alise atrada mūsu klasi? Viņa taču tevi tuvumā neredzēja.

- Es parakstījos uz soliņa, atceries?

- Idiots!

- Idiots, bet es tobrīd nepadomāju, ka tā iznāks…

- Vienmēr jādomā par nākotni. Tu savu uzvārdu uzrakstīji?

- Tikai vārdu. Un klasi.

- Tev paveicies, ka mūsu klasē ir trīs Koļas, - Fima pateica. - Mēs novirzīsim izmeklēšanu pa nepareizo ceļu. Sīkāku informāciju sniegšu rīt.

Un Fima pazuda.

13. nodaļa Napoleons pēc pasūtījuma

Pirāti ne vienmēr skraida pa okeāniem un kosmosu ar dunčiem, pistolēm, lāzeriem. Viņus  var satikt jebkur. Gadās, ka mazulis tikai aizrāpojis līdz bērnudārzam, bet  jau pirāts: paspējis atņemt rotaļlietu citam mazulim. Gadās, ka pirāts dzīvē nav pārkāpis likumus, nevienu nav aplaupījis un nogalinājis, bet patiesībā - tur kādu ideju nozaga, citur ar vārdiem nodūra, vēl ctur jūtas nožņaudza, un no viņa ir vairāk ļaunuma nekā no veselas brigas ar pirātu karogu.

Tiesa, tas tagad uz mūsu pirātiem neattiecas, jo Veseļčaks U un Kriss bija tipiskie pirātu pārstāvji, kas apvienoja parastos pirātus un slēptos pirātus. Ja viņiem paveicās, viņi kļuva par laupītājiem, slepkavām un zagļiem. Ja viņus piespieda, iztika ar tenkām, intrigām, viltu un apmelojumiem.

Stāsta, ka viņi kaut kā tikuši noķerti uz miglainās planētas Retispera un parādīti turienes galvenajam psihiatram.  Izārstēt var? Viņus izmeklēja trīs mēnešus, naktis negulēja, ārsts zaudēja astoņus kilogramus svara un beidzot konstatēja: "Pilnīga sirdsapziņas atrofija." Kas nozīmē: viņos nav nekā, kas līdzinātos sirdsapziņai, viņiem pat nav saprotams, kas ir kauns, nožēla un pat žēlsirdība. Viņi nekad nav saudzējuši pat viens otru.

Galvenajam psihiatram no planētas Retispera jautāja:

- Un ko tagad ar viņiem darīt? Kā ārstēt? Galu galā nav neārstējamu slimību.

Un ārsts atbildēja:

- Uz mūsu planētas jau ir tikuši galā ar visām slimībām. Bet šo reto slimību nav iespējams ārstēt. Tas ir bezcerīgi. Tomēr domāsim, meklēsim veidus, zāles ...

Taču, kamēr noritēja šīs sarunas, pirāti apdullināja apsargus, gandrīz nogalināja psihiatru un aizbēga. Tā jautājums par to, kā izturēties pret cilvēkiem ar pilnīgu sirdsapziņas zudumu, palika atklāts.

Un šādi cilvēki nejauši bija nokļuvuši Maskavā.

Varbūt pat labāk, ka viņi bija līdz kaklam aizņemti meklējot mielofonu un viņiem nebija laika novērsties uz citiem negantiem un netīriem pasākumiem. Lai gan ik pa laikam viņiem izdevās tos izdarīt.

Varētu detalizēti stāstīt, kā pirāti, ieraudzījuši Alisi, sekoja viņai līdz mūsu laikam, kā pazaudēja viņu uz ielas, atkal atrada slimnīcā, kā mēģināja iekļūt slimnīcā, lai piespiestu Alisi uzrādīt Koļu.

Varētu pastāstīt par to, kā viņi uzraudzīja slimnīcu, piespieda tievo un gandrīz neredzamo Valapasa čūsku noklausīties ārstu un medmāsu sarunas, kā ar viltus Alika palīdzību sagatavoja Alises nolaupīšanu, par kuru pārvērtās Kriss. Varētu arī pastāstīt par to, kā viņi atkal pazaudēja Alisi un atkal viņu meklēja, sašaurinot un sašaurinot meklēšanas lokus.

Varētu pastāstīt par citu – kā viņi šo nedēļu dzīvoja Maskavā, kā atrada nojaucamu māju, no kuras visi īrnieki jau aizvākušies; jo nams drīz varēja sabrukt, un tajā ierīkoja midzeni. Varetu pastāstīt, kā viņi tika pie savām drēbēm, nohipnotizējusi universālveikala kasieri, un kā zaga pārtiku - bet vai būtu vērts tērēt laiku šādiem neliešiem?

Tālākam vēstījumam tikai jāpastāsta, kā pirāti iestājās darbā.

Reiz viņi sēdēja parkā, noguruši no pastaigas. Veseļčaks U gaudās:

- Naudas par maz.

- To varu sataisīt cik tik vēlies, - sacīja Kriss. – Būs kā īsta.

- Tava nauda ir bīstama: ja aizej piecus soļus tālāk, tā izgaist.

- Nu tad kādu aplaupīsim.

- Nē, - sacīja Veseļčaks U, - tas arī bīstami. Esmu ļoti viegli ievērojams. Mani pieķers drīz vien. Tu jau pārvērtīsies par ko gribēsi un aizbēgsi, bet es tikšu pieķerts.

- Neuztraucies, es tevi izglābšu, - sacīja Kriss.

- Tā nu es tev ticēšu! - teica Veseļčaks U. - Ja tev būs slikti, tu mani tūlīt pārdosi.

- Tāpat kā tu mani,- atcirta Kriss. — Skaties, kas tad tas?

Laukumā piebrauca liels furgons ar uzrakstu "Filmu uzņemšana". Furgons nobremzēja, un izlēca ārā jauni ļaudis, izvilkdami prožektorus un nostiepdami kabeļus. Piebrauca citas automašīnas.

Prožektorus, neraugoties uz spožo saulaino dienu, uzstādīja apgaismot vecās savrupmājas logus, kuri bija ar skatu uz laukumu. Piebrauca autobuss, pilns ar dragūniem un huzāriem ķiverēs.

Izveicīgs vīrietis milzīgās brillēs iebļāva megafonā:

- Kur Napoleons? Kur Napoleons, es jautāju!

- Bufetē palika,- sacīja lepna skaistule kleitā līdz zemei. - laikam nokavēja uz autobusu.

- Nu ko tu padarīsi! — iekliedzās vīrietis ar brillēm. — Kā tu man pavēlēsi filmēt bez Napoleona?

- Brauc, brauc! - kliedza apkārtējie.

Piebrauca taksometrs. No taksometra izkāpa Napoleons. Tiesa, pirāti nezināšanas dēļ, un tāpēc, ka bija dzimuši uz citas planētas, uzskatīja, ka Napoleons ir amats.

— Ivan Semjonovič! — iesaucās vīrs ar lielajām brillēm. - Tu mani bez naža griez!

Kriss saspicēja ausis. Viņš bija kolekcionārs. Kolekcionēja spīdzināšanas paņēmienus.

- Nekad,- atbildēja Napoleons, norāva cepuri un apsēdās uz bungām. - Man šodien migrēna.

- Nevar būt! Bet tu taču jau ieradies! - Briļļainais bija sašutis, apmulsis, taču nezaudēja cerību.

- Bet es neatbraucu, - sacīja Napoleons. - Es tikai jūs brīdināju un dodos uz poliklīniku.

Ar šiem vārdiem Napoleons iekāpa taksometrā. Viņa bargais profils taksometra logā bija nelokāms.

- Viss, - teica cilvēks ar brillēm, skatīdamies pakaļ aizbraucošajai automašīnai. Diena pagalam! - Viņš pacēla rokas pret debesīm un teica: - Pusi karaļvalsts par Napoleonu!

- Neuztraucieties, Nitkin, - sacīja dāma garajā kleitā. - Nepārdzīvojiet. Viņš nav jūsu mazā pirkstiņa vērts.

Un tad no krūmiem iznāca Napoleons, neatšķiroties no tā kurš aizbrauca.

- Cik vērta ir tā jūsu puskaraļvalsts? — viņš jautāja Nitkinam Ivana Semjonoviča balsī.

- Kas, jūs? Kas noticis? - Nitkins bija pārsteigts. - Kā tā var? Tu taču tikko aizgāji! Kas tas ir, joks, vai? Ja tas ir joks, tad sliktas gaumes.

- Es esmu cits Napoleons, - sacīja Kriss. - Nesiet šurp to pusi karaļvalsts.

Viņš apsēdās uz bungām, jo domāja, ka tāda ir visu Napoleonu nodarbošanās, bet apkārt sapulcējās kino grupa, un neviens neko nevarēja saprast.

Šajā brīdī no krūmiem iznāca arī Veseļčaks V.

- Varu apliecināt, - viņš teica. — Mans palīgs var nokopēt jebkuru. Viņam uz to ir talants.

- Neticu! — Nitkins kliedza. - Neticu! Pierādi, ka tu neesi Ivans Semjonovičs, kurš aizbrauca, atstājot mūs likteņa žēlastībai.

- Vienu mirklīti," sacīja Kriss.

Viņš paturēja plaukstu sev priekšā un pārvērtās par pašu režisoru Nitkinu.

- Pārliecinoši, - sacīja režisors. - Kāda pārvērtība! Kur es esmu redzējis šo pretīgo mūli?

- Tas taču esat jūs, Nitkin, - eņģeļa balsī pateica priekšā dāma garajā kleitā.

Pārējie sāka ķiķināt.  Režisors stingri paziņoja:

- Visi pa vietām, sāksim filmēšanu!

- Nē, - teica Veseļčaks U, - vispirms par naudu. Kā maksāsiet?

- Atbilstoši likmei, - atbildēja režisors. – Kā masu skatos.

— Tas ir daudz? - Kriss jautāja.

- Nu, kā jums pateikt…

- Tad maksājiet man tikpat, cik saņēma jūsu iepriekšējais Napoleons.

- Bet tas nav iespējams ... Viņš ir atzīts mākslinieks ...

- Ak, nav iespējams? - Kriss teica celdamies kājās.

- Stāviet! Maksāsim. Es jums atdošu visu savu algu. Māksla ir svarīgāka.

- Man arī, - sacīja Veseļčaks U.

- Bet kāpēc tad jums? - režisors bija pārsteigts.

— Mans palīgs viens pats nestrādā.

- Tā ir taisnība? - režisors jautāja.

- Viņš joko, - sacīja Kriss. Es bez viņa lieliski strādāju. Viņš atradīs sev citu darbu. Jums priekš viņa darbs atradīsies?

- Nu ko... - Režisors paskatījās uz Veseļčaku. - Kā jums spēka ziņā?

- Esmu ļoti stiprs, - pieticīgi sacīja Veseļčaks U. - Noliku trīs sklissus ar vienu kreiso roku.

Režisors, protams, nezināja, kas ir sklissi, bet pamāja ar galvu. Režisoram viss ir jāzina.

- Uzstādīsiet dekorācijas.

- Un saņemšu tikpat cik Napoleons, - sacīja Veselčaks.

- Nekādā gadījumā! - Kriss bija sašutis. - Viņš nav cienīgs.

- Ak tā! - Veselčaks iekliedzās. - Tad es aizeju. Un, ja atradīšu, negaidi, ka dalīšos ar tevi.

- Biedri mākslinieki, - sacīja Nitkins, - mēs visu nokārtosim. Neuztraucieties!

Kopš tā laika pirāti strādāja filmu uzņemšanas grupā. Kriss pēc kārtas nomainīja visus saslimušos aktierus, un dažreiz viņam vienkārši pietika parādīt fotogrāfiju, un viņš jau attēloja to, kas bija vajadzīgs. Režisors Nitkins viņam atdeva visu algu, tāpēc aizņēmās naudu no palīgiem. Bet pirāti ieturēja brokastis un vakariņas restorānā, dzēra konjaku, brauca ar taksometru, naudas viņiem nekad nepietika, un viņi no uzņemšanas laukuma zaga vērtīgu aparatūru. Divas reizes viņi šajā lietā tika pieķerti, taču viņiem tika piedots, jo Kriss bija lielisks dublieris - viņš varēja tēlot Napoleonu, ģenerāļus, karavīrus, galma skaistules, vecus mūkus, bērnus, zirgus un pat uzticīgo Gastonu, maršala Mirata mīļoto suni..

Krisam glaimoja, ka visi nēsājas ap viņu kā ap izrakstītu tarbu, sauc viņu vārdā un tēva vārdā - Kriss Krokrisovičs - un aicināja uz Nitkina nākamo filmu "Nemirstīgais Kasčejs". Viņš pat domāja palikt strādāt kinoteātrī. Bet Veseļčaks, kurš nodarbojās ar fizisku darbu un bija neapmierināts, neļāva Krisam nopietni interesēties par mākslu bet pēc filmēšanas vilka viņu meklēt Alisi un Koļu.

Katru dienu pirāti sašaurināja loku ap saviem upuriem. Ņemot vērā viņu pieredzi cilvēku medībās, viņiem drīz vien vajadzēja tos atrast.

14. nodaļa Dīvainā meitene

Vakarā Jūlija nez kāpēc piegāja pie loga un iesaucās:

- Tas tik ir skats!

- Kas tur ir? - Alise jautāja.

- Tu neticēsi! Paskaties.

Bet Alise uzreiz pie loga negāja. Viņa vēlreiz jautāja:

- Tomēr pasaki man, Jūlija, ko tu tur redzi.

- Nebaidieties, tie nav pirāti, - Jūlija iesmējās. - tur lejā trijstūra cepurē stāv Napoleons Bonaparts. Zem pašas laternas. Ieraudzīja mani un pamāja ar roku. Ir gan joki!

Alise tomēr pie loga negāja. Tikai pajautāja:

– Bet pie jums ko, Napoleoni bieži pa ielām staigā?

- Kāpēc pirātiem ģērbties tik dīvaini? - Jūlija atbildēja.

– Bet es reiz lasīju, ka Āfrikā mednieki saģērbušies kā āksti, pie viņiem no visām pusēm saskrējuši ziņkārīgie strausi, lai paskatītos uz tādu brīnumu. Tur strausus no loka arī nošāvuši.

Jūlija pagāja no loga nost.

- Tiešām, kāpēc cilvēkam būtu jāsaģērbjas kā Napoleonam un jāstāv zem mana loga?

- Es tev pateikšu, kāpēc. Ko es darītu pirātu vietā? Vēlētos pārbaudīt tavus sakarus. Atcerētos, ka gulēji palātā kopā ar vienu meiteni, kura uzvedās ļoti drosmīgi, kad uzbruka pirāti. Varbūt Alise šai meitenei visu izstāstījusi. Bet, ja Alise izstāstījusi, varbūt pat aizbēgusi pie šīs meitenes. Kā tu domā, ir loģiski?

- Zini ko? Es piezvanīšu Alikam Borisovičam.

- Kāpēc? Šodien ar viņu jau runāja pa telefonu tava mamma.

- Bet es pajautāšu, vai kāds neprasīja manu adresi.

- Tas neko neizmainīs, - sacīja Alise. - Ja viņi tevi izsekoja, vari drīz sagaidīt ciemiņus. Un kāpēc es tevi iesaistīju šajā nelaimē!

– Ko tu iesaistīji un kādā nelaimē? - Ienākot istabā pajautāja Nataša. - Jūs, meitenes, esat tik noslēpumainas, bet mani uzņemt savā kompānijā nevēlaties.

- Nē, ko tu, mamm! - Jūlija teica. - Mums nav nekādu noslēpumu.

- Ja nav, atnes tēju, - teica Nataša, - un pasauc vecmāmiņu.

Kad viņas jau dzēra tēju, Nataša pēkšņi atcerējās:

- Es šodien runāju ar jūsu Aliku Borisoviču. Viņš teica, ka slimnīcā ieradies kāds zēns un prasījis Juļkas adresi. Kad tu to pielūdzēju satiki?

- Man nav nekāda pielūdzēja! - Jūlija bija sašutusi.

Alise zem galda uzkāpa viņai uz kājas.

- Oi! - Jūlija uzreiz saprata. — Bet kā viņš izskatījās?

– es nepainteresējos.

Pie durvīm atskanēja zvans.

Jūlija gribēja lēkt augšā, bet Alise viņu apturēja.

- Nu, ko tad jūs? - Nataša jautāja. - meitenes, atveriet.

- Mammu, - Juļka lūdza, - lūdzu, atver tu un, ja tas ir Napoleons, pasaki ka manis nav mājās.

- Kas? - Vecmāmiņa jautāja. — Napoleons? Tad es pati aiziešu atvēršu: visu mūžu sapņoju satikt dzīvu Napoleonu.

- Mammu,- Jūlija atkārtoja, - Labāk atver tu pati.

- Nataša, - sacīja Alise, - mēs neesam mājās.

- Mēs šeit vispār nedzīvojam, - sacīja Jūlija. - Saprati?

Zvans zvanīja nemitīgi.

- Labi, - Nataša teica, - pamēģināšu noskaidrot.

- Meitenes, nesaprotu satraukumu... - iesāka Marija Mihailovna.

- Klusssu!

Varēja dzirdēt, kā Nataša atver durvis. Tad viņas balss:

- Jums kas vajadzīgs?

Un pēkšņi visi sadzirdēja smalku meitenīgu balstiņu:

- Es pie Alisītes.

- Pie kā?

"Pareizi, Nataša!" - nodomāja Alise.

- Es no skolas, - atskanēja meitenes balss. – Skolotāja man lika atnākt pie Jūlijas ar Alisi.

- Kādēļ? - Nataša jautāja.

- Viņām vajadzētu palīdzēt man sagatavoties eksāmenam. Viņas apsolīja.

Meitenes balss bija tik smalka, it kā viņa grasītos raudāt.

- Kas tas par eksāmenu? - Nataša brīnījās.

- Kas, kas? - Meitenes balss izmainījās, un tajā bija jūtamas dusmas. — Vissvarīgākais eksāmens.

- Kurā klasītē tu mācies, meitiņ? - Nataša jautāja.

- Neteikšu.

- Baidos, ka tādas mazas meitenes eksāmenus neliek, bet spēlējas ar lellēm. Tevi uz šejieni nepareizi atsūtījuši.

- Bet Alise šeit dzīvo? Jūs man neatbildējāt, sieviete.

- Tas ir viņš, - Jūlija čukstēja.

Alise pamāja.

- Dīvaina meitene, - teica vecmāmiņa, - iešu un paskatīšos.

- Uz redzēšanos, - sacīja Nataša.

- Vēl tiksimies, - meitene teica. - Tikai tu mani nepazīsi.

Durvis aizcirtās.

Vecmāmiņa un Nataša atgriezās istabā.

- Dīvaina meitene, - sacīja Nataša. - Kas un kāpēc varēja viņu pie mums atsūtīt?

Jūlija klusēja. Alise atkal apsēdās pie galda un piestūma sev krūzi.

- Varbūt kāds vēlētos ar mani parunāt atklāti? - Nataša jautāja.

Meitenes klusēja.

- Labi, - sacīja Nataša. - Bet neiedomājieties, ka man ir slikta atmiņa.

- Mēs noteikti tev visu izstāstīsim, mammu. Goda vārds! - Jūlija teica.

- Tikai nenokavējiet, - sacīja Nataša.

Vēlu vakarā, kad meitenes jau bija devušās gulēt, Jūlija ielīda uz dīvāna pie Alises un čukstēja:

- Varbūt vajadzētu viņai visu izstāstīt? Viņa sapratīs, viņa ir savējā.

- Tu nesaproti, - sacīja Alise. - Nataša ir labs cilvēks, bet pirmkārt viņa ir māte. Viņai mūs ir jāaizsargā. Vari iedomāties, ko viņa padomās? Viņa kļūs no raizēm traka.

- Un vecmāmiņa arī, - Jūlija skumji sacīja.

- Tagad mums jābūt divtik uzmanīgām, - sacīja Alise. - Viņi uzradīsies skolā rīt vai parīt.

- Bet mēs vēl neko nezinām.

15. nodaļa Pajautā Sadovskim

Nākamajā dienā Alise atkal nodeva sevi matemātikā.

Tas notika šādi.

Koļa Sadovskis cīnījās pie tāfeles, aprakstot pusi no brīvās vietas, un nevarēja izkļūt no vienādojuma. Tiesa, viegli nebija, taču laiks ārā bija saulains, un visiem, izņemot Milu Rutkeviču, bija nestrādājošs noskaņojums. Beidzot matemātiķei apnika cīnīties ar Sadovski, un viņa pajautāja, kas viņam palīdzēs. Protams, pastiepa roku Mila, piegāja pie tāfeles, aizmeta aiz muguras savu brīnišķīgo bizi, izdzēsa visu, ko bija uzrakstījis Sadovskis, un pārliecinoši izveda atbildi: viņas “x” bija vienāds ar 1,25.

Un tad Alise no savas vietas, nepaceļoties, nekādi nevarēja mācīties, - paziņoja:

- X ir vienāds ar vienu.

Mila pietvīka, bize sašutumā sakustējās viņai aiz muguras. Viņa paskatījās uz matemātiķi Neļu, bet tā pamāja ar galvu un sacīja:

– Seļezņovai nav taisnība. Sēdies, Rutkeviča. Tu atrisināji pareizi.

- Tas tev nav volejbolu spēlēt, - sacīja Fima Koroļovs.

Un, kamēr triumfējošā Rutkeviča devās uz savu vietu, Neļa aizgāja pie tāfeles, lai rakstītu uzdevumus mājasdarbam. Un tad Alise skaļi paziņoja:

- X ir vienāds ar vienu. Es varu pierādīt.

- Pat pierādīt? - Neļa bija pārsteigta un pacēla plānās uzacis.

Neļa bija jauniņa, sasprogājusies kā jēriņš, garā kleitā, ļoti moderna, un visas klases meitenes viņu dievināja.

- Protams, - sacīja Alise. - Ja atļausiet?

- Nu ko, ej pie tāfeles.

Jūlija čukstēja:

- Alise, tu atkal?

Bet Alise tikai atmeta ar roku.

