Kazancevs Aleksandrs

Faeti

Aleksandrs Kazancevs

Faeti

https://disk.yandex.ru/i/uf9GNCPU-itwpw.

.

Bet ja nu?

Manā garajā mūžā bijušas tikšanās, kuras nevaru aizmirst. Tāda bija tikšanās ar izcilo dāņu zinātnieku Nilsu Boru, ar to, kurš izstrādāja pirmo planetāro modeli atomam ar kodolu-sauli un elektronu planētām ap to, ar to, kurš radīja kvantu mehāniku, apgrieza mūsdienu zinātni kājām gaisā, atklāja jaunu pasaules zināšanu laikmetu. Šie lielākie atklājumi tika veikti 20. gadsimta pirmajās desmitgadēs, un pēc tam Kopenhāgena kļuva par "fizikas meku", kur daudzi zinātnieki no dažādām valstīm centās konsultēties ar Nilu Boru par saviem atklājumiem un meklējumiem.

Kad Eiropas tautām uzbruka fašisms, lai samīdītu viņu kultūru, pazemotu zinātni, iznīcinātu sapni par gudru nākotnes cilvēci, Dānija kļuva par vienu no pirmajām valstīm, ko tas iekaroja. Un fašistu ģenerāļi nekavējoties sāka medīt Boru - viņiem bija vajadzīgs izveidot superjaudīgu ieroci, kas palīdzētu Hitleram nostādīt visas planētas tautas uz ceļiem.

Lielais fiziķis izdarīja vienīgo, kā viņam teica sirdsapziņa: neskatoties uz gadu nastu, viņš kopā ar ģimeni pameta dzimteni.

Turpmākajos gados kad Nilsam Boram bija jāpiedalās atombumbas konstruēšanā - tad bija bailes, ka tāda vispirms parādīsies fašistu nometnē …

Jau pēc tikšanās ar Nilsu Boru es apmeklēju Hirosimu un Nagasaki, kur bija izaugušas nolādētās atomsēnes, un redzēju šī briesmīgā amerikāņu militāristu nozieguma sekas. Esmu runājis ar cilvēkiem, kuri baidās par jaundzimušo bērnu likteni, jo pat pēc divdesmit gadiem viņus vai nu nogalina, vai izkropļo starojuma spēks. Slimnīcā redzēju šausmīgas izmisuma, kroplīguma, bezcerības ainas cilvēkiem, kas bija vainīgi tikai pie tā, ka nejauši nokļuva bīstamā attālumā no sprādziena epicentra.

Šis kara noziegums bija bezjēdzīgi nežēlīgs un nevajadzīgs, jo īpaši tāpēc, ka Padomju armija, kas jau bija sakāvusi nacistisko Vāciju, sita Kvantunas armiju un līdz Japānas kapitulācijai bija atlikušas tikai dažas nedēļas. Taču amerikāņu imperiālisms nolēma uz simtiem tūkstošu nevainīgu bērnu, sieviešu un vecu cilvēku dzīvību rēķina parādīt, ka ir planētas saimnieki ir ASV politiķi, kam pieder tik šausmīgs ierocis.

Un tad sākās bruņošanās sacensības. Tas izraisīja miljoniem pasaules miera aizstāvju protestus – protestus pret kodolieroču tālāku uzlabošanu un uzkrāšanu un to izmēģināšanu.

Sarunā ar Nilsu Boru, kuru Maskavas Centrālajā Rakstnieku namā pavadīja zinātniskās fantastikas rakstnieki, rakstnieki-zinātnieki, A.P.Kazancevs uzdeva jautājumu:

- Tagad parādījusies ūdeņraža bumba… Sakiet, ja tāda tiks uzspridzināta okeāna dzīlēs un ūdeņradis acumirklī pārvērtīsies hēlijā, ir iespējama visa okeānu ūdens molekulu sastāvā ietilpstošā ūdeņraža eksplozija?

Jautājums bija negaidīts, bet atmiņā palikusi Nilsa Bora atbilde. Viņš paskatījās uz sarunu biedru ar lēnu un uzmanīgu skatienu un teica:

- Nu ko… Ja okeāna dzīlēs eksplodēs superjaudīga kodolierīce, tāda katastrofa pilnīgi iespējama… - Un pēc pauzes piebilda: - Lai gan ir zinātnieki, kuri to noliedz. Bet lai kā arī būtu, kodolieroči jāaizliedz.

Izrādās, ka šis jautājums Nilsam Boram tika uzdots ne tāpat vien. Starp Marsa un Jupitera orbītām atrodas asteroīdu josla - bezveidīgi, iespējams, kādreiz eksistējošas planētas fragmenti. Pazīstamais zinātniskās fantastikas rakstnieks A.P.Kazancevs meklēja apstiprinājumu savai tobrīd izvirzītajai hipotēzei, ka šie fragmenti ir kādas mums nezināmas planētas traģiska sprādziena rezultāts.

Ideja par jaunu darbu rakstniekā dzimst, kad viņu pārņem kāda uzmācīga doma. Un tā A.P.Kazancevs ķērās pie romāna par planētas, kuru viņš nosauca par Faenu, bojā eju, kur notika kaut kas līdzīgs tam, par ko bija runājis ar Nilsu Boru. Un, lai cik pasakaini izskatītos Faenu iznīcinājušie kodolkari, lai cik fantāzijas būtu romānā, šī rakstnieka iezīmētā traģiskā kosmosa vēstures epizode ir tieši saistīta ar notiekošo uz mūsu Zemes.

Imperiālisti, kodolbumbu ražotāji, savā bruņošanās sacensībā cenšas spēlēties ar visas mūsu planētas likteni. Nemaz nerunājot par to, ka virs tās visu diennakti kursē lidmašīnas ar kodolgalviņām un (par kaunu augstprātīgajam Pentagonam!) Ik pa laikam pazaudē savas bumbas, te pie Spānijas krastiem, te pie Grenlandes, vai maz kur vēl - fakts, ka simtiem miljardu dolāru iztērēti šo elles ieroču uzlabošanai, satrauc visus saprātīgos cilvēkus uz zemeslodes.

Bet ja nu? .. Kas zina, kādu vēl nāvi planētai, nāves tirgotāju labā, trakie politiķi izdomās pēc vājprātīgo Pentagona militāristu pavēles? Velnišķīgais naids pret Krieviju, pret tās sabiedrotajiem, neapstāsies ne pie kā, nemaz nerunājot par nespējamību izvairīties no konfliktiem pašā Rietumu valstu nometnē.

Lai aizsargātu pasauli, lai saglabātu mūsu planētu, nepieciešams katru stundu, visur, ar visiem līdzekļiem cilvēkiem atgādināt, kas viņus var sagaidīt. Tāpēc atzinīgi vērtēju A.P.Kazanceva romāna "Faeti" ("Faenas bojā eja") parādīšanos kā vienu no līdzekļiem, kas var piesaistīt vispasaules miermīlīgajam spēkam jaunas vienības pasaules aizsardzībai no kodolkara.

Leonīds SOBOĻEVS

PIRMĀ DAĻA FAENAS BOJĀ EJA

.

Vai rimsieties? Jūs necilvēki, zvēri,

Jūs dumpinieki, miera naidnieki,

Kas ieroci mērc līdzcilvēku asinīs, —

Kas sava naida kvēli postošo

Grib apdzēst savu dzīslu sārtā strūklā, —

Pie moku sola jūs, ja nemetīsiet

Prom ieročus no asiņainām rokām

V. Šekspīrs. Romeo un Džuljeta.

Pirmā nodaļa. KVĒLE

Atnācēju Zemes pavadoņa "Melnais princis" ieraksta tulkojums no faetu valodas, kuri dzīvoja uz Faenas pirms vairākiem miljoniem gadiem. Daudzu vārdu skanējums apzināti tuvināts Zemes valodām.

1. VILNIS

Tas būs stāsts par tālu laiku, pirms miljons varbūt pat daudz vairāk gadiem, par citu, ziedošu, bet pārapdzīvotu planētu. Tās vārds bija Faena.

Šīs planētas senā Varnionas kontinenta diktatora vienīgā meita nesa mātes vārdu Jasena. Viņas tēvs Jars Jupi bija gaidījis dēlu, taču sagaidīja un iemīlēja meitu. Un visu laiku baidījās, ka viņa izaugs, apprecēsies un atstās viņu. Un, kad pēc paražas pieaugušajai meitai bija jādod vārds, viņš neizdomāja neko labāku, kā nosaukt viņu par Madu, kas nozīmēja "Iemīlējusies". Uzvārdi Faenā tika doti pēc planētu vai zvaigžņu nosaukumiem. Piemēram, Mars vai Jupis, Alts vai Sairuss.

Mada Jupi bija līdzīga mātei: viņu uzskatīja par skaistuli. Viņas seja mulsināja māksliniekus, dzīva, vienmēr mainīga, te jautra, te skaidra, te domīga. Kā to uzgleznot? Viņa iemiesoja labāko garsejaino īpašības, taču viņas sejas ovāls bija mēreni pagarināts un mīksts, deguns taisns, bet lūpas stingri sakniebtas.

Šo zilacaino faetesi (tā sauca faetu draudzenes) Lielajā Krastā satika Varnionas viesis Ava Mars. Meitene iznāca no ūdens, izvēlējusies brīdi, kad paisuma vilnis atsitās pret krastu un šalcošām putām plūda atpakaļ.

Ava nožēloja, ka nav tēlnieks. Viss, ko viņš bija dzirdējis par Madu no sava kuprainā sekretāra Strupā Merka, bija bāls, salīdzinājumā ar to, ko tagad redzēja pats.

Pavecāka pilnīga faetese no apaļgalvēm ieskrēja ūdenī un ietina izejošo meiteni mīkstā, pūkainā palagā.

Mada nepievērsa Avam nekādu uzmanību, lai gan bija daudz par viņu dzirdējusi no savas pavadones stāstiem. Darbīgā auke nolika uz smiltīm saliekamo krēslu, un Mada apsēdās uz tā, ietinusies palagā, kā senlaicīgā tērpā.

Strupais Merks pamanīja iespaidu, ko Mada atstāja uz Avu, un, izslējis kupri, pieliecās viņam klāt.

- Varbūt vajadzētu parādīt vietējiem iedzimtajiem? - Un ar daudznozīmīgu smaidu gudrajā bet nelaipnajā sejā viņš pasniedza Avam nelielu gludu dēli.

Sēdēdams smiltīs un apbrīnodams Madu, Ava izklaidīgi atbildēja:

- Pat nebiju domājis, ka esam to paņēmuši līdzi!

- Tā ir skaistā, lepnā Mada Jupi, - mudināja sekretārs.

Ava Mars piecēlās. Pateicoties savam iespaidīgajam augumam, garajam spēcīgajam kaklam un piemiegtajām acīm, šķita, ka viņš visiem skatās pāri galvām.

Paklausīdams, kā viņam šķita, savam impulsam, viņš paņēma no Strupā dēli un drosmīgi iegāja ar to ūdenī.

Madas pavadone, nenovēršot skatienu no Strupā, iečukstēja viņai ausī:

- Skaties, Mada! Svešinieks no Dandžabas, par kuru tev stāstīju, paņēmis līdzi kaut kādu dēli.

Neskatoties uz šeit uzceltajiem viļņlauzējiem, lai atvieglotu peldēšanu paisuma laikā, viļņi dunoši atsitās pret krastu. Bet aiz šķēršļa tie bija patiesi gigantiski, gluži kā atklātā okeānā, paceļoties viens aiz otra, putojošām grēdām.

- Kurp viņš peld? - Madas pavadone bija noraizējusies. Varbūt saukt glābējus?

- Viņš peld labāk, nekā tu domā, - Mada izklaidīgi atzīmēja.

- Kāpēc paņēmis to dēli? Izskatās biedējoši. - Bet tomēr skatījās nenovērsdamās.

Ava aizpeldēja līdz viļnlauzim un tika tam pāri. Tagad viņš jau bija piesaistījis daudzu peldētāju uzmanību.

- Kāpēc tu nolēmi, ka tas ir tas pats svešinieks? - Mada jautāja.

– Pēc viņa pavadoņa. Apaļgalvis, tāpat kā es, turklāt kuprains bet lepojas, it kā staigātu pa Dandžabas pludmali. Kauns par mūsējiem. Vai tiešām šim lepnajam neviens neparādīs, kā vajag peldēt!

- Nē, es arī to negribu, - sacīja Mada, vērodama, kā milzīgie viļņi svaida ārzemju viesi pa virsotnēm.

Un pēkšņi visi atpūtnieki pludmalē sarosījās.

Nezināmais peldētājs, izvēlējies brīdi, kad viņu pacēla īpaši liels vilnis, piecēlās kājās un savicināja rokas, it kā gribētu uzlidot kā putns. Bet viņš neuzlidoja, bet vienkārši uz slidenā dēļa noturēja līdzsvaru. Tā nu viņš nostājies putojošajā virsotnē, biedējošā ātrumā lidoja uz krastu, ietērpies putās un šļakatās. Likās neticami noturēties kustīgā ūdens kalna virsotnē. Bet neprātis ne tikai noturējās, viņš, bezbēdīgi smejoties, sāka nolaisties lejup pa stāvo ūdens nogāzi, tad ļāva nākošajam vilnim atkal pacelt viņu atpakaļ uz grēdas.

Pārpildītā pludmale apbrīnoja aizjūras peldētāja pārdrošo prasmi.

- Man tomēr jāredz, kā tas tiek darīts, - Mada apņēmīgi sacīja, nometot savu "senlaicīgo halātu" un padodot to satrauktajai ceļabiedrei.

- Tu ko mīļā! - tā sāka protestēt, aizmirsusi savu neseno padomu. – Viņš tevi ar savu dēli nositīs. Un vai būs piedienīgi paša Jara Jupi meitai peldēt viņam līdzās?

Mada ieskrēja ūdenī, ienira bangojošajā vilnī. Starp putojošām viļņu korēm pazibēja no elastīga materiāla izgatavotā tumšā cepurīte, kura pasargāja biezos matus no ūdens.

Mada piepeldēja pie viļņlauža un uzkāpa uz tā. No šejienes viņa redzēja, ka aizjūras peldētājs ar dēli atgriežas okeānā, lai atkal sāktu sacīkstes pa putojošām grēdām. Meitene viņam pamāja ar roku, lai gan viņš to nevarēja redzēt.

Maz ticams, ka Lielajā krastā būtu bijis kāds cits tikpat prasmīgs peldētājs kā Mada. Okeāna viļņi pacēla viņu uz grēdām un mēģināja mest atpakaļ pret viļņlauzi. Bet viņa, ja ko vēlējās, nebija radusi atkāpties. Viņa nolēma noteikti nostāties uz šīs burvju dēlīša, un pasaulē nebija spēka, kas varētu viņu apturēt.

Ārzemnieks attālinājās no krasta un neatskatījās.

Mada tikai uz mirkli bija ieraudzījusi ūdenī ieejošo svešinieku ar dēli. Bet tagad, sekojot viņam jūrā, skaidri iztēlojās viņa atlētisko figūru peldbiksēs, zem ādas viļņojošiem spēcīgiem muskuļiem, puicisko pakausi un cirtaino galvu.

Un pēkšņi Mada viņu ieraudzīja atkal. Viņš stāvēja uz putojošās kores. Šķita, ka ūdens zem viņa vārās, un ar neapdomīgu uzdrīkstēšanos viņš slīdēja lejup pa ūdeņaino nogāzi uz Madas pusi.

Pēdējā brīdī, viņu pamanījis, Ava palēcās, bet Mada ienira, palaižot dēli garām.

Viņai šķita, ka viņai virsū sabruka vilnis, taču tas, kas viņai nedaudz pieskārās, bija dēlis.

Mada iznira un paskatījās apkārt. Svešinieks, palecoties no ūdens, sastapa viņas skatienu. Viņš atviegloti iesmējās un uzreiz aizpeldēja viņai pretī, pa ceļam paķerot dēli.

- Turies! - viņš no tālienes kliedza.

Mada neko nesadzirdēja, bet atsmaidīja, saprotot, ka viņš steidzas palīgā. Bet, kad piepeldēja, sacīja:

- Es gribu nostāties uz šī te,- un norādīja uz dēli.

- Ava Mars ar prieku palīdzēs …

— Mada Jupi.

- Tu uzzināsi, kas ir prieks, spēks, laime!

Krastā stāvošie vēroja, kas notiek aiz viļņlauzējiem. Un pludmali pāršalca nopūta, kad visi ieraudzīja, ka viļņa virsotnē parādās uzreiz divas figūras pilnā augumā, turēdamies viens pie otra un, acīmredzot, katrs ar vienu kāju stāvot uz dēļa. Tas likās kā brīnums. Visu priekšā apskāvušies un nekrītot, viņi lidoja virs putu grēdas uz krastu.

Mada nekad nebija izjutusi tādu prieku.

Un tomēr, kad Mada un Ava, tikuši garām viļņlauzim, ar dēli atgriezās pārpildītajā pludmalē, Mada jutās neomulīgi. Ja kāds viņai vakar būtu teicis, ka viņa ir spējīga uz tādu neapdomību, viņa būtu pasmējusies.

Ava vienā rokā turēja dēli, bet ar otru bija gatavs palīdzēt Madai, ja viņu nogāzīs paisuma vilnis. Taču Mada viņu apsteidza un, smiedamās, iznirusi cauri aizplūstošajam vilnim, pirmā izskrēja krastā. Viņa it kā parādīja, ka viņai, diktatora meitai, ir atļauts viss!

Satrauktā pavadone ietina viņu pūkainā halātā.

— Cik tas labi bija! Jtu tikai zinātu, māt Lua!

- Kā lai nezinātu, - viņa noburkšķēja. - Esmu tikko dzīva, gaidot tevi. Ja ar tevi kaut kas notiktu, es noteikti tiktu sodīta ar nāvi pēc Jara Jupi pavēles (lai viņš ir laimīgs, lielais!).

- Labi, ka tu esi dzīva un tagad varēsi man ar kaut ko palīdzēt.

Māte Lua bargi paskatījās uz savu audzēkni.

- Baidos pat minēt, mīļā.

Par savas audzēknes nodomiem Māte Lua uzminēja pareizi. Mada vienmēr bija sapņojusi par īstu faetu, drosmīgu, cēlu, tīrām domām. Jaunie faeti starp “augstākajiem”, kas lielījās ar savu kopš senatnes sastingušo civilizāciju, atbaidīja viņu ar savu rupjību, augstprātību un nicinājumu pret apaļgalvainajiem, kuru bērnus savulaik bija ārstējusi viņas māte. Svešajam, kā par viņu stāstīja aukle, bija sveši visi drūmie "augstāko" aizspriedumi, viņš bija Dandžabas zinātnieks, kurš nebaidījās lauzt tur esošo "nāves zinātni", nostāties pret visiem. Mada varēja tikai sapņot par tādu faetu, un papildus tam visam viņš izrādījās veikls, drosmīgs un izskatīgs.

Faetiem parasta bija savstarpēja pievilcība vienam pret otru “no pirmā acu uzmetiena”, par ko viņi ne vienmēr sev atzinās.

Jara Jupi meita attaisnoja tēva doto vārdu – viņa iemīlējusies putās tērptajā ciemiņā un, pēc mātes Luas vārdiem, bija zaudējusi prātu.

- Padomā, mīļā! Ja viņš  būtu garsejainais, vēl varētu saprast. Bet te taču sacīs – jauktenis. Nicinājums un naids! Apdomājies, mīļā! Es tev mācīju patiesību par visiem faetiem, bet taču ne jau tam! ..

- Nē, - Mada apņēmīgi atbildēja. – Būs tā, kā vēlos es. Tu aiziesi, aukle, pie viņa pavadoņa un pateiksi, kā mēs tiksimies ar Avu.

- Kur tu vari satikties ar tik uzkrītošu cilvēku! viņu sagrābs asinssardze. Nevēli viņam ļaunu.

- Būs tā, kā es pateicu. Neviens nedrīkst  mūs redzēt. Tāpēc satiksimies pils dārzā.

- Dārzā aiz sienas? - Lua bažīgi pārjautāja.

- Tu viņus ievedīsi tur pa 'asins durvīm".

Māte Lua sadruvējās. Bet Mada viņai vairs nepievērsa uzmanību, ar paceltu zodu aizgāja pa priekšu.

"Asins durvis"! Tā bija viena no uzticamākajām Midzeņa ierīcēm, kā sauca Diktatora pili. Jaru Jupi jau sen bija pārņēmusi vajāšanas mānija. Viņam šķita, ka visur tiek austas sazvērestības, lai viņu nogalinātu. Tāpēc daudzus ciklus viņš bez pārtraukuma dzīvoja Midzeņa teritorijā, nekad neparādījoties ārpus tā sienām. Viņš sazinājās ar padotajiem tikai ar videosakaru ekrānu palīdzību. Nevienam neuzticējās. Apsardzību svarīgākajās vietās veica automāti, palaižot garām tikai pazīstamus faetus ar reģistrētām smadzeņu biostrāvām.

"Asins durvis" varēja izmantot tikai diktatoram tuvākie faeti. Citas "atslēgas" šīm durvīm nebija, un neviens svešais faets tās atvērt nevarēja.

Un tagad Mātei Lua bija jāieved dārzā aiz Sienas svešinieku. Viņa zināja, ka audzēkne savus lēmumus nemainīs. Turklāt viņa Madu atrunāt nevēlējās.

Lieki piebilst, ka arī jaunais faets Ava iemīlēja skaisto Madu. Pēc dabas, pakļauts galējībām, viņš atkal un atkal pārdzīvoja mirkļus, kad apskāva brīnišķīgo faetesi, stāvot kopā ar viņu uz dēļa. Viņu kratīja drudzis, taču viņš nevarēja izdomāt, kā atkal redzēties ar savu izredzēto, kas izrādījās paša Jara Jupi meita.

Strupais Merks krekstēdams, it kā nestu smagu nastu, sekoja savam patronam. Viņš nemaz nebija pārsteigts, pamanījis, ka aukle atpalikusi no savas audzēknes un darbojas ar apavu aizšņorēšanu.

palaidis Avu iet pa priekšu, kuprainis uzkavējās pie apaļgalvainās, un viņa, neiztaisnojoties, tikko dzirdamā balsī teica:

- Kad dzirkstošais Jupi pacelsies debesīs, atved savu patronu uz Baigo Sienu, pie vecās kapelas drupām.

Strupais Merks pamāja ar galvu, pasmīnēja un panāca saimnieku.

- Panākumi ir zaudētāju skaudība. Satikšanās noteikta pie vecajām drupām, spožākās zvaigznes Jupi gaismā.

Ava ātri atskatījās.

— Smejies?

Manā profesijā smiekli neder. Strupais Merks priekš tā ir pārāk labs… palīgs.

***

Pēc diktatora iegribas Baigā Siena ap viņa Midzeni pāršķēla uz pusēm neliela tempļa drupas. Drupas maskēja jau tā nepamanāmās "asins durvis". Siena apakšējā daļā izkustējās, pakļaujoties smadzeņu biostrāvām, kas bija ierakstītas elektronisko automātu programmas atmiņā.

Māte Lua noraizējusies deva durvīm mentālu komandu, un tās atvērās.

Ava un Strupais Merks, kas stāvēja pussabrukušajā portikā, ātri izgāja cauri atvērtajai spraugai. Lua viņiem sekoja, un Siena aiz viņas muguras aizvērās. Tikai drupas sienas iekšpusē norādīja, kur meklēt pazudušās durvis.

Ava atskatījās. Viņš atradās biezā dārzā. Kā čūskas, kas sargā savu upuri nokarājās elastīgas liānas. Aiz apsūnojušajiem koku stumbriem slēpās tumsa, kas šķita bieza un viskoza. Nakts zvaigzne Lua, kuras vārdu nesa aukle, vēl nebija uzlēkusi, un koku galotnes apsudraboja tikai spožākā no planētām - Jupi. Zem kokiem bija tumšs kā bezzvaigžņu naktī. Jaunā faeta sirds stipri pustēja krūtīs. Bet Strupā Merka pulss bija mierīgs. Viņš bija panācis savu un iegājis Midzenī, "kur pat čūska nevar ielīst" …

2. DIVI KRASTI

Savu sekretāru Strupo Merku Ava Mars pirmo reizi satika tikai pusciklu pirms tikšanās ar Madu Lielajā Krastā.

Avas Mara tvaikmobilis tajā dienā apstājās  "kulturālās" Dandžabas kontinenta kalnu pārejā.

Avam aizrāvās elpa. Okeāns, kas pavērās no augšas, šķita paceļamies līdz pašām debesīm. Apvāršņa miglainā josla šķita kā augstu mākoņu līnija.

Apakšā atradās Delas pilsēta. Koncentriskos apļos stāvēja debesskrāpji. Tos savienoja gredzenveida un radiālas ielas-alejas, kurām abās pusēs zaļoja parki un mirdzēja ezeri. Pilsētas centra debesskrāpis sniedzās vai līdz pašiem mākoņiem, kas atgādināja milzīga "tirdzniecības riteņa" konusveida asi.

Ava atgriezās pie tvaikmobīļa un ar kāju nospieda pedāli, atverot augstspiediena katla vārstu. Tvaika piedziņa lēnām izkustināja automašīnu no vietas, paātrinot to līdz vajadzīgajam ātrumam.

Tvaikmobiļi nesen, bet ļoti ātri nomainīja novecojušās iekšdedzes dzinēju automašīnas. Savulaik tās briesmīgi saindēja pilsētu gaisu ar izplūdes gāzēm. To iznīcinātā degviela būtu varējusi kalpot kā ķīmiska izejviela apģērbam un citiem sadzīves priekšmetiem.

Ava Mars, lielā ātrumā braucot pa brīnišķīgo ceļu, šķērsoja ārējo apļveida aleju, gar kuras malām atradās Delas pilsētas māju koniskie torņi.

Tie šķita koniski tikai no attāluma. Patiesībā tie bija pakāpienveida. Tos apņēma spirālveida ceļš tvaikmobiļiem, kas, braucot pa to, sasniedza jebkuru stāvu.

Konusveida debesskrāpis bija it kā ietīts spirālveida ceļā ar visiem stāviem, ar ieejām garāžās pie katra dzīvokļa.

Šajā "dzīvajā spirālē" ietīto konisko torņu iekšpusē, atradās veikali ar koridoru izejām uz spirālveida ceļu, restorāni, kafejnīcas, kā arī teātri un koncertu vai izstāžu zāles. Un šīs daudzslāņu struktūras pašā centrā atradās darbnīcu un grāmatvedības kantoru ražošanas telpas.

Zem dzīvojamām telpām bija izvietotas garāžas, uz kurām veda pašgājējas kāpnes - eskalatori.

Kas attiecas uz vienkāršajiem faetiem, kas strādāja darbnīcās, tie, kam nebija tvaikmašīnu, gandrīz nekad nenokāpa lejā no saviem šaurajiem dzīvokļiem, nepazina citu pasauli kā tikai sava debesskrāpja spirālveida ceļu.

Ava apturēja tvaikmobili. Kad viņš iebrauca atvērās, un aiz viņa aizvērās garāžas durvis.

Mašīnai nebija nepieciešama nekāda apkope, tā vienmēr bija gatava darbam, vienmēr ar pareizo tvaika spiedienu katlā. Sildierīce, kas bija izgatavota no radioaktīvi sabrūkošas vielas, it kā bija mašīnas sastāvdaļa un "nolietojās" līdz ar to.

Ava Mars bija nomāktā noskaņojumā. Viņš ieradās pie viena no saviem draugiem. Bet tas pie sevis bija sasaucis slepenu tikšanos un Avu uz to nepaaicināja. Ava visu saprata un uzreiz aizgāja.

Atceļā viņš redzēja nožēlojamās laukos strādājošao faetu būdas. Viņam kļuva kauns pašam par sevi, ka viņam virs garāžas ir vairākas dzīvojamās istabas, kurās neviens viņu negaida.

Viņš nepazina šaurību, taču pazina vientulību un mātei varēja piezvanīt tikai caur videoekrāna savienojumu. Ak, mamma, mamma! Būdama pat lielā attālumā, viņa nekļūdīgi uzminēja, kas ir dēla sirdī, un vienmēr bija pirmā, kas parādījās ekrānā.

Ava nomākts uzbrauca uz augšup slīdošajām kāpnēm.

Kur ir dzīves jēga, ja priekšā ir strupceļš, no kura faetiem nav izejas? Neprāts to meklēt iznīcinošos karos. To saprot daudzi faeti…

Bet kāpēc viņam neuzticas draugi? Visi kopā viņi nevarētu klusēt! Vai gan viņš neatbalsta Taisnīguma mācības? Bet viņš nav vajadzīgs… Nav vajadzīgs nevienam…

Ava iegāja pirmajā no savām apaļajām istabām un sastinga izbrīnā. Viņam pretī piecēlās platplecains, drukns kuprainis ar piesardzīgu smaidu cietsirdīgajā sejā.

- Vieglumu un laimi! - teica svešinieks. - Es esmu Strupais Merks! Valdnieks Dobrs Mars man iedeva šī dzīvokļa atslēgu kā sava dēla sekretāram.