Viņa no tāfeles neizdzēsa Milas risinājumu, bet brīvajā pusē sāka rakstīt savu risinājumu ātri un maziem cipariem. Un notika kaut kas, no kā Jūlija baidījās: Alise uzrakstīja absolūti nepazīstamas zīmes un simbolus, kādus, iespējams, nemāca pat desmitajā klasē. Visi klasē aizturēja elpu, bet Mila pagriezās pret logu, it kā tas viņu nemaz neinteresētu.

Neļa paskatījās uz tāfeli, pielieca savu glīti sasprogāto galvu, un turpināja gaidīt, kas būs tālāk. Ja skolotāja būtu veca, pieredzējusi, viņa droši vien Alisei liktu apsēsties, jo sestajā klasē augstāko matemātiku nemāca. Bet Neļa bija jauna un pilnīgi aizmirsa, ka ir skolotāja klasē. Pēkšņi viņa iesaucās:

- Nē! Lūk, te tu arī saputroji!

Viņa paķēra Alises krītu, pārsvītroja pēdējo rindiņu un sāka rakstīt savu, arī ar zīmēm.

- Kāpēc tad tā? - Alise bija pārsteigta. - Bet ja tā?

No malas tas izskatījās pēc tenisa mača. Pretinieki raidīja bumbu pāri tīklam, ignorējot skatītājus. Abas bija tik aizņemtas ar savu darbu, ka nedzirdēja zvanu, lai gan klasē zvanu nedzirdēja neviens. Pēkšņi durvis atvērās, tajās parādījās blakus klases skolnieka fizionomija un jautāja:

— Jūs ko, nedzirdējāt? Jau starpbrīdis.

Tad sāncenses nometa krītu, pagāja no tāfeles nost, un Neļa teica:

- Tomēr tu kļūdies.

- Pierādiet, - sacīja Alise.

Mila Rutkeviča, savācot grāmatas, skaļi pateica, lai visi dzirdētu:

- Un kāpēc te daži tā dižojas ar savu izglītību, ja tas nav pat skolas programmā!

Visi ielenca Alisi un Neļu, bet Katja Mihailova jautāja:

- Tu mācījies matemātikas skolā?

- Nē, - sacīja Alise.

- Malacis! - Neļa teica. - Ja gribi, paliec pēc nodarbībām, mēs par abām noskaidrosim šo vienādojumu.

- Atvainojiet. Bet šodien pēc stundām esmu aizņemta.

- Tev matemātikas olimpiādē jāpiedalās, - sacīja Neļa.

- Diez vai, - sacīja Mila Rutkeviča, kas pienāca tuvāk. - Te jau vienkārši jāizrēķina, bez liekām problēmām.

Koridorā Jūlija uzbruka Alisei:

- Kāpēc tu pievērs sev uzmanību? Gribi kļūt slavena kā matemātikas ģēnijs?

- Bet atbilde patiešām bija nepareiza. Kā es varēju klusēt? Lai gan, vispār ļoti kuriozs vienādojums...

- Tev labi, tu pēc simts gadiem tādas lietas zināsi no zīdaiņa vecuma. Ja es nonāktu Puškina laiku licejā, es arī būtu brīnumbērns.

- Tevi licejā nelaistu, - sacīja Alise. - Meitenes tur neuzņēma. Labāk paskaties kādu zīmīti man atsūtīja. Burtnīcā ielika.

- Kas?

- Neredzēju.

Jūlija izlasīja:

“Pajautā Sadovskim, ar ko “x” būs vienāds pēc simts gadiem. Labvēlis."

- Oi! - Jūlija teica. - Tas ir viņš?

- Nezin vai. Tu šo rokrakstu pazīsti?

- Pazīstams rokraksts. Padomāšu un atcerēšos. Zini, jau no paša sākuma man bija aizdomas, ka tas ir Sadovskis. Tipisks piedzīvojumu meklētājs. Un kādam pat palielijies, ka bijis nākotnē. Ņemsim un nopratināsim viņu.

- Pagaidi. Bet varbūt kāds tīšuprāt par viņu rakstīja?

- Kāpēc rakstīt tīšuprāt?

- Lai novērstu aizdomas. Iedomājies, ka kāds ir nobijies.

- Kas?

— Sulima. Vai Naumovs.

- Un tāpēc viņi sāktu novelt vainu uz Sadovski? Klausies, Alise, es tev jau teicu – mūsu klasē tādu žuļiku nav. Nozagt mielofonu un pēc tam nogrūst aizdomas uz kādu citu. Pati teici, ka Koļa nav ņēmis, bet tikai gribējis atņemt pirātiem.

- Teicu.

– Es tomēr domāju, ka viens no puikām uzzinājis Sadovska noslēpumu un grib tev palīdzēt.

- Ja gribētu, būtu pienācis un pateicis.

- Bet ja nu viņš baidās?

- No kā baidās? No Sadovska?

- Es nezinu, tikai to visu var noskaidrot bez tava delikātuma. Koļa Sadovski, panāc šurp!

Koļa, it kā tīšām, gāja netālu garām.

- Drīkst tev pajautāt vienu lietu? - Jūlija teica.

- Jautā vien, tikai neliec divniekus.

- Juļka, nevajag, - sacīja Alise. -Tu visu sabojāsi.

— Tik nopietni? - Sadovskis jautāja. - Tad es nelikšos mierā, kamēr neuzzināšu, kas par lietu.

- Koļa, tu nepaņēmi vienu vērtīgu lietu? - Jūlija jautāja.

- Es?

- Jā. Un pēc tam neatgriezi atpakaļ.

- Kādu vēl lietu? - Sadovskis sašuta. - Varbūt paņēmu, bet pats nepamanīju?

- Pamanīji, pamanīji, neizliecies.

- Pasaki taču, kas tā par lietu? Par ko tu mani tur aizdomās?

- Tātad neņēmi?

- Paņēmu, es ņemu visu un vairs neatgriežu. Starp citu, tieši šorīt no kādas vecenītes paņēmu simts rubļus rubļos, lai ar tiem izlīmētu vannas istabas durvis.

- Koļa, tūlīt izbeidz ākstīties! - Jūlija bija sašutusi. - Es tev nopietni jautāju.

- Ja es tev atbildēšu nopietni, - Koļa sacīja, - tad noteikti apvainošos. Tu mani apsūdzēji vērtslietu zādzībā un joprojām neesi atvainojusies. Tu nedomā to izdarīt tagad?

Alise bija pārsteigta, kā izmainījusies Koļas Sadovska balss. Lūk, muldoņa un izdomātājs. Nupat bija miegains ruds putnubiedēklis, bet tagad acīs ir tādas dusmas, it kā grasītos ar dūri iesist Jūlijai pa seju.

- Mēs abas atvainojamies, -  Alise ātri sacīja. – Tas bija tāds tests, nepievērs uzmanību.

- Kāds vēl tests?

- Uz humora izjūtu, - sacīja Alise. - Tu neizturēji.

- Pirmo reizi mūžā, - sacīja Sadovskis.

Nebija saprotams, vai viņš noticēja vai nē.

- Tu esi stulba, Juļka, - sacīja Alise, kad Koļa aizgāja. - Es taču lūdzu tevi neiejaukties!

- Tā vairs nav tikai tava darīšana, - sacīja Jūlija. – Tā ir kopēja lieta. Visas klases. Tu tiešām nesaproti?

- Saprotu vienu, - sacīja Alise, - ka viens no mūsu puikām slēpj mielofonu. Tas ir slikti un gļēvi. Turklāt viņam draud lielas briesmas.

Pēdējā stunda bija ģeogrāfija. Skolotāja stāstīja par Indijas klimatu un iedzīvotājiem. Tiklīdz viņa beidza runāt par dzīvnieku pasauli, Fima Koroļevs no savas vietas paziņoja:

- Bet Selezņova bijusi Londonā.

- Nu un kas par to? - skolotāja bija pārsteigta. - Mēs šodien aplūkojam Indiju.

- Varbūt viņa arī Indijā bijusi, - sacīja Fima Koroļevs.

“Ko viņš uzmācas?" - domāja Alise. - "Viņa vien vēl trūka!"

- Selezņova,  skolotāja jautāja, - Tu tiešām esi bijusi Indijā?

"Tūlīt atzīsies," Jūlija nodomāja.

Alise piecēlās un teica:

Jā, esmu bijusi Indijā.

– Tas ir ļoti interesanti! - teica skolotāja, kura jau bija daudz dzirdējusi par jauno, neparasto skolnieci. - Padalies ar mums savos iespaidos.

- Es tur neilgi biju, - sacīja Alise.

- Vienalga. Kaut ko taču redzēji?

- Redzēju.

Kādās pilsētās biji?

- Biju Deli, Madrasā un Gandibādā.

- Kaut kā neesmu dzirdējusi par trešo pilsētu, - sacīja skolotāja.

- Tā nosaukta Indiras Gandijas vārdā, - sacīja Alise. - Mēs tajā pārsēdāmies, kad lidojām uz Austrāliju.

- Dīvaini, - sacīja skolotāja.

- Uz Austrāliju! - Meserers iesaucās. - No prāta var noiet!

"Protams," Jūlija saprata, "šīs pilsētas vēl nav, tā tikai būs. "Nu kurš velk Alisi aiz mēles!" Bet tad iejaucās Fima Koroļevs. Viņš dīvainā, pretīgi aizvainojošā balsī teica:

– Lai pastāsta, kurā gadā viņa tur lidoja.

Alise nekavējoties pagriezās pret Fimu:

- Ko tu ar to gribi teikt?

- To ko dzirdēji, - atcirta Fima.

- Bērni, nestrīdieties, - skolotāja pārtrauca. - Sēdies, Alise.

Un viņa, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja stāstu par Indiju, bet viņā klausījās slikti. Visi sačukstējās un skatījās uz Alisi. Bet viņa uzrakstīja zīmīti Fimam Koroļevam:

"Ko tu ar to domāji? Alise".

Drīz nāca atbilde:

"Pati zini".

Alise pagriezās pret Juļku un čukstus teica:

- Nenovērs acis no viņa.

- Pati saprotu, - Jūlija atbildēja.

Pēc stundām Alise uzreiz gāja pie Fimas, bet viņš pārlēca pāri galdam un izskrēja koridorā.

Juļka koridorā panāca Alisi, izbolīja šausmīgas acis un nočukstēja:

— Bet ja nu tur ne jau Koļa bija?

- Kā tā?

– Ja nu tas ir Fima Koroļevs? Viņš ir šausmīgi viltīgs. Viņš varēja parakstīties ar cita vārdu.

- Par to es nepadomāju, - sacīja Alise. - Man tikai šķiet, ka abas šodienas zīmītes ir rakstītas vienā rokrakstā!"

- Tas ir viņš! Varbūt skriet viņam pakaļ? Piespiedīsim viņu pie sienas!

- Pagaidi. Es tomēr domāju, ka viņš uzrakstīja zīmīti par Sadovski, lai mani novērstu no pēdām.

- Jebkurā gadījumā viņš droši vien zina, pie kā ir mielofons, - sacīja Jūlija. - Lieku galvu ķīlā!

- Tev taisnība, - sacīja Alise. - Ar ko viņš vairāk draudzējas? Ar Sulimu?

- Vispār jā. Lai gan viņš draudzējas ar visiem. bet pēc tam strīdas.

- Bet kur Sulima?

— Aizgāja spēlēt šahu. Aktu zālē ieradies lielmeistars.

- Skriesim uz turieni!

16. nodaļa Supergerla!

Aktu zālē tika salikti galdi rindā un uz tiem novietoti trīsdesmit šaha dēļi. Lielmeistars bija kalsns, iesauļojies un izskatījās pēc jautra, sprogaina laupītāja. Alise stāvēja uz pirkstgaliem un meklēja Sulimu.

Boriss Meserers piespraucās viņai klāt un teica:

- Es zinu, kā tevi nosaukt, - viņš teica.

Puikas atskatījās. Katja Mihailova jautāja:

- Kā?

Alise spēlē volejbolu labāk nekā jebkurš cits. Zina matemātiku labāk par skolotāju. Bijusi Londonā, lidojusi uz Austrāliju, angliski runā pat labāk par mani. Viņa ir supermens.

- Kādas muļķības! - Alise bija sašutusi. – Skatos uz tevi, Meserer, un domāju, cik tu gan esi vieglprātīgs!

- Domā mazāk, kļūsi pliku pauri, - sacīja Koļa Sadovskis.

- Supermens taču vīrietis, - sacīja Katja Mihailova.

- Tātad viņa ir supergerls, - sacīja Koļa Sadovskis.

- Nevis supergerls, bet supergerla, - Messerers izlaboja. – Ir jāzina krievu valodas likumi.

Fima Koroļevs nekur nebija redzams.

Alise ieraudzīja Sulimu un centās pieiet tuvāk.

Pēkšņi Alise atskatījās un ieraudzīja Jūliju:

- Atcerējos!

- Ko atcerējies? - Jūlija jautāja.

Alise pielika lūpas pie Jūlijas auss un iečukstēja:

- Tas ir lielākais noslēpums, ko varu tev pastāstīt. Bet mums mājās ir grāmata "Borisa Meserera māksla".

- Uzvārda brālis, - Jūlija atmeta ar roku. - No viņa nekas neiznāks,  viņš kaut kāds nenopietns.

— Sēdieties, šaha cīnītāji, — teica Eduards Petrovičs.

Puikas sāka stumdīt krēslus, apsēsties. No meitenēm spēlēja tikai Mila Rutkeviča un kāda meitene no astotās klases.

- Nu, visi gatavi? - jautāja Edvards Petrovičs.

— Bet kur tad Timoškins? - kāds jautāja.

Vieta blakus Koļam Sulimam bija tukša.

Timoškins saslimis.

- Labi, - teica Edvards, - sāksim bez Timoškina.

- Alise, - Borja Meserers pajautāja, - varbūt tu arī šahu spēlē? kā pie jums, supergerliem?

- Supergerlām, - izlaboja Jūlija.

- Eduard Petrovič, - Borja skaļi sacīja, - Seļezņova gribētu spēlēt Timoškina vietā.

- Seļezņova? - Edvards teica. - O jā, protams. Apsēdies. Tikai ātrāk. Un viņš norādīja uz tukšo krēslu blakus Koļam Sulimam.

- Nu, meitenīt, - lielmeistars teica un uzsmaidīja, - nekautrējies.

Visi zālē paskatījās uz Alisi. Viņa ātri apsēdās blakus Sulimam.

- Sveika, kolēģe - teica Koļa un pasmaidīja. Ja būs grūti, pacentīšos palīdzēt.

- Paldies, - Alise teica. - Es gan labāk spēlētu patstāvīgi.

Lielmeistars gāja gar krēslu rindu, ātri pastiepdams roku uz priekšu un pabīdīdams karaļa bandinieku par diviem lauciņiem. Daži spēlētāji atbildēja uzreiz, citi sāka domāt. Kad lielmeistars otrreiz veica to pašu maršrutu, izrādījās, ka visi, izņemot Milu Rutkeviču, izdarījuši pretgājienu. Lielmeistars pēc ātra skatiena uz dēli izdarīja otru gājienu atkarībā no tā, kā viņam atbildēja pretinieks. Pēc ceturtā gājiena viņš attālinājās no galda, kaut ko parunāja ar Eduardu, aizdedzināja cigareti, un neviens viņam neaizrādīja nekādas piezīmes. Aiz spēcīgāko spēlētāju mugurām stāvēja līdzjutēji un skatījās uz galdiņiem. Tādi spēlētāji bija seši. Sulimam bija vismaz divdesmit līdzjutēji.

Piektajā gājienā nelaime notika pie otrā galdiņa. Viens piektklasnieks saņēma bērnu matu, un lielmeistars teica: "Atvainojos", it kā nejauši uzkāpis viņam uz kājas. Piektklasnieks nosarka un lēnām piecēlās no galdiņa.

Mila Rutkeviča padevās, kad pie galdiņiem bija palikuši vēl vismaz desmit spēlētāji - viņa nožāvāja laidni, jo ļoti uztraucās un baidījās kaut kur kļūdīties.

Sulima ilgi domāja, neizdarot nevienu gājienu, un lielmeistars jau divas reizes bija pagājis garām, jo Koļas figūras palika nekustīgas. Pēkšņi Alise, kas pa laikam paskatījās uz blakus galdiņu, sacīja:

- Zirgs uz F-6. - un novērsās.

- Oho! - teica Koļa Naumovs, kurš rūpīgi sekoja līdzi Koļas darbībām. - Paskaties, patiešām uz F-6! Bet ja viņš ar laidni, tad tu tālāk.

- Nesaki priekšā! - Koļa dusmīgi sacīja. - Tagad es tā neiešu.

- Nu ko, jaunais cilvēk, - lielmeistars jautāja, - esat gatavs?

Koļa klusēja.

- Viņš gribēja doties ar zirgu uz F-6, - sacīja Borja, - bet šaubās.

Lielmeistars pasmaidīja.

– Nu ko, gudrs gājiens. Pamēģini. Var rasties interesanti sarežģījumi.

Un Koļa paklausīgi pagāja ar zirgu.

Lielmeistars apsvēra. Bet viņš nevirzīja uz priekšu laidni, kā domāja Naumovs, bet atkāpās ar karali.

Tagad gandrīz visi skatītāji drūzmējās aiz muguras Koļam un spiedās viņam uz muguras, tā ka Eduardam bija jāiejaucas un jāaizrāda:

- Bērni, nepārtrauciet spēli. Apgāzīsiet galdu.

Visi tik ļoti uztraucās par Koļu, ka, izņemot Juļku, neviens nepievērsa uzmanību tam, cik ilgi lielmeistars stāvēja pie Alises galdiņa, tad nopūtās un domīgi pie sevis teica:

- Nē, es šo upuri nepieņemšu.

Viņš pabīdīja uz priekšu bandinieku un pārgāja uz atlikušo galdiņu galda galā. Bet atgriezās pusceļā, vēlreiz paskatījās uz Alises galdiņu un pašūpoja galvu.

Alise atbildēja uz bandinieka gājienu un sāka skatīties, ko Koļa gatavojas darīt ar padomnieku palīdzību, kuri vienbalsīgi viņu musināja, lai gan Eduards pieprasīja, lai viņam nesaka priekšā.

- Ar dāmu, ar dāmu! - čukstēja, šņukstēja, runāja, pat kliedza aiz muguras.

- Ar torni! - citi uzstāja.

Kuru katru mirkli varēja sākties plūkšanās.

Koļa paskatījās uz Alisi pilnīgā neizpratnē. Viņa neskatīdamās uz galdiņu, tikai ar muti pateica:

- Bandinieks uz aš-4.

Un, kad lielmeistars pienāca, Koļa pārvietoja bandinieku uz aš-4.

Lielmeistars par Koļu nopriecājās.

- Malacis! - viņš teica. - Es baidījos no šī gājiena.

Bet, acīmredzot, ja jau baidījās,  jau iepriekš bija izdomājis atbildi.

- Šahs, - viņš pateica.

- Oi! — atskanēja līdzjutēju pūlī.

Koļa saķēra galvu.

- Es taču tev teicu, - sacīja Borja. - Es tevi brīdināju!

Pa to laiku lielmeistars atgriezās pie Alises, un tur situācija viņam nepatika nemaz.

- Jā, - viņš novilka, - aizrāvos.

Jūlija parāva Koļu Naumovu aiz piedurknes.

- Tu tikai paskaties! - viņa čukstēja.

- Bet kas? - Koļa negribēja skatīties.

- Paskaties taču!

Beidzot lielmeistars devās uz otru galu un iedeva matu desmitklasniekam. Tagad viņam bija palikuši tikai divi pretinieki.

Eduards Petrovičs nostājās pretī Alisei, novērtēja stāvokli, pašūpoja galvu un sazvērnieciskā balsī sacīja Juļkai Gribkovai:

- Mums viņa noteikti jāpatur mūsu skolā. Ja tu esi patriote, tu to panāksi, Gribkova.

Tad Jūlija saprata, ka Alise ir uzveikusi lielmeistaru.

- Es pati par to sapņoju, - viņa sacīja fizkultūras skolotājam.

Bet Alise skatījās uz Koļas Sulima dēli un vairs nevarēja izdomāt, kā uzveikt lielmeistaru. Izrādījās, ka lielmeistars uzspiedīs Koļam dāmu apmaiņu, un tad panāks mūžīgu šahu jeb patu. Iznāks neizšķirts.

- Padoties? - Koļa jautāja Alisei.

- Tu ko, prātu izkūkoji!

Šajā brīdī tuvojās lielmeistars.

– Kāds ir jūsu lēmums? - viņš jautāja Sulimam.

- Varu vēl padomāt? - Sulima jautāja.

— Padomājiet.

Lielmeistars atgriezās pie Alises.

- Tā, - viņš teica, redzot viņas gājienu. - Nu ko, paldies. Man mācība par pašapziņu. Padodos. Un paspieda Alisei roku.

Alise piecēlās un teica:

- Jums paldies. Ja es būtu jūsu vietā, zaudētu vismaz desmit no trīsdesmit spēlēm. Ir grūti paturēt prātā tik daudz partiju.

- Nē, jūs kļūdāties, - teica lielmeistars. - Man prātā bija tikai trīs vai četras partijas. Pārējās mani neuztrauca.

Viņi pievērsās Koļam Sulimam.

Tas joprojām domāja.

Ja neskaita Juļku un Eduardu Petroviču, neviens nepamanīja, ka lielmeistars zaudējis Alisei. Visi skatījās uz Koļas Sulimas dēli.

Koļa trīs reizes izstiepa roku pret savu karali, joprojām nevarēdams izlemt, kur to bīdīt, lai gan tam vairs nebija nozīmes.

Lielmeistars virzīja uz priekšu savu dāmu.

— Šahs.

— Dakša tavai dāmai, - skaļi sacīja Mila Rutkeviča, lai gan tas visiem bija skaidrs arī bez viņas.

Koļa izmisumā paskatījās uz blakus krēslu, kur bija jāsēž Alisei, bet viņas tur vairs nebija.

— Apēd karalieni, - sacīja Naumovs, kurš spēlēja slikti un tāpēc visas figūras sauca amatieriski.

— Nevis  "apēd karalieni", bet "paņem dāmu", - viņu izlaboja Mila.

Koļa pilnīgā klusumā nolika savu dāmu lielmeistara dāmas vietā, kurš nekavējoties pasludināja viņam mūžīgo šahu, ar laidni un zirgu. Viņi atkārtoja gājienus trīs reizes.

— Neizšķirts! - Edvards Petrovičs paziņoja.

— Neizšķirts! - līdzjutēji kliedza. - Neizšķirts! Urrā!

— Sulima ar lielmeistaru nospēlēja neizšķirtu!

— Mirkli uzmanības! - Edvards Petrovičs teica. — Atļaujiet man jūsu vārdā pateikties Vladimiram Arkadijevičam par to, ka viņš nepažēloja laiku, ieradās pie mums un novadīja šo seansu.

Visi aplaudēja.

— Kopējais seansa rezultāts, - turpināja Eduards Petrovičs, - divdesmit astoņi ar pusi par labu lielmeistaram.

Visi noelsās.

— Bet kurš vēl nospēlēja neizšķirti? - Mila Rutkeviča jautāja. – Tā laikam ir kļūda.

— Nav nekādas kļūdas, - teica lielmeistars. - Es arī jums pateicos, bērni. Daži no maniem šodienas pretiniekiem parādīja sevi kā īstus cīnītājus. Es pat domāju, ka, ja mans pēdējais pretinieks, ar kuru mēs nospēlējām neizšķirti, būtu bijis nedaudz izlēmīgāks un mazāk klausījies savos līdzjutējos, viņš būtu varējis uzvarēt mani, tāpat kā šī meitene...

— Kāda meitene? - Mila Rutkeviča jautāja.

Lielmeistars sāka ar acīm meklēt Alisi.

— Tā taču ir Alise Seļezņova! - Jūlija nespēja nociesties. Viņa lielmeistaru uzvarēja!

— Kur Alise? Kāda Alise?

Citu klašu bērni Alisi vēl nepazina, un sacēlās satraukums, bet visskaļāk bija dzirdama Borisa Meserera balss:

— Es taču teicu, ka viņa ir supergerla! Mans atklājums! Es viņu atšifrēju pirmais!

17. nodaļa Pāri žogam un atpakaļ

— Kā konspirators tu nekur nederi, - sacīja Jūlija Gribkova, kad viņai un Alisei izdevās nemanot izsprukt no skolas.

— Zinu, - sacīja Alise.

— "Zinu, zinu!" ... - Jūlija vēl vairāk iekaisa no Alises pazemības. - Tu ieradies šeit mielofonu meklēt, vai sarīkot savu spēju demonstrāciju?

— Ļoti grūti maldināt cilvēkus, - Alise taisnojās. - Ja sāc kaut ko darīt...

— Nu, labi, kad angliski sāki runāt - nekas briesmīgs. Tā gadās pat arī mūsu bērniem. Pieļauju, ka labi spēlē volejbolu. Galu galā tu mani aizstāji un palīdzēji klasei. Bet visa šī matemātikas lieta...

— Es aizrāvos. Ar to vienādojumu bija radusies ļoti interesanta problēma.

- Es sēdēju un trīcēju, ka tu tiksi atmaskota. Bet tu domāji tikai par problēmu. Nolāpītā egoiste! Un ko tu šahā sastrādāji? Kurš tev prasīja uzvarēt lielmeistaru? Tavuprāt, mūsu valstī sestās klases skolnieces bieži uzvar lielmeistarus?

- Pie mums arī reti. Un, ja es būtu spēlējusi ar viņu viens pret vienu, es nekad nebūtu uzvarējusi.

— Oi, kautrīgā! Samaņu zaudēšu no aizkustinājuma!

Aiz muguras pa ietvi būkšķēja smagi soļi.

— Alise! - Juļka atskatījās un saķēra Alisi aiz piedurknes. — Esam iekritušas!

Pa ielu pie viņām skrēja divi. Liela auguma resnulis un blakus mazs, sīks cilvēciņš. Viņi vicināja rokas un kaut ko kliedza.

- Ātrāk.

Juļka un Alise metās bēgt. Un, kā par nelaimi, nevienas pavārtes, nevienas atvērtas kāpņu telpas, neviena pagrieziena. Nav kur paslēpties.

- Skrien cilpām! - Alise kliedza. Viņi šauj ar miegazālēm.

- Stāviet! - kliedza no aizmugures. - Stāviet! Apturiet viņas!

Kā par nelaimi, kāds pilsonis ar portfeli un somu izdzirdēja šo saucienu un nolēma, ka labāk palīdzēt tiem, kas dzenas pakaļ. Viņš plati izplēta rokas — portfelis un soma aizšķērsoja pusi ielas, un Alise un Juļka pieskrēja pie pašas sienas, lai apietu šo negaidīto šķērsli. Vīrietis pagriezās un skrēja viņām pakaļ.

Pēkšņi Juļka neveikli pagrieza kāju, un nokrita uz ietves.

Alise dzirdēja viņas kliedzienu un apstājās.

- Bēdz tālāk! - Jūlija kliedza. - man viņi neko neizdarīs? Un es viņus aizkavēšu!

Bet Alise neklausījās. Viņa atgriezās pie Juļkas, kas sēdēja uz ietves, un mēģināja viņu piecelt.

- Nu, ātrāk, - viņa atkārtoja. – Vēl palicis mazliet.

- Nē, nevaru. Bēdz bez manis.

Alise jau bija satvērusi Jūliju zem padusēm un pacēlusi augšā. Juļka uzmanīgi balstījās uz kājas, un viņas kliboja tālāk uz trim kājām.

Te viņas panāca vīrietis ar portfeli un somu. Viņš sagrāba abas skrējienā un bļāva:

- Es viņas turu!

- Laidiet vaļā! Jūs ko, prātā jucis, neredzat, ka kāja sāp! - Jūlija dusmojās.

Pārējie vajātāji jau bija klāt. Lielais resnais sacīja vīrietim, kurš bija sagrābis meitenes:

- Laidiet taču vaļā, ko jūs darāt?

Resnā balss šķita pazīstama.

- Gribkova, kas ar tevi? Kāju sastiepi?

Jā, tas bija Edvards Petrovičs! Pats personīgi. Un kopā ar viņu bija nepazīstama slaida sīka sieviete ar gaišdzelteniem cirtainiem matiem un apņēmīgu kalsnās sejas izteiksmi.

Vīrietis ar portfeli un somu pagāja malā un aizvainots burkšķēja:

- Tad nav ko kliegt pa visu ielu, ja jau esat pazīstami. Es domāju, ka varbūt kaut kas nozagts.

- Kā jums nav kauna! - teica mazā dzeltenmatainā sieviete. - Kā jūs varējā slikti padomāt par mūsu meitenēm?

Eduards Petrovičs nometās ceļos un sāka taustīt Juļkas Gribkovas potīti. Jūlija viebās, bet cietās.

– Nekas briesmīgs, – Edvards teica. - Rīt jau aizmirsīsi. Sastiepi.

- Zinu bez jums ka sastiepu! Kāpēc jūs mūs biedējat?

- Mēs negribējām jūs nobiedēt, - Edvards teica. – Jūs tik ātri pazudāt no zāles, ka nepaspēju ar jums parunāt. Bet Marta Skrila speciāli ieradās skolā, lai satiktu Alisi Selezņovu. Kāpēc jūs bēgāt. Nepazināt? Mani taču vat pazīt pa kilometru pēc manas figūras.

- Jūsu figūras dēļ mēs arī bēgām, - Jūlija drūmi sacīja. Viņa uzmanīgi atspiedās uz kājas. Sāp, bet nu jau var izturēt. - sajaucām ar citu līdzīgu figūru.

Eduards nesaprata, nolēma, ka tas ir joks, pasmaidīja.

- Ak lūk kāda tu esi, Alise," sacīja mazā dzeltenmatainā sieviete. - Ļoti patīkami. Cerams, ka mēs sadraudzēsimies.

- Iepazīstieties - Selezņova, - sacīja Edvards. — Marta - mūsu rajona sporta skolas trenere. Es viņai pastāstīju par tevi.

- Mēs steidzamies, Eduard Petrovič, - sacīja Juļka. – Mūs gaida mājās. Atvainojiet, lūdzu.

- Nekas, - sacīja Marta Skrila. - Mēs jūs pavadīsim. Cik ilgi jau tu spēlē volejbolu?

- Es pastāstīju, ka mūsu skolā atradu spilgtu talantu, - lepni sacīja Eduards Petrovičs. - Un ticiet man, es nekad neko tādu neesmu redzējis.

- Alise šeit nedzīvo, - sacīja Jūlija.

Viņa gāja klibodama un sapņoja pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no treneriem. Pretējā gadījumā Alise atkal piekritīs un iegrims sportiskās aktivitātēs. Bet Juļkai vajadzēs meklēt mielofonu vienai, vai?

- Mēs par to parūpēsimies, - sacīja Marta Skrila. – Ja vajadzēs, turpināsi mācības kādā prestižā Maskavas skolā. Ceru, ka vecāki neiebildīs.

- Viņas vecāki ļoti iebildīs, - Juļka turējās pretī.

Bet Marta viņu neklausījās.

- Starp citu, cik augstu tu lec? - viņa jautāja Alisei.

-Es speciāli nemērīju,- sacīja Alise, - tikai pagājušajā gadā vasaras nometnē.

- Un kā?

- Nu laikam metru septiņdesmit, - sacīja Alise. - Vai metru septiņdesmit pieci.

— Ko-o-o-o? - Marta Skrila iesaucās, un viņas mute kļuva par apli, acis kļuva par apļiem.

- Bet ko es teicu! – Eduards Petrovičs bija tik lepns, it kā personīgi būtu iemācījis Alisi lēkt tik augstu.

- Trakā! - Jūlija čukstēja. - Ar savu stulbo patiesīgumu...

- Kas ir, vai tad daudz? - Alise naivi jautāja.

Jūlija pat neatbildēja. Ko tur runāt ar šīm nākotnes lēkātājām!

- Nevar būūūt! - Marta Skrila beidzot teica. - Tu man melo, meitenīt.

- Es meloju? - Alise šo vārdu nemaz nespēja izturēt. - Es jums meloju?

Visi tieši gāja gar žogu. Žogs kā jau žogs, aiz tā kaut kāda būve.

Cik augsts varētu būt šis žogs?

— Nu, metru septiņdesmit, — Eduards Petrovičs nedroši sacīja. - Varbūt pat vairāk.

- Jūlija, paturi somu.

Alise pagrūda Juļkai somu, paskrēja no ietves, pielāgojās, ieskrējās un lēca. Ne jau parasti, bet kā zivs, kā lec peldētāji. Viņa pārlidoja pāri žogam tā, ka vēl atlika desmit centimetri, pievilka kājas, veica salto, un nolēca uz kājām otrpus žogam.

— Ah! - Marta Skrila teica. - Tā taču neviens nelec! Nekādas skolas!

Aiz žoga atskanēja spēcīgs blīkšķis, skaļš kliedziens.

— Alise! - Jūlija pasauca. - Kas ar tevi?

Un tajā pašā mirklī pāri žogam atkal pārlidoja Alise - viņa lidoja kā zivs, izstiepusi kājas, apgriezās gaisā un, pieliekusies, piezemējās uz kājām.

- Bēgam! - viņa uzkliedza Jūlijai. - Kā tev kāja?

- Bet kas tur bija?

– Tur pirāti. Viņi iet gar žoga otru pusi un noklausās. Es uzkritu tieši uz Krisa. Īslaicīgi izslēdzu.

- Uz kurieni jūs, meitenes? — kliedza Marta Skrila. - Mēs taču tikko sākām runāt!

Žogs sāka brakšķēt, kāds tam lauzās cauri.

- Eduard Petrovič, - sacīja Juļka, skrienot aiz Alises, kura paņēma abas somas, - paturiet žogu, citādi tur viens huligāns, vēlas to salauzt. Ātrāk taču!

Eduards Petrovičs paklausīgi atspieda savu lielo vēderu pret dēļiem, kas šūpojās kā niedres vētrā. Dēļi pašķīrās, un Marta Skrila, kas izbrīnīta vēroja šo ainu, varēja redzēt, ka no otras puses uz ielas laužas ne mazāk liels un resns cilvēks.

Bet meitenes jau bija aizbēgušas ...

Pie pašas mājas viņi apstājās atpūsties. Jūlijai iesāpējās kāja.

- Pagaidi mirklīti, - viņa teica. - Eduards viņus aizkavēs, viņš solīja.

- Viņš aizkavēs Veseļčaku, bet ne Krisu, - Alise atbildēja, bet apstājās.

- Meitenes! - viņas izdzirda. Pie viņām skrēja Koļa Sulima. — Es te gaidu jau divdesmit minūtes.

- Kas noticis?

- Man jāparunā ar Alisi.

- Runā Juļkas klātbūtnē, man no viņas nav noslēpumu.

- Bet tas ir svešs noslēpums! - Koļa Sulima sacīja. - Es pat nezinu…

- Runā taču, - sacīja Jūlija. — Mēs ļoti steidzamies.

- Es gribēju teikt ... nu, es tikai gribēju teikt, ka es zinu, ka Alise ... nu viņa nav no mūsu pilsētas un vispār no citas vietas, bet es domāju ...

- Ir gan memļa! - Jūlija bija sašutusi. Viņai sāpēja kāja, un tāpēc viņa kļuva nepacietīga. - Tu vari runāt cilvēciski?

- Pagaidi, Juļka, - Alise viņu apturēja. - Runā, Koļa.

- Fima tev atsūtīja zīmīti, varētu teikt, dīvainu, bet tev jāsaprot, ka viņš aizstāv draugu, un tas var būt ...

Šeit Sulima atkal sapinās vārdos, bet pa to laiku no aiz stūra izlēca Kriss un Veseļčaks U. Kaut kā viņiem bija izdevies Edvardu piemānīt, un viņi atkal devās vajāt meitenes.

- Bēdz, - Juļka uzkliedza Sulimam, "lai viņi tevi neredzētu kopā ar mums!" Nu, ko tu stāvi?

To pateikusi, Jūlija pieskrēja pie ieejas durvīm. Alise - aiz muguras.

Sulima paskatījās uz meitenēm, tad uz resnuli melnajā cepurē, melnajā apmetnī un Napoleonu Bonapartu trijstūrenē un, ilgāk nevilcinoties, aizskrēja uz otru pusi.

Meitenēm izdevās ieskriet kāpņu telpā, uzkāpt pa kāpnēm un paslēpties dzīvoklī.

Kad noklikšķēja slēdzene, Jūlija aizvēra durvis ar ķēdi, un Alise nometa somu uz grīdas un teica:

— Kādas mēs ar tevi stulbenes! Mums Sulima bija jāņem līdzi! Viņš bija gatavs izstāstīt visu.

- Tu domā, ka viņš zina?

- Viņš taču sāka stāstīt. Gan par zīmīti, gan par to, ka viņš par mani zina.

— Tātad tas ir viņš?

- Droši vien viņš. Un viņš ir Koroļova draugs.

- Un viņš gribēja visu izstāstīt?

- Domāju, ka tā. Mums jāskrien pie viņa. Tu zini, kur viņš dzīvo?

- Es pie viņa nebiju. Bet varam piezvanīt Katjai Mihailovai. Viņa zina visas adreses.

- Tad es aiziešu.

- Jā? - Jūlija jautāja, novilkdama kurpi. Potīte bija pietūkusi. Labi, ka vecmāmiņa aizgājusi gulēt, neredz, kādā stāvoklī viņas mazmeita atgriežas mājās. - Tu paskaties ārā pa logu. Kā tu tiksi garām pirātiem? Mēs esam aplenkumā.

- Ko tad darīt?

- Kāja nedaudz pāries, es pati aizskriešu pie Sulimas un paņemšu no viņa mielofonu.

- Ja viņam tas ir.

- Ja viņam tas ir. Vai varbūt, kaut kā viņu pasaukt uz šejieni?

— Nē, pasaukt viņu šeit nozīmē nodot viņu pirātu rokās. Viņiem tas arī vajadzīgs. Labāk uzliksim kompresi, lai kāja ātrāk pāriet.

Taču tajā vakarā iziet no mājas tā arī neizdevās. Juļka neļāva Alisei iet vienai, bet viņas kāja beidza sāpēt tikai no rīta, un arī tad ne gluži.

18. nodaļa Bīstamā bēgle

Nākamā rītā notikumi skrēja kā ātrvilciens.

Tajā dienā pirmais skolā ieradās Koļa Sadovskis. Viņš atnāca tik agri, jo nebija jēgas palikt mājās, kur sākās liels skandāls. Skandāla vaininieks, kā vienmēr, bija pats Koļa. Viņš jau no vakara bija izskaitļojis: kā tas sanāk matemātikā - pluss reizināts ar plusu dod plusu, bet ja reizina mīnusu ar mīnusu arī sanāk pluss. Viņš sāka spriest: ja jau spilvens ir izgatavots no mīksta, tīra, izgludināta materiāla, vai tas ir pluss? Un, ja tas ir piepildīts ar mīkstām pūkām, vai tas ir pluss? Tātad, ja tīru spilvendrānu piebāzīs ar mīkstām pūkām, viss kopā radīs ļoti ērtu un pozitīvu spilvenu. Pluss? Pluss.

Ar šo domu uz mīkstā un pozitīvā spilvena Koļa aizmiga. Un kad pamodās un sāka domāt tālāk. Ja paņem kaut ko pilnīgi nepiemērotu spilvenu pildīšanai un iebāzt to spilvendrānas izgatavošanai pilnīgi nederīgā maisā, var iegūt pozitīvu spilvenu? Jāpamēģina. Protams, Koļa zināja, ka nekas neizdosies, taču viņam ļoti patika domāt filozofiski. Tāpēc viņš no rīta devās uz virtuvi, paņēma desmit olu, divas spuldzes un gludekli, ielika to visu iepirkumu tīkliņā, ar kuru viņa māte gāja pēc kartupeļiem, aiznesa uz vannas istabu, nolika uz grīdas un uz šī spilvena apgūlās..

Pluss neiznāca.

Koļa uzsita uz gludekļa punu, noķēpājās ar olām un sagriezās ar spuldzes lausku. Viņu pielika izmazgāt vannas istabā grīdu, savākt stiklus, pēc tam atstāja bez brokastīm – un tas viss notika septiņos no rīta.

Tāpēc viņš aizgāja no mājām tik agri.

Bet pienākot pie skolas viņu apturēja kāds ļoti resns cilvēks garā melnā lietusmētelī un pār ausīm pārvilktā cepurē.

- Sveiki, - teica resnulis. — Jūs no sestās "B" klases?

- Kāpēc jūs tā domājat? - Koļa jautāja. - Tiešām spīd cauri?

- Kas spīd cauri? - jautāja resnais.

- Mans numurs, - Koļa sacīja.

Viņš runāja tikai tāpēc, lai kaut ko runātu, pat nedomādams. Viņam resnais vīrietis nepatika. Tam bija pārāk laipna seja, it kā speciāli uzgleznota. Tāpēc Koļa palūdza resnulim:

- Jūs būtu tik laipns noņemt to masku?

- Kādu masku?

- Zem kuras jums paslēpti ilkņi.

Resnais pat aptaustīja savu seju, it kā patiešām baidītos, ka viņam no maskas apakšas iznākuši ilkņi.

Sadovskis negaidīja, gāja tik tālāk. Viņš nolēma izgudrot veidu, kā staigāt zem zemes. Šī metode būtu ļoti izdevīga, jo ielu varētu šķērsot, kur vien vēlies, pat pie sarkanās gaismas. Tikai rokas paliktu netīras.

- Pagaidiet, - sacīja resnulis. - Jūs savā klasē pazīstat tādu Koļu?

- Jums godīgi vai negodīgi pateikt? - Sadovskis jautāja.

- Godīgi! - teica resnais.  - Godīgums ir cilvēka labākā īpašība.

- Ja godīgi, tad Koļa esmu es.

- Nē, - sacīja resnais, - tu neesi Koļa. Vai ne tas Koļa.

- Cik pareizi jūs ievērojāt! - Koļa Sadovskis teica. – Pēdējā laikā es pats bieži domāju, vai esmu tas pats Koļa, kāds biju sākumā. Es esmu kļuvis ļoti ruds. Jums tā nešķiet?

- Bet ko, agrāk tu biji savādāks? - Resnais uzmanīgi aplūkoja Koļu.

- Es kādreiz biju blonds, - sacīja Koļa. - Un piedevām, meitene.

Resnais nopūtās.

- Vēl viens jautājums,  viņš teica. - Tu pazīsti Alisi?

- Viņa jau beigusi skolu, - sacīja Koļa. Nē, resnulis viņam pozitīvi nepatika. Koļa gribēja no viņa atbrīvoties pēc iespējas ātrāk. Un vēl jo vairāk, viņš negribēja viņam stāstīt par Alisi. - Un aizlidoja uz Pamiru. Lūdza jums pateikt, lai neaiztieciet viņas mīļoto suni. Vairāk jautājumu nav?

- Tu esi ļoti slikti audzināts zēns, - sacīja resnulis. - pie mums tādu vairs nav.

– Visi tika iznīcināti? - Koļa jautāja.

- Un pie tevis arī tiksim klāt! - resnais šņāca tā, lai nedzird garāmgājēji. - Es tavu rudo fizionomiju atcerēšos!

- Kāda laime! - Koļa sacīja, bet katram gadījumam paspēra soli atpakaļ. - Tātad, kad jūs atvedīs pie manis, jūs atteiksieties no saviem vārdiem?

- Kur atvedīs? - jautāja resnulis.

- Uz manu kabinetu. Esmu milicijas galvenais inspektors īpaši smagu noziegumu pret sestās klases skolēniem atklāšanā. Neesat dzirdējis? Mans uzvārds ir Holmss. Nikolajs Šerlokovičs. Iepazīsimies. Un kā sauc jūs?

- Kucēns tāds. - šņāca resnais.

- Bija patīkami iepazīties.

Bet resnais jau bija kaut kur pazudis. It kā caur zemi izkrita.

Koļa kādu brīdi pastāvēja, tad nopūtās un sacīja:

- Viņš mani apsteidzis. Prot staigāt zem zemes. Būs jāizgudro kaut kas jauns, citādi sadursies ar tādu kaut kur zem ietves vai tilta - nospiedīs.

Pēc piecām minūtēm tieši šajā vietā resno vīrieti satika Mila Rutkeviča.