Ava rūgti pasmīkņāja.

– Tēvs uztraucas, ka dēlu nomoka garlaicība?

- Tēvs domāja par ko vairāk.

— Tas noņems rūgtumu?

— Vai tad būtu slikti apmeklēt seno Varnionas kontinentu? Kultūras mežonība un augstās tehnoloģijas barbaru rokās, kuri sevi dēvē par "augstākajiem"? Tas vien ir ko vērts!

- Kāds labums no šādiem sapņiem? Es strādāju ar Umu Satu. Man, matērijas sabrukšanas ekspertam, neļaus braukt uz ārzemēm. Mēs dzīvojam tukšuma, neticības, kvēles laikos…

- Kā sekretārs palīdzēšu it visā, pat ceļojumā pa barbaru kontinentu.

To pateicis, kuprainis pazuda blakus istabā. Drīz viņš atgriezās, nesot traukus ar dzērieniem un divus baloniņus saspiestiem reibinošiem dūmiem, ko "kulturālajiem" patika ieelpot atpūtas brīžos. Strupā Merka drēbes bija pārvilktas pār kupri, it kā būtu pašūtas citai figūrai.

Ava bija pārsteigts, cik ātri šeit iedzīvojās viņa jaunais paziņa. Novārtā atstātais dzīvoklis tika pārkārtots, mehānismi ieslēgti pirms saimnieka ierašanās ieveda tīrību.

Ievilcis dūmus, jaunais faets paskatījās uz Strupo Merku.

- Jā, es varētu doties uz Varnionu, - viņš domīgi sacīja, - kamēr ilgas vēl nav nogalinājušas vēlmi …

– Vēlmes ir jāpiepilda. Pretējā gadījumā nav vērts ko vēlēties. Aizjūras faetes ir ļoti skaistas.

- Kāda tam nozīme! Pat zināšanas ir bezspēcīgas izvest faetus no strupceļa. Bezdvēseles politizēšana, nedomājoša dogmu pielūgšana! Cietpauri nevēlas klausīties neko, kas viņiem nav pazīstams! .. - Ava, pārdzīvojot ideju neatzīšanu, tagad izkliedza aizvainojumu. - Lielais inerces likums! Inerce tiek pārvarēta, pieliekot enerģiju. Likums būtu jāinterpretē plašāk.

– Strupais Merks neapšaubāmi bija sagatavots kam vairāk, nekā tikai sekretāra pienākumiem.

— inerce sevī ir jāpārvar. - Un Strupais Merks izpūta sarežģītu dūmu mutuli.

Kuprainis ļoti pārsteidza Avu Maru. Bet viņam nācās būt pārsteigtam vēl vairāk.

Tagad Strupais pie Ava Mara ieradās katru dienu un nenogurstoši runāja par leģendāro senās civilizācijas kontinentu. Izrādās, viņš ļoti labi zināja Varnionas kontinentu, bija pazīstams ar tā vēsturi, mākslu, arhitektūru, acīmredzot, viņš tur pabijis ne reizi vien, lieliski runāja “barbaru” valodā, kā pats sauca Varnionas iemītniekus.

- Skaties un brīnies. Neziņas dziļums un zināšanu augstums, svešās tehnoloģijas un mežonīgas "augstāko" teorijas, kroplīgie apaļgalvju grausti un leģendārā Mada Jupi.

— Diktatora meita? - Ava negribīgi painteresējās.

- Viņu audzinājusi apaļgalvju aukle no "kulturālajiem". Viņa kļuva par veselības māsu, pretēji sava tēva "naida mācībai" ārstē bērnus. Tēvs viņu tik ļoti mīl, ka nespēj atteikt nekādas kaprīzes.

- Kā viņa izskatās? — Ava izklaidīgi pajautāja.

Strupais atdzīvojās:

- Garas skrējēja kājas, bet sievišķīgas. Ķermeņa līnijas paredzētas marmoram. Mīksta sirds un augstprātīgs lepnums. Viņas labvēlību iegūt grūti.

— Šķiet, Strupais Merks to meklējis?

Kuprainis ar rūgtu smaidu norādīja uz savu kupri.

— Strupajam Merkam dzīvē ir jānes ļoti smaga nasta.

Tagad viņš pilnībā atbrīvoja Avu Maru no mājas ikdienas darbiem, daudz runāja par Varnionu, bet Madu vairs nepieminēja.

Par iespējamu ceļojumu uz ārzemēm sāka sarunas pats Ava Mars.

Šķiet, ka Strupais Merks to tikai bija gaidījis:

- Jau ir rezervētas vietas uz kuģa.

***

Ava Mars stāvēja uz jūras kuģa klāja un skatījās tālumā. Tagad okeāns nepacēlās debesīs, kā skatoties no kalnu pārejas, bet tomēr bija tikpat neierobežots un tikpat pārsteidzošs.

Ums Sats saistībā šo okeānu savam māceklim bija uzticējis šausmīgu noslēpumu. Katrs noslēpums ir smags, bet šis, kas attiecās uz visu faetu likteni, īpaši nomāca Avu.

Strupais piesardzīgi iztaujāja Avu par sliktā garastāvokļa iemeslu, taču tas aizbildinājās ar apvainošanos uz zinātniekiem, kuri neatzina viņa idejas par iespējamo dzīvību uz citām planētām.

Kuprainis viltīgi pasmīnēja un jokoja par jauno faetu, apgalvodams, ka patiesais iemesls meklējams tajā apstāklī, ka viņš vēl nav iemīlējies.

***

Pie apvāršņa parādījās "barbaru kontinents". Šķita, ka no ūdens iznira asas bultas. Virs jūras pacēlās senā kontinenta dīvainās ēkas, kur mājas tika celtas nevis apaļas, bet taisnstūrveida (kāds stulbums!). Tās iesniedzās debesīs neticamā augstumā. Pamazām tās saplūda neregulāru asu leņķu stabu kaudzē, kas atgādināja kristālu druzu.

Pretī okeāna kuģim, gandrīz izlecot no ūdens atlidoja apsardzes laiva. Sākās pārbaužu process. Strupais Merks atrada savu saimnieku, lai būtu vienmēr blakus.

Uz klāja sakāpa garsejainie, līkiem deguniem. Visi bija vienveidīgās stūrainās formās ar aizmugurē savilktām apkaklēm un īsu tumšu apmetni, kas pārtapa taisnstūrveidīgā, ar tumšām strīpām uz krūtīm.

- Ei, tu kuprainais sprāgoņu ēdājs! Paej malā "Asinssardzes" priekšā! — uzkliedza pirmais no garsejaiņiem rīkles balsī, panākdams Strupo Merku. — Tev būs jālasās prom no šejienes atpakaļ uz savu smirdīgo salu.

Ava Mars, kurš bija īpaši mācījies Varnionas valodu, nosarka no sašutuma, bet, redzot Strupā brīdinošo šķībo skatienu, paklusēja.

Bet Strupais Merks, izliecis savu kupri lokā, pazemīgi nolieca galvu, runādams vietējā valodā viņam neraksturīgā manierē.

- Varbūt "Asinssardzes" virsniekam būs interesanti uzzināt, ka necilais apaļgalvis, kuru viņš skata sev priekšā, ir tikai kāda dižciltīga ceļotāja, gaiši domājošā Ava Mara, Dandžabas valdnieka dēla sekretārs.

Garsejainais, kurš atdarinot diktatoru Jaru Jupi nēsāja bārdu, nicinoši paskatījās uz Strupo.

Ava Mars pasniedza viņam savus žetonus.

- Valdnieka Dobra Mara izveicīgo dēlu var pazīt arī bez žetoniem, - senatnīgā runas manierē noņurdēja virsnieks. - Kas attiecas uz šo nicināmo apaļgalvaino invalīdu, tad viņu vajadzētu pieķēdēt pie saimnieka, lai kalpo viņam, kā tas ir pašas dabas nolemts. Un oficieris devās pie pārējiem pasažieriem.

Strupais Merks skrēja viņam pakaļ, pazemīgi lūdzot atdot žetonus. Virsnieks tos nometa uz klāja, un tie šķindēdami aizripoja, gandrīz pārkrītot pāri bortam. Strupais Merks noliecās, lai tos salasītu, pat nometās ceļos.

Oficieris skarbi iesmējās.

- Tādā ķirzakas pozā, no kuras neesi tālu ticis, sveicini arī “augstāko” valsti.

- Lai jums laimīgas dienas, - Strupais Merks pazemīgi atsaucās.

***

Okeāna kuģis iebrauca ostā, ko no visām pusēm ielenca milzīgas, absurdi taisnstūrainas mājas, starp kurām Ava Mars uzreiz pazina vairākus slavenus tempļus, uzceltus senatnē un tais laikos pacēlušos pāri visām ēkām. Tagad pilsēta bija augstāka, tos aizēnoja.

Tātad, lūk kāda ir šī maiguma pilsēta!

Daži no gigantiskajiem debesskrāpjiem savstarpēji saistījās ar dīvainiem daudzstāvīgiem ielu tiltiem, kas krustojās dažādos līmeņos.

Avam šķita, ka viņš skatās uz meža kaudzi, kuru viņa dzimtenē sakrāva mazi daudzkājaini kukainīši.

Šis Avas Mara iespaids par “augstāko” piejūras pilsētu vēl vairāk pastiprinājās, kad viņi kopā ar Strupo Merku nonāca krastā. viņus spieda, grūstīja steidzīgu faetu pūļi. Šeit bez tvaikmobiļiem bija redzamas arī novecojušās iekšdedzes motoru mašīnas. Neviendabīgu ekipāžu sajaukums, trokšņaini un saindējot gaisu, brāzās pusnosmakušā Ava acu priekšā, dārdēja pār viņa galvu pa dīvainiem tiltiem starp smagajiem mākslīgajiem māju akmeņiem.

Šaurā pacelšanas kastē Ava un Strupais, citu faetu iespiesti stūrī, devās uz viņiem atvēlēto mazo istabiņu visdārgākajā "Atbraucēju pilī".

Kamēr Strupais Merks izpakoja mantas, Ava stāvēja pie spraugai līdzīgā loga un skatījās uz svešo pasauli. Līdz šim viņš šeit nebija redzējis nekādu senatnes romantiku, pēc kuras tiecās no bērnības. Te viss grieza acīs, sākot ar rupjo "asinsargu" tērpiem un beidzot ar neērtajiem šaurās mazās istabiņas stūriem.

- Nevajadzētu mocīt acis ar tām barbaru ēkām, - sacīja Strupais Merks. - Rīt iesim uz Lielā Krasta pludmali.

Parādījās neliels, apaļgalvains kalps un jautāja, ko apmeklētāji vēlētos pusdienās: dārzeņu vai dzīvnieku barību ar asinīm, un vai viņi, tāpat kā visi ceļotāji, vēlētos apskatīt blīvi apdzīvotos pilsētas kvartālus, vēlētos pasūtīt kaut ko īpašu?

Strupais Merks uzskatīja par nepieciešamu izrādīt tradicionālo ziņkārību, un kopā ar Avu, nepaspējuši atpūsties, devās uz slavenajiem apaļgalvju kvartāliem.

Ava, pat pazīstot sava dzimtā kontinenta graustu rajonus, nevarēja iedomāties, ka faeti varētu dzīvot tādā netīrībā un šaurībā. Uz ielas brīvi uzelpot varēja tikai tad, kad tā pārgāja piekaramajā tiltā. Vietās, kur to iespieda mājas, starp tām ejot cauri tuneļiem, iela kļuva it kā par daļu no šīm mājām. Dzīvokļu iemītnieki turēja durvis vaļā. Faeti, nekautrējoties no garāmgājējiem, darīja savus mājas darbus, sēdēja pie galda ar bērniem, kuri bija paspējuši piedzimt pirms apaļgalvju bērnu aizlieguma, ēda vienkāršu, bet asi smaržojošu ēdienu un gulēja gultās. Faeteses izģērbās kā aiz biezām sienām, ķemmēja matus vai meklēja viena otras galvā parazītus. Izliecās pa atvērtajām durvīm un, skaļi klaigādamas sarunājās ar citu otrā vai trešā stāva dzīvokļu iemītniekiem. Šur tur, tieši virs garāmgājēju galvām, uz pāri ielai pārmestām virvēm žāvējās iedzīvotāju piesvīdušās drēbes, no kuriem lielākā daļa nezināja, vai rīt būs darbs, vai būs atkal jāsvīst.

Avam bija ļoti liela vēlēšanās aizspiest degunu, tāpēc viņš Strupā pavadībā aizbēga no šiem smirdīgajiem rajoniem, kas bija slaveni ar savu atklāto nabadzību. Taisnīguma spēks pastāvēja tikai simts trīs dienas, un nebija paspējis palīdzēt saviem iedzīvotājiem …

- Kur tad ir izeja? - Ava jautāja sev. - tiešām tajā briesmīgajā diktatora likumā, kas aizliedza šīm ģimenēm radīt pēcnācējus?

Un tikai tāpēc, lai to visu redzētu, viņš jau no bērnības tiecās uz šejieni, pāri okeānam?

Bet nākamajā dienā viņš ieraudzīja Lielo Krastu un Madu.

3. PAVĒLNIEKI

Diktatora Jara Jupi pils bija daļa no Mūžības tempļa, kurā pēc tam, kad faeti bija aizmirsuši reliģiju tikuši pārtraukti dievkalpojumi. Tagad Baigā Siena atdalīja templi no diktatora vajadzībām pārveidotā klostera ēkām. Uz augšu vērstā melnā akmens smaile izskatījās kā torpēda ar nukleāro lādiņu. Senie arhitekti pat nenojauta, ka paredzējuši nākotnes baigā ieroča aprises. Vēl mazāk viņi varēja iedomāties, ka zem Mūžības tempļa esošajos kazemātos atradīsies Centrālais vadības panelis aizsardzības automatikai nukleārā kara gadījumā. Automātiskās iekārtas varēja triekt nāvējošu sabrukšanas torpēdu baru uz Dandžabu jebkurā brīdī.

Virs šīs briesmīgās automatikas bijušajā tempļa svētnīcā ar milzu augstuma melnajām kolonnām, notika Kosmosa Miera sesija. Tās priekšsēdētājs Ums Sats no Dandžabas, kurš savulaik atklāja matērijas sabrukšanu, [1] nežēlīgi kļūdījās, publicējot šo atklājumu uzreiz abos kontinentos. Lielais apaļgalvis, kā viņu sauca, pirmais matērijas zinātājs uz planētas, nolēma, ka viņš ir tikpat liels zinātājs  arī politikā. Domājot, ka vienlaicīga superjaudīgu ieroču parādīšanās abos kontinentos radīs "baiļu līdzsvaru", viņš cerēja, ka karš kļūs neiespējams. Tomēr attiecību spriedze starp kontinentiem saasinājās vēl vairāk. Ums Sats nojauta tikai vienu no iemesliem - pārapdzīvotību un naidīgumu saspiestības dēļ. Lai gan strīds par peļņu bija daudz bīstamāks. Pārapdzīvotība visu naidīgumu padarīja tikai vēl akūtāku. Saimnieki abos kontinentos, ar varu apspiežot strādnieku neapmierinātību, viens otram draudēja ar spēku pat pāri okeānam. Viņiem šķita, ka uz sāncenšu rēķina viņi varēs ne tikai palielināt peļņu, bet arī ar nelieliem izdevumiem nomierināt neapmierinātos savā valstī.

Ums Sats ar šausmām pārliecinājās par nukleāra kara neizbēgamību un uzskatīja sevi par atbildīgu. Tāpēc viņš tagad centās atrast izeju visiem, cerot atklāt jaunus kosmiskos "kontinentus", sapņojot par daļēju faetu pārvietošanu uz tiem un vispārēju apmierinātību.

Smagā atbildība, vilšanās, rūpes un nogurums atstāja vecā faeta sejā pēdas. Viņa augstā piere zem biezajām matu krēpēm bija izvagota ar dziļām grumbām. Ar gudru labestību un sapratni raudzījās milzīgas skumjas acis. Un tajā pašā laikā viņam bija vājas gribas zods, it kā to balstītu ūsu sari.

Neskatoties uz Uma Sata traģisko kļūdu, viņš joprojām tika cienīts par lielajiem sasniegumiem zināšanu jomā un centienu beznosacījuma godīgumu. Tāpēc abu kontinentu zināšanu pazinēji viņu sagaidīja zālē ar vislielāko cieņu.

Bet citu faetu, ko visi uz planētas pazina un kurš tagad atradās dažus simtus soļu no Mūžības tempļa aiz tā sienas, neviens necienīja, lai gan visi baidījās.

***

Jars Jupi kļuva par diktatoru melnajās Taisnīguma Varas apspiešanas dienās.

Pirms meitas dzimšanas viņš bija tikai nepamanāms tirgotājs, kas tirgoja preces starp apaļgalvjiem. Lai iepriecinātu klientus, viņš bārenei Madai pieņēma par aukli Māti Lua. Aukle nomainīja māti neaizmirstamajā brīdī, kad uz āru izlauzās apspiesto dusmas. Sacelšanās satricināja Varnionu, atņēma valdošajiem varu un īpašumus.

Slēpjoties kvēlojošā naidā, viņi negribēja samierināties ar sakāvi. Karā katram no viņiem bija baiga zvēriska pieredze. Galu galā viņi vienmēr bija kāvušies līdz nāvei gan ar strādniekiem, gan savā starpā. Tomēr tagad viņi bija gatavi aizmirst par savstarpējiem strīdiem.

Valdošie atradās abās okeāna pusēs. Bet kopš jaunā Dandžabas kontinenta atklāšanas un apmešanās tajā faeti tur dzīvoja bez senajiem aizspriedumiem, kuriem tur nebija labvēlīgas augsnes. Izrādījās, ka jaunajos apstākļos gan apaļgalvainie, gan garsejainie saņēma vienādas tiesības un iespējas piespiest citus strādāt savā labā. Lai kā arī būtu, bet tas izraisīja Dandžabas strauju izaugsmi, ja ne kultūrā, tad tehnoloģijās. "kulturālo", kā sāka saukt sevi iedzīvotāji, produkti vienmēr izrādījās labāki un pieejamāki nekā  Varnionas "barbariem". Un Dandžabas saimnieki mēģināja ar savām precēm appludināt arī veco kontinentu. Varnionas saimniekiem ar raupjiem un primitīviem priekšmetu izgatavošanas paņēmieniem draudēja krahs. Lai kā viņi apspieda savus strādniekus, peļņa izslīdēja no viņu rokām. Tad viņus pārņēma naids pret visu, kas nāca no Dandžabas. Un tikai sakāve cīņā pret Taisnīguma Kustību uz laiku nobīdīja rēķinu kārtošanu ar aizjūras saimniekiem otrajā plānā.

Kad Jars Jupi paziņoja savu "naida mācību", viņš tikai bija dzirdējis par kaut kādas "Asins padomes" esamību, nezinot ne tās sastāvu ne mērķus. Reiz izsaukts uz viņu slepeno sanāksmi kādā pazemes bunkurā, Jars Jupi ar izbrīnu zem viņu kapucēm sazīmēja divus lielu fabriku īpašniekus un vienu plašu lauku sainiecību īpašnieku.

- Mūsu izvēle krita uz tevi, Jar Jupi, - paziņoja lauku īpašnieks. - Tava “naida mācība” spēs apvienot, jo nekas tā neapvieno kā naids. Ar tā palīdzību "Asins kustībai" vajadzētu sagraut "Taisnīguma kustību".

- Bet neaizmirsti, ka "asins tīrība," - viņš piebilda, - lai gan ir "augstākais ideāls", tomēr ir tikai ierocis, lai apspiestu neliešu plikadīdu  spēku.

- "Asins kustība" attaisnos savu nosaukumu, - Jars Jupi apliecināja, jau uzskatot sevi par vienu no tās līderiem.

Īpašnieki saskatījās.

- Tā mēs tiksim galā ar apaļgalvjiem gan šeit, gan aiz okeāna, - iedvesmojās topošais diktators.

- Tu pats tirgojāties starp apaļgalvjiem, tava sieva ārstēja viņu bērnus, - viens no fabriku īpašniekiem, atmetis kapuci, domīgi iesāka. - Mums tas ir izdevīgi, jo, lai cik skaļi tu kliegtu par naidu, aizjūras īpašnieki, visticamāk, tik un tā tev uzticēsies vairāk, jo tu sadarbojies ar apaļgalvjiem. Tu dosies pāri okeānam un pārliecināsi viņus, ka tas, kas notika pie mums, rīt var notikt pie viņiem. Lai viņi palīdz mums atbrīvoties no “Taisnības mednieku” varas, tādējādi saglabājot savus pašu īpašumus. Lai viņi atsūta mūsu rīkļurāvējiem labus ieročus. Tos pielietot jāmāca nebūs. Gan tagad… gan… pēc tam. Saprati? - Un fabriku īpašnieks nolaida virs sejas kapuci ar šķēlumiem acīm.

Jars Jupi visu saprata lieliski. Viltīgs un ļaunestīgs, viņš savu "naida mācību" padarīja par galveno ieroci pret Taisnīguma spēku. Viņš pat nekavējās paziņot par savu neprātīgo plānu pārņemt visu planētu garsejaino īpašumā. Aizjūras īpašnieki uz to skatījās caur pirkstiem. Viņiem svarīgākais bija palīdzēt bļaurīgajam vadonim tikt vaļā no nīstās strādnieku varas un, ja tajā pašā laikā viņš izbļauj tukšas frāzes par iekarojumiem, tad lai turpina.

Bijušajam tirgotājam izdevās ne tikai apmānīt aizjūras īpašniekus, bet arī sapulcināt ap sevi pēc laupījuma izsalkušas ļaundaru bandas. Svārstīgajiem viņš novērsa uzmanību no pašu interešu aizstāvības, ar "apaļgalvju vajāšanām". Vārdu sakot, izdarīja visu, ko no viņa gaidīja.

"Taisnīguma vara" tika sagrauta. Tās vadītāji no strādnieku vidus, kā arī daudzi faeti ar apaļu sejas ovālu tika iznīcināti. Kontinents slīka asinīs. Un uz šo asiņaino putu virsotnes augstākajā amatā tika pacelts Jars Jupi. "Asins padome" veiklo un pakalpīgo veikalnieku, paļaujoties uz viņa paklausību, iecēla par Varnionas diktatoru. Neviens, izņemot viņu, nezināja, kas ir "Asins padomes" sastāvā un kā intereses tā aizsargā.

Ticis galā ar strādnieku dumpi, jaunais diktators pasludināja apaļgalvainos (galvenokārt strādniekus) par nepilnvērtīgiem. Lai cīnītos pret planētas pārapdzīvotību, viņš aizliedza viņiem dzemdēt bērnus. Gan jaundzimušajiem, gan vecākiem draudēja nāvessods. Bet apaļgalvjiem bija jāstrādā divreiz vairāk nekā pārējiem. Tajā pašā laikā aizjūras produktu izmantošana tika atzīta par nesaderīgu ar "asins principiem". Varnionas īpašnieki atviegloti uzelpoja: viņu peļņa bija aizsargāta.

Aizjūras sabiedrotie attapās pārāk vēlu. Jars Jupi ne tikai atņēma viņiem peļņu vecajā kontinentā, bet arī piedraudēja ar nukleāru karu — pilnīgu iznīcināšanu. Nekas cits neatlika kā pašiem gatavoties šādam karam, aizsargājot, pirmkārt, savu varu un peļņu.

Abu pušu komandieri, baidoties no nukleārā kara, plānoja dot triecienu pirmie. Lai tas būtu arī pēdējais, viņi pieprasīja palielināt nukleāro ieroču jaudu. Abu kontinentu īpašnieki, slēpjoties aiz frāzēm par miermīlīgumu, piespieda savas ražotnes strādāt arvien ātrāk.

Pēc tam, kad sabruka lielā zināšanu pazinēja Uma Sata naivais aprēķins par miermīlīgo "baiļu līdzsvaru", viņš tagad sāka nākt klajā ar prasību pilnībā iznīcināt visus nukleāro ieroču krājumus un aizliegumu tos pielietot. Daudzi saprātīgākie faeti viņu atbalstīja.

Saspringtajā pirmskara situācijā Jaram Jupi arvien biežāk nācās dzirdēt Uma Sata vārdu, kurš atklājis matērijas sabrukšanas īpašības, tagad vēršas pie faetu sirdsapziņas, lai to atkal “aizklātu”.

Diktators tika informēts arī par "bīstamajām runām": "Ja apaļgalvji spēja dot planētai tādu faetu kā Ums Sats, tad kā viņus drīkst pasludināt par zemākiem? Kāpēc apaļgalvjiem ne tikai jāstrādā divreiz vairāk nekā citiem, bet arī vienas paaudzes dzīves laikā jāatdod sava vieta uz Faenas garsejainajiem?

Šādu "nekaunīgu" jautājumu dēļ Jars Jupi jutās apdraudēts!

Baidoties no jaunas "Taisnīguma sacelšanās", diktators zaudēja mieru. Viņu pārņēma vajāšanas mānija. Viņš vairs nepameta Midzeni, kurā vadīja ārišķīgu askētisku dzīvi. Viņš neuzticējās ne apaļgalvjiem, ne garsejaiņiem, pat ne "Asins padomes" priekšniekiem, kuriem kalpoja un kuriem varēja kļūt nevajadzīgs.

Lai kaut kādā veidā saliedētu niknuma pilnos cilvēkus, viņš pastiprināja gatavošanos nukleārajam karam, solot atcelt aizliegumu apaļgalvjiem dzemdēt bērnus pēc tā veiksmīgas pabeigšanas un uzvarētāju pārcelšanas uz atbrīvoto kontinentu.

Piedevām viņš apspieda strādnieku neapmierinātību ar avantūriskiem plāniem pārvietot apaļgalvjus uz planētu Mar, kur viņi būtu brīvi no jebkādiem aizliegumiem (it kā problēma būtu tikai pārapdzīvotībā!).

Tāpēc viņš veicināja kosmosa apgūšanu un kosmosa bāzes "Deimo" būvēšanu netālu no planētas Mar. "Kulturālajiem" tur jau bija sava bāze "Fobo". Un Jars Jupi pat piekrita pasludināt kosmosu par "mierīgu", jo īpašnieku intereses pārsvarā krustojās tikai uz Faenas.

Bet lielais zināšanu pazinējs Ums Sats, kurš prata iekļūt matērijas visdziļākajos noslēpumos, neprata iekļūt bezprincipiālās politikas dzīlēs. Viņam “planētas pārapdzīvotības problēma” patiešām aizēnoja visas pārējās problēmas, lai gan būtībā tikai saasināja strādnieku grūtības, cīņu ar īpašniekiem un īpašnieku naidīgumu savā starpā. Acīmredzot, lai būtu īsts gudrais, nepietiek būt ekspertam tikai kādā zināšanu jomā.

Neviens negaidīja, ka Mierīgā Kosmosa sesijā ieraudzīs piesardzīgo un apdomīgo Jaru Jupi. Viņš pārāk baidījās no slepkavības mēģinājumiem. Bet, acīmredzot, ne velti Jars Jupi izvēlējās sesijas vietu netālu no Midzeņa. Mūžības templi ar bijušo klosteri savienoja pazemes eja.

Tikšanās laikā no sienas pēkšņi parādījās Jars Jupi ar diviem iespaidīgiem sardzes robotiem.

Viņš bija garš, stalts faets ar garu, bezūsainu seju, tumšu bārdu, līku degunu, šauru, cieti sakniebtu muti un aizdomīgu acu šaudīgu skatienu, kas raudzījās ārā no uzrauto uzacu līkločiem. Viņa olas formas galvaskauss, īpaši noskūts kails, starp "augstākajiem" , tika uzskatīts par vienu no nevainojamākās formas garsejaino paraugiem. Sejas izteiksmē bija kaut kas putniski plēsīgs. Viņš ģērbās līdzīgi visiem "Asinssardzes" virsniekiem. Šī organizācija caurstrāvoja visu kontinenta sabiedrību, saindējot daudzu garsejas cilvēku apziņu ar viņu it kā iedzimto pārākumu pār visiem citiem faetiem. Augstākais "Asins virsnieks" bija diktators.

Jars Jupi sveica klātesošos ar pompozu runu, runājot par “augstāko” iedzimto vēlmi pēc miera, par piekrišanu faetu apmešanās projektam uz citām planētām, lai izvairītos no kara uz Faenas.

Un kā dāvanu Mierīgajam Kosmosam pasniedza tūlītējam startam gatavu starpplanētu kuģi "Meklētājs" kopā ar pieredzējušu zvaigžņu kuģa komandieri, piedāvājot Umam Satam vadīt ekspedīciju uz Terru.

Pēc tam paziņoja par Asins padomes lēmumu uzskatīt Umu Satu par "goda garsejaino" ar "augstākā no augstākajiem" tiesībām. Par pamatu tika ņemti "Asins" vēsturnieku pētījumi, kuri esot noskaidrojuši, ka uzvārds "Sats" par godu planētai, kas apzīmēta ar dižciltīgo gredzenu, ticis dots tikai tīrākajiem garsejaiņiem.

Ums Sats bija apstulbis. Ekspedīcija uz Terru kļuva par realitāti (Dandžabā pagaidām tikai strīdējās par to, cik daudz naudas atvēlēt starpplanētu kuģa būvniecībai uz Terru, bet viņš jau varēja šādu ekspedīciju vadīt), tikai … šis "vēsturnieku viltojums"! Diktators nenoniecināja pat tādu, lai tikai atņemtu apaļgalvjiem Umu Satu! Zinību pazinēja pirmais impulss bija noraidīt šādas diktatora "dāvanas", cits viņa vietā tā arī būtu izdarījis, taču viņš atturējās. Galu galā viņš bija par mieru, faetu pārvietošanu kosmosā uz citām planētām. Kā lai liedz faetiem Terras izpēti, kas viņiem varētu pārvērsties par jaunu mājvietu? Vai viņam ir tiesības izrādīt personisku vai rases lepnumu, kaitējot visai faetu sabiedrībai? Vai nebūtu prātīgāk pierādīt kosmosa migrācijas realitāti un fabriku īpašnieku interesi no torpēdu izgatavošanas nukleārajam karam pārslēgt uz kosmosa kuģiem?

Un Ums Sats, pārvarot sevi, savā atbildes runā pateicās Jaram Jupi gan par starpplanētu kuģa nodošanu kosmosa miermīlīgai izpētei, gan par viņam, Umam Satam piešķirto augsto titulu. Viņš solīja padomāt par iespēju piedalīties ekspedīcijā personīgi.

Viņš nicināja pats sevi, bet domāja, ka nes lielu upuri.

Diktators pasmīnēja un kopā ar sardzes robotiem pazuda Sienas atverē. Aizjūras tehnoloģijas darbojās nevainojami.

Ums Sats Mierīgā Kosmosa sesijas darbā paziņoja pārtraukumu. Viņam vajadzēja attapties, attaisnot sevi. Protams, viņš palika tāds pats apaļgalvis – tomēr iekšēji apjucis, iztukšots un pat ieguvis viņam pavisam nevajadzīgas tiesības.

Taču šīs tiesības bija īpaši vajadzīgas viņa bijušajam skolniekam un favorītam Avam Maram.

***

Avas Mara tēvs, Dandžabas valdnieks Dobrs Mars, apaļajā kabinetā ar velvētajiem griestiem neatrada sev vietu. Viņš bija deviņi simti sešdesmit otrais valdnieks, kurš šeit apmetās uz dzīvi.

Stūrainais zods un kaulainais žoklis viņa gudrajā sejā runāja par gribu un enerģiju; plānās lūpas nolaistas stūros - par raizēm; maisiņi zem acīm un plikā galva ar nosirmojošu matu paliekām - par grūtu dzīvi. Vārdu Dobrs (Labais), viņš saņēma kad bija sasniedzis pilngadību. Pirms tam viņš nesa sava tēva vārdu - Briesmīgais Mars, pievienojot "Otrais-juniors".

Valdnieks domāja par dēlu, kurš atradās barbaru kontinentā, kurā jebkurā brīdī varēja notikt sprādziens …

Un neviļus visās detaļās atmiņā uzpeldēja nolādētās dienas aina, kad viņš pirms puscikla izlēma par soli, kuram tagad nevarēja atrast ne attaisnojumu, ne piedošanu.

Toreiz robots sekretārs ziņoja, ka uzgaidāmajā telpā gaida Strupais Merks. Kopš iepriekšējo valdnieku šajā kabinetā nošāva viņa paša sekretārs, Lielais Aplis bija noteicis, ka valdnieka pilī strādā tikai sekretāri-roboti. Un tagad “gudrais skapis” uz ekrāna parādīja gaidot uzņemšanu Strupo Merku;, tas nemanīja, ka viņu novēro, taču joprojām bija modri savākts. Tipisks apaļgalvis, ar sejas ovālu, kas atgādināja Lua disku, mūžīgo Faenas pavadoni. Viņa šaurās acis skatījās uz durvīm.

Starp Dobru Maru un Strupo Merku bija izveidojušās sarežģītas attiecības. Tikai Strupais zināja ceļu, pa kuru valdnieks bija ticis pie varas. Dobrs Mars agrāk bija "valdnieka draugs", un saskaņā ar likumu viņam bija jāieņem valdnieka vieta tā nāves gadījumā.

Neviens nenosodīja "ārprātīgo" slepkavu tā, kā Dobrs Mars. Viņš apņēmās vadīt valsti pa ceļu, pa kuru veda tās mirušais valdnieks: mūžsenais naids ar Varnionu tiks mīkstināts, tiks darīts viss iespējamais, lai nomierinātu planētu, izglābtu faetus no kara šausmām.

Neilgi pirms Dobra Mara priekšteča slepkavības Strupais Merks viņam pastāstīja par tiem šausmīgajiem apstākļiem, pie kādiem viņš varētu kļūt par valdnieku – pirmajam sākt nukleāro karu.

Bet, stājies sava priekšgājēja vietā, Dobrs Mars nesteidzās īstenot "ārprātīgo"  politiku, kuri pieprasīja uzvarēt karā, izmantojot nukleāros ieročus.

Dobrs Mars valdīja pār Dandžabu, cenšoties nodrošināt darbu un mājokli draudīgi pieaugošajam iedzīvotāju skaitam. Viņš centās mazināt spriedzi attiecībās starp kontinentiem, pieņēma likumu par veco lietu iznīcināšanu (lai vairāk pirktu jaunas) un panāca, ka Jars Jupi, apmierināts ar aizjūras produktu importa samazināšanos, pat tika piespiests veikt kopīgas darbības kosmosā.

… Dobrs Mars nojauta, kāpēc Strupais Merks bija ieradies un ko viņš pavēstīs: galu galā valdnieks joprojām nebija izpildījis "īpašos nosacījumus". Un gaidāmo vēlēšanu priekšvakarā Dobram Maram bija jābaidās no iespējamiem atmaskojumiem. Bet ja nu dot triecienu pirmajam?

Iegājis kabinetā, Strupais Merks apstājās. Neliels, bet labi veidots, platiem pleciem, gandrīz bez kakla, viņš izskatījās kā cīkstonis pirms kaujas.

Kauja notika. Dobrs Mars uzticoties tuvojās viņam:

— Lielā Apļa padomdevējus satrauc Strupā Merka iegūtā informācija, ka savulaik no mums sapirkto automātiku barbariem izdevies apgūt un pat uzlabot un tā kļuvusi bīstama.

– Valdniekam taisnība. Automātika ir bīstama. Midzenī ir man uzticams aģents.

– Kur garantija, ka automātika nenostrādās nejauši?

– Dandžabā ir gandrīz tāda pati.

- Ar to ir par maz! Barbariem tāda nedrīkst būt. Tāds ir Lielā Apļa lēmums.

— Paklanos pirmo īpašnieku gribai. Bet barbaru automātika ir zem Midzeņa. Tur neiekļūs pat čūska.

- Čūska varbūt, bet ne Strupais Merks. Turklāt viņam tur ir "uzticams aģents".

Strupais Merks visu saprata: Dobram Maram ir jāparāda īpašniekiem, ka viņš izpilda viņu nosacījumus, un tajā pašā laikā jāatbrīvojas no Strupā Merka, nosūtot viņu veikt neiespējamu uzdevumu.

Pēc neizbēgamas iekrišanas Strupais Merks vairs nevarēs novērst Dobra Mara atkārtotu ievēlēšanu, jo to varētu izdarīt tikai viņš viens pats.

Strupā Merka sejā nenotrīcēja neviens muskulis. Viņš ar cieņu teica:

- Skaidrs: iefiltrēties Midzenī ar nukleāru lādiņu un iznīcināt to kopā ar automātiku… - Pēc mirkļa pārdomām viņš it kā nejauši piebilda: - Vajadzīgs drošs piesegums.

- Lieliski, - piekrita valdnieks, apstaigājot pakavveida galdu un iesēžoties ērtā atzveltnes krēslā, kurā bija sēdējuši daudzi viņa priekšgājēji un kurā viņš plānoja sēdēt vēl ilgi.

- Piesegumam jābūt Avam Maram.

— Ava Mars, mans dēls? - Dobrs Mars strauji piecēlās no krēsla.

Lai slēptu dusmas, viņš novērsās. Šis pieredzējušais izlūks spēlē ar viņu necienīgu spēli, cerot, ka tēvs neriskēs ar dēla dzīvību.

Dobram Maram, pirms viņš trīs reizes kandidēja uz Dandžabas valdnieka krēslu un cieta neveiksmes, līdz piekrita kļūt par “valdnieka draugu”, piederēja plaši auglīgi lauki. Viņa dēls Ava bija dzimis laukos, tuvu dabai. Viņš saņēma savu vārdu Ava (Sveicošais), kad kļuva par jaunekli. Būdams zēns, viņš skraidelēja un rotaļājās kopā ar pusbadā dzīvojošiem apaļgalvju bērniem, kuri strādāja viņa tēva laukos. Viņš kopā ar tiem ne tikai makšķerēja, lai vismaz reizi dienā kārtīgi paēstu, kāpa kokos, pakaļ ēdamajiem pumpuriem, bet, tāpat kā visas bērnu paaudzes pirms viņa, spēlēja karu.

Dobrs Mars lepojās ar savu dēlu, lai gan tas no vecmāmiņas mantojis apaļu galvu, cirtainus matus bet no mātes meitenīgi garas skropstas un skaidru skatienu. Tēvam īsti nepatika, ka dēls uz pasauli skatās pārāk jūsmīgi, naivi ticot taisnīgumam un senajiem goda likumiem. Dzīve viņu ne reizi vien sodīja par šo vecmodīgumu. Taču tēvs bija glaimots par to, ka dēls viņu cienīja par viņa lietpratību un miermīlību. Tomēr dēls veica neapdomātas darbības: pameta savu skolotāju Umu Satu, “nevēlēdamies kalpot nāves zinātnei”, atklāti iebilda pret to, ka abos kontinentos lauku un lielu fabriku īpašniekiem bija izšķiroša loma, ka tie guva labumu no pārapdzīvotās zemes un to cilvēku darbaspēka, kuri pie viņiem strādāja. Par laimi, kā viņa tēvs zināja no slepeniem ziņojumiem, viņam neizdevās pievienoties jaunatnes “zemledus straumei”, kas šeit, Dandžabā, draudēja ar jaunu "Taisnīguma sacelšanos". Ava klātbūtnē ne reizi vien tika runātas sacelšanās par taisnīgumu doktrīnas piekritēju runas, taču viņš par tām informēt savu tēvu neuzskatīja par vajadzīgu. Ava zināja par slepenajām sapulcēm, kuru dalībnieki kā sveiciena zīmi ar kreiso roku pieskārās savai labajai uzaci. Bet viņš uz šīm sapulcēm netika aicināts. Acīmredzot strādnieki viņam kā valdnieka dēlam tomēr neuzticējās. Tēvam neienāca prātā, ka Ava Mara draugi varētu viņu sargāt kā spējīgu zināšanu pazinēju. Pēc aiziešanas no Uma Sata Ava pievērsās problēmai par faetu dzīvošanas uz citām planētām iespējamību. Dobrs Mars zināja, bet maz saprata viņa pierādījumus, ka zvaigžņu zinātāju autoritātes kļūdās, apgalvojot, ka dzīvība nav iespējama nekur citur, izņemot Faenu, jo pārējās planētas atrodas vai nu pārāk tālu no tām enerģiju dodošās zvaigznes, vai, tāpat kā Merks, Vena un Terra tiek ar tās stariem pārāk izdedzinātas. Faetiem nebija kur aizbēgt no savas planētas, izņemot dzīvošanai maz piemēroto, skarbo Maru, uz kuru barbaru kontinenta diktators bija paredzējis izsūtīt apaļgalvjus. Un izrādījās, ka vienīgais līdzeklis planētas attīrīšanai priekš nākamajām paaudzēm varētu būt tikai karš. Savukārt Ava iebilda, ka nemaz nav nepieciešams sagaidīt augstu siltuma līmeni uz Terras tikai tāpēc, ka planēta atrodas ļoti tuvu zvaigznei Sol. Nevis tuvums zvaigznei ir izšķirošs, bet gan oglekļa dioksīda saturs, kas rada "siltumnīcas efektu", kas neļauj planētai izstarot lieko siltumu kosmosā. Tikai pateicoties šim efektam uz Faenas esot varējusi izveidoties dzīvība. Jo Sola debesīs pacēlās tikai kā visspožākā zvaigzne(niecīgs aplītis), savukārt uz Terras tam vajadzētu izskatīties kā žilbinošam diskam. Un Ava apgalvoja, ka, ja uz Terras būtu attiecīgi mazāk oglekļa dioksīda nekā uz Faenas, siltumnīcas efekta nebūtu, pārmērīgais siltums varētu izstaroties kosmosā un uz tās virsmas varētu attīstīties jebkādas dzīvības formas.

Autoritātes šos Ava uzskatus noraidīja kā absurdus. Tāpēc viņš jutās vīlies zināšanu cienītājos, zinātniekos, sevī, zaudēja pašpārliecību un skuma.

Tēvs tikai paraustīja plecus. Viņš vēlējās, lai dēls būtu vairāk pielāgots dzīvei, lai arī viņu mīlēja un žēloja. Bet tagad Strupais Merks pieprasīja tādu upuri. Lai izpildītu uzdevumu, valdniekam Dobram Maram nācās riskēt ar sava dēla dzīvību.

Strupais Merks noteikti rēķinājās ar to, uzskatot, ka valdnieks piekāpsies, taču viņš kļūdījās. Arī valdniekam nekas cits neatlika.

To visu atceroties, Dobrs Mars, "likuma un kultūras aizstāvis", nevarēja atrast sev mieru. Kā viss izvērtīsies Varnionā, Viņš nezināja, vai neprātīgais uzdevums tiks izpildīts, vai bīstamais Strupais Merks beidzot tiks iznīcināts, vai Ava paliks dzīvs.

4. MŪŽĪBAS TEMPLIS

Katru vakaru pēc dzirkstošā Jupi parādīšanās debesīs virs Baigās sienas, Māte Lua pavadīja nepacietīgo Avu pie savas audzēknes.

Viņa tos abus ar kupraino, kurš visur pavadīja saimnieku, sargāja. Aukle un sekretārs savā starpā nesapratās. Kuprainis gribēja, lai Māte Lua viņu kaut kur aizved, bet viņa baidījās to darīt un atteicās.

Kādu dienu Ava atnāca uz dārzu noskumis, it kā viņu atkal būtu pārņēmusi kādreizējā melanholija.

- Kas ar tevi? - Mada satraukta jautāja.

Ava Mars atzinās, ka rīt viņam Lielais Krasts jāpamet. Ceļotāji Diktatora pils tuvumā nedrīkstēja uzturēties ilgāk. Strupais bija pamanījis novērošanu.

Jaunie faeti, tāpat kā iepriekš, stāvēja koku ēnā. Mada uzlika galvu uz Ava krūtīm un sāka raudāt. Viņš glāstīja viņas matus, nezinādams, ko teikt. Tas, ka viņi mīl viens otru un nedomā par šķiršanos, tika uzskatīts par pašsaprotamu.

Mada, atmetot galvu atpakaļ, paskatījās uz Avu. Viņa cirtainā galva aizsedza zvaigznes.

- Gan viss nokārtosies, - viņš mierināja. - Tikai jāizmanto dažas no tava tēva dīvainībām, viņa turēšanās pie senajām paražām. Savā mācībā viņš atsaucas uz bijušajiem monarhiem, pat atgādina, ka karojošo karaļu bērnu laulības aizkavēja karus. Es došos pie sava tēva, lūgšu viņu izteikt Jaram Jupi mūsu savienības priekšlikumu.

Mada noraidoši papurināja galvu.

- Kā? Mums jāapprecas nekavējoties? - Ava uzminēja viņas domu.

- Jā. Pirms tavas aizbraukšanas.

Mada to pateica stingri, gandrīz autoritatīvi.

— Tātad šonakt? - Ava, nedaudz apmulsis, jautāja. – Bet kurš gan spēs apprecināt divus naidīguma polus?

Mada iesmējās, lai gan viņas seja vēl bija slapja no asarām. Ava svešajā valodā runāja savdabīgi.

- Tu vienkārši nezini "augstāko" iedibināto paražu. Tikai apaļgalvji precas ar varas iestāžu atļauju. Bet mēs, garsejainie, esam brīvi. Jebkurš no “augstākajiem”, kura vecums pārsniedz mīlētāju vecumu summu, var viņus pasludināt par vīru un sievu.

- Bet kur mums atrast tik vecu cilvēku? Ava pie “augstākajiem” ir tikai viesis.

- Ko nozīmē “viesis”? - Mada jautāja ar izaicinājumu. — Tu ko, esi bezspēcīgs atrast izeju?

Ava sadusmojās.

- Esmu paša Uma Sata, pirmā zinātnieka uz planētas, skolnieks. Viņš ir  vecs pietiekami un ir šeit.

- Bet viņš ir apaļgalvis, - vīlusies novilka Mada.

- Ums Sats Varnionā tikko pasludināts par “goda garsejaino”. Viņš ir vienlīdzīgs ar "augstāko starp augstākajiem".

Mada atstūma Avu, bet paturēja viņa rokas savējās, apbrīnodama viņu:

- Skrien pie viņa! Tu esi īsts faets un varēsi viņu pārliecināt.

***

Kuprainais Strupais Merks, zemu klanīdamies, ieveda jauno faetu Uma Sata kabinetā.

- Ava Mars? Atgriezies pie skolotāja? - vecais vīrs sveicināja ienākušos, pieceļoties no krēsla, lai viņus sagaidītu.

– Pie skolotāja – dzīves grūtākajā brīdī.

- Tu runā tā, it kā runa būtu par nāvi vai dzīvību.

- Nē! - Ava enerģiski pakratīja galvu. - Daudz vairāk! Par laimi!

Vecais vīrs uzmanīgi ieskatījās sava mīluļa sejā.

— Lūk kā? Bet kā es varu palīdzēt?

- Izmantojot "Asins padomes" piešķirtās tiesības, Umam Satam saskaņā ar “augstāko” likumu ir tiesības uz visiem laikiem apvienot Avu Maru ar to, kuru viņš mīl vairāk par savu dzīvību.

- Gaiši redzošais Ava Mars izvēlējies ne zemāku kā paša diktatora Jara Jupi meitu, skaisto Madu, īpaši nerēķinoties ar šķēršļiem, - Strupais Merks iestarpināja labā Varnionas valodā.

- Kā? Apalgalvim Satam vajadzētu izmantot apspiedēju piešķirtās tiesības? - vecais vīrs jutās sašutis.

- Runa nav tikai par mīlestību, - atkal iejaucās Strupais Merks. - Abu kontinentu vadoņu dēla un meitas laulības palīdzēs izvairīties no kara… Tā ir teikts Jara Jupi mācībās.

Viltnieks prata pārliecināt Umu Satu. Vecais vīrs aizdomājās:

- Viņš runā saprātīgi. Degot no kauna, es neatraidīju barbaru dāvanu tikai tāpēc, ka domāju par to, kā izvairīties no kara.

- Tad izmantojiet savas tiesības un palīdziet mums kļūt laimīgiem! - atbildēja Ava.

- Kas man jādara? - vecais vīrs jautāja.

– Ceremonija ir pavisam vienkārša. Liecinieki būs Madas aukle un Strupais Merks.

- Un ar to pietiek? - zinātnieks bija pārsteigts.

- Jā, jo Uma Sata vecums pārsniedz mīlētāju vecumu summu, un viņam ir tiesības tos apvienot.

- Matērijas doktrīnas radītājam, pagātnes reliģiju noliedzējam, - vecais vīrs pasmaidīja, - gandrīz būs jāpilda priestera necienīgā lomā…

- Turklāt bijušā tempļa svētnīcā, - teica Strupais Merks.

- Tad lai šī laulība patiešām kalpo pasaulei un pagaidām paliek noslēpums, - nolēma zinātnieks. – laulība tiks publiskota pēc tam, kad Ava atgriezīsies Dandžabā. Un lai viņš palīdz tēvam sarunās ar Jaru Jupi, ja jau patiešām ievēro seno monarhu tradīcijas.

- Lai tā būtu! - pateica kuprainis.

- Es savu tēvu pierunāšu. Viņš ir politiķis un nepalaidīs garām šo iespēju, - karsti atbalstīja Ava. - Tomēr ceremonijai noteikti jānotiek jau šovakar.

– Kāpēc tāda steiga? - Ums Sats sarauca pieri.

- Diemžēl ceļotāji, pat augstmaņi, tomēr nevar uzkavēties pie Diktatora pils. Un turklāt… par to uzstāja Mada.

- Nav skaistākas un gudrākas faeteses! Ņem vērā visu, - teica Strupais Merks.

- Nu ko, - Ums Sats paraustīja plecus. - Svētnīca ir brīva. Veciem cilvēkiem daudz miega nevajag.

Ava klusējot apskāva večuku. Tas paskatījās uz viņu ar ilgu, skumju skatienu.

***

Atkal atvērās "Asins durvis" . Māte Lua, kā parasti, sagaidīja Avu un Strupo tajā pašā pussabrukušajā portikā. Kopā viņi iegāja senajā klostera dārzā, ko tagad apgaismoja vājā Lua gaisma. Nokārušies vīteņaugi vairs neizskatījās pēc čūskām, tie atgādināja greznu aizkaru, kas sadalīja dārzu, auklas. Koki izskatījās kā galeriju kolonādes. Bija jūtama trupes smarža un vēl kaut kas dīvaini maigs — iespējams, puķes, kuras ar aizrautību audzēja Jars Jupi.

Mada gaidīja savu mīļoto un metās viņam pretī, tiklīdz viņš parādījās no “asins durvju” spraugas.

- Viņš piekrita?

- Ums Sats līdz šim ir radījis sabrukšanas reakcijas, tagad (lai Strupajam Merkam tiek piedots!) viņam būs jāveic pretēja reakcija, - greizi pasmīnēja Strupais Merks, taču uzreiz izstiepa muti pazemīgā smaidā.

Dārzā satumsa. Sudrabainā gaisma izbalēja. Aiz ārsienas pazibēja zibens, metot pāri krūmiem smagas melnas ēnas. Viens no kokiem, it kā bēgdams no tumsas, uzplaiksnīja pats, dzirkstīdams ar baltu mizu.

No tālienes atskanēja dārdoņa. Likās, ka lejā pa nogāzi veļas milzīga dārdoša mašīna un beidzot iekrita bezdibenī, apdullinot un apžilbinot kā nukleārais sprādziens.

Mada piespiedās Avam.

Kļuva pavisam tumšs, pazuda aleju kolonādes un baltmizas koks.

– Kāda vētra! — apbrīnodama nočukstēja Mada.

- Izmirksim līdz ādai. Apejiet Baigo Sienu pie Mūžības tempļa, - piezīmēja kuprainis.

- Varbūt atlikt uz rītdienu? - Ava piesardzīgi pajautāja.

- Nekad! - Mada iesaucās. - Mūs apturēs debesu pērkoni? Bet kas attiecas uz lietu, kas var sabojāt mūsu drēbes, par tām parūpēsies aukle.

- Par drēbēm? - vaicāja Strupais Merks, pastiepdams roku un jūtot uz tās pirmos pilienus. Jā, būs jāparūpējas.

- Kam man vajadzīgas tādas rūpes, - Māte Lua kurnēja. - Es labprātāk aiznesīšu izžaut.

- Kas ar to domāts? - Strupais Merks kļuva piesardzīgs.

- Ļoti vienkārši, - Mada paskaidroja. - No šejienes uz Mūžības templi ved veca pazemes eja. To agrāk izmantoja priesteri, un tagad izmantosim mēs. Aukle zin visu un atvērs visas priekšā gadījušās durvis.

– Eja ved no dārza? - jautāja Strupais.

– Jā, tajā var iekļūt kaut kur tepat netālu. Aukle tev parādīs.

Sākās lietus un uzreiz stiprs. Visi, klupdami pār koku saknēm, bēga pajumtē. Priekšā Lua, aiz viņas Strupais, tad Mada un Ava.

- Lūk, šeit!

- Kā šķiet šeit ir vēl tumšāks nekā ārā. Māte Lua gan parādīja sevi kā žiglu skrējēju, - jokoja Strupais Merks.

- Staigā, staigā, kupraini. Tev nebūs pat jāpieliecas. Vecā ieeja ir neuzkrītoša. Neapvainojieties, - sacīja Māte Lua, visus vedot aiz sevis.

- Tomēr labāk nekā lietū, - sacīja Strupais.

Ave sajuta drēgnuma smaku. Siena, kurai viņš pieskārās ar roku, bija mitra un lipīga. Ar otru roku viņš cieši saturēja Madas pirkstus.

- Pagaidi, - no augšas atskanēja Lua balss. – vajag saņemt spēkus.

— Godājamajai kundzei būtu jāpalīdz kaut ko pacelt?

– Man jākoncentrējas.

Izrādās, ka Mātei Luai bija jāizmanto sava griba, lai atvērtu kaut kādas durvis, kas reaģēja uz smadzeņu biostrāvām.

Jaunie faeti ieraudzīja sev priekšā gaišu taisnstūri, pret kuru tumšos siluetos parādījās Lua un kuprainis.

Mada un Ava viņiem sekojot iegāja plašā, ar plastmasu izklātā pazemes koridorā.

- Oho! - Strupais Merks teica. - Senie priesteri kaut ko sajēguši no celtniecības materiāliem. Kas labs, spēja izgatavot pat modernas freskas.

- Tad mums būs jādodas tieši uz Diktatora pili. - Viņš ir liels fresku cienītājs. Bet pa kreisi - uz Mūžības Templi.

Strupais Merks pieliecās un ar roku aptaustīja resno ar sarkanu izolāciju aptīto kabeli.

Mada cieši saspieda Avas pirkstus savā mazajā plaukstā.

Faetu soļi dobji dunēja zem zemajiem griestiem.

Ava aizdomīgi atskatījās, kur koridors grieza līkumu. Gaisma, kas bija iedegusies viņu parādīšanās brīdī pati no sevis, tur jau bija izdzisusi.

Divas reizes tieši ceļā faetiem nostājās siena bez durvīm, un abas reizes Mātes Luas domu pavēles ietekmē barjera pazuda, izveidojot ejas turpinājumu.

- Negribētu palikt šeit bez mūsu slaidās pavadones, - piezīmēja Strupais Merks.

- Viesim no Dandžabas nav par ko runāt?- Lua pārmetoši jautāja.

Slepenajai ejai bija atzari, taču Lua pārliecinoši gāja tiem garām, vedot pavadoņus sev labi zināmajā ceļā.

Beidzot viņa atkal apstājās tukšas sienas priekšā un vērīgi skatījās uz spirālveida ornamenta centru. Ar to pietika, lai Siena pašķirtos un Lua ielaida jaunos faetus un Strupo Merku pa priekšu, tad iegāja pati jau pazīstamajā svētnīcā.

Mada palika blakus Avam. Viņa nebaidījās staigāt pazemē, taču senais templis un tā svētnīca ar nesaskatāmajiem griestiem iedarbojās uz viņas iztēli.

Pustumsā kaut kas sakustējās, un atskanēja balss:

- Sveicinu laimīgos! Nojautu, ka sliktā laika dēļ izmantosiet tuneli, pa kuru uz sesiju ieradās Varnionas diktators.

Mada Jupi ar satraukumu skatījās uz lielā zināšanu pazinēja garo figūru, kas stāvēja uz kāpnēm. Viņa neviļus iedomājās par tempļa galveno priesteri, kurš no tās pašas vietas izteica savus buramvārdus. Un viņa balss zem tumšajām velvēm skanēja tikpat labi toreiz kā tagad, kad Ums Sats uzrunāja jaunos faetus.

Vecais zināšanu pazinējs taktiski un bez pompozuma veica vienkāršo laulību ceremoniju, noslēdzot to ar vārdiem:

- Lai notiek tā!

Viņa balss vairākkārt atbalsojās svētnīcas dziļumos, it kā tur būtu atbildējuši senie priesteri.

Tad Ums Sats apskāva jaunos faetus un novēlēja viņiem laimi.

Ava gribēja atvadīties no Madas, bet iejaucās Strupais, daudznozīmīgu skatienu apmainījies ar ar māti Lua.

- Vai nebūs labāk, pavadīt savu jauno sievu, pa pazemes eju? Viņa mūs izlaidīs caur savām "asins durvīm".

- Caur mūsu "asins durvīm"! - palaboja Mada, skatoties uz Avu.

Māte Lua lēnprātīgi stāvēja blakus Strupajam, it kā tagad būtu visā atkarīga no viņa.

Un atkal Ava rīkojās šķietami pēc paša vēlēšanās, paužot gatavību iet pa pazemes koridoru.

Māte Lua smagi nopūtās. Viņa bija atdevusi Madai visu savu dzīvi, lai tikai tā nebūtu līdzīga savam tēvam, bet līdzinātos mātei. Kas gaida meiteni nākotnē? ..

Strupais Merks bija apmierināts un to nepūlējās slēpt.

5. ASINIS

Asinssardzes oficieris Jars Alts lepojās, ka līdz pilngadības sasniegšanai ir parādījis tādu raksturu, ka saņēmis sava tēvoča pa mātes līniju, paša diktatora Jara Jupi, vārdu.