Resnais nostājās viņai ceļā kā kalns.

- Atvainojiet, meitene, - viņš teica, - jūs esat no sestās "B"?

- Jā, - Mila atbildēja.

- Re, cik labi! - priecājās resnais. - Jūs man varētu sniegt vērtīgu informāciju?

Resnais gāja blakus Milai. Viņš runāja ļoti pieklājīgi, pat it kā pazemodamies.

- Ko es varu jums pastāstīt? - Mila jautāja.

- Man ir liela personīga nelaime, - sacīja resnais. - Un tikai tu, labā meitene, vari man palīdzēt.

- Bet es taču steidzos uz skolu, - Mila sacīja. - Mums pirmā ir angļu valodas stunda, un man vēl jāatkārto tulkojums.

- Es neatņemšu vairāk par divām minūtēm jūsu dārgā laika, meitenīt, - resnais teica. - Man ar tevi jāparunā par Alisi.

- Par kādu Alisi? - Mila kļuva uzmanīga.

— Es nezinu, ar kādu uzvārdu viņa parādās jūsu klasē. Bet, iespējams, jums ir tikai viena Alise?

— Alise Seļezņova? - Mila jautāja. - Un kas noticis?

- Ceru, ka nav par ko uztraukties. Pagaidām nekā briesmīga.

Un resnais ieturēja ilgu, nozīmīgu pauzi.

— Bet kas var notikt? - Mila jautāja, aizmetot aiz muguras melno bizi. - Jūs no milicijas?

- Zināmā mērā, - sacīja resnais. Kad un kāpēc Alise parādījās jūsu klasē?

- Šodien trešā diena, - sacīja Mila. - Viņa dzīvo pie Jūlijas Gribkovas. Viņas kopā gulēja slimnīcā.

- Tā-a-a-a, - novilka resnais. - Viss saskan.

Viņi pagāja garām nelielam skvēram, kur bija tukšs soliņš.

— Ja neiebilstat, — resnais teica, — piesēdēsim uz minūti.

Mila pamāja. Vēl bija laiks. Viņa bija ieintriģēta. It īpaši, ja ņem vērā, ka viņai Alise nemaz nepatika.

- Jūs pamanījāt viņas uzvedībā kaut ko dīvainu? - jautāja resnais. - Kaut ko ne mūsējo, neparastu?

Mila paraustīja plecus.

- Kā pateikt…

- Skaidrs, - sacīja resnais. - Jūs nevēlaties runāt slikti par savu paziņu. Tas, protams, ir slavējami, slavējami. Jūs esat ļoti saprātīga meitene. Bet tagad mūsu saruna ir tik nopietna un slepena, ka nāksies pateikt godīgu patiesību. Jums patīk viņas raksturs?

- Nē! - Milai izspruka pret savu gribu.

- Kāpēc?

- Viņa ir izlēcēja, - sacīja Mila.

Mila tiešām tā domāja. Viņa vienmēr bijusi pirmā klasē. Visus šos gadus. Skolotāja viņu rādīja par piemēru un slavēja vecāku sapulcēs. Un pēkšņi klasē ieradās kaut kāda Alise, kura, izrādās, zina angļu valodu labāk nekā Mila, un ģeogrāfiju, un matemātiku, un par fizkultūru vispār nav ko teikt. Nepatīkami, lai neteiktu vairāk.

- Patiešām? - jautāja resnais. - Tas saskan arī ar mūsu novērojumiem. - meitiņ, Alise neuzrādīja kādas zināšanas vairāk, nekā vajadzētu?

- Kā lai jums pasaku... - Mila atbildēja. - Es viņā nepamanīju nekādas īpašas spējas, bet viņa prot sevi izrādīt.

- Pareizi! — iesaucās resnais. - Jums klasē ir arī kāds Koļa?

- Koļa? Mums ir trīs Koļas.

- Bet ar kuru draudzējas Alise?

- Viņa nedraudzējas ne ar vienu, izņemot Gribkovu, - sacīja Mila. - Lai gan es nelienu citu darīšanās.

- Apsveicami, - sacīja resnais. - Tāpēc jums ir mums jāpalīdz.

- Kam?

– Fakts ir tāds, ka es strādāju par galveno ārstu īpaši bīstamu bērnu slimnīcā. Pagājušajā gadā mēs saņēmām galīgi samaitātu meiteni vārdā Alise. Viņai ir tieksme uz vardarbīgu huligānismu. Tā ir slimība. Viņa sita un sakoda bērnus un pieaugušos, bet pēc tam no skolas muzeja nozaga tīģera ādas izbāzeni un naktī aplaupīja garāmgājējus. Kad Alise tika pieķerta, viņa sakoda trīs miličus, nokoda dienesta suni, un mums nācās Alisi sasiet.

- Oi, kādas šausmas! - Mila teica.

— Nē, ne jau šausmas. Alisi  vajag žēlot. Viņa taču nav vainīga, ka saslimusi, - atskanēja melodiska sievietes balss.

Mila ieraudzīja, kā blakus stāv neliela, trausla sieviete baltā halātā ar sarkanu krustu uz piedurknes.

- Ā, iepazīstieties, - sacīja resnais. – Šī ir daktere Ivanova. Viņa pavadīja simts bezmiega naktis, mierinot nelaimīgo bērnu, dodot viņai zāles un stāstot pasakas.

- Jā, tā bija, - sacīja daktere Ivanova. Bet visas manas pūles bija veltas. Un šī negantā meitene naktī aizbēga no slimnīcas, ar plecu uzlaužot durvis un izlecot no piektā stāva.

- Un nekā? - Mila jautāja.

- Nekā. Tikai iespiedums asfaltā zem loga. Pusotra metra dziļš. Šādā stāvoklī pacienti ne no kā nebaidās. Mēs jau esam apmeklējuši visas skolas un slimnīcas, bet viņa pazudusi bez vēsts. Un pēkšņi mēs uzzinājām, ka līdzīga meitene ir redzēta jūsu klasē.

- Bet viņa izskatās tik mierīga, - sacīja Mila. - Un tik labi zina angļu valodu.

- Tas taču nav normāli, - sacīja resnais. - Viņai viss saprāts ir  uz to, lai maldinātu citus un izliktos, ka ir pilnīgi normāla. Tur jau slēpjas galvenās briesmas. Un arī viņas atbildes stundās ir nenormālība. Pasaki mums, vai normāla meitene var zināt tik daudz, cik tava Alise?

Milai šis jautājums ļoti patika. Tas nekavējoties iznīcināja visas viņas šaubas. Protams, Alise ir vienkārši vājprātīga, tāpēc visu tik labi zina. Vienkāršs cilvēks neko tādu nezinātu. Neviens vesels sestās klases skolnieks nevar būt gudrāks par Milu Rutkeviču.

Un, kad Mila to visu saprata, viņas aizkaitinājums pret Alisi pazuda kā uz burvju mājienu. Viņai pat kļuva Alises žēl.

- Un, kad jūs viņu atradīsit, ko jūs darīsiet? - Mila jautāja.

- Mēs viņu paņemsim līdzi.

- Pagaidiet, - sacīja Mila. - Alise taču tik klusa. Varbūt viņai būs labāk skolā, ar bērniem? Un viņa kopā ar mums atveseļosies un sāks mācīties sliktāk... tāpat kā visi pārējie.

- Bet ja nu viņa atkal sāks trakot? Ja nu kādam iekodīs? Jūs aizmirstat par saviem biedriem, kuriem draud briesmas.

— Ah, — Mila sacīja, — es par to nepadomāju. Iesim pie skolas direktora un visu izstāstīsim viņam.

— Nē, tā nederēs, — resnais skumji sacīja. - Ja nu mēs kļūdāmies? Ja tā nav tā pati Alise? Varat iedomāties, kādu traumu mēs nodarīsim nevainīgam bērnam?

- Ir, ir tā pati, - sacīja Mila. - Viņa visu zina pilnīgi nenormāli.

- Tomēr mēs esam ļoti delikāti cilvēki, - sacīja trauslā daktere Ivanova. - Vispirms mēs ieskatīsimies klasē un pārliecināsimies, ka tā ir mūsu bēgle. Tu mums palīdzēsi.

- Bet kā?

- Ieved mūs skolā caur sētas durvīm, lai Alise neredz. Un parādi, kur atrodas jūsu klase.

- Ja jau tas nepieciešams medicīnai un citu cilvēku drošībai, es piekrītu, - sacīja Mila. - Tikai iesim ātrāk, jo drīz būs zvans.

Un aizveda viņus pāri pagalmam, cauri skolas botāniskajam dārzam. Parādīja, kā uzkāpt trešajā stāvā, un teica:

- Tikai nevajag ņemt viņu tieši no klases. Man viņas ļoti žēl.

— Neuztraucies, meitene, — daktere Ivanova laipnā balsī sacīja. - Mēs būsim iejūtīgi un laipni. Mēs vienmēr esam tādi.

19. nodaļa Divas Allas

Mila no viņiem atvadījās un uzskrēja augšā uz savu klasi.

Un pie pašām durvīm saskrējās ar Alisi un Jūliju.

- Oi! - Mila mežonīgām acīm skatījās uz Alisi, piespiedās pie sienas un pagaidīja, kad viņa ieies klasē.

- Kas ta tai lēcies? - Jūlija jautāja. - Viņa jau skatījās uz mums kā uz spokiem.

- Nezinu, - sacīja Alise. - Ar manu izskatu viss kārtībā? Un kurpes uz pareizās kājas?

- Viss kārtībā.

- Un tev arī. Rutkeviču kaut kas nobiedējis.

Mila steidzās uz savu vietu, ne uz vienu neskatīdamās un nedzirdot, kā apkārtējie bērni ielenkuši Alisi, trokšņaini atcerējās vakardienu. Borja Meserers viņai uzdāvināja jaunu portretu: Alise ar šaha kroni. Portrets nebija līdzīgs, bet visi tāpat smējās.

- Kur tad Fima? - Alise jautāja, skatoties apkārt.

Jau bija noskanējis zvans, tūlīt bija jāienāk Allai Sergejevnai, bet Fimas nebija.

- No prāta var noiet! - Jūlija nobijās. - Bet, ja nu viņu sagūstījuši? Mila, tu neesi redzējusi Fimu Korolevu?

- Nē, - Mila attrauca, šķirstot mācību grāmatu.

Taču viņas acis neko neredzēja – viņa gaidīja, kad atvērsies durvis un ienāks daktere Ivanova un slimnīcas, no kuras bīstamā Alise bija izbēgusi, direktors.

- Alise, - Koļa Sadovskis auroja pa visu klasi,  - tu pazīsti tādu baigu resnuli?

- Un kas tad ir? Kur tu tādu redzēji?

Mila Rutkeviča izdzirdēja un sastinga: vai tiešām šis Sadovskis noklausījies?

— Kur tu viņu redzēji? - Alise atkārtoja.

- Es viņu atšuvu, - sacīja Koļa, - samulsināju viņu kā Ivans Susaņins mežā poļus.

Klases durvis lēnām atvērās.

- Viņi! - nodomāja Mila. - Tūlīt sāksies.

Bet tas bija tikai Fima Korolevs.

- Nāvējošs numurs! — viņš kliedza, pieskrējis pie skolotājas galda. - Pirmo reizi ekrānā!

- Fima, tu esi jucis! — kliedza Ketija Mihailova. - Tūlīt ienāks Alla.

- Neienāks, - sacīja Fima. - Viņa atrodas gaitenī pirmajā stāvā un runā ar kaut kādu resnuli. Mums ir kādas piecas minūtes. Lūdzu uzmanību!

Fima atvēra portfeli un izvilka apstulbušu kaķēnu.

- Uzmanību! - Fima turpināja. – Jūs savā priekšā redzat superkaķēnu vārdā Alise. Viņš prot skaitīt līdz simtam!

Un tad ienāca Alla Sergejevna.

Skolotāja apstājās pie tāfeles, nepievēršot uzmanību Fimam, kurš ķēra zem galda paskrējušo kaķēnu.

- Šī ir sestā "B" klase? - Alla Sergejevna jautāja, it kā tā nebūtu viņa, kas šeit ieradās gandrīz katru dienu.

Bet šajā jautājumā nebija nekā pārsteidzoša.

Tiklīdz Mila Rutkeviča ieveda pirātus skolā, viņi steidzās uz skolotāju istabu un stāvēja aiz stūra, vērojot skolotājus. Kad no turienes iznāca Alla, turot rokā žurnālu, uz kura bija rakstīts “6. B klase”, Veseļčaks U nekavējoties nostājās viņai ceļā:

- Vienu mirklīti, cienījamā skolotāja. Man jums jāsaka daži īpaši svarīgi vārdi.

Bet Kriss, pārvērties par Allu, aizsteidzās uz trešo stāvu. Un, lai netiktu pārsteigts, pirmais, ko viņš pajautāja bija:

- Šī ir sestā "B" klase?

Īstā Alla tik muļkigu jautājumu nekad neuzdotu. Viņa pateiktu: "Koroļev, nekavējoties pārtrauciet šo blēņošanos!" Un tāpēc klase bija vienkārši pārsteigta par tik dīvainu jautājumu. Alise uzreiz saprata, ka kaut kas nav kārtībā, noliecās, paslēpa seju. Bet Koļa Sadovskis, kurš prata jokot nelaikā, skaļi paziņoja:

– Nē, šī ir otrā “A”.

Pēkšņi, visiem par pārsteigumu, Alla Sergejevna teica:

- Nevar būt! Tu atkal melo, puišel!

Lai Alla tā teiktu Sadovskim? Tas bija neiedomājami!

Alla paskatījās klasē, patiesi nikni uzlūkodama bērnus. Pamanīja Milu Rutkeviču un viņai pajautāja:

- Kur tad Alise?

- Lūk tur, zem rakstāmgalda, - Mila paklausīgi sacīja.

Alla pieskrēja pie tā galda, zem kura slēpās Alise, bet tajā pašā laikā turpināja nikni blenzt sejās pārējiem bērniem.

- Kur ir Koļa? - viņa uzkliedza Milai.

Mila šausmās mirkšķināja acis. Nē, tas nevar būt! Alla runāja nevis savā, bet doktores Ivanovas balsī.

— Ahā! — iekliedzās Alla Sergejevna. — Tātad arī viņš ir šeit!  Re kur tu esi!

Bet šajā brīdī aiz durvīm atskanēja šausmīgs troksnis.

Durvis plaši atvērās, un visi redzēja, kā klasē mēģina ienākt cita Alla Sergejevna, kuru velk atpakaļ gaitenī ļoti resns cilvēks cepurē, kas bija noslīdējusi pār ausi, un garā melnā lietusmētelī. Un šo cilvēku mēģina aizkavēt fizkultūras skolotājs Eduards Petrovičs. Tas viss izskatījās kā ilustrācija pasakai par rāceni.

- Laidiet vaļā! - Alla Sergejevna cīnījās pretī. – Tas ir huligānisms!

- Man jums vēl jāsaka! — kliedza resnulis. - Jūs esat mani! aizmirsusi Es esmu jūsu pazudušais brālis! Jūs mani šūpojāt uz rokām!

Eduards Petrovičs, pietvīcis no pūlēm,  pacēla resnuli no grīdas – ne velti viņš bija nodarbojies ar brīvo cīņu.

Ar lielām pūlēm Edvards atvilka vienu no resnā rokām un izpildīja reti skaistu cīņas paņēmienu. Resnulis atlaida Allu Sergejevnu, uzlidoja gaisā un atsitās ar degunu pret grīdu.

- Urrā! - kliedza divdesmit seši skatītāji no sestās "B". — Urā Eduardam Petrovičam! Tīra uzvara!

Pēc tam atskanēja skaļš klaudziens, jo tāfeles priekšā saskrējās divas Allas Sergejevnas, abas pazaudēja brilles un nometa klases žurnālus.

- Es to nevaru izturēt! - iesaucās īstā Alla un nokrita bez samaņas.

Viltus Alla pārlēca viņai pāri, aizlēca četrus metrus ar galvu pa priekšu un ietriecās Eduarda Petroviča vēderā. Jaunu uzbrukumu fizkultūras skolotājs nebija gaidījis. Viņš zaudēja līdzsvaru un apsēdās uz grīdas.

Ar sievietei neticamu spēku viltus Alla sagrāba nekustīgi gulošo resnuli aiz kājām un aizvilka pa koridoru.

Pēc sekundes viņi vairs nebija redzami. Bija dzirdami tikai resnā plikās galvas klaudzieni pret kāpnēm.

Klases vidū, atgādinot par kauju palika vienīgi pirāta melnā cepure un no mēteļa noplēstā piedurkne. Alla Sergejevna gulēja uz grīdas bezsamaņā, bet Eduards Petrovičs sēdēja, atspiedies pret sienu, un neko nevarēja saprast.

Bērni attapās pirmie. Daži steidzās pie Allas, lai vestu viņu pie samaņas, citi palīdzēja Edvardam Petrovičam piecelties. Tajā nepiedalījās tikai Alise. Viņa pacēla no grīdas Veseļčaka U cepuri un mēteļa piedurkni, ātri pieskrēja pie loga un izmeta šos pierādījumus uz ielas.

Pagāja piecas minūtes, līdz visi nomierinājās. Allu padzirdināja ar ūdeni, Eduards Petrovičs piecēlās un, galvu šūpodams kā mācīts zilonis, devās uz sporta zāli, bet bērni apsēdās savās vietās.

- Sēdieties, bērni, sēdieties, - Alla atkārtoja vājā balsī. - Kāds neticams gadījums, un es joprojām neko no tā nesaprotu.

- Varbūt jums labāk atpūsties? — Borja Meserers jautāja. - Bet mēs pasēdēsim tāpat.

Viņš no jebkuras situācijas vēlējās izmantot visas iespējas. Un ieguvums slēpās apstāklī ka vajadzēs mazāk mācīties un varēs zīmēt savas karikatūras.

- Nē, - stingri sacīja Alla Sergejevna. - Nekas briesmīgs nav noticis. To noskaidrosim vēlāk. Tagad sāksim stundu...

Alise neapsēdās. Viņa skatījās apkārt klasē. Cik žēl, ka viņa bija slēpusies zem galda! Bet vajadzēja sekot līdzi, kuru no Koļām pirāts pazina. Tāpēc viņa skatījās apkārt klasē un skaitīja:

Koļa Suļima - šeit.

Fima Koroļovs - šeit.

Koļa Sadovskis - šeit.

Koļa Naumovs... Koļas Naumova nav. Lūk, viņa portfelis... atvērta burtnīca... bet Koļas nav.

- Jūlija! - Alise teica. - Nav Naumova!

Un viņa metās pie loga.

- Ak Dievs! — iesaucās Alla Sergejevna. — Seļezņova! Kas vēl!

Alisei izdevās pamanīt, kā Koļa Naumovs skrien pa celiņu uz vārtiem, bet no skolas izskrien pirāti, Veseļčaks U lietusmētelī ar vienu piedurkni, viņam sekoja Kriss. Acu priekšā viņš nometa Allas izskatu un pārvērtās par Napoleonu, jo vieglāk skriet bija formas tērpā nekā svārkos.

- Jūlija! Viņi dzenas pakaļ! - Alise uzkliedza. - Es skriešu!

- Kas? Kas kuram dzenas pakaļ? - Alla jautāja. - Es to nepārdzīvošu.

Alise atvēra logu - nevienam nebija laika pat noelsties - uzlēca uz palodzes un aizlēca uz lielo ozolu, kas auga skolas pagalmā. Ozola zari atradās divus vai trīs metrus no skolas loga. Lidojumā Alise, kā pērtiķis, satvēra resnu zaru, nošūpojās uz tā un nolidoja uz apakšējo zaru. No turienes viņa nolēca zemē un aizskrēja pakaļ Koļam un pirātiem.

Visi bērni redzēja šo nāves numuru, jo pieskrēja pie logiem. Arī Alla Sergejevna redzēja, bet ne pilnībā: viņai par laimi, viņai atkal uznāca ģībonis. Ar viņu tas bija noticis tikai vienu reizi – kad viņai bija divpadsmit gadu un viņa ieraudzīja peli. Bet te – vajag taču! - divas reizes desmit minūtēs.

Kamēr Alise veica savus lēcienus, meitenes elsa, bet puikas uzmundrināja Alisi ar saucieniem, mierīga bija tikai Mila Rutkeviča. Un, kad Alise pazuda no acīm un meitenes sāka atdzīvināt Allu, viņa skaļi teica, lai visi dzirdētu:

- Nekas pārsteidzošs. Tas ir no anomālijas. Es runāju ar viņas ārstu. Viņu vispār meklē, lai atgrieztos īpašajā slimnīcā.

- Kā tev nav kauna! - Juļka uzkliedza. - Viņa ir normālāka un veselāka par tevi. Es to zinu labāk.

Alla attapās un sacīja:

- Atvainojiet, es iešu uz medpunktu. Man nervi to netur.

Pirmā viņai palīgā piesteidzās Mila Rutkeviča, palīdzēja iziet koridorā.

Pārējie nekavējoties ielenca Juļku. Katja Mihailova teica:

- Gribkova, nekavējoties pastāsti mums visu, ko zini!

- Neko es nezinu, - Jūlija atvairījās. Viņa turēja rokās savu un Alises somu. - Laidiet mani, es iešu mājās.

Mēs nekur tevi nelaidīsim! - teica Fima Koroļovs. - Es arī kaut ko zinu, un, ja viņa neko neteiks, pateikšu es.

- Stāsti, Juļka, - sacīja Koļa Sulima. - Jo puikām, iespējams, ir vajadzīga palīdzība.

20. nodaļa Išutins neiejaucas

Alise izskrēja uz ielas, tālu priekšā ieraudzīja Veseļčaka U nīlzirga muguru un Allas Sergejevnas kleitu un metās viņiem pakaļ. Viņa saprata, ka nedrīkst ļaut viņiem aiziet no viņas tālu, citādi var uzreiz pazaudēt.

Galu galā viņa ielas un šķērsielas labi nepazina, kamēr pārējie bija daudz pieredzējušāki. Koļa Naumovs šajās vietās dzīvoja kopš bērnības, bet pirāti, kuri pēdējo nedēļu pavadīja, meklējot Alisi un Koļu, pavadīja laiku, lai izpētītu apkārtējās alejas un pagalmus. Un savā ziņā viņi kļuva zinošāki pat par Naumovu.