Asinssardzes vienībās, kur viņu nokomandēja diktators, viņš apstiprināja savu iesauku. Rupjš, ātrsirdīgs, gatavs sist, pat nogalināt, viņš nicināja svešus uzskatus un necieta iebildumus.

Tāpēc diktators viņam uzticēja ļoti svarīgus uzdevumus. Un tas, ka Jars Alts uz kuģa sagaidīja Dandžabas valdnieka dēlu, kurš ieradās ar kupraino sekretāru, nebija nejaušība. Slēpjoties aiz sargiem ierastās rupjības, viņš "pārbaudīja" atbraucējus, izlemdams viņus vairs neizlaist no redzesloka.

Jars Alts bija arī starp tiem, kas peldējās pludmalē, un sašutis vēroja, kā viļņa virsotnē parādās faeta un viņa māsīcas faeteses figūras. Viņam nepalika nepamanīts tas, ka Madas aukle apstājusies, lai aizšņorētu kurpes, kaut ko iečukstēja kuprainajam.

Virsoficieris bija nikns, taču savaldījās, cerot atklāt ko vairāk. Turklāt viņš baidījās no sava tēvoča, zinot, ka tas var pievērt acis uz savas mīļās meitas palaidnībām, kas kopā ar svešinieku vizinājās uz dēļa pa viļņa galotni.

Bet pats Jars Alts Madai to nekad nebūtu piedevis, jo īpaši tāpēc, ka viņa izturējās ar nicinošu aukstumu, reiz pat pasakot, ka Asinssardzes oficieris nesargājot savas rokas no asinīm. Ko tādā gadījumā viņa domā par savu tēvu? Kāpēc kļuva par bērnu ārstētāju? Šos jautājumus viņš pagaidām paturēja pie sevis, bet nekādā gadījumā ne tāpēc, lai saudzētu Madu.

Jaram Altam bija līks deguns, līdzīgi diktatoram, garena seja un bārda, kas apzināti palaista “līdzīgi tēvocim”.

Mada viņu nevarēja ciest. Viņš vienmēr bļāva, lamājās vai sludināja diktatora murgainās atklāsmes. Fanātiķa acis un rēta, kas šķērsoja seju, senas kaujas pēdas, padarīja viņu vēl pretīgāku.

Bet viņas tēvam bija vajadzīgi līdzīgi padotie, tie viņam pēc saimnieku gribas atnesa varu, un viņš savam brāļadēlam uzticējās mazliet vairāk nekā citiem, it kā tas būtu sardzes robots. Un Jars Alts, ja arī nebija robots, tad tiecās par tādu kļūt.

Ar priekšzīmīgu degsmi viņš sargāja diktatora ģimeni, kad izsekoja Avu Maru, kas bija paslēpies kapelas drupās zem Baigās Sienas.

Virsvirsnieks redzēja, kā Māte Lua ieveda svešiniekus caur “asins durvīm”, un gaidīja, kad “nepilnvērtīgie” no turienes iznāks.

Viņam bija jāturpina izsekot, līdz viņi pazuda aiz Baigās Sienas, tiklīdz virs tās iedegās spožais Jupis.

Jars Alts bija piesardzīgs, taču Strupais viņu acīmredzot bija pamanījis. Jars Alts nolēma, ka pienācis laiks rīkoties. Līdz šim viņš bija tikai sašutis, uztraucies par asiņu tīrību, bet pēdējā vakarā, pārliecinājies, ka svešinieki dodas uz Mūžības templi, jau nopietni noraizējies. Galu galā tur, dziļumā, atradās centrālais vadības panelis Varnionas automātiskajai aizsardzībai.

Jars Alts neatlaidīgi sekoja Avam un Strupajam, kā viņi iegāja pie Uma Sata un pēc tam aizgāja no viņa, veča skaļi teikto vārdu pavadībā:

- Gaidu svētnīcā.

Un Jars Alts visu saprata. Tad lūk kāpēc naktī bija vajadzīgs Ums Sats, kuram tikušas piešķirtas tiesības būt "augstākajam starp augstākajiem". Vai ne tāpēc, lai vecais apaļgalvis zaimojoši apprecinātu tīrāko garsejaino ar jaukteni no Dandžabas? Asinssardzes virsoficiera pienākums bija iejaukties un uz vietas nogalināt Avu Maru, taču Alta iekšējais instinkts vēstīja, ka Ava Mars šeit ieradies ne tikai tāpēc, lai savaldzinātu diktatora meitu. Un kuprainais pārāk pazemīgi izturēja visus apvainojumus uz kuģa. Vai tik viņš nesargāja sevi, lai veiktu kādus slepenus uzdevumus?

Un Jars Alts, paslēpies Mūžības templī, vēroja nolādēto veci, kurš domīgs klaiņoja pa svētnīcu starp kvadrātveida kolonnām.

Visbeidzot, kā to Jars Alts bija gaidījis, jauni faeti un viņu pavadoņi parādījās svētnīcā, izejot cauri sienas atverei.

Improvizētās laulību ceremonijas laikā zem Tempļa velvēm, bez aukles un sekretāra, bija vēl viens neredzams liecinieks, kurš dusmās grauza nagus. Viņš nespēja savaldīt vaidu, it kā atkārtojot, kā pie senajiem priesteriem, veča izsaucienu:

- Lai notiek tā!

Jars Alts nespēja panākt no Madas "pilnīgu psihoķermenisko kontaktu", ko šis pusasiņu jauktenis svešinieks panāca bez jebkādas piepūles. Dvēseles dziļumos Jars Alts uzskatīja, ka viņš varētu kļūt par pavisam citu faetu, ja viņu skartu atbildes mīlestība. Viņā būtu uzplaucis maigums, jūtīgums, labestība … ja vien viņa izvēlētā skaistā garsejainā viņam nebūtu atbildējusi ar lepnu nicinājumu. Un tāpēc Jars Alts sāka ienīst visu pasauli.

Un tagad, baidīdamies un kaunējies par vaidiem, viņš savaldījās, lai izpildītu savu pienākumu.

Viņš nogaidīja, līdz Māte Lua ievedīs jaunlaulātos un kupraino slepenajā ejā, noskatījās, kā Ums Sats dodas uz savu kabinetu, un tikai tad devās uz slēptajām durvīm. Viņš sasprindzināja visu savu gribu, pavēlēdams sienai atvērties. Un atviegloti uzelpoja. Siena pašķīrās, veidojot eju.

Jars Alts iegāja tajā.

Noziedznieki tālu priekšā aiziet nevarēja. Viņš tos apsteigs vēl pazemē, neļaus viņiem noslēpties pilī.

Viņš metās skriet pa koridoru, bet sasodītās lampas iedegās un nodzisa pašas no sevis. Viņš apstājās, saprotot, ka tās viņu nodos. Pietiks vienam no gājējiem atskatīties…

Ja mīļākajiem būtu aizdomas, kam viņi iet garām! Garām Centrālās vadības paneļa galerijām! Garām nukleārā kara sirdij!

Kāpēc nedarbojas trauksmes zvans? Vai arī pie visa vainīgas apaļgalvju smadzeņu biostrāvas, kuras automāti atzīst par savējām, tāpat kā viņam, Asinssardzes virsvirsniekam?

Tā domāja Jars Alts, panākdams aizejošos. Pēkšņi viņš strauji apstājās.

Sānis, strauji ejot dziļāk, atzarojās galerija, pa kuru stiepās kabelis sarkanā izolācijā. Jaram Altam šķita, ka šajā galerijā, kas nemaz neveda uz Diktatora pili, tikko nodzisušas gaismas. Kuprainais nogriezies pa tuneli uz Centrālo vadības paneli? Kādā nolūkā?

Jaram Altam aizrāvās elpa. Vadības panelim tuvojas ienaidnieks! Tagad runa bija ne tikai par asiņu tīrību, bet arī par draudiem visai Varnionai!

Ne par ko citu nedomādams, arī Jars Alts nogriezās galerijā un metās lejup pa tuneli. Viņam ceļu aizšķērsoja siena. Gaisma, kas iedegās viņam pienākot, uz gludas virsmas izcēla "augstāko" simbolu - spirāli.

Jars Alts šeit nekad nebija bijis un nezināja, vai varēs atvērt durvis sienā. Bailes un dusmas desmitkārtīgi palielināja viņa skatiena spēku, kas bija vērsts uz spirāles centru. Mirklis pirms automātikas nostrādāšanas viņam šķita mokoši ilgs. Bet Siena pašķīrās. Palīdzēja Asinssardzes virsoficiera amats. Viņa smadzeņu biostrāvas bija pazīstamas arī šiem automātiem.

Jars Alts ieskrēja atvērumā.

Pēc neilga laika viņš ieraudzīja priekšā ejošo kupraini un aukli.

Un izvilka pistoli ar saindētām lodēm. Ievainoto būtu paralizējusi pat neliela skramba.

Bez brīdinājuma Jars Alts izšāva kuprainajam mugurā, kuprainis nodrebēja, bet nostāvēja kājās. Lode atsitusies pret viņa kupri, rikošetā ietriecās sienā.

Alts šāva atkal un atkal. Ložu triecieni kupraini nometa uz ceļiem.

Jars Alts lēnām tuvojās, gaidot, kad ienaidnieks noraustīsies pēdējos krampjos un sastings.

Bet tas, nokritis uz muguras, ar negaidītu spērienu izsita ieroci Jaram Altam no rokām. Tas nograbēdams pret akmens plāksnēm aizlidoja kaut kur sānis.

Alts metās virsū ienaidniekam, kurš mēģināja piecelties, cenšoties piespiest viņu pie grīdas.

Strupajam Merkam nebija nekādu ieroču. Viņš apzināti neko nenēsāja, jo uzmanījās no iespējamām pārmeklēšanām, kas varēja izjaukt visus viņa plānus. Ar ievērojamu spēku apveltīts viņš viegli varēja tikt galā ar šo vieglāka svara pretinieku, ja viņa mugurai nebūtu liekas slodzes.

Jars Alts izrāva garu stiletu, kas kalpoja kā personīgā antena Asinssardzes sakaru sistēmā. Apskāvis kupraino, smagi elšot viņam sejā, viņš ar dunci iedūra tam mugurā. Bet asmens paslīdēja pāri kaut kam cietam, saplēšot uz kupra drēbes.

Jars Alts domāja tikai par ložu necaurlaidīgajām bruņām, neko citu. Un tā bija kļūda ne tikai viņam.

Gandrīz bez cerībām uz panākumiem Jars Alts iegrūda stiletu ienaidniekam krūtīs. Dīvaini, bet kuprainajam priekšā aizsargbruņu nebija. Stilets iekļuva Strupā sirdī, un tas, atraisījis grābienu, saļima.  pāri akmeņiem izplūda asiņu peļķe.

Jars Alts pielēca un ar kāju iespēra kuprainajam. Un tikai pēc tam pagriezās pret Māti Lua.

Bet viņas vairs nebija. Paņēmusi Alta pistoli, viņa īsas cīņas laikā metās bēgt, lai brīdinātu un glābtu Madu.

Jars Alts skrēja pakaļ bet atkal uzdūrās sienai.

Viņš pievērsa niknu skatienu spirāles simbolam centrā. Siena nepakustējās. Jars Alts saprata, ka māte Lua stāv otrpus sienai un ar savu gribasspēku pavēl durvis neatvērt. Tāpēc uz viņa pavēli automāti nereaģē!

Tā sākās cīņa starp Jaru Altu un māti Lua. Atdalīti ar necauršaujamu barjeru, viņi nikni skatījās uz abu spirāļu centriem. Ieprogrammētos automātus paralizēja pretējas gribas.

Jaru Altu klāja sviedru lāses, uz lūpām parādījās putas. Strupo Merku nogalināt bija vieglāk nekā tikt galā ar to nolādēto raganu. Viņš zina, ka viņa sacer aizliegtas dziesmas. Tādas agrāk sadedzināja uz sārta.

Beidzot Siena nodrebēja, pašķīrās, veidojot plaisu, bet uzreiz aizcirtās. Jaram Altam izdevās saskatīt aukli. Par laimi viņa neiedomājās viņu nošaut. Jau iedomājoties vien par to, Jaram Altam pār muguru noskrēja zosāda. Viņš nepamanīja, cik viņa bija nogurusi.

Siena nodrebēja, tad sastinga. Jars Alts grieza zobus. Mātes Lua kļūda pateica viņam rīcības plānu. Tagad viņš gribēja ļoti maz: lai kaut uz mirkli atvērtos spraudziņa. Bet viņš pats, protams, spraugas priekšā nebūs.

Sviedri lija acīs, mežonīgā saspringumā viņš turpināja ar acīm urbt spirāles centru, pavēlēdams Sienai atvērties. Viņš sagatavojās, atvēzēja kreiso roku, lai mestu stiletu.

Māte Lua gandrīz zaudēja samaņu. Rokas bezpalīdzīgi nokarājās gar ķermeni. Viņa saprata, ka no viņas gribasspēka tagad ir atkarīga gan viņas pašas, gan mīļo dzīvība.

Aukle sagrīļojās. Siena nedaudz atvērās. Jars Alts, kurš to bija gaidījis, iemeta spraugā savu stiletu, un tas caurdūra apaļgalves kaklu. Viņas skatiens izbalēja, un Siena pašķīrās.

Jars Alts pārlēca pāri saļimušjai auklei. Izrāva viņai no rīkles stiletu un metās pa gaiteni. Pēc dažiem soļiem attapās, ka Mātei Lua nav atņēmis ieroci, gribēja atgriezties, taču pārdomāja, steidzoties panākt Avu Maru un Madu. Nodevējai, kura, novirzījusies no ceļa, atveda uz Centrālo paneli ienaidniekus, neizvairīties no soda!

Jars Alts skrēja pa pazemes koridoru, un viņam tuvojoties iedegās gaisma, izdzisdama aiz muguras.

Viņa ceļu atkal bloķēja siena pils priekšā, bet atvērās, tiklīdz viņš paskatījās uz spirāli.

Viņš bija iekļuvis pilī. Diktatora vajadzībām pārveidotajai Klostera ēkai bija senās arhitektūras iezīmes. Zemi velvju griesti, spraugveida logi no grīdas līdz griestiem.

Grezni iekārtotas svinīgajām sapulcēm paredzētās zāles, kas, baidoties no diktatora slepkavības mēģinājumiem, vairs netika rīkotas.

Jars Alts zināja, kā iekļūt Madas istabās. Smalkā gaume un sievietes roka spēja pārveidot šejienes skarbās ķelles un lūgšanu telpas. Ieskrējis vienā no tām, izgreznotā ar zilu audumu un sudrabainām auklām, Jars Alts uzskrēja Avam un Madai.

Mada kārtoja matus. Viņa atskatījās un aiz dusmām piespēra kāju.

- Kā tu uzdrošinājies, zemais sardzes robots, ielauzties manās istabās!

Jars Alts apbēra Madu ar draudiem.

— Apklusti, rupekli! - saniknojās Ava Mars un aizvainots, piecēlās pilnā augumā.

Mada aizstājās viņam priekšā:

- Prom šejienes, netīrais robots! Tu neesi ne mata vērta no mana vīra galvas!

- Ak vīra? - Jars Alts nekaunīgi iesmējās. - tavai apkaunojošajai ceremonijai, kuras aizsegā “augstāko” ienaidnieki sāks iznīcināt mūsu kontinentu nav palicis dzīvs neviens nekaunīgs “liecinieks”.

- Asinis uz rokām un apmelojumi uz mēles — tāda ir tava būtība! Ko tu vari zināt par labestību, mīlestību un augstsirdību?

Jars Alts rupji atgrūda Madu un ar stiletu metās virsū neapbruņotajam  Avam. tas ar spērienu viņu atvairīja. Krītot Alts sagrāba Madu un norāva viņu līdzi pie zemes, mēģinot iedurt ar stiletu.

Ava Mars paguva satvert viņa roku un izgrieza to tā, ka stilets caurdūra paša Jara Alta kamzoli.

Jars Alts bija pieredzējis kautiņos, Ava Mars bija pieredzējis tikai sportā. Viņi kāvās, veldamies pa senās lūgšanu telpas grīdu. Uz paklāja parādījās asins traipi.

Mada apjukusi skatījās un nevarēja saprast, kura asinis tās ir? Avam ar tām bija nosmērēta visa seja.

Jars Alts vairākas reizes dūra Avam ar stiletu, taču nespēja atvēzēties nāvējošam dūrienam. Ava Mars pielēca kājās, paķēra smago krēslu un meta ar to ienaidniekam. Tas gribēja izvairīties, bet krēsla kāja trāpīja viņam pa galvu, un viņš saļima uz grīdas. Neskatoties uz to, viņš pacēla roku ar stiletu, cenšoties mest to uz Madu.

Avam Maram izdevās trāpīt Jaram Altam pa deniņiem. Ienaidnieks atsprāga atpakaļ, bet, izmetis kājas kā čūskas, apvija tās ap Ava potītēm. Ar rāvienu pagriezies, viņš nogāza Avu uz grīdas, tad, ceļos nometies, atvēzēja stiletu. Tomēr Ava izsita ieroci viņam no rokām.

Viens pēc otra noskanēja divi šāvieni. Atstājot aiz sevis sarkanu celiņu, pa durvīm iestreipuļoja Māte Lua. Viņai rokā drebēja pistole. Jars Alts atkal pasniedzās pēc stileta, lai piebeigtu Avu.

Mada metās pie Luas un izrāva ieroci no viņas nespēcīgās rokas, nospieda šaujamā pogu. Jara Alta ķermenis uzreiz izliecās krampjos, papēžiem sasniedzot pakausi.

- Viņš pats pielādēja to ar saindētām lodēm, - nogārdza Māte Lua. - Mana labā, tev nekas nekait? ..

Ava Mars piecēlās un, smagi elsdams, ar izbrīnu paskatījās uz ienaidnieka līķi un mierīgo Madu. Bet viņa pēkšņi riebumā izmeta ieroci un izmisusi sacīja:

- Asinis! Visur! Asinis! Tagad tikai nāve. Tu, mans vīrs, tiksi saplosīts gabalos. Neviens neticēs, ka to izdarīju es.

Ava Mars pats nespēja tam noticēt, neizpratnē lūkodamies uz savām ar asinīm notraipītajām rokām.

6. NAV LAIMES ŠAJĀ PASAULĒ

Mada Jupi, protams, bija izlutināta: jebkura vēlme tika izpildīta, viņa tika slavēta, pielūgta. Bet viņa tomēr nekļuva par izlutinātu, kaprīzu radījumu, kas spējīgs tikai pavēlēt. Māte Lua, slepenā rakstniece, tautas gudrības glabātāja, pēc Madas mātes nāves spēja iedvesmot viņu ar ideju par visu faetu vienlīdzību neatkarīgi no tā, kā viņi izskatās. Atturīgajai, vienmēr mierīgajai Mātei Luai bija rets stāstīšanas talants un iedzimta spēja ietekmēt prātus. Citā valstī, citā laikā, māte Lua būtu bijusi tautas lepnums, bet barbariskajā “augstāko” varas kontinentā viņa izrādījās tikai aukle - lai arī paša diktatora meitai. Viņa Madai vienmēr lika ņemt piemēru no pašas mātes, pārliecinot, ka meitai jāturpina viņas darbs.

Un Mada auga līdzīga savai mātei, bet tajā pašā laikā viņa kaut kādā veidā bija līdzīga tēvam, iespējams, ar spēju bez gala mīlēt un ienīst. Tāpēc tikšanās ar Avu viņu ļoti iespaidoja. Viņa iemīlējās - un labsirdīgs maigums viņā apvienojās ar cietu stingrību, apjukums ar nevaldāmu drosmi. Viņa nošāva Jaru Altu kā traku zvēru, taču tūlīt zaudēja drosmi, ieraugot viņa līķi.

Aukle mira. Mada nometās ceļos viņas priekšā un ieklausījās neskaidrajā čukstā.

– Aukle stāsta par savu dēlu un par to, ka Jars Alts nogalinājis Strupo.

- Kur? Kā?

Bet Māte Lua nespēja pateikt vairs neko. Spēki viņu atstāja. No Madas pūlēm nelīdzēja nekas – ne mākslīgā elpināšana, ne sirds masāža. Aukles acis aizvērās, ķermenis izstiepās un šķita vēl slaidāks. Roka, ko turēja Mada, taustot pulsu, sāka atdzist. Pulsa vairs nebija.

- Beigas, - sacīja Mada un apraudājās.

Tagad Ava redzēja savu draudzeni vāju, nevarīgu. Viņa kratīja aukli kā bērnu, skūpstīja tās mirušās rokas un pierunāja viņu mosties.

Beidzot pagrieza asaraino seju pret Avu:

- Aukle ir mirusi. Cik viņa bija laba un gudra! Bet mēs esam pagalam, - un viņa ar acīm norādīja uz Jara Alta krampjos savilkto ķermeni. - Padomāt tikai! Viņš taču bija mans brālēns.

- Varbūt mēģināt viņam palīdzēt?

Mada salīgi paraustīja plecus.

– Lodes saindētas. Nezinu, kā viņa ierocis nokļuva pie nabaga aukles.-  Mada atkal izplūda asarās.

Ava nolēma, ka viņam kaut kas jādara. Viņš pacēla mirušo Altu, kurš nebija iztaisnojies, pārakmeņojies pēdējā spazmā, un aizvilka viņu uz istabas stūri aiz drapērijas.

Mada apņēmīgi piecēlās, atmeta galvu.

- Viss velti. Drīz atnāks sargi, pēc tam tēvs. Viņa pacēla no paklāja Alta pistoli. - Piedod man, ka vadu šo mūsu pēdējo soli. Nav vajadzības šaut. Pietiks ar skrāpējumu. Nāve iestāsies uzreiz. Sadodamies rokās, turot lodi plaukstās. Un atstāsim šo pasauli, kurā mums nav laimes.

Ava ieskatījās viņai sejā: tajā apņēmība cīnījās ar izmisumu.

Mada izņēma no pistoles pēdējo patronu. Lode bija sudrabaina, tās asās atskabargas bija brūnas, acīmredzot no indīgā pārklājuma.

Ave apņēmīgi saņēma Madu aiz rokas:

- Nē! Faeti tik viegli nepadodas. No dzīves var atteikties, bet ne no laimes… Nekad!

- Šajā pasaulē nav laimes, - atbildēja Mada.

- Izved mani, - Ava autoritatīvi pagriezās pret viņu. - Izved uz dārzu, un tad caur "asins durvīm".

- Vai tad mēs varam kaut kur aizbēgt? Tuvojas rītausma, pēdējā mūsu dzīvē. Dzirdi putnu dziedāšanu? Es tev sekošu, jo tu esi mans vīrs. Bet paņemsim līdzi šo dzeloņlodi. Viņa būs mūsu sargātāja.

– Ved mani, – Ava steidzināja.

Mada uzmanīgi paskatījās uz viņu. Līdz šim viņa bija domājusi, ka ir stiprāka.

Viņi aiznesa Luas ķermeni uz dīvāna, un Mada pārklāja to ar zilu plīvuru no savas gultas; tad norādīja Avam uz zemām durvīm, kas veda uz šauru koridoru, kas beidzās ar stāvām kāpnēm.

Pirms rītausmas dārzs izskatījās pavisam citāds. Sudrabaina gaisma kā mākonis piepildīja alejas, paslēpjot krūmus un koku stumbrus. Avam šķita, ka abi ar Madu ienāk kādā citā, aizmākoņu pasaulē. Un ciešāk satvēra viņas šauro roku.

Plūstošā dūmaka pie viņu kājām šķita mānīga, bezsvara un reizē bieza. Zem tās, šķita te ūdens, te bezdibenis.

Mada bezbailīgi iegāja virpuļojošajā dūmakā un veda Avu sev pakaļ. Viņas priekšā paklausīgi atvērās "asins durvis".

Bieza migla apvija vecās kapelas drupas zem Baigās Sienas. Jaunajiem faetiem, kurus līdz krūtīm slēpa pār akmeņiem pārklājies miglas mākonis, šķita, ka viņi traucas pa putojošu straumi.

Mada labi zināja ceļu. Negaidīti ātri viņi nonāca pie Mūžības Tempļa melnās ēkas. Ava domāja, ka nabaga Strupais viņu iepriekš bija vedis pa apkārtceļu. Nabaga kuprainis! Avam bija grūti savaldīties, viņš pat neļāva sev elpot, bet Strupā viņam bija žēl no sirds.

Ava nicināja savas ierastās garastāvokļa svārstības. Bet tagad viņš bija stingrs un zināja, kas jādara. Un tāpēc viņš veda Madu pie Uma Sata.

Večuks bija ļoti pārsteigts, atkal uz sava kabineta sliekšņa ieraugot jaunlaulātos.

Viņš nosēdināja Madu atzveltnes krēslā pretī galdam, pie kura bija pavadījis visu nakti. Ava nostājās blakus Madai.

- Kas noticis? Kā varu palīdzēt?

- Šajā pasaulē nav laimes, - iesaucās Ava. - Bet tavos spēkos - doties uz citu pasauli!

Večuks pārsteigts pacēla uzacis.

- Cita pasaule ir kosmosā, - Ava paskaidroja un pastāstīja visu, kas bija noticis.

Večuks domāja:

- Tātad, man būs jāpieņem Jara Jupi nosacījumi un, savukārt, jāpieprasa, lai viņš sūta uz Terru savu meitu? Vai tas neizskatās neticami? Aizbēgt kosmosā?

- Bet tas, - iejaucās Mada, - būtu ne tikai glābiņš man un Avam. Palīdzēt faetiem, atrast viņiem jaunu pasauli, būtu arī tava sapņa piepildījums. Aukle un māte arī par to sapņoja. Tur varētu būt laimīgi ne tikai mēs ar Avu, bet visi. Esmu gatava lidot uz Terru ne tikai sevis dēļ. To visu es pateikšu savam tēvam.

Mada nesaprata globālās problēmas dziļāk par Umu Satu.

- Kādus astronauta pienākumus varēs veikt Mada? - Ums Sats stingri jautāja.

- Esmu veselības māsa. Tāda ir vajadzīga visur. Un ne tikai bērniem.

- Tā, gan, - piekrita Ums Sats. - Ava Mar, tu paliksi šeit, sekretāru neviens nemeklēs. Madai jāiet uz savām istabām un jāieslēdzas tajās. Ava, pavadi savu jauno sievu līdz Baigajai Sienai. Labi, ka jūs abi lidojumā uz Terru saredzat ne tikai bēgšanu, bet arī varoņdarbu.

Pēc viņu aiziešanas vecais vīrs kādu laiku sēdēja iegrimis domās. Tad pasauca pie sevis dažus zināšanu pazinējus, kas bija ieradušies uz sesiju. Tie piepildīja viņa kabinetu. Daudzi no viņiem bija apaļgalvji, bet bija arī garsejainie. Ienākot katrs ar kreiso roku pieskārās savai labajai uzacij. Kad kabinets kļuva pārpildīts, Ums Sats pajautāja, vai viņam vajadzētu lidot prom no Faenas iespējamo notikumu priekšvakarā, kuriem strādnieki un viņu draugi gatavojās tik daudzus ciklus "Taisnīguma vārdā"? Galu galā viņš bija viens no abu kontinentu cīņas pret īpašniekiem vadītājiem, lai arī nesaprata visu šīs cīņas nozīmīgumu.

Sanākušie vienbalsīgi nolēma, ka Umam Satam, zināšanu lepnumam uz Faenas, jādodas kosmosā, lai tur atrastu kontinentus, kas tik nepieciešami faetiem. Daudzi no viņiem domāja, ka tādā veidā viņi visdrošāk saglābās dzīvību lielajam matērijas pazinējam, taču neviens viņam par to tieši nepateica.

Ums Sats noplātīja rokas. Viņam bija jāpakļaujas vispārējam lēmumam. Tagad viņš bija saņēmis tiesības rīkoties.

Kad Ava atgriezās, Ums Sats pa ekrānsakariem piezvanīja diktatora sekretāram. Iedegās ekrāns, uz tā iegaismojās skapja kontūras.

- Diktators Jars Jupi, gaišākais starp gaišajiem, piekrīt pieņemt goda garsejaino Umu Satu un aizsūta viņam pavadoņus, - paziņoja senatnīgā runas manierē ieprogrammētais skapis. Ekrāns izdzisa.

- Kā? - Ava Mars nočukstēja. — Iet uz Midzeni? Varbūt Jars Jupi vēlas sagūstīt ķīlnieku?

Večuks skumji pasmaidīja.

– Risks nav tik liels.

Drīz vien kabinetā parādījās asinssardzes oficieris. Ava sastinga. Viņa priekšā stāvēja atdzīvojies Jars Alts.

Ienākušais paklanījās vecākajam, paskatījās uz Avu un pompozi paziņoja:

- Diženais no diženajiem, diktators Jars Jupi ir piešķīris tev, goda garsejainajam, tiesības stāties viņa priekšā. Esmu atsūtīts, lai tevi pavadītu uz pili.