Kad Alise ieraudzīja, ka viņi iegriezušies šķērsielā, viņa burtiski lidoja kā bulta, gandrīz notriecot garāmgājējus, un, pagriežoties ap stūri, paspēja ieraudzīt, ka pirāti veikuši taktisku manevru. Koļu vajāja tikai Veselčaks U, savukārt Kriss Napoleona izskatā pārskrēja uz ielas otru pusi un metās gar sienu, lai apdzītu Koļu un ielenktu viņu.

Koļa atskatījās un redzēja, ka tiek ielenkts.

Viņam pa labi bija ieeja kāpņu telpā.

Ja viņš turpinātu skriet tālāk, pirāti viņu noteikti noķertu, tāpēc viņam nekas cits neatlika kā ieskriet šajā kāpņu telpā.

Aizcirtās durvis. Veseļčaks U skaļi uzkliedza: "Sirššfk!" - kas nozīmēja: "Iekrita!"

Alise saprata, ka kapņu telpai nav citas izejas. Viņi iedzinuši Koļu stūrī.

Veseļčaks ieskrēja kāpņu telpā aiz Koļas. Bet Kriss skrēja tālāk uz arku, kas veda uz pagalmu.

Alisei nepaspēja izdomāt, ko darīt tālāk, kad kāds viņu skrējienā noķēra, un sievietes balss teica:

- Tieši tevi man vajadzēja, mana dārgā!

Alise mēģināja izlocīties, taču vieglatlētikas treneres Martas Skrilas spēcīgās rokas viņu turēja kā spīlēs.

- Tu pat pa ielu skrien tā, it kā gribētu uzstādīt rekordus, - sacīja dzeltenmatainā trenere. - Uzskati, ka man paveicies. Gāju uz tavu skolu, pēkšņi redzu - mana rekordiste, mūsu sporta cerība, personīgi. Nu ko,  pienācis laiks parunāties.

- Piedodiet, - sacīja Alise, karājoties gaisā. - Es ļoti steidzos!

- Ko nozīmē tava acumirklīgā steiga salīdzinājumā ar nākotni, kas tev paveras sportā? Tu taču esi dārgakmens! Ja mums izdosies tevi salauzt...

Pat tik neērtā stāvoklī Alise bija pārsteigta:

- Kāpēc mani būtu jālauž?

- Kā kāpēc? Lai atradinātu no pašizdomātiem paņēmieniem. Kurš ta šodien tā lec augstlēkšanā?

Alise skatījās, vai kāds neparādīsies no ieejas vai zem arkas. Taču iela šķita kā izmirusi.

– Bet kurās dienās tā lec? - Alise jautāja. Tomēr treneri ar spēku uzvarēt neizdosies, būs jāņem ar viltību.

- Aizvēsturiskajās, - trenere pārliecinoši sacīja. - Šodien šis paņēmiens ir bez perspektīvām.

- Nu, gan nē! - Alise bija sašutusi. – Ja jūs zinātu, kādu augstumu tādā veidā paņēma Puļarkins!

— Mani neinteresē, ko tur paņēma Puļarkins. Es zinu tikai to, ka tevi mēģinājuši sabojāt. Mēs nopietni sāksim ar tehnoloģiju. Tu vēl man palēkāsi.

— Tad palaidiet mani vaļā.

- Labi, tikai nemūc prom. Es tūlīt pierakstīšu tavas koordinātes. Visas sarunas ar vecākiem es ņemu uz sevi.

- Diez vai jums tas izdosies, - Alise sacīja, nenovēršot acis no ieejas.

- Mēs pierunājām ne tādus vien vecākus.

Alise nemanot paspēra pussoli atpakaļ.

- Pierakstu, - sacīja trenere. - Vai tiešām tevi nesaista lielas sacensības? Slava, aplausi, pjedestāls un ārzemju stadioni... Kur tu, meitenīt? Nekavējoties apstājies? Nekavējoties! Tik un tā no manis nepaslēpsies! Es tevi atradīšu caur skolu!

Alise jau bija pieskrējusi pie tās pašas ieejas. Trenere skrēja aiz muguras un turpināja viņu pierunāt.

Ieskrējusi kāpņu telpā, Alise iebrāzās pa durvīm, kas veda uz pagrabu. Tur tumsā, aiz stūra, viņa apstājās un sastinga. Dzirdēja, kā aizcirtās durvis, ienāca trenere un skaļi jautāja:

- Meitenīt, kur tu paslēpies? Kāpēc bēgt no daudzsološām perspektīvām? Tiešām nedzirdi fanfaru saucienu?

Alise klusēja. Bija dzirdams, kā trenere vilcinoties kāpj augšā pa kāpnēm, tad apstājas un saka:

– Ja tu mani dzirdi, tad paturi prātā, ka sportā galvenais ir neatlaidība. Man šīs neatlaidības ir pietiekami. Es atgriezīšos skolā un visu uzzināšu no Eduarda Petroviča.

Atskanēja skanīgi soļi, aizcirtās durvis, bet Alise nesteidzās iziet no savas slēptuves. Viņa neatlaidīgajai trenerei neuzticējās. Un izrādījās pareizi. Pagāja minūte vai divas, un atkal atvērās durvis. Šoreiz lēni, gandrīz nedzirdami. Atkal atskanēja soļi, bet uzmanīgi, kāds gāja uz pirkstgaliem. Trenere, un tā bija viņa, devās uz kāpnēm pagrabā, kur Alise bija paslēpusies un skatījās uz leju. Pustumsā Alise varēja redzēt viņas siluetu. Trenere ieklausījās. Alise aizturēja elpu.

- Slēpies? - trenere pēkšņi iejautājās.

Bet pagrabā negāja. Varbūt baidījās no pelēm?

Beidzot trenere smagi nopūtās un nomurmināja:

- Vienalga… vienalga… Es atradīšu šo dārgakmeni.

Un beidzot aizgāja.

Tikai tad Alise piesardzīgi iznāca gaismā. Viņa bija uztraukusies. Tomēr zaudētas, iespējams, desmit minūtes, ne mazāk. Ja šī ir caurstaigājama kāpņu telpa, Koļa un pirāti varēja aizbēgt tālu. Meklē viņus tagad.

Alise paskatījās apkārt. Tā arī ir. Lūk, izeja uz pagalmu. Aiz lifta. Alise piegāja pie mazām tumšām durvīm un atgrūda tās vaļā. Durvis paklausīgi atvērās. Viņas priekšā bija pagalms, apkārt nami. Tā vidū stāvēja aiznaglots divstāvu flīģelis, paredzēts nojaukšanai. Izņemot arku, kas veda uz šķērsielu, vienīgā izeja no pagalma bija caur citu arku tās tālākajā galā.

Pagalms bija tukšs. Tikai uz soliņa zem veca koka sēdēja jauns cilvēks zamšādas jakā, zamšādas kurpēs un zamšādas biksēs. Viņš bija moderns, akurāts un solīds. Viņš smēķēja pīpi un lasīja detektīvromānu.

- Labdien, - sveicināja Alise.

- Labdien, - viņš atņēma, ieliekot pirkstu grāmatas lappusē. Labdien, ja nejokojat.

- Nemaz nejokoju, - sacīja Alise. - šeit garām puika un vēl divi cilvēki neskrēja?

- Puika? - jaunais cilvēks, zamšā, bija pārsteigts. - Un kāda vecuma viņš bija?

- Mana vecuma, - sacīja Alise. - Un tie divi viņu vajāja. Viens ļoti resns, saplēstā mētelī un bez cepures. Bet otrs es nezinu, kādā izskatā.

- Vajāja, saki? - jautāja jaunais cilvēks. - Ļoti dīvaini. Kāpēc tad vajāja? Zēns kaut ko izdarījis vai?

Nē, viņš neko nebija  izdarījis. Viņš agrāk izdarīja, bet tagad nekur nav vainīgs. Pie visa vainīgi tie, kas skrēja viņam pakaļ.

- Ļoti interesanti, - sacīja jauneklis. — Pat ziņkāri. Kāpēc tad viņu dzenā?

- Nu, lai atņemtu vienu lietu. Viņi ir noziedznieki.

- Nevar būt.

Jauneklis bija ļoti rozā un gluds. It kā viņš tikko būtu beidzis mazgāties un berzēt seju ar stingru suku. Un uz viņas rozā sejas kā divi kāpuri līdz zodam noslīdēja melnas ūsas.

- Ļoti dīvaini, - Alise uzstāja. - Viņiem vajadzēja šeit skriet garām  pirms apmēram desmit minūtēm, ne vairāk.

- Ja es būtu redzējis kādus kārtības traucētājus, - sacīja jaunais cilvēks, - es nekavējoties dotu signālu.

- Tātad neviens garām neskrēja?

-Tu pirmā šeit skraidelē.

– Jūs patiesību stāstiet?

– Klau, tev krievu valodā pateica: neviens te neskrēja. Ne puišelis un vispār neviens. Tu man traucē lasīt! Es tevis dēļ aizmirsu, kur beidzu. Man ir brīvais laiks, man tas jāizmanto pareizi, ar jēgu. Tāpēc ej prom no šejienes, pirms es tevi nepadzenu ar fizisku spēku.

Ar šiem vārdiem zamšādas cilvēks atvēra grāmatu, kuru bija nolicis ar rādītājpirkstu, un atkal iegrima lasīšanā.

Jaunais cilvēks meloja.

Pirms desmit minūtēm viņš bija redzējis dīvainu cilvēku Napoleona Bonaparta drēbēs (jauneklis bija labi izglītots un uzreiz pazina Napoleonu) kurš ieskrējis pagalmā bija izskrējis caur sētas durvīm. Jauneklis bija pārsteigts, ka pa pagalmiem sāka skraidīt Napoleoni. Viņš nolika grāmatu un sāka pārdomāt dzīves sarežģītību. Varbūt tiek uzņemta filma? Slēptā kamera? Katram gadījumam viņš izņēma ķemmi un saķemmēja matus. Ja iekļūt kadrā, visam vajadzētu būt ideālā kārtībā. Režisors caurskatot uzņemto ieraudzīs un jautās: "Kas tur kadrā, tāds jauns un izskatīgs?" Un viņam atbildēs: “Tas ir kāds brīvprātīgais aktieris, viņš nejauši bija filmēšanas laukumā, viņu sauc Pēteris Išutins, viņš strādā restorānā kā vecākais pavārs, ļoti daudz lasa, nav nejēga ... Gatavs veltīt. savu dzīvi mākslai. - Viņš var spēlēt pulkveža Bagrationa lomu ..."

Kamēr Petja Išutins tā sapņoja, sētas durvis atvērās un viņa acīm pavērās pārsteidzošs skats. Pa priekšu, skatīdamies apkārt, soļoja Napoleons Bonaparts. Aiz viņa - neticami resns cilvēks saplēstā mētelī. Cilvēks padusē nesa nekustīgu zēnu.

Ja tā arī bija filma, tad ne vēsturiska, bet piedzīvojumu. Ar nolaupīšanu. Pjotrs Išutins piecēlās no sola, uzlika pirkstu uz detektīvstāsta, lai nepazaudētu lapu, un nolēma, ka tūlīt apturēs laupītājus un apņēmīgi pateiks: "Rokas augšā!"

Un, ja šis kadrs tiek uzņemts filmā, režisors noteikti atzīmēs nepazīstama jaunā cilvēka izlēmību un iesauksies: “Kas ir šis nezināmais un apņēmīgais varonis? Nekavējoties atrodiet viņu un dodiet viņam milicijas izmeklētāja lomu jaunajā detektīvfilmā!

Pirāts Kriss, kurš gāja pirmais, redzēja Pjotra Išutina kustību un pagriezās pret viņu:

- Tu ko? - viņš jautāja.

- Es? - Pjotrs bija pārsteigts. - Es tikai gribēju...

Pa to laiku resnais devās uz dēļiem aiznagloto divstāvu flīģeli un atgrūda dēli pirmā stāva logā.

- Klausies uzmanīgi, - sacīja Kriss, uzvelkot uz acīm trīsstūreni, - ja tu maisīsies man pa kājām, es no tevis bifšteku uztaisīšu. Saprati?

- Sapratu, - sacīja Petja Išutina. - Protams, ka saprotu.

- Ko tu redzēji?

- Neko neredzēju, - sacīja Pjotrs Išutins. - Labāk neiejaukties, kad tev neprasa.

— Un paturi prātā, — Kriss sacīja, izvilkdams no kabatas dunci, — ja tu kādam iepīkstēsies par to, ko šeit redzēji, tev nedzīvot. Un neskrien pēc milicijas un nemēģini no manis noslēpties. Tu mani pazīsti?

- Nē, - sacīja Pjotrs. - Tas ir esmu lasījis par jums ļoti labas atsauksmes ...

- Tava laime. Tie, kas mani pazina, ilgi nedzīvoja.

Pirāts pielika iedomāto dunci pie pavāra Išutina zamšādas vēdera un pasmīnēja.

- Es nekad... - sacīja Išutins. Viņš nevarēja zināt, ka duncis nav īsts. Pirms tam dunci viņam pie vēdera neviens nebija pielicis, bet detektīvromānos bija aprakstīts, kā tas tiek darīts. Tiesa, lasot detektīvromānus, viņš vienmēr bija par to, lai uzvarētu izmeklētāji. Viņš pat iedomājās, ka kādu dienu noķers īpaši bīstamu noziedznieku un tiks uzaicināts strādāt par galveno izmeklētāju. Bet šobrīd labāk neiejaukties. Grāmatas un filmas ir viena lieta, bet dzīvē var arī nogalināt.

- Un vēl paturi prātā, - sacīja Napoleons, - mēs tevi pazīstam. Tu esi Išutins, tu dzīvo tajā tur mājā. Tātad, ja izdosi kaut skaņu, no mums tev nepaslēpties.

- Es visu sapratu, - sacīja Išutins. - Patiesībā es tikai gribēju palīdzēt. Varbūt aiznest vai kā...

- Mums nav vajadzīga tava palīdzība.

Tikmēr resnais un zēns jau vairs nebija redzami.

- Tad nu es iešu? — Išutins jautāja. - citādi man pienācis laiks pusdienot. Man jāsaka, jūs lieliski runājat krievu valodā.

- Pagaidi. Sēdi uz soliņa.

Pjotrs pazemīgi apsēdās.

- Te tūlīt atskries viena meitene,  - sacīja Napoleons. - Viņa droši vien tev pajautās, vai esi mūs redzējis. Ko tu viņai atbildēsi?

- Ka nevienu neredzēju ... Vai tad nesaprotu? Cilvēkiem vajadzētu būt izpalīdzīgiem. Visi cilvēki - brāļi.

- Re, kāds malacis! Apsēdies. Sēdi, lasi un atbildi, ka neko neesi redzējis. Bet es tevi pieskatīšu. Ja neturēsi savu vārdu, tev nedzīvot. Un tavā vietā bifštekus ceps cits pavārs. Skaidrs?

- Tieši tā! - Pjotrs teica.

Un palika gaidīt meiteni.

Viņš izdarīja visu, kā no viņa prasīja. Viņš sēdēja, lasīja, viņam pat patika, ka viņš izpilda slepenu misiju. Varbūt šis zēns un viņa draudzene ir bīstami noziedznieki, viņš nolēma, jo tā bija mierīgāk domāt.

Un, kad Alise, neizlēmīgi stāvot pagalma vidū, devās uz tālāko arku, Pjotrs klusi piecēlās no soliņa un steidzās mājās. Tur viņš apgūlās uz dīvāna, un viņam sāka trīcēt rokas un kājas. Tad viņš teica: "Mūsu daļā galvenais ir nekur nemaisīties." Un nomierinājies, aizsnaudās.

Alise noticēja Išutinam un nolēma, ka pirāti un Koļa aizbēguši caur blakus vārtiem.

Viņa izskrēja caur tiem un nonāca citā pagalmā. Šis pagalms atšķīrās no pirmā. Tajā bija daudz ziedošu krūmu, zem tiem bija soliņi, uz soliņiem bija bērni. Citi bērni, nedaudz vecāki, cēla no smiltīm cietoksni.

Alise piegāja pie tuvākās vecmāmiņas un jautāja:

- Atvainojiet, te kāds zēns neskrēja garām?

- Viņš tev pāri nodarīja? - Vecmāmiņa jautāja.

Kopš bērnības viņa bija pārliecināta, ka zēni ir īpaši radīti tam, lai raustītu meitenes aiz bizēm. Tāpēc viņa visu mūžu vairījās no dažāda vecuma zēniem, no septiņiem līdz septiņdesmit gadiem, neapprecējās un tagad pastaigājās ar māsas mazmeitu.

- Nē, - sacīja Alise. - Viņš man pāri nedarīja. Bet viņu vajāja divi bandīti.

- Ko? - Vecmāmiņa pat palēcās. — Bandīti! - viņa kliedza.

- Kur bandīti? - citas vecmāmiņas un mammas jautāja, viņas sāka saukt bērnus un ripināt tuvāk ratiņus.

- Neuztraucieties, - Alise mēģināja viņas nomierināt. “Es tikai pajautāju, vai šeit garām nav skrējis kāds zēns, kuru vajā divi cilvēki, viens resns, otrs tievs, līdzīgs Napoleonam.

- Kāds barbarisms! - cita vecmāmiņa teica. - Dzenā bērnu.

- Tātad neviens garām neskrēja? - Alise jautāja.

Viņa jau saprata, ka neviens garām neskrēja. Citādi šis klusais stūrītis būtu ļoti satraukts.

- Nē, - sacīja jaunā māmiņa platās biksēs. – Bet viņiem noteikti jāskrien? Saki patiesību, tad es vedīšu bērnu mājās. Bērniem nevajadzētu uztraukties.

- Nē, nē, neviens neskries, - sacīja Alise un steidzās atpakaļ uz pirmo pagalmu.

No aizmugures skanēja satrauktas māmiņu un vecmāmiņu balsis. Dažas no viņām sāka posties mājās.

Kas tad sanāk? Pirmajā pagalmā viņu nebija. Citādi zamšādas cilvēks ar grāmatu būtu pamanījis. Otrajā pagalmā arī nebija - vecmāmiņas un māmiņas šādu notikumu nebūtu atstājušas bez uzmanības. Tas nozīmē, ka palikusi tikai kāpņu telpa, kurā Alise slēpās no neatlaidīgās treneres. Tur tad arī jāmeklē Koļa. Bet kā meklēt. Apstaigāt visus dzīvokļus? Un ko jautāt?

Domādama, Alise izgāja cauri arkai uz šķērsielu un apstājās.

Un tur viņu ieraudzīja bērni no sestās "B".

21. nodaļa Militārā apspriede

Kad Juļka pabeidza savu stāstu, vismaz puse klases nolēma skriet palīgā Alisei un Koļam. Neviens īsti nezināja, ko darīt, visi skatījās uz Jūliju. Galu galā viņa ir Alises draudzene un, varētu teikt, viņas vecākā māsa – pat simts gadus vecāka par Alisi.

- Uz kurieni tad nu? - bija pārsteigta garderobiste Luša, ieraugot, kā stundas vidū sestā "B" klase ar čalām un troksni steidzas augšā pa kāpnēm, tajā skaitā gan teicamnieki, gan divniekkaraļi.

Daži saģērbās, citi skrēja tāpat - diena bija silta, gandrīz vasarīga.

Aizskrēja līdz tuvākajam stūrim un apstājās. Kurp tālāk?

Borja Meserers teica:

- Sadalīsimies komandās pa trīs, katra pārmeklēs šķērsielas.

- Muļķīga ideja! - Mila Rutkeviča teica. Viņa bija uz sevi ļoti dusmīga. Tagad viņai pirmajai jāizglābj Alisi no pirātiem - galu galā pati taču nodeva. - Mēs taču nezinām, kurp viņi aizskrēja. Varbūt viņi tagad atrodas Marjiinā Roščā.

Šajā brīdī bērni ieraudzīja, ka viņiem pretī steidzas maza auguma sieviete ar sasprogotiem dzelteniem matiem.

Katja Mihailova viņu pazina un jautāja:

— Labdien, Marta Skrila. Jūs meiteni no mūsu klases neredzējāt...

Trenere pat neļāva viņai pabeigt.

– Šī jūsu Alise ir pilnīgi nevaldāma! Es atklāju viņai spilgtās izredzes sporta jomā, un ziniet, ko viņa man atbildēja?

- Zinām! - bērni vienbalsīgi kliedza.

— Nē, vēl trakāk! — iesaucās trenere. - Viņa pēc tam...

- ... aizbēga! - sestās klases bērni unisonā kliedza.

- Kā redzu, jūs esat labi informēti, - trenere bija aizvainota. - Tikai baidos, ka arī jūs ir pārņēmis bezatbildīgs noskaņojums.

- Ir pārņēmis! - Bērni klaigāja.

- Uz kurieni tad viņa aizbēga? - pieklājīgi jautāja Katja Mihailova.

– Redziet to ieeju pelēkajā mājā? Es biju spiesta skriet viņai pakaļ pat uz lieveņa, bet bez rezultātiem. Viņa tur dzīvo?

Bet treneri vairs neviens neklausījās. Sestā klase "B" skrēja uz kāpņu telpas ieeju. Un šajā brīdī pa vārtiem iznāca Alise un apstājās uz ietves.

Sestā klase "B" viņu aplenca blīvā pūlī.

- Nu, kur Koļa?

– Tu viņus panāci?

- Viņi noslēpās?

- Nekautrējies, mēs visu zinām. Fima un Jūlija mums visu pastāstīja.

– Tu viņus panāci?

- Mēs zinām, ka tu esi no nākotnes.

- Mēs tev palīdzēsim atrast to mašīnīti...

Visi runāja uzreiz, bija grūti kaut ko saprast, bet Alise saprata un nopriecājās.

- Paldies! - viņa teica.

Visi klaigāja pārtraukdami viens otru, sacēlās tāds troksnis, ka mājās šķindēja logi. Cauri troksnim izlauzās Larisas sudrabainā balss:

- Oi, viņi droši vien spīdzina Koļu! - Viņas skaistās zilās acis bija pilnas asaru.