Avam Maram šķita, ka Asinssardzes oficierim pat balss ir tāda pati kā Altam. Viņš tiešām atdzīvojies? Iespējams, lodes izraisītā paralīze bijusi īslaicīga. Bet kāpēc viņš tagad nemetas viņam virsū, kā to bija darījis Madas istabā?

Bet Asinssardzes oficieris vēlreiz vienaldzīgi paskatījās uz Avu Maru un tagad paklanījās arī viņam:

– Gaišā diktatora vārdā atvainojos goda viesim.

Tiklīdz asinssardzes oficieris un Ums Sats aizgāja, Ava Mars metās pie kabineta durvīm. Viņam par pārsteigumu tās izrādījās atslēgtas. Un tikai tagad Ava Mars atcerējās, ka oficiera seja bija bez rētas.

Diktators Jars Jupi gaidīja Umu Satu ne bez uztraukuma. Visvarenais, pēc Asins padomes gribas, spējīgs nosūtīt nāvē miljoniem faetu, lai izpatiktu īpašniekiem, gatavs jebkurā brīdī izvērst nukleāro karu, viņš bija bezspēcīgs izglābt tikai vienu, bet viņam visdārgāko dzīvību.

Jars Jupi bija sarežģītas dabas faets. Viņš lieliski saprata, kam un kāpēc kalpo. Savā laikā pazaudējis sievu, viņš sāka ienīst apaļgalvjus, kurus ārstējot, viņa pati bija saslimusi ar nāvējošu slimību. Šis naids galu galā vainagojās ar muļķīgo "naida mācību", kas šķita neticama, bet kas izrādījās tik izdevīga "Asins padomes" īpašniekiem. Tagad, varas virsotnē, kad viņš dzīvoja askētisku dzīvi it kā brīvprātīgā ieslodzījumā, mīlestība pret meitu bija vienīgā gaisma Jara Jupi dzīvē. Viss pārējais bija tumsa: bailes par savu dzīvību, bailes no kara, ko viņš pats gatavoja, bailes gan no strādniekiem, gan no viņu kungiem, kas varēja likvidēt arī viņu.

Un tagad viņam galvenais bija Madas drošība. Viņš vēlējās kaut no miljoniem nolemto varētu izglābt viņu vienu.

Bet kā?

Un tā, īstenodams savu sarežģīto plānu, kādu bija izdomājis, viņš pēkšņi parādījās Mierīgā Kosmosa sesijas laikā Mūžības Templī. Bet tagad pie viņa bija jāatnāk Umam Satam.

***

Asinssardzes virsnieks, Jara Alta brālis, nodeva Umu Satu diviem sardzes robotiem, kuri aizveda veco zinātnieku cauri grezni dekorētajām, tukšajām zālēm ar zemajiem griestiem.

Ums Sats pašķielēja uz saviem, ar kubiskām galvām un āķveidīgiem zvīņainiem manipulatoriem apveltītajiem lielgabarīta pavadoņiem, miesassargiem vai konvojam, kas, protams, bija pasūtīti aiz okeāna.

Vienā no istabām skapis ar gaišām spraugām, tieši tāds pats kā “kulturālo” valdniekam, nevainojami senatnīgi ar ieprogrammētu puķainību paziņoja:

- Ums Sats, goda garsejainais, var iziet pa durvīm viņa priekšā, aiz kurām viņam būs laime tikties ar dižāko no diženajiem, spožāko no spožajiem Jaru Jupi, "augstāko" kontinenta diktatoru.

Durvis atvērās pašas no sevis, sardzes roboti atpalika, bet Ums Sats iegāja skarbā tukšā kazemātā ar pelēkām sienām.

Jars Jupi, bārdains, ar līku degunu, noskūtu galvaskausu un uzrautām uzacīm, metās pretī ienācējam, urbdamies viņā ar pustraku caururbjošu skatienu.

- Ums Sats saprot, kādu godu un uzticību viņš saņēmis? - viņš uzkliedza.

- Lai notiek tā, - vecais vīrs nopūtās. - Varbūt es neesmu tāda goda cienīgs, bet man uzticēties jūs varat.

- Es runāšu kā augstākais ar augstāko, jo īpaši tāpēc, ka tu esi izslavēts ar savu saprātu,- diktators sāka runāt mierīgāk.

Saskaņā ar rituālu viesim bija jāatbild, ka viņa prātu nevar salīdzināt ar Jara Jupi dievišķo un apgaismoto prātu, bet Ums Sats mierīgi teica:

— Runāšu ar diktatoru Jaru Jupi kā zināšanu pazinējs ar politiķi, cenšoties saprast un tikt saprasts.

Jars Jupi noraustījās, deguns sagriezās uz sāniem, seju izķēmoja nervoza grimase. Viņš paskatījās uz nišu zem loga. Tajā bija brīnišķīgi ziedi. Viņu smalkie tumši zilie vainadziņi ar zeltainu mazāku zvaigznīšu izkliedi, katrs pa sešām ziedlapiņām, skatījās uz leju, nokarājoties uz izliektiem kātiem.

Tas bija brīnums, ko pēc kaislīga puķu mīļotāja Jara Jupi pasūtījuma bija izaudzējuši dārznieki. Taču Jaru piesaistīja ne jau viņu vakarīgais skaistums. Padevīgajiem augu pazinējiem izdevās izaudzēt tādu brīnumainu, pareizāk sakot, briesmīgu augu, kas izdalīja maigu, bet ārkārtīgi indīgu aromātu. Faets, kurš to ieelpoja, saslima ar ātri progresējošu nāvējošu slimību. Ne reizi vien retajiem šī kabineta apmeklētājiem, pārāk neatkarīgiem cīņu biedriem, pret kuriem diktators izturējās negaidīti laipni, un dažkārt pat kādam no viņa pārāk neapmierinātajiem saimniekiem, lielīpašniekiem, bija tas gods paostīt kolekcijas lielāko dārgumu. Atgriezies mājās, tāds nomira agonijā, nenojaušot no kā.

Protams, bīstamo smaržu no kabineta tagad aiznesa uzticama viltīgi ierīkota ventilācija.

- Un ko? — diktators nervozi jautāja.

- Pēc nakts pārdomām nolēmu pieņemt jūsu piedāvājumu un vadīt ekspedīciju uz planētu Terra.

Jars Jupi noraustījās un atviegloti nopūtās:

- Um Sat, kļuvis par goda garsejaini, tu apstiprini savu gudrību. Es to slavināšu abos kontinentos. Tomēr vakar Mūžības templī man bija prātā viens nosacījums, kas tev būs jāizpilda.

- Es arī vēlējos savu piekrišanu vadīt ekspedīciju papildināt ar kādu noteikumu.

- Nevaru ciest ja man uzstāda noteikumus, - diktators pacēla balsi.

— Tie drīzāk ir pirmie saprašanās soļi kosmosa ekipāžas personāla komplektēšanai.

- Nokomplektēšu kosmosa kuģa apkalpi ar cienīgākajiem garsejainajiem.

- Varbūt diktators Jars Jupi atcerēsies vakardienas solījumu iekļaut ekspedīcijā ikvienu no garsejainajiem, kas to vēlēsies?

– Es to apstiprinu arī tagad, pat ja runa būtu par manu meitu.

— Diktatora Jara Jupi meitu? - Ums Sats bija patiesi pārsteigts, negaidījis, ka diktators viņu ieteiks pats.

- Tu uzdrošināsies uzskatīt manu meitu par balastu lidojumā, pat ja viņa ir veselības māsa? - Jars Jupi pacēla balsi.

Abi apklusa, pētot viens otru. Lai cik gudrs bija Ums Sats, viņam neienāca prātā, ka diktators plāno izglābt meitu no nukleārā kara šausmām, aizsūtot viņu kosmiskā ekspedīcijā; un, lai cik viltīgs un tāredzīgs bija Jars Jupi, viņš nevarēja iedomāties, ka Ums Sats ieradies pie viņa tikai tāpēc, lai dabūtu piekrišanu viņa meitas lidojumam uz Terru.

Jars Jupi draudīgi pajautāja:

- Tātad tu vēlies, lai lido arī viņa? Rūpējies par viņu? Novērtēju. Negribi pienākt apskatīt šos ziedus? Vai nav skaisti? Esi redzējis ko līdzīgu? Izbaudi to smaržu!

- Nekad neesmu redzējis nevienu skaistāku par diktatora Jara Jupi meitu. Nešaubos, ka viņa būs skaistākais zieds uz Terras.

- Tad atstāsim šos ziedus mierā, - Jars Jupi strupi atstūma nost Umu.

7. AIZMIRSTAIS KUPRAINIS

Strupā Merka ķermenis gulēja mitrajā pazemes gaitenī aiz necaurlaidīgām sienām ar spirālveida ornamentiem.

Mākslīgā kupra apvalks tika caursists ar lodēm, un tajā brīvi iekļuva gaiss, lēnām saēdot bumbas detonatora drošinātāju.

Taču nevienam uz Faenas nebija aizdomu par šīm briesmām dienā, kad notika astronautu svinīgi pavadīšana uz planētu Terra. Ekspedīcija sastāvēja no trim "kulturālajiem" un trim "augstākajiem", starp kuriem bija Mada Jupi.

Tiem, kas strādāja Varnionas laukos un darbnīcās, aizceļošanas diena tika pasludināta par brīvdienu, lai faeti varētu iziet ceļā līdz pat Atvadu ragam, kā diktators Jars Jupi bija pārdēvējis daļu no Lielā Krasta netālu no kosmodroma. No šejienes parasti tika palaisti visi kosmosa izpētes aparāti, kā arī "augstāko" kosmosa kuģi, kas uzturēja kontaktus ar kosmosa bāzi Deimo. Īpašnieki no iespējamās planētu kolonizācijas cerēja saņemt ievērojamu peļņu un neskopojās ar izdevumiem.

Mada un Ava nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka tulīt viņi ieraudzīs pakaļdzīšanos. Viņi brauca vienā tvaikmobīlī ar ekspedīcijas vadītāju Umu Satu. Vecais zinātnieks bija domīgs un skumjš.

Jaunie ekspedīcijas dalībnieki te atskatījās, te vēroja viņiem garām pazibošos faetus, kas stāvēja abās ceļa pusēs un meta ziedus zem mašīnas riteņiem. Bija gan garsejainie, gan apaļgalvainie. Visi stāvēja cieši kopā, it kā starp viņiem nebūtu nekādas atšķirības. Daudziem faetiem abu kontinentu kopīgā ekspedīcija uz svešo planētu, no vienas puses, bija miera simbols un, no otras puses, cerība, ka uz Faenas varēs ne tikai vienoties un izvairīties no kara, bet arī pārvest daļu iedzīvotāju uz citām planētām.

Daudzi faeti iznāca uz ceļa kopā ar saviem bērniem. Tēvi turēja viņus uz pleciem, garsejainās māmiņas (tikai viņas) spieda mazuļus pie krūtīm, kamēr lielākie palaidņi, dzīvespriecīgi un dažādām galvām, mēģināja izskriet uz ceļa.

Faeti no plašajiem laukiem, kur audzēja pārtikas augus, izcēlās ar tumšu iedegumu; tiem, kas strādāja fabrikās, kuru milzīgās ēkas bija redzamas kalnos, sejas bija zemes krāsā. Bet īpaši atmiņā palika faeti no dziļajām raktuvēm. Ogļu putekļi bija tik ļoti iespiedušies ādas porās, ka tā šķita tumša, it kā viņi būtu īpaša rase: ne garsejainie, ne apaļgalvji.

Cik strādnieku iznāca uz ceļa? Simtiem tūkstošu? Miljoniem?

Mada, notiekošā nospiesta, noslēdzās sevī. Kā īsta faetese, viņa visu uztvēra caur sev tuviem tēliem. Viņa gandrīz neatcerējās savu māti, bet aukle viņai bija simbols visam, ko viņa atstāja uz Faenas. Un viņa nebija pārliecināta par laimi, kas viņu gaida nākotnē, kamēr šeit… Un viņa cieši samiedza acis.

Kad tās atvēra, ieraudzīja, ka ceļš tuvojas okeānam. Paskatījās uz Avu, un viņš saprata bez vārdiem.

Ava visu laiku domāja par faetiem, kas stāvēja gar ceļa malām. Rīt viņi atgriezīsies savās ar mašīnu troksni un eļļas smaku piepildītajās fabrikās. Viņi stāvēs pie slīdošajiem mehāniskajiem konvejieriem, uz kuriem pamazām apauga ar detaļām ražoto mašīnu skeleti, un stāvēs tā, bez cerībām uz Taisnību, piespiesti un bez prieka strādāt līdz savu dienu beigām, bezcerīgi un vienādi.

Ava Mars saprata, ka visu apdalīto priekšā ir atbildīgs par kosmosa lidojuma rezultātiem.

Miljoni šo faetu arī sapņo par laimi un tiesībām radīt bērnus neatkarīgi no savas galvas formas. No kulturālajiem vairs nevar ņemt tikai iznīcināšanas līdzekļus, Faena tā turpinot, pastāvēt nevarēs!

Par to domāja arī skumjais Ums Sats. Viņš domāja, ka viņš, matērijas pazinējs, tā arī nevarēja novirzīties no zinātnes likumiem par vielu. Bet, acīmredzot, likumi, kas regulē visas faetu kopienas dzīvi, ir jāizpēta tāpat kā dabas likumi. Un galvenā kļūda papildus matērijas sabrukšanas metodes atklāšanai un izpaušanai bija tā, ka viņš, nodzīvojis līdz sirmam vecumam, to nebija sapratis. Kāpēc, piemēram, faeti-strādnieki ar savām rokām rada ne tikai to, kas katram ir vajadzīgs dzīvei, bet arī to, kas spēj nogalināt viņus pašus? Kāpēc šie pavadītāji pacieš šī maniaka varu, kurš par savas eksistences mērķi izvirzījis karu? Jars Jupi tagad ieņēmis galvā veikt grandiozu žestu, sūtīt kosmosa ekspedīciju, lai meklētu jaunus kosmosa kontinentus. Un kā kolonisti tur dzīvos? Saskaņā ar vecajiem Faena likumiem netaisnību un karu draudus pārnest kosmosā uz citas planētas? Nē, patiesa gudrība slēpjas meklējot ne tikai jaunas planētas dzīvei, kam ir gatavs pat Jars Jupi, bet jaunus dzīves likumus, kas viņu iedzīs šausmās. Tomēr kāpēc pustrakais diktators tik viegli palaida savu meitu kosmosā? Tā taču nav pastaiga!

Un vecais zināšanu pazinējs, salīdzinot vienu detaļu pēc otras, pēkšņi nonāca pie biedējoša secinājuma, ka diktators varētu mēģināt izglābt savu meitu no nukleārā kara, kam jāsākas uz Faenas.

Un večuks paskatījās uz pavadošo faetu pūļiem īpašā veidā. Vai viņus vēl kādreiz satiks?

Mada saspieda Ava roku un izteiksmīgi atskatījās. Ava saprata viņas bažas…

***

Viņas bažas nebija veltas. Patiešām, Diktatora pilī bija atklāts daudz kas.

Pēdām uzdūrās mirušā Jara Alta brālis Groms Alts, tas pats, kurš pavadīja Um Satu pie diktatora.

Asinssardzes oficieris pamanīja uz grīdas tumšu satecējumu svītru, kas stiepās no Madas Jupi istabu "asins durvīm", līdz pat pazemes ejai. Groms Alts bija pārāk zema ranga, lai uzdrošinātos izmantot šo eju. Bet, pārbaudīt, kāda veida satecējumi tie ir, viņš nolēma par katru cenu. Viņš nokasīja daļu izžuvušās vielas un aizskrēja uz laboratoriju.

Viņam trīcēja rokas, kad viņš personīgi, slepus no citiem, lai nepadalītos ar savu atklājumu, noteica parauga sastāvu, ar metodi, kuru bija apguvis Asins aizsardzības virsnieku skolā, kurā prasmīgi izmantoja aizokeāna zināšanas.

Viņa mati kļuva slapji no uztraukuma, lai gan tie bija uz visām pusēm izspūruši īsi sari. Viņš konstatēja, ka satecējumi uz grīdas ir asinis!

Ziņot diktatoram par savu atklājumu viņš neuzdrošinājās, jo īpaši tāpēc, ka Mada parādījās un, it kā nekas nebūtu noticis, sasveicinājās ar savu tēvu. Tiesa, bez aukles, kas viņu parasti pavadīja visur. Ja kaut kas būtu noticis, viņa par to ziņotu diktatoram pati. Bet pēc tikšanās ar Madu viņš kļuva nepieejami svinīgs. Paziņoja par savu vēsturisko lēmumu, kas visu pili un pēc tam visu kontinentu iedzina stuporā un pēc tam bezjēdzīgā sajūsmā. Visas valdošās personas aizrijās no plātības, liekot vienkāršajai tautai domāt, ka gudrākais no gudrajiem ir arī drosmīgākais, bezbailīgākais, viņš neatkāpās, faetu labā pat riskēja ar savu mīļoto meitu, domājot par viņu tālo nākotni, kā arī par vispārējo progresu un mieru starp kontinentiem.

Iztapīgais prieks diktatora pilī Gromam Altam traucēja izmeklēšanu. Visi, ar kuriem viņš satikās, uzskatīja par iespējamu runāt tikai par Jara Jupi un viņa meitas varoņdarbu.

Šādā vidē bija vienkārši bīstami pievērst jelkādu uzmanību asiņu šļakatām, kas mestu ēnu uz par dienas varoni pasludināto Madu. Turklāt Mada nekad neatstāja vaļā “asins durvis” uz saviem apartamentiem, bet viņas aukle neparādījās. Tas Gromam Altam šķita ļoti aizdomīgi.

Viņš nolēma apspriesties ar savu brāli, pat ja nāksies dalīties ar viņu iespējamā atklājuma godā. Bet Jars Alts bija pazudis.

Iespējams, ka Jupi aizsūtījis savu uzticamo virsoficieri, kā viņš bija darījis ne reizi vien, ar kādu uzdevumu.

Groms Alts nolēma rīkoties, riskējot ar savu ādu. Kad Mada ar šņukstiem un pagodinājumiem tika pavadīta uz kosmodromu, Groms Alts, palicis dežūrā, devās uz diktatora meitas apartamentiem. “Asins durvis” bija aizslēgtas, bet vairs ne ar automātiem. Izrādījās, ka pietika ar galveno atslēgu, kuru viņam iemācīja lietot tajā pašā Asinssardzes skolā. Groms Alts piesardzīgi iegāja zilajā istabā.

Viņš tur atrada ne tikai mirušo Madas aukli, bet arī sava brāļa līķi.

Saindēta lode!

Blakus gulēja Jara Alta pistole. Šādu ieroci bija atļauts nēsāt tikai asinssardzes virsoficierim.

Groms Alts apskatīja pistoli. tajā nebija palicis nevienas lodes. Viņa brālis nebija tāds faets, lai magazīnā būtu tikai viena patrona, kas iztērēta lai nogalinātu sevi.

Groms Alts ar jauktu nožēlas, riebuma un pārdomu sajūtu skatījās uz sava brāļa krampjos savilkto ķermeni. Savas dzīves laikā viņi nekad nebija draudzējušies. Jars Alts vienmēr apspieda savu jaunāko brāli. Un lūk, viņš guļ miris pie kājām, tādējādi dodot viņam iespēju sasniegt jaunu pakāpienu karjerā.

Gromam Altam tik ļoti patika līķa salīdzinājums ar pakāpienu, ka viņš nenocietās un uzlika kāju uz brāļa ķermeņa, taču uzreiz to noņēma un steidzās ārā no nelabumu izraisošās, smacīgās istabas dārzā, bet pēc tam taisni pie diktatora.

Nokļūt pie diktatora, neskatoties uz visām pārsteidzošajām ziņām, ko viņam nesa Groms Alts, nebija viegli.

Bezkaislīgais skapis-sekretārs neko nesapratīs. Tādam nav jūtu, bet diktatora kabineta drošības robotus un durvju slēdzenes kontrolē tikai šī bezsmadzeņu kaste.

Pastāstīt skapim patiesību nozīmē, ka noteikti atteiks, jo stulbais automāts visus lietas apstākļus uzreiz ierakstīs savā mašīnas atmiņā un nosūtīs izmeklēšanai Izmeklēšanas darbiniekiem, kuri ienīst Asinssardzes oficierus. Viņi uzdrošināsies ziņot par incidentu diktatoram tikai pēc izmeklēšanas oficieru slēdziena, kas, protams, atstums Gromu Altu otrā plānā.

Un tāpēc Groms Alts nolēma sekretāra skapim samelot, izdomājot versiju, ka viņam ir diktatoram paredzēta ārkārtīgi svarīga vēsts, kuru viņam nodot likusi pati Mada Jupi, kad viņu satikusi ceļā uz Atvadu ragu. Galu galā viņa taču ir māsīca!

-  Skaistās Madas vārdu saturu tu vari pastāstīt man, - nomurmulēja ar elektroniku piebāztā kaste. - Lielākais no lielajiem to izlasīs, kad pārbaudīs manas dienas piezīmes.

- Man nav ko paziņot tev, cienījamais atmiņas sargs. Man ir jādod lielākajam no lielajiem, gaišākajam no gaišajiem kāda lieta. Ja tu, atmiņas sargs, šo priekšmetu pats varētu aiznest dižākajam no diženajiem, es būtu mierīgs.

Nolādētais skapis ilgi turpināja tielēties, bet tad beidzot padevās.

Skapis-Sekretārs bezkaislīgi paziņoja diktatoram, ka Asinssardzes oficieris Groms Alts lūdzas uz pieņemšanu bez ekrāna starpniecības.

Diktators bija ļoti aizņemts. Viņam bija tikšanās ar augstākajām militārajām amatpersonām, kurus, protams, pie viņa neielaida, bet atļāva sarunu tikai caur viņa kabinetā novietotajiem ekrāniem. Nukleārā kara priekšvakarā piekļuves Jaram Jupi nebija nevienam. Viņš baidījās no saviem Asins padomes saimniekiem visticamāk pat vairāk, nekā no saviem padotajiem.

Beidzot sanāksme beidzās.

- Asinssardzes oficieris Groms Alts, - nodārdināja sekretārs-skapis, - tu vari ienākt pa durvīm, lai liektu ceļgalus gaišākā starp gaišajiem priekšā.

Groms Alts, satraukts, iegāja necilajā diktatora kabinetā, baidīdamies pacelt galvu un ieskatīties "naida mācības" radītāja sejā. Tāpat kā viņa brālis, viņš savā izskatā visos iespējamos veidos atdarināja diktatoru.

Saskaņā ar rituālu Groms Alts nometās ceļos un, skatoties grīdā, trīcošā balsī izstāstīja par asiņaino strīpu, kas veda uz skaistās Madas istabām, un par līķiem, ko viņš tur atrada.

- Nicināmais sardzes robots! Ko tu tur murgo?

- Lai tavas dusmas krīt uz ļaunajiem slepkavām, kas ieplānojuši ļaunumu pret tevi un tavu nepārspējamo meitu, kuru pēdas man ir izdevies tikai atrast. Es apraudu sava brāļa likteni un priecājos, ka tava meita nav kļuvusi par nelietīgas sazvērestības upuri.

- Sazvērestība? — iekliedzās diktators un viss nodrebēja.

Viņš stāvēja ar sažņaugtām dūrēm un mežonīgām acīm skatījās uz pārbiedēto oficieri, kurš nezināja, kas notiks tālāk.

Jars Jupi domāja tikai mirkli. Pārmērīgi dedzīgā Asinssardzes oficiera atklājumi varētu viņam izjaukt visus plānus, piespiest atcelt tikko dotos militāros rīkojumus.

Un Jars Jupi izplūda smieklos.

— Lūk kā? - diktators iesaucās caur smiekliem. - tu man atnesi ziņas par neizmērojamajām faetu bēdām, kuri nevarēja izturēt atšķirtību no manas nepārspējamās Madas?

– Es biju domājis pavisam ko citu.

- Neprātīgais kukaini! Atbildi uz jautājumiem.

– Es trīcu.

- Kā miris Jars Alts, mans virsoficieris?

- No saindētas lodes.

– Kam bija tādas lodes, izņemot viņu pašu?

- Nevienam.

- Tātad, tev, rāpuli, nav skaidrs, ka virsoficieris, iemīlējies skaistajā Madā, viņas istabā izdarīja pašnāvību, apliecinot savas bezcerīgās ilgas pēc viņas?

- Bet aukles līķis?

- Bet vai viņa nebija pieķērusies savai saimniecei? Vai viņas netīrā dvēsele nesaprata, ka līdz ar saimnieces aizlidošanu uz citu planētu viņa kļūs par parastu apaļgalvi, niecīgu un nicinātu, kādai tai arī vajadzētu būt?

- Kā? Un arī viņa pati sevi? - Groms Alts bija pārsteigts, atcerēdamies brūci Lua rīklē un nodrebēja, saprotot, ka nav izdarījis diktatoram pa prātam.

Jā, viņš tiešām neizdarīja Jaram Jupi pa prātam. Tas nemaz nebija ieinteresēts noskaidrot kāpēc miruši tie divi, kad jebkurā brīdī varēja mirt miljardi. Turklāt tas varētu aizkavēt kosmosa ekspedīciju, kas bija paredzēta Madas dzīvības glābšanai. Tomēr diez vai šis muļķis no Asinssardzes klusēs.

Un diktators laipni piecēla trīcošo oficieri no ceļgaliem kājās.

- Mans labais sargs Grom Alt! - Tev ir pilnīgas tiesības ieņemt sava brāļa, kurš izdarīja pašnāvību, vietu. Pateicies liktenim, ka īsti faeti ir savu jūtu vergi. Ja arī tu kādreiz iemīlēsies skaistajā faetesē un viņa neatbildēs uz tavām jūtām, izdari to pašu, ko izdarīja tavs vecākais brālis. Bet atļauj man, kas lepojas ar savu meitu, kura spēj raisīt tik spēcīgas jūtas, pateikties par tavu uzticīgo kalpošanu un ziņām, kas manai tēva sirdij atnesa prieku. Es tev parādīšu savas ziedu kolekcijas dārgumu, kam Faenā nav līdzvērtīga. Šie ziedi ir tikpat skaisti kā mūsu sapņu faeteses. Ieelpo to smaržu.

Groms Alts paklausīgi tuvojās nišai, kur varēja redzēt pārsteidzoši skaistus ziedus, tumšzilus kā dienas debesis, ar zeltainām iedegušos zvaigžņu dzirkstelēm.

— Kā tev patīk šī smarža, mans uzticamais sargs? -  jautāja Jars Jupi, novērsdamies.

- Nekad neesmu ieelpojis neko jaukāku. Visā savā ķermenī es jūtu neparastu vieglumu. Es gribētu aizlidot.

- Varbūt arī tu kādreiz lidosi, kā tagad lido nepārspējamā Mada. Ja viņa atklās apdzīvojamu planētu, tad uz turieni aizlidos daudzi garsejainie, lai jaunos kontinentus padarītu par “augstāko” kontinentiem.

- Šos vārdus vajadzētu iekalt mūžības akmenī. Katra doma šeit ir kā nukleārs sprādziens, tā dzirkstī un gāž no kājām.

- Tavu daiļrunību neapšaubāmi izraisa ziedu smarža. Pasūti sev Asinssardzes virsoficiera kamzoli.

Laimīgais Groms Alts, kurš nebija gaidījis šādu notikumu pavērsienu, kā spārnos izlidoja no diktatora kabineta.

Ja skapis-sekretārs kaut kādā veidā būtu sapratis dzīvo faetu jūtas, viņš būtu pamanījis Groma Alta neparasto stāvokli. Bet skapis bija tikai mašīna un vienkārši atzīmēja, cik ilgi apmeklētājs palika pie diktatora. Ļoti neilgi…

Un nepagāja necik ilgs laiks, kad Groms Alts sajutās slikti. Viņš sabruka Asinssardzes kazarmās un nomira briesmīgā agonijā.

Automātiskais sekretārs tikmēr ziņoja par militāro spēku stāvokli pēc diktatora izsludinātajiem sagatavošanās darbiem nukleārā kara sākšanai. Bet Jars Jupi nikni izslēdza uzmācīgā skapja strāvas padevi: viņš uz ekrāna vēroja ekspedīcijas uz Terru sākuma pēdējos mirkļus, domās pavadot savu meitu. Viņš pārdzīvoja šķiršanos ar visu savu būtību un sāpīgi saspieda ar plaukstām deniņus.

Viņš redzēja, kā Mada ar dīvainu sejas izteiksmi nolūkojas uz kosmodromu, pakavējās ar skatienu okeānā ar baltajām putu svītrām uz viļņu grēdām un iegāja paceļamajā būrī. Viņai sekoja faets, acīmredzami no otrā kontinenta.

Uz mirkli Jars Jupi juta nepatiku, no cirtaina pusasiņu jaukteņa tuvuma meitai, bet tad atcerējās, ka viņa tomēr paliks dzīva. Viņš smagi nopūtās. Viņam bija sajūta, ka viņš stāv uz stāvas, slidenas plāksnes. Un nevar nostāvēt. Bet apakšā - bezdibenis.

***

Ava Mars kopā ar Madu skatījās caur šahtu atvērtajā būrī. Okeāns kļuva arvien platāks, tā apvārsnis it kā pacēlās mākoņos. Ava atskatījās un ieraudzīja pretējā pusē citu okeānu, dzīvu okeānu ar faetu galvām, kuru sejas bija pagrieztas pret raķeti. It kā neaptveramā saspringumā, piespiesti viens pie otra viņi simbolizēja Faenas pārapdzīvotību. Negaidīta melanholija aizžņaudza Avam rīkli kā spazmā. Viņš kādreiz atgriezīsies? Bet tad atskatījās uz Madu. Viņi paši bija  izvēlējušies šo ceļu, un lai tas nav tikai viņu laimes ceļš. Ava joprojām slikti pārzināja patiesos spēkus, kas spieda Faenu uz karu. Viņš tikai no visas sirds vēlējās, lai noslēpumainā planēta Terra izrādījās piemērota faetu pārvietošanai uz tās un nukleāro karu briesmu beigām uz visiem laikiem. Un Ava atkal atcerējās Strupo Merku, kurš viņu bija atvedis uz šejieni, savedis kopā ar Madu un atdevis savu dzīvību būtībā viņu laimes dēļ. Lai viņam miers!..

***

Ložu caurdurtais Strupā Merka kupris nebija nogādāts pie mērķa, bet drošinātājs, gaisa ietekmē palēnināti sabrūkot, šķiet, skaitīja pēdējos miera mirkļus uz planētas Faena.

Otrā nodaļa. SPRĀDZIENS

.

1. MAZĀ PASAULE

Kosmosa bāzē Deimo valdīja satraukums.

Stacijas inženieris Tiho Vegs, izskatīgs, sirms, lēnīgs un apdomīgs, noraidoši noskatījās uz sākušos kņadu. Jo viņa lēnprātīgajā dabā bija nekur neiejaukties: viņš it visā bija zemāks par savu sievu Elu Vegu, jo tieši viņai radās doma sarīkot mielastu par godu pienākošajam kuģim "Meklētājs".

Joprojām nenoziedošajai skaistulei Elai Vegai, kas nosaukta par Elu dēļ savas brīnišķīgās sejas krāsas, mācīt zvaigžņu zinātni Faenas “augstākiem cilvēkiem” bija apnicis līdz nelabumam. Viņa uzstāja, ka viņai un viņas vīram jālido uz kosmisko bāzi, kur tika uzņemti tikai precēti pāri ar atbilstošām specialitātēm. Viņi varēs atgriezties pie saviem trim bērniem, kas palikuši uz Faenas, nodrošināti līdz savu dienu beigām, bet Tiho Vegs beidzot kļūs par fabrikas īpašnieku.

Ela Vega ar tīrasiņu “augstākās” seju, taisnu, nelielu degunu, īsu augšlūpu un juteklisku muti vienmēr augstprātīgi miedza acis, uzskatot sevi un savu vīru par pirmajiem faetiem bāzē.

Taču citās domās bija bāzes priekšnieka sieva Blisa Lutona, "nelikumīgi ieņēmusi veselības māsas vietu, nebūdama ārste". Ar sava vīra Darka Lūtona, resna tirāna, iedrošinājumu viņa "spēlēja kosmosa pirmo lēdiju" un nepalaida garām iespēju aizskart Elu Vegu ar mājienu par bērniem, kurus viņa it kā esot pametusi. Ela atvairīja sitienus, nesaudzējot ne Blisas neauglību, ne viņas krunkaino dubultzoda kaklu, kas nekādā gadījumā nerotāja viņas smagnējo seju ar līko degunu.

Jaunā, bet pilnīgā (labā, kā viņu sauca) pavāre un dārzniece Lada, vienmēr labsirdīga, ar sirsnīgu smaidu uz platās sejas ar uzrautu degunu, visu darīja ātri un pamatīgi, cenšoties izpatikt visiem. Viņa dievināja savu vīru, lepojoties ar to, ka viņš, Barts Lua, vienīgais no apaļgalvjiem, pateicoties savas mātes amatam diktatora ģimenē, varēja iegūt izglītību Dandžabā - "kultūras" kontinentā. Viņš tika nosūtīts uz "Deimo" gan kā visu protošs meistars, gan kā apaļgalvju pārstāvis, kuram būs jāpārceļas uz netīkamo planētu. Lada Lua labprāt viņam sekoja, lai apkalpotu visus "Deimo" iemītniekus.

Sakaru rokassprādzes signāls pārsteidza Ladu Lua oranžērijā, caurspīdīgā cilindriskā koridorā, kas stiepās tūkstošiem soļu tālu. Izņemot Ladu, pa šo koridoru neviens nestaigāja, jo tas atradās uz kosmosa stacijas ass un tajā nebija mākslīgās gravitācijas no centrbēdzes spēkiem, kā pārējās bāzes telpās. Dārzniece nejūtot savu svaru, lidinājās starp augu gaisa saknēm. Šeit dažviet augsnes lomu izpildīja barības vielu migla ar saknēm nepieciešamo sulu lāsēm. Kosmosā tika novākta daudz lielāka raža nekā uz Faenas.

Signāls pārsteidza Ladu Lua novācot gaidāmajiem svētkiem saldos augļus.

Pieķērusies gaisa saknēm, Lada Lua steidzās uz Elas Vegas aicinājumu. Tomēr bija jānopeld ievērojams attālums caur gaisa sakņu savijumu, pēc tam “jānokāpj” pa šahtu milzu riteņa spieķu iekšpusē, kura gredzenveida lokā atradās visas stacijas telpas.

Šķita, ka šahtas būris iekrīt bezdibenī. Svara sajūta parādījās tikai ceļa beigās, bremzējot. Būris apstājās un durvis atvērās pašas no sevis. Lada Lua atguva normālu svaru un izgāja koridorā, kas, šķietami, abos virzienos pacēlās uz augšu. Tomēr nekāds kāpums nebija jāpārvar.

Ela Vega staigāja pa savu kajīti, sašutusi par vīra neveiklību, kurš, nometies ceļos, nevarēja piespraust kleitai volānu, ko pati traucēja izdarīt.

Lada Lua sajūsmā sasita plaukstas.

Ela Vega bez ceremonijām izraidīja savu vīru, un viņš aizgāja, lai sagatavotu tikšanos pienākošajam kuģim, kuram vajadzēja uzpildīt degvielu. Viņš saprata, ka Elai Vegai bija nāvīgi garlaicīgas vienādās dienas, garlaicīgas vakariņas pie kopīgā galda, līdz nelabumam nogurušās sejas, daudzkārt dzirdētie vieniem un tie paši vārdi un naidīgums vienam pret otru, kas ar katru dienu pieauga. Tiho Vegs centās saprast savu sievu, attaisnot viņas vājības, izskaidrot tās ar ilgām pēc mājām, pēc bērniem. Viņš pats pēc tiem ilgojās. Ja kopā ar viņiem būtu kaut viens, tas sagādātu tik daudz prieka! Bet bērnu klātbūtne kosmosa bāzēs nebija atļauta. “Augstākajam”, nokomplektējot "Deimo" apkalpi, izdevās apspiest apaļgalvjus arī šeit. Blisa Lutona bija neauglīga, Elai Vegai jau bija trīs bērni un viņas vecumā, kuru viņa slēpa, viņa neuzdrošinājās dzemdēt vēl ceturto. Rezultātā aizliegums attiecās tikai uz jauno Lua pāri, kuri nevarēja radīt pēcnācējus ne uz planētas, ne šeit kosmosā.

Saģērbusi Elu Vegu, Lada Lua aizskrēja uz virtuvi, kas dzirkstīja ar katliem un ciparnīcām, lai vārītu, ceptu, sautētu …

Bet sakaru rokassprādze viņu atkal sauca, šoreiz pie Blisas Lutonas. Svarīgā dāma vairāk par visu pasaulē mīlēja ērtības un greznību. Viņas vīrs, Asinssardzes oficieris, viņai to visu pilnībā nodrošināja uz Faenas. Bet pats Lutons pēc kosmosa tiecās vismazāk. Tomēr viņus bija šeit iemetusi diktatora griba.

Lada Lua ieslēdza virtuves iekārtas iepriekš iestatītajā režīmā un steidzās pie Blisas Lutonas.

***

Kad kosmosa kuģis "Meklētājs", nonācis "Deimo" orbītā, tuvojās stacijai, lai izveidotu sakabi, Mada un Ava neatkāpās no iluminatoriem.

Milzīgais Mars ar savu izliekto malu aizņēma vairāk nekā pusi no ekrāna. Spīdeklis Sola vairs neizskatījās tikai kā spožākā zvaigzne - aplītis, bet gan bija pārvērtusies par žilbinošu disku ar krāšņu vainagu. Uz īsu brīdi lielākā daļa Mara aizklāja spīdekli, iegremdējot kuģi īslaicīgā naktī.

Sadevušies rokās, Mada un Ava sveica savas jaunās dzīves neparasto rītausmu, gaidot, kad no Mara kupra aizmugures sāks parādīties spožā un cirtainā Sola. Tuksnešu melnā virsma kļuva brūna, un pamazām augšā nomainījās visi smalkākie gigantiskas varavīksnes toņi, kas nekarājās pār izcirsto mežu krūmiem aizaugušajiem klajumiem, kā uz dzimtās Faenas, bet puslokā aptvēra tuksnešaino planētu, saplūstot ar milzu lodes malām. Madai aizrāvās elpa. Viņa tikai klusējot saspieda Avam pirkstus.

Tad kādā vietā pazibēja varavīksne, un faeti ieraudzīja savus pirmo mērķi – "Deimo". Tas dega debesīs kā spožākā zvaigzne, ātri paceļoties virs varavīksnes malas.

Tuvojoties, "Deimo" kļuva arvien žilbinošāks. Kad jau bija iespējams saskatīt, ka tas ir gredzens, kas noliekts nelielā leņķī pret Mara ekliptiku, uz to kļuva sāpīgi skatīties kā uz elektrisko izlādi sakausējot metāla detaļas.

Pirmais "Meklētāja" pilots, slavenais "augsto" astronauts Smels Vens, veica sarežģītu manevru, lai nokļūtu pie stacijas pa gredzena asi ar doku centrālo nodalījumu. No stacijas sudrabainā astē kā spoža līnija debesu melnumā stiepās oranžērijas.

Kad "Meklētājs" tuvojās bāzei "Deimo", inženieris Tiho Vegs izsauca uz centrālo nodalījumu Bartu Lua, strādīgu apaļgavju faetu ar sejas ādu cietu kā kauls, kurš veica mehāniķa melno darbu.

Bāzes vadītājs Darks Lutons neuzskatīja par vajadzīgu uzkāpt centrālajā nodalījumā, lai tur bezsvara stāvoklī “necienīgi peldētu”. Viņš izvēlējās palikt gredzena koridorā, svinīgs un pompozs, staigādams, rokas salicis aiz muguras.

Vārds Darks (Tumšais), ko viņš saņēma tālajā jaunībā, tagad atspoguļojās pat viņa ārējā izskatā: pietūkusi taisnstūrveida seja, reti sirmi mati un mazas aizdomīgas acis zem uzacu kušķiem, nedaudz uz āru izlocītas nāsis un pusmēness formas mutes līnija starp nokarenajiem vaigiem.

Viņš nepakavējās pie pacelšanas kabīnes, bet turpināja gājienu tajā pašā virzienā, līdz beidzot, izstaigājis apkārt visu stacijas riteni, parādījās gaitenī no otras puses.

Bet visas trīs faeteses, nespējot pārvarēt ziņkārību, sastājās pie pacelšanas kabīnes.

Pirmais gaitenī iznāca liela auguma vecis Ums Sats.

Dāmas godbijīgi nolieca galvas.

Sekoja divi faeti.

Milzis Hors Terrs, līdz acīm apaugušu seju, bija kuģa bortinženieris un viens no tā būvētājiem. Viņš bija stipri sakumpis, kas viņa rokām lika izskatīties neticami garām. Viņa draugi jokoja, ka viņš pēc auguma, spēka un izskata atgādinot faetu senčus. Tomēr viņa zemā, matiem apaugusī piere slēpa ievērojamu saprātu.

Viņa jaunais draugs Tonijs Fae, izglītots, izsmalcināts, rakstījis dzeju, bija apaļu sejas ovālu, tievu degunu, ūsām un plaši atvērtām daudz lasījušām acīm ar lielām brillēm.

Blisa Lutona uzņēma šefību pār "faetoīdu" milzi Horu Terru. Ela Vega - pār jauno dzejnieku Toniju Fae.

Pats Ums Sats piegāja pie apaļgalves Ladas Lua.

— Vai laipnā faetese neparādīs, kur var atpūsties?

Lada Lua nosarka aiz pagodinājuma un aizveda lielo veci uz viņam atvēlēto kajīti.

Ala Vega nebēdnīgi smiedamās aizskrēja pa koridoru, saukdama Tonijam Fae, lai viņu panāk. Viņa ieveda Toniju Fae ērtā kajītē un apsēdās vieglā atzveltnes krēslā, sakrustojusi kājas.

- Tā Tonij Fae, vai nav tiesa, ka mums ir radniecīgas dvēseles? Tā taču nav nejaušība, ka mēs abi esam astronomi, esam starp zvaigznēm un sēžam blakus rokas stiepiena attālumā?

Tonijs Fae noņēma brilles, lai labāk redzētu tuvumā.

Zvaigznes mūs padarījušas par draugiem, vai ne? - turpināja Ela Vega, lieliski redzot iespaidu, ko atstājusi uz jauno viesi.

- Jau dēļ tā, ko es šeit redzu, bija vērts lidot uz zvaigznēm, - viņš nomurmināja un nolaida acis.

- Es jau zinu, ka tu esi dzejnieks. Bet tu esi arī zvaigžņu pētnieks. Vēlētos, lai mums būtu kopīgi uzskati.

- Arī man tas ļoti patiktu!

Viņi apklusa, skatījās viens uz otru.

– Drīz sāksies dzīres. Sēdēsim blakus.

- O jā! - Tonijs Fae pamāja. - Mums tikai jāņem savā aizsardzībā arī Hors Terrs. Viņš ir tik bezpalīdzīgs.

- Man patīk bezpalīdzīgie, - iesmējās Ela Vega, viegli pieskaroties Tonija Fae rokai. - Tu esi jauks zēns, un es priecājos, ka esat atlidojuši. Ja jūs tikai zinātu, cik ļoti mēs visi esam viens otram apnikuši!

Darks Lutons, kurš bija staigājis pa koridoru tā, it kā neviens nebūtu ieradies bāzē, patiesībā precīzi mērīja katru savu soli. No visiem atbraukušajiem viņš par galveno cilvēku uzskatīja diktatora meitu. Un tā viņš pietuvojās pacelšanas būrim brīdī, kad no tā izkāpa Mada, Ava un kuģa pirmais pilots Smels Vens.

Bāzes vadītājs domās rēķināja: diktatora meita apprecējusies ar "kulturālo" valdnieka dēlu Avu Maru. Kas tas ir? Politika?

- Lai turpinās plaukstošās dzīves cikli gudrākajam no gudrajiem, kam paveicies ar tādu meitu! Viņš izsmalcināti sveicināja Madu un teica, ka viņai ar Avu sagatavotas divas lieliskas kajītes pretējos stacijas nodalījumos.

Mada saniknojās:

- Bāzei "Deimo" nebija elektromagnētiska savienojuma ar kuģi "Meklētājs"? - viņa dusmīgi pajautāja.

Darks Lutons noplātīja rokas.

- Ja bāzē darbojas "augstāko" noteikumi, - Mada pavēles tonī turpināja, - tad mums ar vīru būs jāierāda kopkajīte un nekavējoties jāsūta turp apaļgalvji Lua.

Bāzes priekšnieks cieņpilni paklanījās, cik vien atļāva vēders:

Noteikumi pastāv pakalpojumiem. Lai paildzinās dzīves cikli diktatoram valdniekam, - viņš pabeidza, pirmo reizi palūkojoties uz Avu.

Darks Lutons jauno pāri aizveda uz bāzes labāko kajīti personīgi, pa ceļam rādot sadrūmušajam Smelam Venam viņa apmešanās kajīti. Tad viņš sameklēja no centrālā nodalījuma nokāpušos Bartu Lua un Tiho Vegu. Viņš aizsūtīja Bartu Lua atrast savu sievu un atnākt ar viņu pie Madas un Ava. Tikai tagad viņš pamanīja, ka Smels Vens joprojām stāv pie ierādītās kajītes durvīm. Darks Lutons pienāca pie viņa un sadzirdēja vārdus, kas tika nošņākti pusčukstā:

- Nedomāju gan, ka diktators apstiprinās tik pārsteidzīgu viesmīlību. - Un Smels Vens pazuda, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Darks Lūtons truli skatījās uz ar plastmasu izklāto paneli.

Barts Lua ne tikai atveda savu sievu pie Ava un Madas, bet atnesa arī rasējumus. Viņš bija neliela auguma, mierīgs faets ar stingru, spīdīgu ādu un koncentrētu skatienu.

Madas aukles dēls bija audzis nošķirti no mātes, taču vienmēr sajuta viņas ietekmi. Viņai pat izdevās satuvināt savu dēlu ar audzēkni, pat panākt ka viņi sadraudzējās. Tomēr viņu tikšanās drīz kļuva neiespējamas. Diktators norobežojās no cilvēkiem. Zēns drīz vien saskārās ar pazemojumiem un netaisnību. Iespaidīgs un lepns viņš arvien dziļāk noslēdzās sevī.

Viņam piemita reta neatlaidība. Māte Lua iedvesmoja, ka ar viņu rēķināties liks tikai zināšanas pat tiem, kas apspiež apaļgalvjus. Un viņš spītīgi cīnījās par zināšanu graudiem. Tāpēc viņa sejā no jaunības atainojās gara stiprums un koncentrēšanās, viņš iemīlēja Ladu Neptu vēl pirms došanās uz Dandžabu, "kulturālo" kontinentu, lai tur pabeigtu izglītību, kam beidzot piekrita aukles un pašas Madas pārliecinātais Jars Jupi, tiesa, ar nodomu izmantot jaunekli saviem mērķiem.

Vairākus ciklus Lada nesavtīgi gaidīja savu saderināto, lai pēc viņa atgriešanās nekavējoties pēc diktatora pavēles dotos uz kosmosa bāzi "Deimo", uzbūvētu lai apliecinātu savu varu un it kā lai īstenotu plānu par apaļgalvju pārvietošanu uz Maru.

Un tagad Barts Lua steidzās dalīties ar Avu un Madu par savu domu augļiem, pie rasējumiem pavadītajās bezmiega naktīs.

- Es plānoju šeit apaļgalvju dzīvi atvieglot, - viņš steidzīgi, bet stingri sacīja. - Izplānoju pilsētu celtniecību ar mākslīgu atmosfēru Mara dzīlēs. Mara virspusē, starp tuksnešiem, ko redzat caur iluminatoru, esmu ieplānojis auglīgas oāzes. Nepieciešams tikai tās apūdeņot ar polārā ledus ūdeni, nogādājot to pa dziļiem kanāliem. Tādus nāksies izrakt, - un viņš paļāvīgi paskatījās uz klausītājiem. - Es tik ļoti gaidīju īstus zināšanu pazinējus!

Mada piegāja pie Barta Lua.

- Mēs esam pazīstami kopš bērnības, un abi mīlējām Māti Lua.

- Kāpēc mīlējām? - faets kļuva modrs, palūkojoties uz Madu.

Lada Lua, sirdī satraukta, piegāja pie vīra.

- Es… man tev jāpastāsta viss… - turpināja Mada.

- Kas? Sākas karš? — Barts Lua šausmās jautāja.

- Māte Lua mēģināja novērst karu, - Mada pēkšņi sacīja kaut kādas intuīcijas iespaidā. - Un viņa gāja bojā, Bart …

- Gāja bojā? - nobālēja faets.

- viņu nogalināja nelietīgais Jars Alts. Bet mūsu māte ir atriebta.

Brālis Lua nolaida galvu uz galda ar rasējumiem un ieraudājās. Mada turēja Avam roku, gandrīz raudādama pati. Lada Lua metās pie durvīm.

- Nāk Darks Lutons, lai aicinātu uz mielastu, - viņa nočukstēja.

- Viņš nedrīkst zināt neko, - Mada brīdināja.

Sīkās apdzīvotās Visuma salas mazā pasaule bija līdzīga planētas lielajai pasaulei, kuru sadalīja un saplosīja naidīgi spēki.

2. ZELTA ĀBOLI

Madas spēcīgākā sajūta bija gaisma. Tā žilbināja košā mozaīkā cauri koku lapotnēm, kuru stumbri izskatījās kā saaugušas saknes. Augšpusē tie bija izklājušies caurspīdīgās teltīs, kas bija pilnas ar mirdzošiem gaismas zibšņiem. Katrs auglis tur bija kā mazs spīdeklis.

Ar trīcošu varavīksni spēlējās no akmens dzegas krītoša putojoša straume. Barojot straumi, nekustīgi gulēja gludais ezera spogulis, to šķērsoja dzirkstošs perlamutra ceļš.

Gar krastiem auga dīvaini koki ar zeltainiem āboliem. Un no ūdens dziļuma Madu vilināja ar tādiem pašiem košiem, nedaudz miglainiem augļiem, kurus tik viegli būtu aizsniegt ar roku.

Viņa iedomāja, cik smieklīgi šādā vietā izskatās divi apjomīgie, neveiklie radījumi: pārvietojas uz pakaļkājām, tur savu ķermeni stāvus, ar katru soli negāzelējas no vienas puses uz otru. Viņu spēcīgais ķermenis ar stīpu gurnu augstumā izrotāts ar spirālveida ornamentu, augšējo un apakšējo ekstremitāšu pāri slēpj uzpūsti burbuļi, bet galva paslēpta cietā bumbulī ar spraugām līdzīgām ļoti tumšām brillēm.

Pa ezeru peldēja divi milzīgi putni ar lepni izliektiem kakliem, tie pagrieza galvas ar sarkanajiem knābjiem un uzticēdamies peldēja uz krastu.

No meža iznira vairāki nelieli četrkājainie. Uz viņu galvām auga līdzīgi dīvaini koki ar saknēm un zariem, tikai bez augļiem un lapām. Dzīvnieki sāka dzert ūdeni.

No koka telšu ēnas līgani izlēkšoja varens zvērs ar zaļgani mirdzošām acīm un gaišiem plankumiem. Viņa āda saplūda ar gaišo mozaīku. Elegants, spēcīgs, viņš klusi lavījās ūdens virzienā, nepievēršot uzmanību ne meža ragainajiem iemītniekiem, ne dīvainajiem atnācējiem.

- Pat nebaidās, - Mada teica caur ķiveres skaļruņiem.

- Jaunavīga, nebiedēta pasaule, - Ava atbildēja.

- Un cik šeit daudz gaismas!

- Faenas autoritātes apgalvoja, ka tā var nogalināt.

- Tikai tumsonību, neziņu un ļaunprātību. Mēs esam atraduši pasauli, kurā nav un nedrīkst būt ļaunuma un naida.

Mada pienāca pavisam tuvu lēzenajam krastam. Briedēns ar ziņkāri atskatījās, izlēca no ūdens, un iegrūda slapjo purnu Madas cimdā.

- Vai es ko tādu varētu iedomāties uz Faenas?! - viņa iesaucās.

- Diemžēl, šādiem tur nepietika vietas!

- Šeit dzīvo gaismas bērni. Atver briļļu spraugas, paskaties. Nebaidies, acs ir orgāns kas pielāgojas ļoti ātri. Uz Faenas mūsu stāstiem neticēs.

- Mūs gaida miljoniem faetu.

— Tātad mēs šeit padarām tikai pusi darba? Kāpēc šis skafandrs, kas mūs šķir no jaunās pasaules? Es atvēru brilles pavisam!

- Mada, dārgā! - Ava brīdināja. - Tas ir ļoti bīstami.

- Mēs esam atraduši pārsteidzoša skaistuma pasauli, bet vēl neesam pierādījuši, ka spējam tajā dzīvot.

- Mums jāatceras Uma Sata aizliegums.

- No kā baidīties? Neredzamajiem bīstamajiem radījumiem? Bet labākās zāles pret tiem ir gaisma. Es pati taču esmu veselības māsa. Mūsu senči nevilcinājās, iepotējot sev slimību izraisošus radījumus, lai no nāvējošām slimībām atbrīvotu visus faetus. Tieši ārstam uz Terras ir jābūt pirmajam, kas atbrīvojas no skafandra. Tas ir viņa pienākums! Turklāt es gribu izpeldēties ezerā. Un mans Ava, kas uz dēļa iekaroja okeāna viļņus, tagad atkāpsies? Norij tās tabletes, kuras es tev iedevu. Tās pasargās tevi no Gaismas planētas neredzamās pasaules. Un viņas gaisma mums palīdzēs. Novelc skafandru! Un palīdzi man.

— Kāpēc tu mani kārdini, Mada?

- Lai pirmie izdarītu to, ko  tik un tā jāizdara, Galu galā mēs nevaram atgriezties uz Faenas, nemēģinot šeit dzīvot patiesi brīvi, nevis čaulmalā.

To sakot, Mada noplūca zeltaino ābolu un pasniedza to Avam:

- Lūdzu, notīri to man. Tā miza ir tikpat spilgta kā Sola un izturīga kā mūsu skafandri.

***

Kad "Meklētājs" sāka tuvoties Terras orbītai, ekspedīcijas dalībniekiem kļuva arvien nepanesamāka spilgtā Solas gaisma. Tā kļuva īpaši dedzinoša, kad kuģis iegāja orbītā ap Terru.

Mada atklāja, ka planētas atmosfēra ir pārsteidzoši līdzīga tai kāda bija uz Faenas. Tikai bija maz ogļskābās gāzes un mākoņu, tāpēc šeit nebija "siltumnīcas efekta". Planēta brīvi atstaroja lieko Solas siltumu kosmosā. Tāpēc eksistences apstākļi uz tās izrādījās līdzīgi tiem, kā uz Faenas, kā kādreiz to arī bija paredzējis Ava Mars.

Tonijs Fae, zvaigžņu pētnieks, vēroja planētu ar dzejnieka aizrautību. Lielāko tās daļu aizņēma ūdens, it kā izvagojot ar viļņu grēdām. Jūras un zemes virsma pārsteidza ar daudzajiem krāsu notoņiem. Bet visskaistāk virs Terras izskatījās mākoņi. Atsevišķi mākoņi meta izteiktas ēnas uz planētas virsmas, bet mākoņainajos okeānos šur tur varēja saskatīt spirālveida viesuļvētru virpuļus, kas plosījās lejā. Bet nekur, ne uz sauszemes, ne jūras krastā, nebija pilsētu plankumu ar ceļu taustekļiem, kas izstarojās no tiem, kas bija tik pārsteidzoši, skatoties no kosmosa uz Faenu.

- Iespējams, ka planēta ir mirusi, - minēja bortinženieris Hors Ters.

- Dzīva! — iekliedzās Tonijs Fae. - Kontinentu zaļā krāsa ir veģetācija. Bet citi toņi…

- Tikai tur tā lieta, nevaram iekļūt viņu noslēpumā.

- Un kāpēc gan ne, - Tonijs Fae isaucās. - Pavisam viegli!

- Vai tad? - Hors Terrs bija pārsteigts.

- Priesteri senatnē uzskatīja, ka katru dzīvo būtni ieskauj starojuma oreols. Tā krāsa it kā ļāvusi "psihiskajam redzētājam" saskatīt visslēptākās domas un jūtas.

- Priesteri uzskatītu planētu Terru par dzīvu būtni?

- Lai sastādītu tās karti, - iesmējās Tonijs Fae.

- Nu ko, darīsim to. Kalnu grēdā redzu melnus iešķēlumus!

- Tātad, Ļaunprātības un Naida kalni.

- Tāpat kā uz mūsu Faenas?. Tālāk stiepjas netīri zaļas ielejas.

- Greizsirdības ielejas.

— Un melni zaļās?

- Zemiska krāpšanās.

— Vai ir vērts sākt ar tik drūmiem nosaukumiem?

- Tad paskaties uz lielajiem sauszemes plašumiem.

- spilgti zaļa krāsa.

– Priesteri to uzskatīja par pasaulīgās gudrības un smalkas viltības zīmi.

— Būsim pret Terru iecietīgi, sauksim sauszemi par Gudrības kontinentu bez jebkādas maldināšanas. Un lūk, šaurā jūra, uz kuras it kā mirguļo sarkani zibšņi.

- Niknuma jūra.

— Tai ir rozā līcis.

- Mīlestības līcis.

- Bet lūk tas sarkanbrūnais-brūns krasta izgriezums.

— Alkatības krasts.

– Nav slikti topošajiem Terras kolonistiem. Varbūt labāk būtu Zilais okeāns?

— Cerību okeāns.

— Tā zilais līcis?

- Taisnības līcis.

- Jau labāk. Bet tie uguni elpojošie kalni ar sarkanām liesmām un melniem dūmiem?

— Kaislību vulkāni.

- Pārliecinoši. Un kādā krāsā ir tava drauga Hora Terra orreols?