— Ātrāk ejam meklēt! — kliedza Borja Meserers.

No otrā stāva parādījās apaļa, miegaina seja. Tā teica:

- Bērni, sarīkojiet savas kara spēles kaut kur citur. Es tikko grasījos iemigt, bet jūs te kliedzat par spīdzināšanu un caurstaigājamiem pagalmiem. Kauns!

Tūlīt pa augšstāva logu izliecās sieviete ruļļos un atbalstīja miegaino cilvēku:

- Tas ir vājprāts! Mūsu laikus bērni par huligānismu nedomāja, bet spēlēja paslēpes.

- Ko jūs saprotat! - bija sašutusi Jūlija.

Bet Katja Mihailova viņu apsauca.

– Nestrīdies pretī. Ejam uz bulvāri. Mums tur būs apspriede.

- Tikai kādam jāpaliek te, - sacīja Alise. - Viņi var aizbēgt un aizvest līdzi Naumovu.

- Es palikšu, - sacīja Koļa Sulima. - Kurš vēl?

Otrais, kā dežurants, palika Borja Meserers. Sulima stāvēja šķērsielā. Borja iegāja pagalmā. bet pārējie steidzās uz bulvāri, lai izlemtu, ko darīt tālāk. Tādu notikumu klase nebija piedzīvojusi pēdējo sešu gadu laikā.

Pirmkārt, jaunā skolniece, supergerla Alise, izrādījās nevis supergerla, bet gan visparastākā meitene no nākotnes.

Otrkārt, Koļa Naumovs bija apmeklējis nākotni un izdarījis tur nedarbu, lai gan ne aiz ļaunprātības.

Treškārt, Fima Koroļovs par to zināja bet nepaspēja nevienam izmuldēties, izņemot Koļu Suļimu. Bet Koļa Suļima gribēja visu pastāstīt Alisei, bet nepaspēja.

Un, visbeidzot, kaut kur tuvumā sēž īsti kosmosa pirāti, un viens no viņiem var pārvērsties par kādu cilvēku vēlas.

Notikumu vairāk nekā pietiekami.

Alise apsēdās uz soliņa, lai varētu redzēt šķērsielu. Viņu ielenca pārējie.

- Apspriede tiek atklāta, - paziņoja Fima Koroļovs. - Darba kārtībā ir divi jautājumi.

- Kāpēc divi? Viens, - sacīja Katja Mihailova.

- Nē, divi. Pirmais ir, kā atrast un glābt Koļu Naumovu. Otrais ir, kā palīdzēt Alisei atgriezt mielofonu un nosūtīt viņu mājās.

- Tas ir viens un tas pats jautājums, - sacīja Jūlija.

- Nepārtrauc! - teica Fima Koroļovs. - Kārtībai ir jābūt, citādi mēs nekad ne par ko nevienosimies.

- Neviens tevi par priekšsēdētāju nav ievēlējis! - Mila aizrādīja.

- Izšķirošos brīžos vajadzētu ņemt varu savās rokās kādam cienīgam. Tev, Rutkeviča, arī neviens nedeva vārdu. Varbūt tu esi ar pirātiem uz vienu roku.

- Kā tev nav kauna!

Katja Mihailova uzlika roku Milai uz pleca.

- Tu ko, nepazīsti to muldoņu Fimu ar viņa stulbajiem jokiem?

- Tas nebija joks! - Mila sāka raudāt. - Ja es būtu zinājusi…

- Kas noticis? - Alise jautāja. Viņa nezināja, ka Mila ievedusi pirātus skolā.

- Es tev pastāstīšu vēlāk, - sacīja Jūlija. - Nekas briesmīgs.

Mila novērsās, lai neviens neredzētu viņas asaras. Pēdējo reizi viņa bija raudājusi pirms gada, kad kāda praktikante, kura nezināja, ka Mila ir apaļa teicamniece, ielika viņai četri par sacerējumu.

- Vārds tiek dots Alisei Seļezņovai, - sludināja Fima. – Viņa mūs iepazīstinās ar lietu stāvokli biedra Naumova meklējumos. Reglamentu arī noteiksim?

- Fima, nemuļķojies! - Katja bargi teica. – Citādi es tevi atstādināšu no priekšsēdētāja. Runā, Alise.

- Man nav gandrīz nekā, ko piebilst. Skrēju aiz viņiem līdz tai mājai, bet mani noķēra trenere, un, kamēr es no viņas aizbēgu, Koļa ieskrēja kāpņu telpā. Aiz viņa - Veseļčaks U.

- Kas? - Koļa Sadovskis nesaprata.

- Veseļčaks U - tā sauc to resno pirātu, - Juļka Gribkova paskaidroja.

- Kriss - otrais pirāts, kurš izlikās par Allu, - ieskrēja pagalmā.

- Bet kāpņu telpa ir caurstaigājama? - jautāja Katja Mihailova.

- Jā, caurstaigājama.

- Viss skaidrs, - sacīja Fima. – Viņš gribēja pārtvert Koļu pie izejas.

- Bet nepārtvēra, - sacīja Alise. Pagalmā sēdēja jauns cilvēks un lasīja grāmatu. Viņš man pateica, ka neviens garām nav skrējis...

– Bet ja nu tas nebija cilvēks, bet gan pārģērbies Kriss? - Jūlija jautāja. - Ja nu viņš tevi apmānīja, un pa to laiku Veselčaks U aizskrēja pakaļ Naumovam?

Alise brīdi padomāja un atbildēja:

- Nē, tas bija īsts cilvēks. Es ar viņu runāju ilgi. Turklāt viņi nevarēja aizskriet caur nākamo pagalmu. Tur bija kādas divdesmit vecmāmiņas un māmiņas.

- Skaidrs, - sacīja Fima Koroļovs. – Mums ir darba hipotēze: pirāti paslēpušies tajā mājā, bēniņos.

- Kāpēc bēniņos? - Katja Mihailova bija pārsteigta. – Kāpņu telpā ir vismaz divdesmit dzīvokļi. Kā būtu, ja viņi aizņēmuši vienu no tiem?

- Sāksim ar bēniņiem. Man ir sajūta, ka viņi tur ir. Un priekšnojautas mani nekad nemaldina, - uzstāja Fima Koroļovs.

- Kā tad, - Jūlija pasmējās. - kā tad! Atceries, kā aizvakar tev bija priekšnojauta, ka ģeogrāfijā tevi neizsauks?

— Gribkova, — Fima Koroļovs stingri sacīja, — Ej uz šķēsielas krustojumu. No turienes tev būs redzams Suļima. Pajautā viņam ar zīmēm, vai viss kārtībā.

- Ej pats,  - sacīja Jūlija. - Tev tuvāk.

- Pakļaujos brutālai vardarbībai, - sacīja Fima, pieskrēja pie bulvāra žoga, pamāja ar roku un nekavējoties atgriezies paziņoja: - Pie apvāršņa viss ir tīrs.

- Es tik ļoti uztraucos, meitenes! - teica skaistā Larisa. - Es nomiršu no bailēm. Labāk būtu palikusi klasē.

- Nu, tad  ej mājās, - sacīja Fima. - No tevis tāpat nav nekādas jēgas.

- Fima, šis ir pēdējais brīdinājums, - sacīja Katja Mihailova. - Ja nepārstāsi būt nekaunīgs, mēs tevi atstādināsim!

- Atstādināsim! - pārējie piebalsoja.

- Tā es negribēju teikt, - Larisa sūdzējās. – Gribēju teikt, ka man no pārdzīvojumiem rodas baiga ēstgriba. Es vienmēr esmu izsalkusi kad ir kontroldarbi.

- Man kaut kur bija šokolādes tāfelīte, - sacīja Jūlija un atvēra portfeli.

- Labi, - Fima atkal piecēlās, - gribu dzirdēt jūsu konkrētos priekšlikumus.

— Kādi var būt priekšlikumi? - Koļa Sadovskis bija pārsteigts. - Mums jāiet uz to kāpņu telpu. Tas taču skaidrs katram.

- Ir priekšlikums iet uz to kāpņu telpu, no dzīvokļa uz dzīvokli. Ja ir kas aizdomīgs, ņemam dzīvokli vērā, - sacīja Fima. - Bet sāksim tomēr ar bēniņiem.

- Tikai es uz bēniņiem neiešu, - sacīja Larisa. — Tur var būt žurkas vai tarakāni. Un es nomiršu.

- Labi, tu no bēniņiem tiec atbrīvota. Tu sēdēsi lejā uz soliņa. Visi pieceļas?

- Pagaidiet, - sacīja Mila Rutkeviča. Viņa bija nomierinājusies un pārņēmusi kontroli pār sevi. - Fima teica, ka mielofons atrodas Koļas Naumova mājā. Galda atvilktnē. Pareizi?

- Pareizi. Viņš man pats rādīja.

- Kas notiks, ja Koļa izstāstīs? Pirāti ies uz viņa māju un atradīs aparātu. Tas būs briesmīgi!

- Ļoti šausmīgi, - sacīja Alise, kura gandrīz nebija iejaukusies sarunā. Tad visas mūsu pūles būs veltas.

- Viņš nekad nestāstīs. Pat šausmīgas spīdzināšanas apstākļos, - sacīja Fima Koroļovs. – Viņš ir mans draugs, es viņu pazīstu tikpat labi kā sevi.

- "Sevi, sevi!" - mēdījās Mila, pilna nicinājuma pret Fimu. — Tevi pat nevajadzēs spīdzināt. Stingrāk uz tevi paskatīties – tu atzīsies visā.

- Mēs visi zinām, ka Koļa nav gļēvulis, - sacīja Katja Mihailova. - Bet pirāti var viņu apmānīt.

- Kā?

- Kā? Kriss pārtaps par viņa māti un teiks: "Koļa, atdod mašīnīti". Un Koļa paklausīs.

- Ak, kādas šausmas! - Larisa iesaucās.

Kas viņš, idiots vai? - Fima teica, bet ne tik pārliecinoši kā iepriekš.

- Tātad, kāds tūlīt ies uz Koļas Naumova māju un paņem mielofonu, - sacīja Mila Rutkeviča. – Un es domāju, ka vislabāk ir doties Alisei ar Fimu. Alise pazīs savu ierīci, un Fima var pateikt vecākiem, ka viņi ir atnākuši pēc Koļas lūguma.

- Un, ja mēs atradīsim aparātu,  jautāja Fima, - kas mums būtu jādara pēc tam?

Visi apklusa. Skatījās uz Alisi.

Alise nesaprata, kāpēc visi skatās uz viņu. Tad Mila Rutkeviča teica:

- Mēs saprotam, ka Alisei ir jāatgriežas mājās. Un pēc iespējas ātrāk. Tiklīdz atradīsiet mašīnīti, lai Alise dodas uz to dzīvokli, kur atrodas laika mašīna. Fima viņai parādīs.

- Bet viņa netiks iekšā bez atslēgas...

- Izdomā kaut ko, lai Koļas māte atslēgu iedod, - sacīja Katja Mihailova. - Tu taču tāds cienīgs. Izmanto savus talantus kaut vienreiz dzīvē cilvēku labā. Pavadīsi Alisi - un skriešus atpakaļ ...

Jūlija juta, kā viņai aizraujas elpa. Kā tad tā, uzreiz ... Jūlija gribēja teikt, ka Alisei vispirms jāatnāk pie Gribkoviem, jāatvadās, citādi Marija Mihailovna būs ļoti noraizējusies ...

Larisa pastiepa roku un teica:

- Uz redzēšanos, Alise. Bija ļoti patīkami iepazīties.

Un tad Alise niknā balsī ierunājās:

- Jūs visi bez prāta, vai? Jūs gribat, lai es bēgu uz savu laiku, bet jūs Koļu glābsit bez manis? Jūs ko, mani par cilvēku neuzskatiet? Jūs domājat, ka es paķeršu mielofonu un aizbēgšu, ne sveiki nepateikusi? Tātad jūs varat visas mācības mest malā un skriet man palīgā, bet es esmu draņķa egoiste?

Alisei pat asaras bija acīs. Lai gan viņa neraudāja...

Jūlijai no sirds nokrita kā akmens. Viņa tik ļoti baidījās, ka Alise uzklausīs saprātīgo Rutkeviču un pazudīs uz visiem laikiem... lai gan viņa, Jūlija, protams, neteiks ne vārda.

Visi klusēja. Kļuva neveikli, it kā viņi Alisei būtu piedāvājuši ko sliktu. Lai gan, ja tā padomā, Mila sprieda pareizi. No saprātīga viedokļa.

Pirmā ierunājās Katja Mihailova:

– Alisei taisnība. Ja viņa tik ilgi meklējusi to mašīnīti, var šeit padzīvot vēl. Un mums vajag Alisi. Viņa, kā sportiste, var uzkāpt tur, kur neviens no mums nevar. Un viņa labi pazīst šos pirātus. Droši vien arī viņus šeit nevajadzētu atstāt.

— Oi, nevajag! - Larisa teica. — Oi, nevajag! Bet es jau gribēju atvadīties no Alises ...

Jūlija dziļi ievilka elpu un ieraudzīja, ka viņas portfelis ir atvērts. Kāpēc viņa to atvēra? Nu, protams, viņa gribēja šai rīmai Larisai sameklēt šokolādes tāfelīti. Jūlija iebāza roku portfelī bet šokolādes tāfelītes vietā sataustīja smagu saini.

- Kas tad tas? - viņa jautāja, izvilkdama to ārā.

Sainis bija apjomīgs, it kā būtu iesaiņots pamatīgs maizes klaips. Tas bija ietīts avīzē.

Jūlija nočaukstināja avīzi, atverot saini.

Iekšā bija melna soma.

- Tas gan ir ko vērts! - Alise pateica.

- Kas? Kas noticis? Kaut kas briesmīgs? — Larisa jautāja. - Tā taču nav šokolāde.

- Nē, - sacīja Alise. - Tas ir mielofons.

22. nodaļa Meklējumi

- Tu atnāci pie mums tam pakaļ? - jautāja Katja Mihailova.

- Kaut kāds pilnīgi neinteresants, kā rādiouztvērējs - sacīja Larisa.

Alise atritināja vadu, ievietoja austiņas ausī, nospieda uz vāka sarkano pogu. Viņa pagaidīja, nospieda otro pogu un sāka griezt ritenīti.

Tad pēkšņi iesmējās.

- Tu ko? - Jūlija jautāja.

- Darbojas, - sacīja Alise. - Viss kārtībā.

- Kāpēc tu smējies?

– Jo Larisa domā, vai tu beidzot meklēsi somā to šokolādes tāfelīti vai jau aizmirsi.

- Muļķības! - teica Larisa un nosarka kā vārīts vēzis. Es pat nedomāju par šokolādi. Un nemaz neesmu izsalkusi. Tas nav aparāts, bet gan pilnīga krāpniecība.

Bet visi tā smējās, ka Fima Koroļovs pat nokrita no soliņa.

Visi zināja, kuram taisnība.

- Bet no kurienes tas gadījās somā? - jautāja Mila Rutkeviča, pagaidījusi, kamēr pārējie nomierinās. - Kāds to noteikti tur ielicis.

- Es redzēju, - Larisa teica. - Bet nesapratu. Vēl pirms stundas Koļa Naumovs piegāja pie Jūlijas galda un tur kaut ko čamdīja. Es viņam jautāju: “Tu ko, ieliec zīmīti, esi iemīlējies?” Bet viņš man atcirta tik rupji, ka es uzreiz par to aizmirsu.

Akurātā Katja Mihailova salocīja avīzi, kurā bija ietīts aparāts.

- Skatieties, zīmīte, - viņa teica.

- Dod šurp, - sacīja Alise. Viņa paņēma zīmīti un nolasīja to skaļi:

“Tu jau visu zini vai arī drīz uzzināsi. Ja tu domā, ka esmu vainīgs un esmu pelnījis sodu, es nestrīdēšos. Bet es dodu savu goda vārdu, ka negribēju ņemt šo ierīci, bet gribēju to paglābt no bandītiem. Atvainojos par aizkavēšanos. Žēl, ka nevari palikt pie mums."

- Un viss, - sacīja Alise.

– Bet paraksts? - Mila jautāja.

– Nav nekāda paraksta.

- Tas ir viņa rokraksts, - sacīja Fima Koroļovs, lūkodamies pār plecu no aizmugures. Es pazinu viņa rokrakstu.

- Tas arī viss, - sacīja Katja Mihailova. Tu vari atgriezties mājās, Alise.

Alise neatbildēja.

– Kāpēc viņš nevarēja atgriezt aparātu vēl vakar? - Mila Rutkeviča nopūtās.

- Tomēr mūsu zēni ar saprātu neizceļas, - sacīja Larisa. - Paslēpt svešu mantu un pēc tam iebāzt to svešā somā! Kaut kāds bērnudārzs.

Alise uzkāra mielofonu pār plecu.

- Labāk būtu paslēpt to somā, - sacīja Jūlija. - Atkal pazaudēsi.

- Nē, - sacīja Alise. - Tas mums tūlīt noderēs.

- Iedod panēsāt, - uzplijās Fima Koroļevs. - Gribētu paklausīties dažas gudras domas.

-  Piedodiet man, - sacīja Alise, - bet es to nevienam gan nedošu. Un ne jau tāpēc, ka baidos, ka to salauzīsiet, vai es jums neuzticētos, bet šī ierīce tiks izgudrota vēl pēc simts gadiem. Viņas šeit vēl nav.

- Žēl, - sacīja Fima.

Mila atbalstīja Alisi:

- Turklāt tas viņai nemaz nepieder.

Alise piecēlās no soliņa.

- Manu somu panesīsi? - viņa jautāja Sadovskim.

- Dod šurp, - piekrita Sadovskis.

- Kādi norādījumi? - jautāja Fima, kurš cerēja vēlāk, kad viss nokārtosies, tomēr izlūgties Alisei mielofonu. Uz vienu minūtīti.

- Mielofons cilvēka domas uztver no desmit metriem un dažreiz mazliet vairāk, - sacīja Alise. - Ja mēs tagad iesim garām tās kāpņu telpas dzīvokļiem, tad dzirdēsim, vai tajos ir pirāti un Koļa.

- Protams! - Jūlija iesaucās. - Viss ģeniālais ir vienkāršs!

- Nav jēgas iet visiem, - sacīja Katja. - Lai daži gaida šeit. Kāpēc staigā pa stāviem barā?

Bet neviens negribēja palikt. Vienojās, ka četri staigās no dzīvokļa uz dzīvokli, kamēr pārējie dežurēs pagalmā un uz ielas. Larisa un Mila Rutkeviča aizgāja mājās. Sākumā gribēja iet tikai Larisa - lai nenomirtu badā, nemocītos, paēstu un atnestu sviestmaizes arī pārējiem. Kad ej patruļā vai stāvi postenī, gribas ēst. Katrs karavīrs to zina. Bet, tiklīdz Larisa aizgāja, visus pārņēma šaubas: diez vai viņa atgriezīsies? Viņa taču slavena miegamice. Paēdīs, aizies nosnausties, pamodīsies vakarā. Tad uzupurējās Mila Rutkeviča. Viņa paziņoja, ka aizies un pagatavos sviestmaizes visiem. Un viņiem mājās vēl esot palikusi gandrīz vesela torte - vakar brālim bijusi dzimšanas diena, apēduši trīs tortes, bet ceturtajai nepieticis spēka.

Uz kāpņu telpu devās Alise, Fima Koroļovs, Koļa Suļima un Katja Mihailova.

Fima teica:

– Es uzstāju – vispirms uz bēniņiem. Tu, Alise, mūsu dzīvi pietiekami labi nepārzini. Jāteic, ka pilsoņu kara laikā kontrrevolucionāri visbiežāk slēpās bēniņos.

- Pateiks arī! - Jūlija bija pārsteigta. - Tas bija gandrīz pirms simts gadiem.

- Esmu lasījusi, - sacīja Alise.

Lifts apstājās augšējā stāvā. Bērni, cenšoties netrokšņot, izkāpa no tā. Fima čukstēja:

- Bez ieročiem slikti.

Ar ieročiem tiešām bija nelāgi. Nebija nekādu ieroču, izņemot Fimas Koroļova svilpi.

- Nekas, - sacīja Alise. - Visi noziedznieki ir gļēvuļi. Baidās, ka tiks atklāti.

- Tu labāk stāvi aiz muguras, - Katja čukstēja. - Lai viņi netiktu pie mielofona.

Alise pamāja. Katjai bija taisnība. Ja pirāti redzēs mielofonu, viņi var to sagrābt un aizbēgt.

Bērni pakāpās vienu pagriezienu un nonāca bēniņu durvju priekšā. Durvis bija aizslēgtas ar smagu piekaramo atslēgu.

- Viņu šeit nebija, - sacīja Alise.

- Nevajag novērtēt viņu viltību par zemu, - iebilda Fima. - Viņi varēja noņemt atslēgui un pēc tam to atkal uzkārt. Mēs visus viņu paņēmienus nezinām.

Ketija Mihailova piegāja pie durvīm un pārbrauca ar pirkstu pa atslēgu. Tā bija putekļaina.

- Neviens šeit nav bijis vairākas nedēļas, - sacīja Katja.

Koļa Suļima pasmaidīja:

- Tūlīt Koroļovs tev pateiks, ka viņi putekļus izbārstījuši aiz viltības. Viņi tos kabatā nēsā.

- Bet ko, - Fima nepadevās, - var būt arī tā. Pirātiem ir raksturīga velnišķīga viltība.

Alise, lai netērētu laiku tukšiem strīdiem ar spītīgo Fimu, nokāpa lejāk.

- Stāvi, - Fima viņai uzsauca. - Vēlāk to nožēlosi. Tik un tā paklausieties.

- Nu labi…

Alise piegāja pie durvīm, ieslēdza mielofonu un sāka griezt ritenīti, noskaņojoties uz dažādiem viļņiem. Galu galā katras smadzenes izstaro domas pa savu, īpašu vilni. Tāpat kā radiostacija.

- Nu ko? - Fima nevarēja nociesties.

- Nekā. Tur tikai baloži.

- Dod man paklausīties, - sacīja Fima. – Kaut mazliet.

- Nav ko dzirdēt.

- Fima, neuzmācies Alisei. Mēs taču vienojāmies, - sacīja Katja Mihailova.