- Planētas kartē es to nosauktu par Spēka un Dāsnuma kalnu.

- Paldies. Kāds orreols ir mūsu Umam Satam?

- Spilgti zils un zeltaini dzeltens. Šādas vietas uz Terras būtu jānosauc lietojot augstākos prāta un jūtu jēdzienus.

Jaunie faeti, turpinot spēli, nemanāmi izveidojot pirmo Terras karti ar dīvainiem, biedējošiem nosaukumiem, vienlaikus atceroties ekspedīcijas dalībnieku oreolus.

- Kas attiecas uz Madas oreolu, - turpināja Tonijs Fae, - tā ir rītausmas krāsu gamma kosmosā.

- Bet pašam Tonijam Fae? Vai kopš viesošanās brīža uz "Deimo" pats nav atspīdējis ar koši sarkanu oreolu?

Tonijs Fae samulsa.

- Redzi nu, - turpināja Hors Terrs, - es saskatu tavu or-reolu ne sliktāk kā senie priesteri, - un viņš draiski iesmējās.

- Nav jau tik grūti, - Tonijs Fae mēģināja aizstāvēties. - var ieskatīties arī Ava, pat Smela Vena oreolā.

- Tiešām?… Pat Smela Vena?

- Mēs visi spīdam sarkanā krāsā, - Tonijs Fae nopūtās, - tikai dažādos toņos.

– Tad kāpēc gan nenosaukt jūras mīlētāju vārdos? - Hors Terrs pārtvēra šo draisko domu.

- Būtu labāk, ja planēta Terra nestu Mūžīgo Kaislību vārdu.

Tonijam Fae bija taisnība ne tikai par planētu Terra, bet arī par Smelu Venu. Ja ap viņu būtu izstarojuma oreols, tad tas noteikti būtu ugunīgi sarkans. Viņu dedzināja mīlestība pret Madu, un jūtas, ko tā izraisīja, viņa oreolu sasvītroja ar melnām un netīri zaļām svītrām.

Likteņa izredzētais uz Faenas, slavenais astronauts, faetu pielūgtais, viņš pat neuzdrošinājās iepazīties ar Madu Jupi, ne reizi vien apbrīnojot viņu Lielajā Krastā. Viņš cerēja, ka ātrais lidojums kosmosā viņu izārstēs, bet… Mada bija blakus, lai pazemotu un iznīcinātu Smelu Venu ar laulībām ar nenozīmīgu pusasiņu jaukteni, kuras tēvs pa drūmiem apkārtceļiem nokļuvis valdnieka krēslā.

Smels Vens, tāpat kā daudzi garsejainie, nesamierinājās ar pusi it visur. Tāpēc viņš bija kļuvis par slavenu zvaigžņu pētnieku, nebaidījās no briesmām, tāpēc viņš lidoja uz Terru. Jaunībā viņš nebija bijis ļauns vai viltīgs, bet tagad Madas nevērība pamodināja viņā rakstura slēptās puses. Redzot Madas un Ava laimi, viņus ienīstot un par to ciešot, viņš kaldināja slēptus atriebības plānus, tikpat viltīgus, cik nežēlīgus… Bet viņam pašam bija jāpaliek ārpus jebkādām aizdomām. Viņam palīdzēs pati planēta Terra!

Kuģis "Meklētājs" ar ieslēgtiem bremžu dzinējiem dzēsa ātrumu bez berzes pret atmosfēru, nesasildot korpusa bruņas. Nosēšanās procesu, kuģa konstruktors Hors Terrs, izveidoja, kā pats izteicās, kā "spoguļa pacelšanas grafiku". Viņš neizmantoja izpletņus, kas bija  raksturīgi pirmajiem faetu astronautikas soļiem. Kuģis varēja nolaisties uz planētas virsmas tikpat lēni, cik tas pacēlās starta brīdī.

"Meklētājs" nolaidās uz savām trim nolaišanās kājām, augstāks par lielākajiem kokiem, un bīstami sasvērās. Automāti nekavējoties iztaisnoja sasvērumu.

Kosmonauti pieplaka iluminatoriem.

Abos upes krastos auga blīvs nepazīstamu koku mežs.

Ums Sats paziņoja:

- Terra, kas kļūs par mūsu pēcteču mājvietu! Taču pagaidām vajadzētu atturēties no skafandru novilkšanas. Vēl nav izpētīta planētas neredzamā pasaule.

Caur atvērto lūku sākumā tika nolaisti instrumenti, bet pēc tam lejup pa nolaistajām kāpnēm sāka neveikli izkāpt dīvainas figūras, saģērbtas cietos skafandros.

Mada un Smels Vens bija pēdējie, kas atstāja kuģi. Smels Vens palīdzēja Madai uzvilkt ķiveri.

- Vai tiešām tāda faetese kā Mada Jupi…

- Mada Mara, - Mada izlaboja.

- Vai tāda faetese kā Mada var piekrist Umam Satam un izkropļot sevi ar šīm bruņām?

- Tu, Smel Ven, iesaki sevis cienīgu drosmīgu rīcību.

- Pasaulē nav nekā, kas mani biedētu. Bet es esmu kuģa pilots, Umam Satam nepieciešams atgriešanās elements.

Mada saviebās.

- uzskati sevi par visvērtīgāko?

Smels Vens savaldījās, viņa interesēs nebija kaitināt Madu:

- Tu pati esi veselības māsa, un, tiklīdz ieiesi jaunajā pasaulē, sajutīsi vajadzību nomest šīs bruņas.

Mada nolaida vizieri.

***

Virs upes uzliesmoja Terras rītausma.

Kosmosā astronauti iepzina dedzinošo Solu ar tās cieto dedzinošo gaismu. Bet šeit savas pirmās dienas uz Terras vakara stundā varēja, neaizsargājot acis, paskatīties uz sarkanīgo, saplacināto Solas pankūku, kam nebija kosmiskā vainaga. Ap ovālo disku sāka pulcēties iegareni mākoņi. Divi no tiem, tuvojoties no dažādām pusēm, savienojās un pārdalīja Solu uz pusēm. Un tad notika brīnums. Vienas vietā virs apvāršņa bija redzamas veselas divas iegarenas Solas, viena virs otras, abas sārtā tonī.

Mada nevarēja atraut acis no šī skata, redzot, kā pamazām abu spīdekļu izmēri izmainījās: apakšējais iegrima meža jūrā, bet augšējais kļuva plānāks, pārvērtās par nelielu diska daļu un beidzot pazuda pavisam. Aiz mākoņa paslēpās arī spīdekļa apakšējās daļas. Tagad dega pašas debesis. Un it kā sārtā okeānā, kas bija pārplūdis virs mākoņiem, karājās ceriņkrāsas viļņi, bet diezgan augstu, aizgājušās Solas apgaismota, ar sarkanīgi karstām malām mirdzēja vientuļa, balta sala.

Gaisma pamazām izdzisa, bet mākonis turpināja degt neizdegot. Un tad pēkšņi zemi pārklāja tumsa. Iestājās nakts, tāpat kā uz Faenas. Un pat zvaigznes bija tādas pašas.

Tikai Terrai nebija brīnišķīgā nakts spīdekļa, līdzīga Faenas pavadonim Lua, kas tik ļoti izgreznoja faeniešu naktis. Bet īpaši spoža šeit bija planēta Vena. Tonijs Fae parādīja Madai šo vakara zvaigzni, kas kā dzirksts rieta liesmā mirdzēja pie apvāršņa. Tā palika spožākā nakts debesīs.

Ilgu laiku astronauti apbrīnoja Terras debesis. No meža atskanēja dīvainas nakts skaņas.

Ums Sats piedāvāja pavadīt nakti raķetē.

Mada negribīgi atgriezās uz kuģa, lai gan tur bija iespējams atbrīvoties no smagā skafandra.

Novelkot to, viņa nespēja aizmirst Smela Vena vārdus.

Nākamajā rītā faeti pa pāriem izklīda pa mežu. Viņiem bija jāsapulcējas pie raķetes noteiktajā laikā.

Gulēja garas ēnas. Instrumenti rādīja, ka kļuvis svaigāk un vēsāk. Drīz vajadzēja redzēt Terras saulrietu otrreiz.

Ava un Mada kavējās. Ums, Sats bija noraizējies. Tonijs Fae veltīgi izsauca aizgājušos caur rāciju. Mada un Ava neatbildēja, it kā būtu sabojājies elektromagnētiskais savienojums.

Hors Terrs vienu pēc otras izšāva divus signālraķetes. tās uzlidoja krāsainajās vakara debesīs, atstājot aiz sevis zaigojošas astes. Debesīs ilgi peldēja sarkanas un dzeltenas cilpas.

Tonijs Fae jokoja:

- No sarkanas līdz dzeltenai - no mīlestības līdz gudrībai. Bezcerīgs sauciens.

Hors Terrs pamāja viņam ar uzblīdušu skafandra piedurkni.

Smels Vens stāvēja nomaļus, it kā nekas nebūtu noticis. Ķivere maskēja viņa sakniebtās lūpas un nolaistās acis.

Beidzot notika tas, uz ko viņš bija cerējis: Mada izskrēja no meža slapjā, cieši pieguļošā tērpā, kāds tika valkāts zem skafandra. Viņai skafandra nebija.

Smels Vens nodrebēja un paplašināja briļļu spraugas.

Tā bija tā pati Mada, ko mēģināja ieraudzīt tēlnieki Lielajā Krastā, ko tur apbrīnoja arī Smels Vens. Pacelta galva uz gara kakla, zilas entuziasma pilnas acis. Katrā rokā viņa turēja pa zeltainam ābolam.

- Mēs ar Avu esam kļuvuši par pirmajiem Terras iemītniekiem! teica Mada. Tas tiks ierakstīts vēsturē!

Ava sekoja viņai tādā pašā slapjā, cieši pieguļošā tērpā kā Mada. Acīmredzot viņi bija atļāvušies izpeldēties. Viņš arī nesa divus zeltainus augļus. Sajutis uz sevi vērsto pārmetošo Uma Sata skatienu, viņš pagriezās pret viņu:

- Lai esam vainīgi, bet tagad ir pierādīts, ka faeti var dzīvot uz Terras bez skafandriem. Planēta viņus pabaros. Kolonizatoru darbs šeit tiks dāsni atalgots. Faenas pārapdzīvotība ir beigusies!

Ums Sats tikai paskatījās uz Avu. Ava uztvēra šo skatienu un nolaida galvu.

- Mēs tikai veicām eksperimentu, kas kādam bija jāveic tā vai tā, pretējā gadījumā nebija jēgas šurp lidot.

Smels Vens veltīgi nogaidīja dažas dienas. Ava un Mada, “pirmie Terras iemītnieki”, baudīja visas atrastās paradīzes priekšrocības un ne ar ko neslimoja.

Pēc pietiekami ilga laika Ums Sats atļāva atbrīvoties no skafandriem arī pārējiem faetiem.

Tūlīt viņiem pietuvojās svešā daba: dīvainu aromātu pilns gaiss, spilgta gaisma, nepazīstama uz Faenas, un nezināmas skaņas no meža. Kāds gāja, ložņāja, lēkāja no zara uz zaru, spiedza, ņurdēja rūca. Un pēkšņi visas skaņas apklusa, un šķita, ka no biezokņa uz nelūgtajiem svešiniekiem skatījās pats Klusums.

3. ATGŪTĀ PARADĪZE

Ums Sats ar īpašām skumjām skatījās uz saviem līdzgaitniekiem, cenšoties tiem netuvoties. Viņš parādīja zīmi Smelam Venam un iekāpa raķetē. Pirmais "Meklētāja" pilots zinātnieku atrada jau guļam uz dīvāna kopējā kajītē. Viņam bija iekrituši vaigi, nokarājušies maisiņi zem acīm.

Smels Vens apstājās zināmā attālumā, nolaida lūpu kaktiņus un pacēla vienu uzaci. Viņa šaurā seja ar milzīgo atkāpušos matu līniju šķita vēl garāka plānās, smailās bārdas dēļ.

- Jūtu vispārēju nespēku, - sacīja večuks. - Nav galvassāpju vai izsitumu. Varbūt viss pāries pats. Lai pie manis kādu laiku paliek veselības māsa, pārējie var iet savās darīšanās. Un tomēr uzskatu par savu pienākumu nodot ekspedīcijas vadību tev, kuģa komandierim.

- Lai tā notiek! - Smels Vens svinīgi pasludināja, saslejoties kā parādē. - Es ņemu visu varu savās rokās! No šī brīža es esmu atbildīgs par visu. Tev, veci, pavēlu palikt gulēt. Kur ir produkti, tu zināsi pats. Es nevienam no saviem padotajiem tuvoties raķetei neļaušu.

- Pat veselības māsai? - Ums Sats klusi jautāja.

- Pat viņai, - Smels Vens atcirta. - noderēs pārējiem, ja arī viņi inficēsies.

Ums Sats viegli pasmīnēja cauri ūsām un neko neteica.

— Es aizeju, — Smels Vens sāka steigties.

- Es tevi atstādinu, - večuks teica viņam mugurā, bet lūka aizcirtās.

Ums Sats noguris aizvēra acis. Kad viņš beigs pieļaut muļķīgas  kļūdas? Kāpēc visi viņu uzskata par gudru?

***

Smels Vens sapulcēja visus astronautus:

- Ums Sats lika man jums pavēstīt, ka nometne tiek pārvietota no raķetes dziļāk mežā. Tā ka vecākajam tur būtu grūti nakšņot, viņš nometnes vadību uzticēja man, savam vietniekam.

- Bet mežā naktī ir bīstami, - iebilda Tonijs Fae.

Smels Vens nicinoši paskatījās uz viņu.

— Nezinu, kuru gļēvums rotā vairāk: zvaigžņu pētnieku vai dzejnieku?

Tonijs Fae nosarka. par viņu iestājās Hors Terrs:

- Piesardzība noder arī vadītājam.

- Kāds te risks, - viņam uzbruka Smels Vens, - ja mēs esam nonākuši mīlestības un harmonijas pasaulē, - un viņš pamāja uz Madu un Avu.

- Kas mums šeit var draudēt? - Mada viņu atbalstīja.

Ava klusēdams pamāja.

Kolonisti, paņēmuši visu nepieciešamo, apbruņojušies pēc Terra pieprasījuma ar pistolēm, bet ar paralizējošām lodēm, kas neapdraudētu dzīvnieku dzīvību, devās meža virzienā.

Mada noteikti gribēja redzēties ar Umu Satu, taču Smels Vens to aizliedza, mudinot viņu doties mežā, pirms nav iestājusies tumsa.

Nometne tika ierīkota tā paša ezera krastā, no kurienes sākās straume, kas krita aizā. Pa ūdeni ar perlamutra viļņiem peldēja balti putni ar izliektiem kakliem.

- Kāpēc viņiem tik gari kakli? - jautāja Tonijs Fae.

- Lai aizsniegtu zemūdens augus, - atbildēja Mada.

- Diezgan miermīlīga nodarbošanās, - atzīmēja Hors Terrs.

Pie debesīm jau liesmoja vakara riets, kad Smels Vens aizsūtīja Madu un Avu apskatīt ezera otru krastu. Viņiem bija jāšķērso strauts, lecot no viena akmeņa uz otru.

Viņi gāja, ik pa laikam noliecoties zem zemiem zariem, tērpušies melnos pieguļošos tērpos un ar prieku skatījās apkārt. Un pēkšņi abi sastinga.

Atmetis atpakaļ ragaino galvu aizskrēja briedis. Viņam pakaļ  ar milzīgiem, mīkstiem lēcieniem skrēja varens zvērs ar plankumainu ādu. Viņš panāca briedi un uzklupa viņam uz kakla. Tas, ar pārkostu miega artēriju, izmisīgi palēcās un palika zem koka guļot. Bija dzirdams rūciens. Zvērs sāka plosīt medījumu.

Ava ķēra savu pistoli, lai pārlādētu to ar saindētām, nevis paralizējošām lodēm.

- Mēs šeit neuzdrošināmies nevienam atņemt dzīvību! - iejaucās Mada. - Nevajag Faenas morāli pārcelt uz šejieni.

- Tikai baidos, ka tāda šeit jau pastāv.

- Bet kāpēc? No kā?

— Dzīvības attīstības likumi uz planētām ir vienādi.

- Bet pie dzeršanas vietas? - Mada vāji iebilda. - Tur neviens nekam neuzbruka.

- Plēsoņa nesāks nogalināt dzīvniekus tāpat vien. Viņš ļauj tiem arī dzīvot, dzert, vairoties, augt. Pretējā gadījumā viņam nebūs ko ēst. Viņš ir kā meža lopu audzētājs: medībās panākot vājākos, ar šādu selekciju uzlabo ganāmpulku.

Mada neiebilda. Nomākta, viņa gāja blakus Avam, sajutusi uz pleca viņa roku. Bet pēkšņi viņš atrāva roku un iesita sev pa pieri. Mada neviļus izdarīja to pašu. Tad viņa neizpratnē paskatījās uz saviem pirkstiem, kas bija notraipīti ar asinīm. Mežs satumsa un piepildījās ar spindzoņu. Faetiem uzbruka sīki lidojoši radījumi un sāka tos dzelt. Nācās atgaiņāties ar nolauztiem zariem.

Smelu Venu viņi atrada nometnē vienu pašu. Viņš nikni sita pa vaigiem un kaklu.

- Nekrietnie radījumi! - viņš lamājās. – Kaut slēpies skafandrā.

- Es smagi kļūdījos, - Mada uzreiz iesāka. - Mēs ar Avu mežā tikko redzējām slepkavību. Šeit nogalina, tāpat kā uz Faenas! Mums ātri jāpārvieto nometne atpakaļ uz raķeti, uz atklātu vietu, kur nav kukaiņu un plēsoņu.

- Mēs uz raķeti neatgriezīsimies, - Smels Vens atcirta. - Tur mūs sagaida briesmīgāka nāve, kura jau ir ķērusi Umu Satu.

- Kā? - Mada bija sašutusi. - Un tu, aizvietojot Umu Satu, neļausi man, ārstam, būt kopā ar viņu?

- Tāda bija viņa griba. Savus zobus mums ir parādījušas ne tikai pretīgās lidojošās radības vai plankumainais plēsoņa, bet arī neredzamā pasaule.

- Es aizeju pie Uma Sata! - Mada paziņoja.

- Kopā ar mani, - Ava piebilda.

- Atraduši iemeslu, bēg tikai gļēvuļi, - Smels Vens nokliedza viņiem pakaļ, aizmirsis par savu melīgo brīdinājumu.

Mada skrēja pa priekšu. Ava tikko spēja saskatīt viņas siluetu meža tumsā. Pēkšņi viņa sirds sāpīgi sažņaudzās. Viņam šķita, ka Madu aptur milzīgs saliecies radījums ar garām nokarenām rokām. Viņš izvilka pistoli, kuru tā arī nepārlādēja ar nāvējošām lodēm, taču pamanīja, ka Mada nemaz nav nobijusies. Ava atviegloti uzelpoja. Kā uzvilkošies nervi pēc mežā notikušās drāmas! Viņš nepazina Horu Terru. Un tad parādījās trauslais Tonijs Fae.

Ava paslēpa pistoli un tikai tad blakus Horam Terram ieraudzīja vismaz piecas līdzīgas figūras. Faetveidīgie zvēri nogāza Toniju Fae un neprātīgi pretojošos Madu. Veselā pūlī viņi sakrita uz Hora Terra.

Ava metās pie Hora Terra, taču nespēja viņu atšķirt starp  platplecu, apaugušajiem dzīvniekiem, kas izskatījās viņam līdzīgi. Viņi parādīja sevi paši un pieci no viņiem uzbruka Avam.

Faets nepaspēja izvilkt pistoli. Viņš tikai nokratīja no sevis viņam uzkritušos ienaidniekus. Viņi bija lielāki par Avu, bet nemaz neprata kauties. Ava izklīdināja viņam uzbrukušos dzīvniekus ar dūrēm un kājām. Divi no viņiem saknupa zem koka, pārējie atkal metās Avam virsū. Pārmetis vienu, asi smirdošu pēc sviedriem un netīrumiem, sev pāri viņš palūkojās, kā tiek galā ar pretiniekiem Hors Terrs. Pie viņa kājām vārtījās vairāki spalvaini ķermeņi. Taču viņam uz pleciem no koka sakrita arvien vairāk pretinieku. Ava gribēja viņam uzkliegt, lai skrien uz klaju vietu, bet smirdīga ķepa ar raupjiem pirkstiem aizsedza viņa muti. Ava sagrieza šo ķepu, tā ka nokraukšķēja kauls.

Mada nekur nebija redzama. Tonija Fae arī. Nevienlīdzīgo cīņu turpināja tikai Hors Terrs un Ava Mars.

— Turies, Ava! — kliedza Hors Terrs. - Tie ir mūsu vietējie radinieki!

Ava izsvaidīja pirmos ienaidniekus, bet viņam uzbruka vismaz desmit jaunu indivīdu. Četras nagotas ķetnas saķērās viņa rokas un kājas.

Jaunais faets savāca visus spēkus, izrāvās un nokrita zemē, saspiežot zem sevis ienaidnieku. Uz kūņājošās ķermeņu kaudzes uzlēca vēl tikpat daudz spalvainu dzīvnieku, Ava jutās kā iebrukušā šahtā: nevarēja ne pakustēties, ne paelpot.

Hors Terrs, redzot Ava situāciju, steidzās viņu glābt. Bet, iespējams, vieglāk bija ar plecu nogāzt resno koku, zem kura notika kautiņš, nekā tikt viņam palīgā. Un tad Hors Terrs negaidītā palēcienā satvēra apakšējo zaru. Viņa kājās iekarājās divi vai trīs tēviņi, kas augumā nebija mazāki par viņu. Zars saliecās, draudot nolūzt. Ar neticamu visu savu spēku piepūli Hors Terrs uzvilkās uz zara kopā ar dzīvniekiem, kas karājās uz viņa. No turienes, mežonīgi gaudojot, viņi aizlidoja ar galvu pa priekšu lejā. Horu Terru tur sagaidīja vēl divi, taču arī tika nomesti.

Hors Terrs ar veiklību, uz kādu nebija spējīgi viņa spalvām apaugušie pretinieki, burtiski uzlidoja līdz koka augšējiem zariem.

No apakšas atskanēja sirdi plosoša spiegšana un rēcieni.

Hors Terrs nolēca no augšējā zara un, šķita, vajadzēja sadauzīties un iekrist neprātīgi pakaļ auļojošo dzīvnieku ķetnās, taču kaut kāda brīnuma dēļ viņš saķēra kaimiņu koka zaru. Viņš viegli aizskrēja pa to, lai gan zars noliecās zem viņa ievērojamā svara.

Ceļš bija brīvs – vienīgais glābiņš no lejā rēcošā bara.

Hors Terrs nesaprata, kāpēc neviens no zobainajiem ienaidniekiem viņu tā arī nebija sakodis. Nebija laika domāt, un viņš turpināja skrējienu pa augšējiem zariem. Viņu varētu apskaust tālie senči, kuri reiz nokāpuši no Faenas kokiem.

Tomēr vajātāji skrēja ne mazāk ātri.

Un tad Hors Terrs ieraudzīja kaut ko līdzīgu Faenas liānām. Tās nolaidās no ļoti augsta, tāla koka un aizķērās vienā no zariem netālu no Terra. Hors satvēra šo dzīvo virvi un lidoja lejup. Uz mirkli pazibēja trakojošais bars. Uzņēmis ātrumu kā šūpojošs svārsts, viņš pārlidoja vajātāju galvām, paspējot lielākaja no tām iespert. Aiz viņa skanēja izmisīga spiegšana. Tad Hors Terrs ieraudzīja zem sevis ūdenskritumu. Liāna aiznesa viņu uz otru krastu. Viņš pārķēra koka zaru, nolēca zemē un skrēja prom.

Vajātāju kliedzieni apklusa tālumā. Acīmredzot faetveidīgie dzīvnieki baidījās no ūdens un nespēja sekot Horam Terram uz otru strauta pusi.

Hors Terrs palēnināja gaitu un sāka dziļi elpot, augstu cilājot krūtis, un tikai tagad atklāja, ka izklaidības dēļ no nometnes nav paņēmis līdzi pistoli, lai gan pats bija uzstājis, ka visiem jābūt bruņotiem.

Viņu pārņēma šausmas. Tagad vairs nav neviena, izņemot viņu. Būtu jāsteidzas uz raķeti, bet ar savu ziņu par visu faetu nāvi viņš tur nogalinās arī Umu Satu.

Tomēr nekas cits neatlika. Hors Terrs nolēma nogaidīt līdz rītausmai, uzskatot, ka faetveidīgie dzīvnieki ir nakts dzīvnieki un baidās no dienas.

Viņš uzkāpa kokā un iekārtojās uz augšējā zara.

Iedomājoties savus saplosītos draugus, viņš no skumjām un bezpalīdzības apraudājās. Asaras iestrēga viņa bārdā, izjukušā pēc kaujas kā faetveidīgajam. Brīžiem viņa prātu aptumšoja niknums, un pēkšņi rītausmas vārgajā gaismā viņš ieraudzīja lejā lēni soļojam vienu no ienīstajiem dzīvniekiem.

Sakumpis, gandrīz vienā augumā ar viņu, viņš ik uz soļa šūpojās no vienas puses uz otru. Viņa mugura bija klāta ar biezu spalvu. Kakla nebija.

- Tāpat kā man, - rūgti nodomāja Hors Terrs.

Zvērs atskatījās, un tad Hors Terrs saprata, ka tā ir mātīte. Viņa pārvietojās uz pakaļkājām, lai gan priekšējās kājas nokarājās līdz ceļgaliem. Ik pa laikam viņa noliecās, lai noplūktu kādu augu vai izraktu sakni.

Hors Terrs drebēja aiz dusmām, gatavojoties uzlēkt zvēram un to nogalināt.

Mātīte iekliedzās. Hors Terrs domāja, ka viņu pamanījusi, bet tajā brīdī kaut kas nolēca lejup, un mātīte nokrita. Viņu zem sevis saspieda plankumainais zvērs, par ko bija stāstījusi Mada.

Nezin kāpēc, Hors Terrs uzlēca plankumainā plēsoņas mugurā. Zvērs ierēcās, cenšoties atbrīvoties no svara, kas tam bija uzkritis. Bet Hors Terrs pielēca kājās pats un satvēra viņu aiz pakaļkājām. Stiprinieks parāva zvēru uz sevi, pacēla to gaisā izstieptā rokā un trieca ar galvu pret koka stumbru, pēc tam nosvieda nekustīgo plankumaino ķermeni sānis.

Mātīte piecēlās kājās un paskatījās uz Horu Terru ar ziņkāri, bet ne bailēm. Viņš pat aizvainoti nodomāja: - tiešām esmu tik līdzīgs viņas radiniekiem, ka viņu pat nebiedēju?

Viņa uzticēdamās piegāja klāt un teica:

- Dziņņ.

Jā, viņa pateica! Šie dzīvnieki izdeva artikulētas skaņas. Ja arī nebija pilnīgi saprātīgi, tad pēc miljona vai vairāk cikliem viņi par tādiem varētu kļūt, tāpat kā kļuva saprātīgi faeti.

— Hors, — teica faets, norādīdams savās spavainajās krūtīs, kas bija atsegtas dēļ saplosītā apģērba.

Mātīte atkārtoja:

- Dziņņ, - un parādīja uz savu vēderu.

Grūti pateikt, kāds domu gājiens risinājās viņas zemas pieres, slīpajā galvaskausā. Tomēr daudziem Faenas dzīvniekiem piemītošās pateicības jūtas, iespējams, bija pieejama arī viņai.

Acīmredzot mātīti pārņēma kāda doma. Viņa satvēra Horu Terru aiz rokas un, neizteiksmīgi rūcot, vilka viņu līdzi.

Varbūt vilka viņu uz savu midzeni, atzīstot viņā ne tikai glābēju, bet arī tēviņu?

Hors Terrs saviebās. Viņš gribēja viņu aizdzīt un pat atvēzēja ar roku. Bet viņa tik paklausīgi gaidīja sitienu, ka viņš mainīja savas domas. Viņam iešāvās prātā doma, ka viņu varētu aizvest uz savu radinieku nometni. Bet ja nu viņa draugi tomēr ir dzīvi? Drīkst palaist garām iespēju viņiem palīdzēt?

Viņš pagrūda mātīti iet pa priekšu un sekoja viņai. Mātīte nopriecājās un skrēja, atskatīdamās uz Horu Terru. Abi pārvietojās ātri un drīz vien šķērsoja to pašu straumi. Mātīte zināja, kur no krasta uz krastu ir nokritis koks. Viņa no ūdens baidījās.

Tad viņi izgāja cauri faetu nometnei ezera krastā. Hors Terrs ieraudzīja niknas kaujas pēdas. Maisi un zinātniskie instrumenti bija izmētāti, bet kritušie nebija redzami. Acīmredzot Smels Vens nepaspēja izmantot savu ieroci, un arī viņu sagūstīja zvēri.