Alise izslēdza mielofonu.

Viņi nokāpa lejāk. Stāvā bija trīs dzīvokļi.

- Zvanīsim? - jautāja Koļa Suļima.

- Mēģināsim iztikt bez zvaniem, - sacīja Alise. - Domas caur durvīm arī izstarojas.

Viņa devās pie tuvākajām durvīm.

- Neviena nav mājās, - viņa teica, paklausījusies.

- Klausies, Aliska, - Fima bija sašutis, - varbūt tas tavs aparāts vairs domas neuztver? Varbūt Naumovs to salauzis?

Alise gribēja atcirst, bet Koļa Sulima, kas stāvēja pie otrām durvīm, klusi teica:

- Puikas, es dzirdu, ka tur kāds runājas.

Alise nekavējoties pieskrēja pie šīm durvīm.

- Nu kas dzirdams?

- Nejaucies, Fima. Tur tiešām ir cilvēki.

- Kādi? Pirāti?

- Nē. Tur vīrs un sieva. Viņi jau veci. Sastrīdējušies un no rīta nevar vienoties, kam jāiet pēc piena. Tā arī sēž bez piena. Un viņu kaķis arī sēž bez piena.

- Nabaga kaķis! - Katja teica.

- Koļas tur nav, - sacīja Alise.

- Skaidra lieta, - sacīja Fima. - Bet iedod man pārbaudīt.

Alise pasniedza Fimam austiņu. Tāpat uzmāksies. Viņš nolieca galvu, ieklausījās.

- Tehnika uz fantastikas robežas!.. Oi, es dzirdu pat kaķi!..

— Nu, gan pietiks, — Katja Mihailova stingri pateica. Arī viņa gribēja paklausīties domas, bet lepnums neļāva lūgt. — Koroļov, lūk, tev sešpadsmit kapeikas. Skrien uz stūra veikalu un steidzami atnes šurp piena paciņu.

- Kāpēc? - Fima nesaprata.

- Nesaprati? Bet ka kaķis sēž izsalcis - tas tev vienalga?

- Bet ja nu kaut kas notiks bez manis?

- Nekas, ar mums ir Suļima. Un tādā gadījumā mēs kliegsim. Pagalmā pieci cilvēki gaida.

- Lūk viņiem arī iedošu! — nokliedza Fima, metoties lejā pa kāpnēm.

Alise jau ir pārgājusi pie nākamā dzīvokļa.

- Gribi paklausīties? - viņa jautāja Katjai Mihailovai.

- Paldies, ar prieku, - sacīja Katja. - Ja tikai to nesalauzīšu.

Alise pasniedza viņai austiņu.

Austiņā skanēja čaukstoņa. Alise pagrieza iestatīšanas ritenīti.

- Pacel roku, kad dzirdēsi, - viņa teica.

Katja pacēla roku.

Austiņā atskanēja attāla, bezķermeniska balss:

- Nu kāpēc viņš nezvana? Nu lai piezvana... Varbūt nepareizi pierakstīja telefonu? Nē, es pati rakstīju telefonu. Galu galā viņš solīja piezvanīt jau no rīta ... pirms lekcijām ...

- Manuprāt, kāda muļķīte iemīlējies,- sacīja Katja. - Pat neērti noklausīties.

- Mēs tak ne savam priekam, - sacīja Koļa Suļima.

- Gribi paklausīties? - Alise jautāja.

— Nē, paldies... Kaut kad citreiz.

- Viss, - sacīja Katja. - Viņš pazvanīja. Viņa jau dūdo skaļi. Ņem austiņu. Pirātu tur nav.

Viņi nokāpa par stāvu zemāk, kad parādījās lifts, un tajā Fima Koroļovs.

- Kur tad piens? - Katja jautāja.

— Sadovski aizsūtīju.

- Oi, gudrais!

- Viņš vienalga bez darba mokās. Jau izdomājis, kā aizceļot nākotnē bez laika mašīnas.

– Kā tad? - Alise jautāja.

– Ļoti vienkārši: izdot kalendāru divtūkstoš simtajam gadam.

– Un kas mainīsies? - Koļa Suļima nesaprata.

– Kā – kas mainīsies? Mēs dzīvosim divi tūkstoši simtajā gadā. Bet kā dzīvosim - tā ir mūsu darīšana.

- Ģeniāla ideja! - Katja teica. - Ejam lejā.

Nākamajā stāvā divi dzīvokļi bija tukši – bija skaidrs, ka visi ir darbā. Vienā no tiem gulēja suns un sapnī redzēja desmit kaķus, kas viņam atņēmuši kaulu. Domas nebija īpaši skaidras un bija juceklīgas, taču Fima, kas klausījās šajā sapnī, teica, ka kaķi ir svītraini un lieli, kā tīģeri. Lai gan maz ticams, ka viņš to uztvēris ar mielofonu un piedevām suņa murgā.

Trešajā dzīvoklī bija maza meitenīte, kuras mamma aizgājusi uz veikalu un ilgi neatgriezās. Meitenei bija skumji, un viņa iztēlojās visādas šausmas, un ar katru minūti viņai arvien vairāk šķita, ka māte nekad neatgriezīsies. Neviens pirāts tā nevarētu izlikties. Tiklīdz bērni grasījās iet uz leju par vēl vienu stāvu, kāpnēs bez elpas parādījās Sadovskis, viņa galvas mati mirguļoja tik sarkanā ugunī, ka varēja apdedzināties.

Viņš nesa paciņu ar pienu.

- Kurš te ir izsalcis? - viņš jautāja. – Citādi Fima iegrūda rokā naudu, pateica, ka steidzams uzdevums, un aizskrēja.

- Kā tu pats domā? - Fima jautāja.

- Es domāju, ka jūs atradāt Koļu pilnīgi izkropļotu. Un viņa pirmie vārdi bija: man pieniņu. Nē?

- Nē, mēs Koļu neatradām. - Katja paņēma no Sadovska paku un teica: - Nokāpiet, es tūlīt atgriezīšos.

Bet neviens lejā nekāpa. Visi klausījās, kas notiks. Bet Alise pat caur mielofonu.

Bija dzirdams, kā Katja nospiež zvanu. Augšstāvā atveras durvis.

- Atvainojiet, - sacīja Katja,  - Es te atnesu pienu jūsu kaķim. Viņs ir pavisam izsalcis.

- Paldies, - sacīja balss. - Citādi mēs nekādi nevaram vienoties.

Durvis aizcirtās.

Pat nebija dzirdami Katjas soļi. Acīmredzot viņa palika stāvam pie durvīm. Viņa domāja, ka cilvēki būs pārsteigti, varbūt pat atteiksies no piena ...

- Nāk atpakaļ, - sacīja Alise, kura bija dzirdējusi kaķa saimnieka domas.

- Kāpēc? - Fima jautāja.

- Tūlīt uzzināsiet, - sacīja Alise un nespēja atturēties nepasmaidījusi.

Atkal atskanēja durvju atvēršanas skaņa. Un tā pati balss teica:

- Labi, ka tu neaizskrēji, meitiņ. Ņem sešpadsmit kapeikas. Es biju tev parādā par pienu. Vēlreiz paldies. Tu rīt arī pienu atnesīsi?

Katja samulsusi nokāpa lejā, turot plaukstā sešpadsmit kapeikas.

- Un ko, tagad staigāt katru dienu? Citādi kaķis izsalcis.

- Nāksies, - sacīja Alise. Ziniet, ko šī vecmāmiņa tagad saka savam vīram? “Paldies Dievam, sākuši kaķiem pienu no dzīvokļa uz dzīvokli nest. Tagad mums Vaņa nebūs jāstrīdas.

- Un ko viņš atbild? - Sadovskis jautāja.

- Viņš saka: "Neuztraucies, gan atradīsim par ko strīdēties."

- Re cik labi, - sacīja Sadovskis. - Citādi viņiem dzīvot būs garlaicīgi.

Vēl palikuši trīs stāvi. Bērni tos izstaigāja cauri divdesmit minūšu laikā. Alise atļāva visiem paklausīties mielofonu, taču nekas aizdomīgs netika konstatēts. Aiz dzīvokļu durvīm dzīvoja visparastākie cilvēki - strīdējās, samierinājās, sarunājās... bet neviens neko nespīdzināja, nedraudēja. Arī pagrabā nebija neviena.

23. nodaļa Išutins pārdomā

Pagalmā gaidīja Mila Rutkeviča ar taukainu paku.

- Pusdienu pārtraukums, - sacīja Jūlija. - Neko neatradāt?

- Nekā, - sacīja Alise. – Viņi visi iegāja šajā kāpņu telpā, un neviens ārā neizgāja.

- Ejam uz to tur soliņu, - sacīja Katja. - Prāts ir labs, bet desmit ir labāki. Ēdīsim un kaut ko izdomāsim.

- Noteikti izdomāsim, - sacīja Fima Koroļovs. - Man jau ir dažas idejas.

- Es zinu, - sacīja Sadovskis. - Es jau esmu iemācījies lasīt domas bez mielofona. Koroļova galvā veidojas ideja par kosmosa lidojumiem gaisa balonos.

— Atšujies! - Fima norūca. - Ar tevi nemaz nav iespējams runāt nopietni!

- Bet es nedomāju ar tevi runāt nopietni, - sacīja Sadovskis. – Ja ar tevi sākt runāt nopietni, var pārplīst no smiekliem.

Mila izdalīja sviestmaizes un gurķu pusītes.

Tad visiem par pārsteigumu ieradās arī Larisa. Viņa gāja, plati žāvādamās un stiepa veselu grozu ar pārtiku.

- Es mirstu kā gulēt gribas! - viņa teica. - Es pat pa ceļam ejot aizmigu.

- Larisa, tu esi liels cilvēks, - sacīja Koļa Suļima.

– Tu domā nopietni? — Larisa jautāja. – Man ļoti patīkami.

Suļima viņai patika, jo bija nopietns, spēlēja šahu un valkāja brilles.

- Viņš tā nedomā, - sacīja Fima. - Bet, ja netici man, paņem mielofonu un paklausies viņa domas.

- Nekad mūžā neesmu noklausījies citu cilvēku domas. Un arī tagad nedarīšu.

- Kāpēc? - jautāja Jūlija, izsaiņojot grozu.

- Bet ja nu domās iesprūk kāds nepiedienīgs vārds?

- Kur tu dabūji tik daudz pārtikas? - Jūlija jautāja.

- Vecmāmiņa iedeva, - sacīja Larisa. - Es viņai visu paskaidroju.

- Ko tu viņai paskaidroji? - Katja Mihailova bija nobijusies.

- Es viņai neko lieku nepateicu, - Larisa atbildēja. - Tikai teicu, ka pie mums ieradusies meitene no nākotnes un ļoti izsalkusi.

- Un ko vecmāmiņa? - Katja jautāja.

- Bet vecmāmiņa noelsās un teica: "Oi, tik tālu ceļojusi - un nav ko paēst!" Tāpēc mēs kopā ar viņu iztukšojām visu ledusskapi.

Kamēr bērni ēda, Alise noklausījās divu sieviešu domās, kuras apstājās pagalma vidū un apsprieda kāda Ivana Petroviča slikto uzvedību, kurš naktī spēlē akordeonu un nevienam neļauj gulēt. Alise klausījās viņu domās, jo cerēja, ka viņas būs redzējušas pirātus vai Koļu.

Pēkšņi Alise piecēlās, paslēpa vadus somā, piegāja pie sievietēm, un bērni dzirdēja viņu sakām:

- Jūs pareizi uztraucaties par savu meitenīti. Viņa jau pusstundu raud rūgtas asaras, jo domā, ka jūs nekad neatgriezīsieties. Viņa raud, bet te jūs apspriežat kaut kāda Ivana Petroviča uzvedību!

To pateikusi, Alise atgriezās uz soliņa, bet sievietes pārsteigtas noskatījās viņai pakaļ. Tad viena no viņām teica:

– Es patiešām aizpļāpājos. - Un pazuda kāpņu telpā.

Otrā aizdomīgi noskatījās uz Alisi un teica:

- Cik slikti audzināta meitene!

- Par kādu meitenīti tu viņai stāstīji? - Jūlija jautāja.

- Viņas meitiņa sēž mājās viena pati un domā, ka mamma nekad neatgriezīsies. Bet mamma par viņu pavisam aizmirsusi. Bija jāatgādina.

- Nogaršo pīrāgu, - sacīja Larisa. - Mana vecmāmiņa man pieteica, lai es noteikti tevi uzcienāju. Viņa teica, ka tādus pie jums necepj, jo viņa paņems līdzi šo noslēpumu kapā.

- Lai iemāca tevi, - sacīja Jūlija.

- Mani neiemācīt, - Larisa nopūtās. - Es esmu pilnīgi nespējīga veikt saimnieciskos darbus.

Alise ēda pīrāgu un domāja, ko darīt tālāk. Laiks iet, jau gandrīz divpadsmit.

- Ko darīsim? - Jūlija uzminēja viņas domas bez mielofona.

- Skaidrs ko. - Fima ēda tortes gabalu, un uz viņa sarkanajiem vaigiem bija lielas rozā ūsas. - Tagad atpūtīsimies un turpināsim meklēt.

- Kur meklēt? - Alise teica. - Mēs visu kāpņu telpu izstaigājām.

- Iesim uz citām mājām, - sacīja Fima. - Ja tu nogursi, es tevi nomainīšu.

- Kāpēc iet uz citām mājām? - Alise bija pārsteigta. - Viņi no šejienes neaizgāja.

- Pagaidi, - sacīja Sadovskis. - Bet tu esi pārliecināta, ka viņiem nav neredzamības cepures?

— Nē, — Alise sacīja, — tas ir antizinātniski.

– Bet kāpēc tu esi tik pārliecināta, Alise, ka viņi neizgāja no kāpņu telpas? - Mila Rutkeviča jautāja. - Bet ja nu tas cilvēks melo?

Suļima piecēlās no soliņa un teica:

– Mums ir divas iespējas. Pirmā ir apstaigāt ar mielofonu visas mājas šajā pagalmā.

– Kā ar otro variantu? - Alise jautāja.

- Bet otrs variants ir atrast cilvēku, kurš pateica, ka nav redzējis pirātus, un noklausīties viņa domas.

- Ģeniāli! - Larisa teica. - Pat domas nebūs jālasa. Man vienkārši pietiek paskatīties cilvēkam acīs, un es uzreiz redzu, vai viņš melo vai runā patiesību.

- Tomēr ar mielofonu būs drošāk, - sacīja Suļima. - Atceries, Alise, kur viņš pazuda?

– Neievēroju. Droši vien šeit. – Un Alise norādīja uz nelielas dzeltenas trīsstāvu mājas durvīm.

Un gadās tāda sakritība: šajā brīdī atvērās durvis, un tajās parādījās apaļīgs, gluds vīrietis zamšādas jakā, zamšādas biksēs un zamšādas kurpēs.

- Tas ir viņš, - Alise čukstēja, rakņādamās pa somu, lai atrastu austiņas.

Ieraudzījis Alisi, cilvēks neviļus paspēra soli atpakaļ. Viņš nobijās.

Cilvēks droši vien veselu minūti nostāvēja durvīs, izliekoties, ka atceras, vai nav atstājis mājās atslēgas. Bet atslēgas bija kabatā. Tad viņš izņēma no kabatas maku un ieskatījās tajā.

Alise uztvēra viņa domas:

- "Kāpēc šī sasodītā meitene atkal ir šeit? Un vēl atvedusi citus. Nenoticēja, vai? Tiešām viņiem ir aizdomas? Bet ko es varēju darīt! Es nevēlos nekur iesaistīties. Tā ir viņu darīšana – droši vien viņi visi labie, noziedznieki tādi... Mēģināšu izlauzties cauri. Galvenais, lai neviens nepadomā, ka es no kaut kā baidos ... "

Un Pjotrs Išutins, zamšādas cilvēks, apņēmīgi devās pāri pagalmam pie vārtiem.

- Viņš kaut ko zina, - Alise ātri sacīja. - Bet slēpj.

- Es ar viņu parunāšu, - sacīja Fima, pielecot no soliņa.

- Man izdosies labāk, - sacīja Sadovskis. - garantēju. Bet tu ēd savu torti.

Sadovskis dažos soļos panāca Pjotru Išutinu, nostājās viņam ceļā un skaļi jautāja, lai visi bērni dzirdētu:

- Sakiet lūdzu, vai jūs būtu Napoleons Bonaparts?

- Ko? - jautāja Pjotrs Išutins. - Kas te notiek? Kāds vēl Napoleons?

Bet viņam galvā šaudījās domas, kuras ļoti labi dzirdēja Alise:

“Droši vien dod mājienu. Tas arī bija ģērbies kā Napoleons. Tikai neizdot sevi ... Esmu iekļuvis starp divām ugunīm! Un nebūs žēlastības ne no šiem, ne no tiem ... Uz miliciju, vai, bēgt ... Bet ko es teikšu milicijā?

- Ja jūs esat Napoleons, - sacīja Sadovskis, kurš bija lielākais meistars ar nopietnu iskatu runāt muļķības, - tad jūs jebkurā brīdī var nošaut. Jūs laikam neziniet, ka jau ir atklāta medību sezona uz Napoleoniem? Un jūsu āda būs brīnišķīgs rotājums manai viesistabai. Atļausiet pataustīt? Bet kāpēc ragus aizmirsāt mājās?

Sadovskis pastiepa roku, lai pataustītu ziemeļbriežu zamšādu.

Išutins izbailēs atsprāga malā. Viņš aizmirsa, ka ir trīs reizes spēcīgāks par Sadovski. Viņam saskrējās domas:

- "Dod mājienu, ka dzīvs no šejienes ārā netikšu. Kliegt? Vislabāk droši vien kliegt – tagad ir diena, kāds ir mājās, mani izglābs. Bet arī pateikt nevar. Tas tur, droši vien, vēro mani pa tukšās mājas logu un, tiklīdz pateikšu, viņš mani tūlīt nošaus...

To dzirdot, Alise piecēlās no soliņa un devās uz vārtiem. Pa ceļam viņa teica Sadovskim.

- Laid viņu garām.

- Pareizi, tas ir huligānisms, - sacīja Išutins, steidzoties uz vārtiem.

Koļa viņam ceļu padeva, bet neatpalika, gāja trīs soļus aiz viņa un domīgi murmināja:

- Slepenība nekad nenoved ne pie kā laba. Mans vectēvs, kad viņš devās medīt Napoleonus, vienmēr ņēma līdzi petrolejas kannu. Viņš uzšļakstīja Napoleonam uz astes petroleju, un tas nekavējoties padevās. Bet kādu dienu viņš nolēma uzšļakstīt petroleju tīģerim...

Išutins gandrīz paskrēja zem vārtu arkas, bet šī nejaukā meitene atkal aizšķērsoja viņam ceļu un klusi, it kā noslēpumu sacīja:

- Tagad no loga jūs neredz. Un jūs varat pateikt visu patiesību.

- Kā tu zini? - Išutins drebelējās, un viņam ļodzījās kājas, tāpēc bija jāatspiežas ar muguru pret sienu.

- Viņi to zēnu noķēra? - Alise jautāja.

- Nezinu, neredzēju... - Išutins gandrīz kliedza.

Alise ar vienu ausi klausījās viņa kliedzienos, bet ar otru lasīja zamšādaiņa, kas nekad nekus neiejaucas, domas: “Protams, viņu noķēra. Nesa pilnīgi nejūtīgu ... "

Išutins atrada spēkus atgrūst Alisi un izskriet uz ielas. Viņš steidzās prom no šīs briesmīgās mājas un domāja:

- Nekad te neatgriezīšos! Šodien pat uz vilcienu - un jebkurā virzienā, kaut uz Magadanu ... "

Koļa Sadovskis apdzina Išutinu un atkal bloķēja viņam ceļu.

- Mēs neizrunājām līdz galam, - viņš teica. – Interesantākais vēl priekšā.

Išutinam nācās nobremzēt.

- Kurp viņi aiznesa bezsamaņā esošo zēnu? - Alise jautāja.

- "Ragana!" - domāja Išutins. - "Vēl ņirgājas! Visu zina bet ņirgājas. Pati zina, ka viņu aiznesa uz ar dēļiem aiznagloto māju pagalma vidū.

- Viss, - Alise teica Sadovskim. - Atlaid. Mums viņš vairs nav vajadzīgs. Viņi aiznesa Koļu uz koka māju pagalma vidū.

- Tu ko, domas lasi? — Išutins atviegloti jautāja. "Labi, ka atlaida. Varēja beigties daudz sliktāk."

- Kaunieties! - Alise teica. – Jūsu acu priekšā divi vīrieši nes puišeli, un jūs aiz bailēm mēģināt šo noziegumu slēpt.

— Es negribēju slēpt, bet man pavēlēja. Varbūt viņiem ir tiesības nēsāt zēnus?

- Jūs esat nelietis, - Koļa Sadovskis pilnīgi nopietni sacīja, - un neuzdrošinies iebilst. Un es vēl satikšos ar jums. Jums no manis nekur nepaslēpties.

Un tad Išutins pēkšņi aizskrēja pa ielu. Tikai viņa zamšādas jakas atloki noplivinājās, it kā no mugurpuses Išutinu dzenātu divas zosis. Alise dzirdēja viņa attālinātās apmulsušās domas:

- "Bet šitas tak atradīs... kāds mani vienalga atradīs... Kā tad tā – gribi neiejaukties, bet kāds noteikti tevi atradīs... Nē, nekad! Pašā pirmajā vilcienā un uz Magadanu, uz Sočiem, uz Ļvovu ... tur dabūšu darbu par pavāru ... un nekur neiejaukšos ... "

- Viņš ir bezcerīgs, - sacīja Alise. - viņu pāraudzināt neizdosies. Tādi cilvēki tikai jāārstē.

- Skriesim atpakaļ, - sacīja Sadovskis.

Viņi atgriezās atpakaļ zem arkas. Pēkšņi Alise sastinga.

— Stāvi, — viņa čukstēja Sadovskim.

Dēļi, ar kuriem bija aiznaglots logs mājas tālākajā galā, pašķīrās. Pa logu izlīda pieticīga, salīkusi večiņa baltā lakatiņā ar punktiņiem un ar tulpju pušķi rokās. Večiņa steidzās pie vārtiem. Bērni pie soliņa viņai nepievērsa nekādu uzmanību.

Večiņa iznāca no aiznaglotās mājas. Alise ātri grieza skaņošanu, tverdama vecenes domas. Un pareizi izdarījai, jo neviens cits, izņemot viņu pašu, šīs mierīgās vecmāmiņas domās nebūtu sapratis ne vārda: vecmāmiņa domāja kosmo-lingvā, kuru šodien pagaidām neviens cits nezina.

- Ātrāk - domāja vecene, - tomēr noķēra to mīksto gļēvuli. Viņš noteikti atzīsies visā, tiklīdz pazudīs no manām acīm. Ja gļēvulis kādu nodevis kaut reizi, viņš nodos arī citus. Nepieciešams viņu panākt un neitralizēt ... Bet kā Alise uzminēja, ka viņš melo? Lūk, viņa stāv pie vārtiem un skatās uz mani... Kas viņai rēgojas no auss? Vai tik ne mielofona austiņa? .. "

Alise saķēra Sadovski aiz piedurknes, un viņi izskrēja šķērsielā.

— Ātrāk! - Alise kliedza. - Uz kāpņu telpu!

Viņiem izdevās ieskriet kāpņu telpā brīdī, kad Kriss vecenes izskatā tik vecam cilvēkam neticami veikli izskrēja pa vārtiem. Caur kāpņu teplas stiklotajām durvīm viņi redzēja, kā vecene pacēla savus svārkus, no kuriem bija redzami Napoleona zābaki ar zeltainiem piešiem, un aizskrēja pa bulvāri. Alise dzirdēja pirāta domas:

- "Rokā esat, balodīši, tagad nekur neaizbrauksiet! Ja mēs neko neesam izdabūjuši no puišeļa, izdabūsim no Alises ... Tagad vai nekad ... "

- Man pakaļ! - Alisa uzkliedza Sadovskim. - Nestrīdies!

- Bet es jau sen vairs nestrīdos, - Koļa atbildēja, paklausīgi izskrienot aiz Alises pagalmā pa sētas durvīm.

Ieraudzījuši viņus, bērni saprata, ka noticis kaut kas ļoti svarīgs.

- Uzzinājāt? - Jūlija jautāja. - Kur viņš ir?

- Koļa un resnais pirāts atrodas tajā aiznaglotajā mājā, - sacīja Alise. - Otrs pirāts aizskrēja pa bulvāri. Viņš atgriezīsies pēc pāris minūtēm. Pa šīm pāris minūtēm mums jāatbrīvo Koļa. Logs otrā pusē ir slikti aiznaglots, un dēļus var atbīdīt. Tiklīdz ienāksim mājā, trokšņojiet, biedējiet viņu! Skaidrs?

Aiznaglotais divstāvu flīģelis zināja, ka ne šodien, tad rīt atnāks celtnieki, to nojauks, bet tā vietā izveidos puķu dobi, un skumji skatījās uz bērniem ar akliem, aiznaglotiem logiem.

Pirmā pa logu, kas atradās netālu virs zemes, uzmanīgi iekāpa Alise viņai sekoja Koļa Sulima, Sadovskis, Koroļovs, Juļka un Katja Mihailova. Pārējie palika uz ielas Milas Rutkevičas vadībā un aplenca māju, lai neviens no tās nevarētu aizbēgt.

Viņi nokļuva lielā tukšā istabā, kas bija izlīmēta ar jautrām zilām tapetēm, gan šur tur noplēstām no sienas. Uz sienām bija tumši plankumi — skapju, kumodu, piekārtu gleznu un fotogrāfiju pēdas. Durvis uz gaiteni bija vaļā. Alise uz pirkstgaliem ieskrēja pa tām, un uzreiz viņas ausī atskanēja Veseļčaka U satrauktās tālas domas: “Kur pazudis Kriss? Kāpēc viņš mani atstāja vienu? Apkārt tik daudz vietējo bērnu, ka viņi mūs izsekos. Vajadzētu paslēpties… Kāpēc tik kluss?

Domas nāca no kaut kurienes pa labi.

- Aiz manis! - Alise uzkliedza. - Uz priekšu!

Un visi sāka kliegt: daži - "Urā", daži - "turi viņu", daži - "Koļa, kur tu esi?"

Māja sadrebēja no trokšņa, jo sestā "B" klasē, ja vajag kliegt,  nepārspīlējot var teikt, atradīsies īsti čempioni šajā sporta veidā.

Desmit sekunžu laikā bērni aizskrēja līdz kāpnēm uz pagrabu, un te nācās apstāties, jo kā bumba viņiem pretī izlīda resnais pirāts saplēstā mētelī, negaidīta psihiskā uzbrukuma apstulbināts. Neko sev priekšā neredzēdams, viņš ar savām domām apdullināja jau tā apstulbušo Alisi: “Iekritu! Iekritu! Glābjas, kas var!”, metās prom pa gaiteni, ar galvu pa priekšu ielēca ar dēļiem aiznaglotajā logā. Larisa stāvēja pie loga, mierīgi ēda tortes gabalu un skaļi spriedelēja:

– Tomēr, kad bērni taisa šādu troksni un kliedz, viņus var saprast, bet es nosodu Jūliju un Katju Mihailovu.

Šajā brīdī dēļi, ar kuriem bija aizneglots pirmā stāva logs, pašķīda uz visām pusēm, un kaut kas ļoti liels, apaļš un smags izlidoja un atsitās pret zemi viņai pie kājām.

Larisa gandrīz aizrijās ar tortes gabaliņu, bet uzreiz saņēmās un sacīja pirātam, kurš gulēja uz vēdera pie viņas kājām:

- Redzat nu, pie kā noved šāda uzvedība.

Pirāts mēģināja piecelties. Viņš bija nokautā kā neveiksmīgs bokseris.

Boriss Meserers pieskrēja viņam klāt un sāka skaitīt kā tiesnesis ringā:

- Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši ... Auts!

24. nodaļa Paliec sveika supergerla!

Bērni steidzās lejā uz pagrabu, no kurienes tik ātri aizbēga pirāts.

Pagrabā bija pustumsa, un tikai vientuļš gaismas stars, kurā peldēja pirāta iztraucētās putekļu daļiņas, izgaismoja uz grīdas guļošā Koļa seju.

Alise noliecās pār viņu.

- Koļa, - viņa teica, - tu mani dzirdi?

Naumovam zem acs bija liels zilums, vaigs bija saskrāpēts. Viņš lēnām atvēra duļķainas acis.

- Pat neceriet, - viņš teica miegainā, apslāpētā balsī. - tik un tā neko neatradīsiet… mielofons ir paslēpts drošā vietā… drošā vietā…

- Koļa! - Jūlija Gribkova sacīja. — tu mūs nepazīsti? Tie esam mēs, no sestās "B"!

- Ā! .. - Koļa mēģināja pacelt galvu. - Puikas… jūs... šeit… es neko neteicu… Viņi kaut ko uz mani izšāva, un es aizmigu… Tad viņi mani sita un teica, ka es no šejienes ārā vairs neiziešu… bet es tāpat neko neteicu… Alise…

- Esmu šeit, Koļa, neuztraucies. Mēs atradām mielofonu...

Un tad Koļa pēkšņi satraucās ...

- Ātrāk...- viņš murmināja. - Es neko viņiem nestāstīšu, bēdz... viņi tevi noķers... Ātrāk..."

- Koleņka,- Fima rija asaras, - tu esi īsts varonis... tu...

- Es esmu muļķis, nevis varonis,- murmināja Koļa. - Alise, bēdz...

- Mēs ne no kā nebaidāmies, - sacīja Alise. -Mūsu ir daudz... Viņi mums neko nepadarīs...

Bet viņa kļūdījās.

Aiz muguras atskanēja balss:

- Labāk nekustieties! Šim zēnam bija taisnība, Alise. Tev vajadzēja nekavējoties bēgt, nevis nodarboties ar svešu cilvēku glābšanu. Nekad nerūpējies par citiem – noteikti zaudēsi. Dod šurp mielofonu, stulbene.

Pagraba durvīs stāvēja pirāts Kriss. Šoreiz viņš atkal bija Napoleona Bonaparta izskatā. Viņa rokā spīguļoja pistole.

- Dod tik šurp, - viņš māja Alisei ar pirkstu. - Neviens šeit nedzirdēs jūsu bļāvienus, nemierīgie bērni. Ar katru šāvienu varu iemidzināt trīs cilvēkus. Neesmu tik nežēlīgs, lai nogalinātu bērnus... Bet man vajag mielofonu. Nu! Cik ilgi man jāgaida?

- Pamēģini, paņem, - sacīja Alise.

Viņa redzēja, ka Koļa Suļima nav izmisumā, un uzmanīgi, lai Kriss nepamana, tuvojas no sāniem.

- Ņem, - Alise atkārtoja, ar acs kaktiņu vērodama, kā Koļa tuvojas Krisam.

- Nu! - Kriss paspēra soli uz priekšu.

Un šajā brīdī Koļa Suļima metās viņam virsū. Tiesa, ne pārāk veiksmīgi, jo viņš bija slikts sportists. Krisam izdevās izlikt elkoni. Koļa atsitās pret to, pistole noraustījās, un šāviens trāpīja griestos.

Šajā brīdī kaujā iesaistījās Jūlija Gribkova - viņa gan bija laba sportiste. Viņa palēcās un iekārās Napoleona piedurknē. Alise veica savu labāko lēcienu mūžā – viņa pacēlās kā putns, paspēja aizsniegt pacelto pistoli un, krītot, izgrieza pirātam roku tā, ka viņš izlaida ieroci no rokas.

Un tad visi pārējie sakrita uz Krisa, tā ka pirāts vienkārši pazuda zem savu ienaidnieku kaudzes.

- Oi! - Katja pēkšņi iekliedzās. - Viņš bēg!

Pagraba pustumsā visi redzēja, kā pirāts pārvērtās slidenā elastīgā bumbulī un ieripoja stūrī. Neviens, izņemot Alisi, nezināja, ka viņš ir pieņēmis ripuļu veidolu no planētas Vsika.

Bērni sastinga. Bet Alisei rokās bija ierocis.

— Nekusties, Kris no planētas Krokrisa! - viņa teica. - Citādi es šaušu.

Bumbulis ripoja prom uz izeju.

Alise pacēla ieroci un notēmēja.

- Viņu apturēja balss no durvīm:

- Nešauj, Alise. Viņš nekur nespruks.

Uz kāpnēm, kas veda pagrabā, stāvēja garš, slaids vīrietis zilā uzvalkā.

Alise nolaida roku. Vīrieša balsī bija tāda pārliecība, ka viņam nebija iespējams nepaklausīt.

— Kris, — viņš teica, — pieņem taču kādu saprātīgāku izskatu. Tu nekur no šejienes neaizbēgsi.

Un tajā pašā brīdī atkal parādījās Napoleons Bonaparts.

- Nikolaj Nikolajevič, - sacīja Koļa Naumovs, - pie visa esmu vainīgs tikai es...

- Jūs dežurējat laika stacijā? - Alise jautāja.

- Jā, - sacīja Nikolajs Nikolajevičs. - Un vainīgs tomēr esmu es pats. Tāpēc nemeklēsim tagad vainīgos.

- Nikolaj Nikolajevič, - teica Alise, - otrs pirāts aizbēga.

- Necik tālu neaizbēga, - sacīja Nikolajs Nikolajevičs. - Viņš guļ pagalma vidū dziļā nokautā. Un viņš pēc iespējas ātrāk jāaizvāc no turienes, citādi sāka pulcēties ziņkārīgie. Ejam, kosmosa maršrutu vētra, un nemēģini bēgt.

— Nekādā gadījumā, — Kriss steidzīgi atbildēja. - Es biju tikai akls ierocis nelieša Veseļčaka U rokās, viņš mani piespieda ...

Pie Koļas Naumova sapulcējās visi sestie "B", kas piedalījās operācijā "Kosmosa pirāti" – kā to nosauca Fima Koroļovs.

Nikolajs Nikolajevičs viņam iedeva zāles un lika līdz vakaram gulēt uz dīvāna, nelēkāt un neskraidelēt. Koļa gulēdams uz spilveniem, izskatījās lepns un vainīgs.

Nikolajs Nikolajevičs stāvēja istabas vidū.

- Es gribētu pateikt dažus vārdus, - viņš iesāka. Mēs nemeklēsim, kuram taisnība un kurš vainīgs notikušajā. Vainīgs esmu, pirmkārt, pats, jo nerūpējos par savu veselību un pēkšņi saslimu, atstājot iekārtu bez uzraudzības. Pie vainas ir arī Koļa, kuram neviens nav ļāvis bāzt degunu tur, kur nevajag. Vainīga ir arī Alise, kura lieliski zina, ka bez atļaujas laika mašīnu izmantot nedrīkst. Rezultātā mūsu laikmetā iefiltrējušies divi bīstami noziedznieki. Un labi, ka viņi nepaspēja sastrādāt baigas lietas ...

- Mēs viņiem tāpat nebūtu ļāvuši, - sacīja Fima Koroļovs, kurš bija dziļi pārliecināts, ka visus izglābis un uzveicis pirātus tieši viņš.

- Labi, pieņemsim, ka sestā klase "B" izlaboja daudzas kļūdas. Par ko mēs viņam pateicamies divdesmit pirmā gadsimta vārdā.

- Lūdzu, nav par ko pateikties, - par visiem atbildēja Koļa Sadovskis. - Varat paļauties uz mums arī turpmāk.

- Bet kā jūs mūs atradāt? - Mila Rutkeviča jautāja.

- Laika institūta automātiskie instrumenti reģistrēja vairākas laika pārejas, visas bez atļaujas. Tad izsauca mani. Mans pārejas punkts bez atbildēs. Atsūtīja institūta darbinieku. Viņš redz, ka manis nav. Diemžēl jaunais darbinieks, kura metās mani meklēt, bija apmulsis un aizmirsa vienkārši pajautāt kaimiņiem. Un, kamēr viņš mani atrada, bija zaudēts dārgais laiks. Tikmēr dators ar precizitāti līdz miligramam aprēķināja laika pārkāpēju svaru un gabarītus, un sākās izmeklēšana. Laika darbinieki sameklēja lieciniekus, aptaujāja daudz cilvēku un beidzot noskaidroja, kas izmantojis laika mašīnu. Mani steidzami izārstēja, pārstādīja jaunu sirdi, un es steidzos uz jūsu sesto "B". Atskrienu, bet klases nav - visi aizskrējuši ķert kosmosa pirātus. Tāpēc arī nokavēju.

- Un labi vien bija, ka nokavējāt, - sacīja Fima Koroļovs, - pretējā gadījumā pielikt punktu kosmosa pirātismam Maskavā nebūtu izdevies tieši mums.

- Nestrīdēsimies, - pasmaidīja Nikolajs Nikolajevičs. - Alise, tava kārta pēc piecām minūtēm. Tāpēc atvadies, tev jāiet...

Nikolajs Nikolajevičs izgāja ārā, visi pagriezās pret Alisi.

- Žēl, - sacīja Jūlija, - ka tu ej prom. Es vienmēr esmu gribējusi māsu, un tu tam ideāli esi piemērota.

- Man pašai negribas doties prom, - sacīja Alise. - Bet jādara. Es taču jau dzīvoju nākotnē. Divos laikmetos vienlaikus dzīvot nav iespējams.

Visi apklusa.

- Tu uz mani nedusmojies, Alise? - Koļa Naumovs jautāja.

- Nē, - sacīja Alise. - Pat priecājos, ka iepazinos ar tevi.

- Paklau, Alise, - sacīja Fima Koroļovs, - mums tā arī nebija laika pajautāt: vai par mums nākotnē kaut kas ir dzirdēts?

- To laikam nedrīkst stāstīt, - sacīja Mila Rutkeviča. – Tas būs likuma pārkāpums.

- Zini ko, Alise, - sacīja Juļka Gribkova, - tad tu kaut ko izdomā, bet mēs izliksimies, ka tev ticam.

- Labi, - sacīja Alise. - Tikai jūs man neticiet. Labi?

- Ne par ko neticēsim, - sacīja Larisa. - Apsolām. Bet tev ir mums jāglaimo.

- Tad klausieties. Boriss Meserers kļūs par slavenu mākslinieku. Viņš strādās Lielajā teātrī un veidos dekorācijas. Tikai viņš neizaugs garš un paliks maza auguma.

- Esmu tam gatavs, - sacīja Boriss. — Lai. Es uzlikšu kāpnes.

– Bet Koļa Sadovskis kļūs par slavenu rakstnieku, stāstnieku. Viņš rakstīs pārsteidzošas fantastiskas pasakas.

- Un tās neviens nedrukās, - sacīja Fima Koroļovs.

- Fima Koroļovs kļūs par inženieri. Viņš kļūtu par lielu inženieri, ja mazāk lielītos. Larisa būs slavena kinoaktrise. Viņas portreti karāsies visos kinoteātros.

- Es taču teicu, ka neticēšu, - sacīja Larisa, no prieka piesarkusi un ar acs kaktiņu šķielēdama spogulī.

- Koļa Naumovs kļūs par celtnieku.

- Paldies, - Koļa sacīja. - Es pat zinu, kādu.

– Jūlija būs bērnu ārste. Cilvēki no visas pasaules nāk pie viņas ārstēties. Katja Mihailova uzvarēs Vimbldonas turnīrā Anglijā. Mila Rutkeviča kļūs par skolotāju un skolas direktori. Un būs ļoti stingra...

- Dīvaini, - Koļa Sulima pārtrauca Alisi. - Ikviens, tavuprāt, kļūs slavens un izcils. Bet kuriem vajadzētu būt parastiem.

- Bet tā taču tikai pasaka, Koļa, kā tu nesaproti! — Larisa iesaucās. – Es varu kļūt arī par ne pārāk lielisku aktrisi.

- Nē, jūs kļūdāties, - sacīja Alise, - es zinu labāk. Es taču esmu no nākotnes. Nākotnē parastu cilvēku vispār nebūs. Uz Zemes dzīvos pieci miljardi izcilu, slavenu, apdāvinātu cilvēku. Un starp viņiem - te Alise viltīgi pasmaidīja - būs tikai viens parasts cilvēks - Koļa Suļima. Pie viņa īpaši brauks ekskursijās no citām valstīm. Viņš būs visizcilākais pasaules čempions šahā cilvēces vēsturē un parastas laika mašīnas izgudrotājs. Tagad esi apmierināts?

- Protams, - sacīja Koļa Suļima.

Ienāca Nikolajs Nikolajevičs.

Alise, tu atvadījies? Ir laiks.

- Oi! - teica Juļka Gribkova, un viņas acīs parādījās lielas asaras. Ko es teikšu mammai un vecmāmiņai?

— Neuztraucies, — Nikolajs Nikolajevičs sacīja. – Es pats šodien aiziešu pie tevis kā Alises tēvs. Viņas man noticēs...

Jūlija noskūpstīja Alisi. Un Alise paspēja iečukstēt viņai ausī:

- Ar tevi mēs drīz tiksimies atkal.

-Starp citu, bērni, - sacīja Nikolajs Nikolajevičs, - es saprotu, ka jums nav vērts ko lūgt, jūs paši visu saprotat, bet tomēr es jums atgādinu: tiklīdz jūs atstāsiet šo istabu, jūs mani aizmirsīsiet. Jūs mani nekad neesat redzējuši. Kosmosa pirātus arī neredzējāt, bet Alise bija atbraukusi no citas pilsētas un aizbrauca mājās. Daudz kas ir atkarīgs no tā, cik labi jūs glabāsiet mūsu noslēpumu. Tā nav rotaļlieta. Tas ir Laiks.

- Sarunājuši, - sacīja Katja Mihailova.

Alise pēdējo reizi paskatījās uz visiem, klusi pateica: "Palieciet sveiki," un izgāja no istabas.

Uz visiem laikiem.

Un kas ir pārsteidzoši: sestajā "B" klasē mācās dažādi bērni. Dažiem, piemēram, Fimam Koroļovam vai Larisai, vispār nevar uzticēt nekādus noslēpumus - rīt tie būs zināmi visiem. Bet neviens no viņiem nekad nevienam nav stāstījis par piedzīvojumiem un neticamajiem notikumiem, kas notika šajās aprīļa dienās.

Content

Buličevs Kirs Viešņa no nākotnes

I daļa Viesis no pagātnes

1. nodaļa Bet ja nu aiz durvīm anakonda?

2. nodaļa Tā nav Indija

3. nodaļa Vectēvs-vienaudzis

4. nodaļa. Zilais zirgs un citi lingvisti

5. nodaļa Tev patīk mangomelone?

6. nodaļa Kā izaudzēt māju

7. nodaļa Autobuss nekur nebrauc

8. nodaļa Saldējuma čempions

9. nodaļa Aizlipot uz kosmodromu

10. nodaļa Pasažieris uz jebkuru planētu

11. nodaļa "Zaķi" vāzē

12. nodaļa Pirātu neveiksmes

13. nodaļa Kosmozoo apmeklētājs

14. nodaļa Sargā mielofonu

15. nodaļa Skriešus uz laika mašīnu

Otrā daļa TRĪS K

1. nodaļa Viņa neatceras

2. nodaļa Mums klasē ir trīs Koļas

3. nodaļa Esmu tavs papucis

4. nodaļa Kā viss bija

5. nodaļa Doktora Alika kurpes

6. nodaļa Bēgšana

7. nodaļa Tūristi un citi glābēji

8. nodaļa Mācīsimies kopā

9. nodaļa Nekad viņu neesmu redzējis

10. nodaļa Rezerves spēlētāja

11. nodaļa Tas ir bandīts no nākotnes!

12. nodaļa Stāsts un lietiskie pierādījumi

13. nodaļa Napoleons pēc pasūtījuma

14. nodaļa Dīvainā meitene

15. nodaļa Pajautā Sadovskim

16. nodaļa Supergerla!

17. nodaļa Pāri žogam un atpakaļ

18. nodaļa Bīstamā bēgle

19. nodaļa Divas Allas

20. nodaļa Išutins neiejaucas

21. nodaļa Militārā apspriede

22. nodaļa Meklējumi

23. nodaļa Išutins pārdomā

24. nodaļa Paliec sveika supergerla!