Mātīte Dzjiņņ paskatījās uz Horu Terru, bet viņš spēcīgi pagrūda viņu mugurā. Acīmredzot mātītei šāda attieksme bija saprotama vislabāk. Viņa pagriezās un atieza zobus smaidā. Viņš atkal pagrūda. Mātīte priecīgi aizskrēja uz priekšu.

Viņa drīz apstājās un padeva brīdinājuma zīmi, ja vien ķetnas žests kaut ko nozīmēja.

Hors Terrs slēpjoties aiz aizas malā augoša koka piesardzīgi palūkojās ārā. Aizas pretējā klintī bija redzamas alas, un lejā rosījās spalvām apaugušu faetveida dzīvnieku bars, bija dzirdama murdēšana, rēkšana, spiedzieni.

Hors Terrs starp faetveidīgajiem tēviņiem ieraudzīja Smelu Venu. Tas lepni stāvēja viņu vidū, daudzu viņam pieķērušos tēviņu ielenkts. Nezkapēc viņu vēl nav nogalinājuši.

Un tad Hors Terrs saprata, ka šie dzīvnieki neprot sasiet, viņi var turēt gūstekni tikai ar priekšējām ķepām, stāvot uz pakaļkājām. Ja nu viņi pirms apēšanas nenogalina savu medījumu,  ja nu viņiem nepatīk miruša dzīvnieka gaļa?

Lejā klaigāja faetveidīgie. Smelu Venu nogāza zemē, pār viņu sadrūzmējās pinkaini ķermeņi, kas plosīja viņa ķermeni. Hors Terrs neizturēja, sāka vemt.

Taču Smels Vens neizdvesa ne vaida, ne kliedziena. Hors Terrs nekad nebija gaidījis, ka kādam varētu būt tik pārdabiska izturība. Viņam kļuva kauns no sava vājuma. Un viņš jau bija gatavs lēkt lejā, bet ieraudzīja dzīvos Madu, Avu un Toniju Fae alā pie pretējās klints. Acīmredzot viņi nebija nogalināti, lai varētu arī apēst dzīvus. Viņi visi, tāpat kā Smels Vens, nebija sasieti. Pa četri pinkaini tēviņi turēja katru no viņiem aiz rokām un kājām. Faeti pat nevarēja pakustēties.

Hors Terrs pagriezās pret Dziņņ. Viņa atlēca atpakaļ un apgūlās uz zemes, izliekoties, ka aizmigusi. Tad viņa pielēca kājās, norādīja ar ķetnu uz dzīvniekiem, kas aprija savu upuri, un atkal nometās zemē.

Inženieris saprata. Viņa izglābtā mātīte mēģināja viņam pateikt, ka dzīvnieki, paēduši, aizmigs.

Protams, Smels Vens jau bija miris. Viņa ķermeņa atliekas tika izdalītas tiem, kuri paši nezdrošinājās tuvoties. Daļa tika arī nākamajiem svētkiem paredzētajiem gūstekņu sargiem.

Dziņņ bija taisnība. Viņa labi pazina savus ciltsbrāļus.

Drīz visi sagūlās viens otram blakus un sāka krākt.

Vietās palika tikai sargi, kas centās palikt nomodā, bet arī viņu spalvainās galvas slīdēja lejup.

Hors Terrs uz panākumiem īsti necerēja. Nedzirdami viņš aizlīda pa aizas malu, līdz vietai kur tā beidzās, atgriezās pie alas ar gūstekņiem un uzreiz nolēca tieši pie tās ieejas.

Vistuvāk viņam bija Ava Mars, kas gulēja ar bezjēdzīgo pistoli pie sāniem.

Tiklīdz sargi, pusaizmiguši no ēdiena, bija sakustējušies, Hors Terrs pielietoja pie viņiem nāvējošos kaujas paņēmienus, ko pēc diktatora Jara Jupi pavēles mācīja skolās "augstākajiem". Rīta gaismā viņa sitieni bija daudz precīzāki. Faetveidīgo jutīgās vietas bija gandrīz turpat kur faetiem. Spalvainie krita nepaspējuši iekliegties. Hors Terrs norāva no Ava Mara sāniem pistoli un no neliela attāluma izšāva uz ceturto tēviņu, kurš joprojām turēja Ava roku. Lode bija paralizējoša, zvērs saliecās krampjos un sastinga.

Pārējos sargus nobiedēja šāviena pērkons. Viņi palaida vaļā Madu un Toniju Fae, Mada to izmantoja un vienam no viņiem iesita tik prasmīgi, ka tas nogāzās uz akmeņiem.

Tonijs Fae nepaspēja ievikt elpu, kā Ava un Hors Terrs uzklupa viņa apstulbušajiem sargiem.

Terrs izšāva vēl dažas reizes. Ava sameta gandrīz nepretojošos dzīvniekus aizā. Radās neiedomājama panika.

Zvēriem nebija ne jausmas, kā vajag karot. Viņi sagūstīja atnācējus tikai ar mērķi tos apēst. Apēduši pirmo upuri, viņi mierīgi izgulējās, neizliekot nekādus sargus. Bet tagad pēkšņi apdullinoši pērkona dārdi, no kā viņi vienmēr bija ļoti baidījušies. Un turklāt it kā no debesīm krita nogalināto ciltsbrāļu ķermeņi.

Bars bļaudams izklīda, atstājot beigtos un sakropļotos aizas dibenā, Mada metās pie Ava Mara krūtīm un sāka raudāt.

Tonijs Fae pastiepa roku savam draugam un glābējam.

Ar acs kaktiņu Ava pie alas ieejas ieraudzīja kādu faetveidīgo, kurš acīmredzot vēlējās uzbrukt Horam Terram no aizmugures.

Viņš nekavējoties metās palīgā, bet viņu aizturēja Hora Terra lielā roka:

Tā ir mātīte Dziņņ. Viņa palīdzēja jūs atbrīvot.

Mada ar izbrīnu paskatījās uz spalvaino mātīti, kura neslēpa apbrīnu par Hora Terra spēku un bezbailību.

4. CIVILIZĀCIJAS VIRSOTNĒ

Kuģa "Meklētājs" starta laikā Strupā Merka ķermenis nekustīgi gulēja pazemes koridorā. Taču asins peļķe zem viņa neizžuva, it kā turpinātu asiņot stileta caurdurtā sirds. Tikai tad, kad Strupā Merka roka noraustījās un, uzkritusi uz brūces, to aizpieda, asinis sarecēja un pārstāja tecēt.

Pēc ļoti ilga laika Strupais Merks atkal sakustējās. Neviens no daudzu miljardu faetiem viņa stāvoklī nevarētu izdzīvot, neviens … izņemot Strupo Merku.

Strupais Merks nāca no apaļgalvju ģimenes, kas pēc "Taisnīguma sacelšanās" sakāves aizbēga no “augstāko” kontinenta. Jars Jupi tur tikai uzsāka "Asins darbību". Strupais vēl bija mazs zēns bez sava vārda. Strupā tēvu Klibo Merku (no dzimšanas klibs), kuru turēja aizdomās par līdzjūtību "Taisnīguma Mācībai", "Asinssardze" bija iezīmējusi kā iznīcināmu. Nabaga Merkam nebija nekādu līdzekļu, lai tiktu prom ar kuģi. Viņi trijatā kopā veica nebijušu ceļojumu uz plosta, ko uzbūvēja Klibais Merks. Pēc mokpilnu  daudzdienu pavadīšanas okeānā, pārcietuši gan vētru, kas aiznesa viņu niecīgos krājumus, gan klusumu ar neciešamām slāpēm, izbēguši no vajāšanas (nevienam no "Asinssardzes"  neienāca prātā meklēt viņus okeānā uz plosta!), pilnīgi izsmelti, pārguruši, viņi sasniedza Dandžabas krastu. Bet neviens šeit negatavoja bēgļiem sirsnīgu uzņemšanu. Viņi pat nevarēja atrast darbu laukos un, pret visu, kas nesolīja labumu, vienaldzīgo īpašnieku fabrikās.

Aiz nabadzības iedzīts izmisumā Klibais Merks uzņēmās kaut ko tādu, ko iepriekš ar sašutumu būtu noraidījis – viņš nolēma nopelnīt ar dēla iedzimto kroplumu.

Strupajam bija divas sirdis. Tāds "kroplums" ir ārkārtīgi reti sastopams. “Augstāko” kontinentā vecāki slēpa sava dēla nenormālību, baidoties, ka viņš tiks pasludināts par nepilnvērtīgu izdzimteni un iznīcināts.

Bet šeit, "kultūras" kontinentā, ienākumus varēja dot jebkas, kas varētu izraisīt kaut neveselīgu ziņkārību.

Zēnu sāka rādīt cirkos. Tajos plūda ziņkārīgo pūļi. Un katrs uzskatīja sevi par tiesīgu aptaustīt kailu izģērbto, nobiedēto "izdzimteni". Viņu bez ceremonijām grozīja, lika gan pie krūtīm, gan uz muguras aukstas caurulītes, vai nepatīkami piespiedās pie ādas ar savām ausīm. Viņš bija spiests pietupties, dejot skanot vispārējiem smiekliem un ņirgām, pēc tam atkal tika izmeklēts, klausīts. Skatītāji neizpratnē kratīja galvas, bija pārsteigti un stipri piemelojot devās par dīvaino brīnumu, ko paši redzējuši, stāstīt citiem.

Uzņēmīgajam Klibajam Merkam izdevās no sava dēla kropluma nopelnīt tik daudz naudas, ka viņš vispirms kļuva par nelielas darbnīcas, bet pēc tam lielas fabrikas īpašnieku, kurā viņa labā sāka strādāt tūkstošiem faetu.

Strupais auga, ar kaunu un riebumu atceroties tās dienas, kad tika izrādīts viņa "kroplums". Tomēr tas atnesa ienākumus ne tikai viņa tēvam. Drīz kļuva skaidrs, ka zēns, neatbilstoši savam vecumam, ir ārkārtīgi spēcīgs un izturīgs. Pēc klusas vienošanās starp dēlu un viņa vecākiem, tagad viņa abas sirdis kļuva par ģimenes noslēpumu, lai nepiesaistītu zēnam uzmācīgu ziņkāri skolā. Un, kad jauneklim pilngadības dienā tika dots jauns vārds (viņu sauca Klibais Merks Jaunākais, lai gan viņš nebija klibs), viņš tika nosaukts par Strupo viņa nelielās, šķietami neveiklās, bet platplecainās figūras dēļ, kas tāda bija tāpēc, ka viņam bija otrā sirds.

Drīz Strupais saprata, kā pārvērst savu trūkumu par ienākumu avotu. "cirka briesmoņa" pazemojošās karjeras laikā Strupais Merks ieguva rakstura iezīmes, kas noteica viņa turpmāko profesiju.

Nesabiedrisks, viltīgs, dzēlīgs, ienīsdams ārzemju "augstākos", viņš bija apveltīts ar ārkārtīgu spēku un izturību, pievēršot sev Īpašā Dienesta uzmanību. Viņš tika atzīts par ļoti piemērotu izlūkošanas darbībām. Nevainojamas "barbaru" manieres un valodas zināšanas ļāva viņam ne reizi vien veikt bīstamus uzdevumus, šķērsojot (vairs ne uz plosta) okeānu.

Virzoties pa slepenajām kāpnēm, gudrs un noslēpumains, apdomīgs un apņēmīgs, īpašnieka dēls, kurš nemaz nepiekrita Taisnīguma mācībām, kļuva par lielo īpašnieku uzticības personu, kuri izvēlējās sev ērtus valdniekus.

Dobra Mara priekštecis tik ļoti baidījās no nukleārā kara, ka bija gatavs piekāpties diktatoram Jaram Jupi, tāpēc kļuva īpašniekiem nevēlams. Strupajam Merkam bija jābrīdina toreizējais "valdnieka draugs" Dobrs Mars, ar kādiem nosacījumiem viņš var kļūt par valdnieku – viņam pirmajam jāsāk nukleāro karu. Tas bija vienīgais veids, kā īpašnieki, kas bija daļa no "Lielā apļa", cerēja izrēķināties ar īpašniekiem no "Asins padomes".

Dobrs Mars, kļuvis par valdnieku, prasmīgi manevrēja uz kara sliekšņa. Kad tuvojās viņa pārvēlēšanu laiks un viņam bija jāsper pēdējais solis, viņš aizsūtīja Strupo uz avantūras diversiju, savu interešu dēļ, riskējot pat ar dēla dzīvību. Strupais Merks bija tik ievērojams izlūkdienesta darbinieks, ka viņš no šāda uzdevuma varēja atteikties. Bet kopš bērnības viņam bija savi rēķini ar "augstākajiem". Viņš nepiedeva ne "Asins trakošanu", ne savas ģimenes nelaimes, ne apaļgalvju apspiešanu. Tāpēc Strupais Merks kļuva "kuprainis", nesot uz muguras nukleāro lādiņu, kas iznīcinātu Diktatora midzeni, kopā ar visu tā tehnisko iekārtojumu, kas tika iegūts no Dandžabas tuvredzīgajiem īpašniekiem.

Strupais Merks izdarīja riskantu likmi un zaudēja, kritis no Jara Alta stileta.

Bet Jars Alts, izrāvis no sirds stiletu, nevarēja iedomāties, ka kuprainim ir vēl viena sirds.

***

Pagāja visai ilgs laiks, kamēr Strupais Merks atjēdzās. Otrā sirds turpināja pukstēt. Izdzīvot varēja tikai šāds neparasts organisms. Tomēr milzīgā asins zuduma dēļ Strupais bija pārāk nespēcīgs.

Atjēdzies un sapratis notikušo, viņš vispirms noņēma un apskatīja savu “kupri”. Tas bija pārdurts vairākās vietās, Strupā stāvoklī tam nebija iespējams uzstādīt aizkavētas darbības drošinātāju. Viņam neizglābties. Strupais Merks nometa "kupri" malā.

Viņu uz priekšu dzina šausmīgs, novājinošs izsalkums. Bija kaut kā jātiek ārā, lai gan tas likās neiespējami. Tomēr Strupais nebija tāds, kas atkāptos pat bezcerīgā situācijā.

Pārvarot gan sāpes, gan kuņģa krampjus, viņš rāpoja pa akmens grīdu, būdams pārliecināts, ka viņam ceļu aizšķērsos siena, un neticēja sev, kad ieraudzīja tajā spraugu. Pēc "smadzeņu biostrāvu kaujas", kad Alts mēģināja mentāli atvērt un Lua aizvērt durvis, neviens automātam nebija devis pavēli aizvērt sienu. Tāpat atvērtas bija arī nākamās divas barjeras, pa kurām aizskrēja steidzīgais Alts, un tad cauri izlīda mirstošā Māte Lua.

Pie pazīstamā pagrieziena uz pils dārzu, kur Strupais tik ļoti cerēja nokļūt, bija aizvērta siena. Un viņš rāpoja tālāk pa Lua asiņainajām pēdām. Viņš rāpoja, sastinga no spēku izsīkuma un atkal sāka rāpot. Un tomēr Strupais bija dzīvs!

Dažu pēdējo stundu laikā kosmosa kuģis "Meklētājs" jau bija izlidojis no Atvadu raga. Pats Jars Jupi pārvācās dziļā bunkurā, lai sāktu nukleāro karu, par kuru viņš beidzot bija izšķīries.

Pils kļuva tukša. Drošības roboti ienesa dziļajā kamerā smago skapi ar spraugām, izslēdzot pils automātikas barošanu. Un tagad siena Strupā priekšā nedaudz nodrebēja. Viņš spēja iebāzt pirkstus caur spraugu un, par lielu pārsteigumu, pārliecinājās, ka siena padodas viņa pūlēm, pašķīrusies tik daudz, ka viņš varēja izspraukties cauri …

Pēc tam, kad viņš, pats nesaprotot kā, piecēlās kājās un atspiedās pret sienu, tā atkal notrīcēja, sakustējās, un Strupais nokrita. (Atkal ieslēdzās strāvas padeve!) Strupais gulēja un, zobus sakodis, mēģināja saprast, kas noticis, Un pēkšņi viņš iedomājās, ka sākas nukleārais karš, kuru viņš tā arī nebija novērsis ar sava nelaimīgā 'kupra" sprādzienu.

Viņš piespieda sevi piecelties kājās. Acīs satumsa, viņš tās aizvēra, kādu laiku stāvēja šūpodamies, tad sakustējās, turēdamies pie ar skaistu kokgriezumu izrotātajām sienām. Beidzot tās izveda viņu ārā dārzā, kas smaržoja pēc diktatora slavenajām puķēm. Strupajam ļoti gribējās šeit apgulties un beidzot nomirt. Viņš pat pārstāja domāt par ēdienu. Viņš nolēma, ka nukleārais karš, acīmredzot, vēl nav sācies. Galu galā nebija dzirdami nekādi sprādzieni, kas nozīmē, ka jādzīvo! Un viņš neļāva sev apgulties alejas smiltīs, viņš atkal rāpoja, līdz piecēlās no ceļgaliem kājās. Viņš gribēja tikt līdz "asins durvīm", cerot, ka tās tagad būs atvērtas. Viņš nekļūdījās un varēja izlīst kapličas drupās. Šeit, pazīstamajā nišā, varēja nogaidīt tumsu un naktī aiziet pie vecajiem Neptiem, kuri bija draudzējušies ar Strupā vecākiem. Viņi dzīvoja kādreizējās kalnraču apmetnes būdā netālu no Blisa pilsētas. Viņu jaunākā meita Lada bija precējusies ar apaļgalvi, kurš bija ieguvis izglītību Dandžabā. Kopā viņi bija aizlidojuši uz kosmosa bāzi "Deimo".

Tajā naktī sasniegt Neptus spēja tikai Strupais Merks ar savu neiznīcināmo dzīvotgribu.

Ienācis pie viņiem, viņš nokrita pie sliekšņa kā miris.

Rosīgie vecīši, abi apaļīgi, sirmi, viens otram līdzīgi, kas notiek ar laulātajiem, kuri kopā nodzīvojuši ļoti ilgu laiku, ar grūtībām aiznesa viņa smago, asiņaino ķermeni un noguldīja stūrī uz gultas.

Strupais Merks nebija ņēmis vērā faktu, ka viņa kupra apvalku bija caursitušas saindētās lodes, un pazemes gaiss iekļuva detonatora drošinātājā. Lai arī sprādzienierīce netika iedarbināta, tai pēc kāda laika gaisa iedarbībā tomēr bija jāeksplodē.

***

Šo sprādzienu ar bailēm gaidīja valdnieks Dobrs Mars, noguris skaitļot, kad tas varētu notikt. Sprādziens, iznīcinās prettorpēdu aizsardzību, būs signāls raķešu triecienam ar nukleārajiem lādiņiem pa Varnionu, kā to vēlējās īpašnieki, kuri tā dēļ piešķīra Dobram Maram varu.

Katram gadījumam Dobrs Mars paslēpās dziļā bunkurā, joprojām cerēdams, ka Strupais Merks tiks nogalināts, pirms paspēs uzspridzināt savu “kupri”, un Lielā īpašnieku loka kārotais karš tiks atlikts vēl uz kādu laiku. Dandžabas valdnieks gatavojās karam, taču baidījās no tā. Un visvairāk viņš gribēja, lai nukleārie ieroči paliek savās vietās un viss kaut kā nokārtotos… vismaz līdz jaunām vēlēšanām.

Pazemē visās detaļās bija atveidots grezns valdības kabinets, apaļš, ar velvētiem griestiem un augstiem ovāliem logiem, kas šeit kalpoja kā izgreznojums. Nišās zem tiem bija novietoti sakaru ekrāni.

Dobrs Mars bija izmainījies. Viņa sejā vairs nebija iepriekšējās stingrās pārliecības, acīs nebija skaidrības. Viņš kļuva runīgs un visu laiku kādam it kā attaisnojās. Un viņš pat vienam no komandieriem ar nolūku, lai tas kļūtu zināms daudziem paziņoja:

- Vēsture neaizmirsīs valdnieku, kurš uzsāka nukleāro karu. Vai ne? - Un skatījās garām sarunu biedram.

Dobru Maru satrauca Ava negaidītā aizlidošana kosmosā, taču ne dēla likteņa, bet gan Strupā Merka dēļ. Kāpēc tas pieļāva šo lidojumu? Un kas ir ar viņu pašu? Varbūt beidzot ir miris?

Taču viss nenotika tā, kā gaidīja valdnieks Dobrs Mars, ne tā, kā bija iecerējis viņa ienaidnieks diktators Jars Jupi. Un ne tā, kā to gaidīja "Lielā apļa" īpašnieki vai "Asins padome".

Pienāca brīdis, kad Strupā Merka mākslīgajā kuprā drošinātājs nostrādāja pats no sevis. Notika pazemes nukleārā eksplozija.

Strupais Merks, sēdēdams uz Neptu gultas, sajuta, ka viņu pamet uz augšu. Nodrebēja būdas grīda, nestiprajos plauktos nograbēja trauki, un no sienas nokrita diktatora Jara Jupi portrets. Caurspīdīgā plēve logā tika saplēsta, un nožēlojamajā istabā iebrāzmoja stiprs vējš, apgāzdams galdu. Aizlidoja aprakstītās lapas, pār kurām kvernēja vecais Nepts, kurš savas dzīves beigā bija nolēmis iemācīties lasīt un rakstīt.

Strupais Merks saraucās, gaidot triecienu. Bet griesti nesabruka. Strupais pieklupa pie loga.

Šķita, ka nekas nav noticis. Taču Strupajam pazīstamā Mūžības tempļa melnā smaile vairs nebija redzama.

Viena Strupā Merka uzacs pacēlās uz augšu. Viņš pasmaidīja ar sejas kreiso pusi, labā palika piesardzīga.

Bet pēkšņi Strupā Merka seja izstiepās, acis iepletās, viņš kļuva bāls.

Tieši pretī logam laukuma centrā milzīga puķu dobe aizslīdēja sānis, un no tās apakšas sāka parādīties ārā gluds cilindrisks korpuss ar smailu galu. Šķita, ka tas acu priekšā izaug, pārvēršas par augstu torni. Mirkli vēlāk no zem tās paslēptās šahtas uzplūda melni dūmi, un tornis sāka pacelties debesīs uz ugunīga staba. Tad atrāvās no laukuma, aizlidoja debesīs palielinot augstumu un noliecoties virzienā uz okeānu. Drīz vien raķetes pakaļgals pārvērtās par ugunīgu krustu, kas kļuva arvien mazāks un mazāks, līdz pārvērtās par dzirkstošu zvaigznīti. Tad arī tā pazuda.

Uz Strupā Merka galvas sakustējās mati.Viņš jau bija sapratis, ka ne tikai šeit, bet arī citur kontinentā no tūkstošiem dziļu šahtu, no zem ūdens, kaut kur, varbūt pat no ēkām, ārā izlien briesmīgās raķetes, nāvējošā barā aizbrāžoties uz Dandžabu.

Strupajam Merkam bija taisnība. Raķetes patiešām, saņēmušas automātisko iekārtu pavēli, izlidoja no saviem slēpņiem un, iepriekš notēmētas uz Dandžabas dzīvībai svarīgajiem centriem, aizlidoja pāri okeānam. Viena no šīm raķetēm pacēlās no daudzstāvu ēkas, kurā bija apmeties Ava kopā ar Strupo, bet otrai vajadzēja pacelties tieši no Mūžības tempļa svētnīcas, kur tā bija nomaskēta kā viena no kolonnām. Bet nepacēlās, jo Templis sabruka no Strupā "kupra" pazemes sprādziena. Taču automātiskās aizsardzības centrālais vadības panelis, kas atradās lielā dziļumā, netika bojāts. Un tā jutīgie instrumenti, tik tikko uztvēruši nukleārā sprādziena radīto starojumu, nekavējoties deva signālus tūkstošiem raķešu palaišanas iekārtām.

***

Diktators Jars Jupi nobijās no bunkura drebēšanas. Viņš uzzināja par sprādzienu un automātu reakciju no instrumentiem un saprata, ka nukleārais karš ir sācies, pirms viņš pats to izlēmis.

Jars Jupi skraidīja ap šauro patversmi. Viņš gribēja darboties. Bet viss jau bija izdarīts bez viņa.

Viņš bija viens pats. Neviens viņu nevarēja redzēt, izņemot bezdomu sekretāru-skapi, kas nespēja saprast ne diktatora prieku, ne triumfu. Jars Jupi, aizmirsis savas bailes, berzēja rokas, ķiķināja un dejoja. Apziņa, ka īsā laikā tiks iznīcinātas Dandžabas pilsētas un industriālie centri un pārstās eksistēt desmitiem un, iespējams, simtiem miljonu naidīgo faetu, piepildīja viņu ar saldu sajūsmu. Viņš nekad nebija piedzīvojis tādu baudu. Ja karš ir sācies, lai tad izvēršas! Viņš bija  sasniedzis savu mērķi: pavēlēt par dzīvību un nāvi (vai tikai nāvi!) Uz visas planētas Faena! Un viņš, nervoza tika raustīts, atrāva aizkaru ieslēgušos ekrānu priekšā.

No tiem uz viņu jautājoši skatījās apmulsušie militārie vadītāji. Jars Jupi neprātā raudzījās uz pakalpīgajām sejām un, iedvesmas aizrauts, ar putām uz lūpām kliedza:

- Ko? Negaidījāt? Tikai mīcījāties riņķī un apkārt? Tad ziniet! To izdarīju ES! ES! Uzspridzināju gan Mūžības templi, gan pili, lai ieslēgtos automatika! Ko? Nobijāties?

Viņš skraidīja pa bunkuru un kliedza, neredzot to, kā pa vienam nodzisa ekrāni. Acīmredzot militārie vadītāji nepiekrita vadonim un deva priekšroku ātri patverties bunkuros,  līdzīgos kā diktatoram. Kad ieslēdzās "Asins padomes" locekļu slepenie ekrāni, tajos bija redzamas senā kontinenta pirmo īpašnieku izbiedētās sejas, kuri bija nometuši savus tērpus.

***

"Barbaru" raķetes izlidoja ārpus atmosfēras, jau atrodoties virs okeāna. To tuvošanos nekavējoties pamanīja modrie automātiskie novērotāji vēl tālu no mērķiem, uz kuriem lidoja raķetes, un bez militārpersonu vai valdnieka Dobra Mara palīdzības nostrādāja pretraķešu aizsardzības sistēma. Aizsardzības raķešu bars pacēlās no Dandžabas un metās pretī nukleārajai armādai. Arī tās bija piepildītas ar dezintegrācijas lādiņiem, kas paredzēti, lai eksplodētu netālu no pretī lidojošajām torpēdām.

Un atmosfēras augšējos slāņos, virs okeāna, viens pēc otra notika nukleārie sprādzieni. Sprādzienu viļņi izsita torpēdas no kursa vai vienkārši iznīcināja. Sadragātās torpēdu atliekas un dažreiz pat veselas torpēdas krita okeānā, par lielām šausmām abu kontinentu jūrniekiem. Kā meteorītu lietus viss ietriecās okeānā, paceļot mākoņainās debesīs ūdens stabus, kas atgādināja dīvainus kokus, kas pēkšņi izauguši jūrā.

Vairāk nekā astoņi simti šāviņu tika iznīcināti ar Dandžabas automātiskajām sargraķetēm. Bet vairāk nekā divi simti turpināja lidojumu.

Šajos pirmajos nukleārā kara mirkļos tajā nepiedalījās neviens faets, izņemot ievainoto Strupo Merku.  Šajā mašīnu kaujā negāja bojā neviens no faetiem.

Bet tikai pirmajos mirkļos…

Drīz Dandžaba sāka nodrebēt no nukleārajiem sprādzieniem simtos vietu.

Nukleārais sprādziens!

Vai to var ar kaut ko salīdzināt?! Izņemot, iespējams, novu vai supernovu zvaigžņu eksplozijas vai tos noslēpumainos procesus, ko astronomi novēroja uz Solas, kad milzīgas karstas vielas mēles tika izmestas attālumos, kas daudzkārt pārsniedza zvaigznes diametru.

Izjuka pati viela, daļa pārstāja būt viela, tās masa samazinājās. Tika atbrīvota iekšējo saišu enerģija un, pēc dabas likumiem pārejot siltumenerģijā, paaugstināja siltuma līmeni sabrukšanas vietā miljoniem reižu. Visa apkārtējā matērija, pati paliekot par vielu, uzreiz pārvērtās par kvēlojošu gāzi, kas brāzās uz visām pusēm, aizslaukot visu savā ceļā. Bet starojums, kas pavadīja matērijas sabrukšanu, darbojās vēl ātrāk. Iekļūstot dzīvajos audos, tas nāvīgi tos saārdīja. Un pat ļoti ilgu laiku pēc sprādziena šiem satriecošajiem starojumiem vajadzēja iznīcināt ikvienu, kas izdzīvojis graujošās viesuļvētras laikā.

Katra nukleārā sprādziena vietā pirmajā mirklī parādījās uguns bumba, neizmērojami spožāka par Solu. Šāds gaismas spēks nebija pazīstams uz krēslainās planētas Faena. Šī spožā bumba pārvērtās par uguns stabu, kas kļuva par baltu stumbru gigantiskam kokam, kas strauji auga, paceļoties debesīs, kur uzziedēja virpuļojošā "sēnes" cepurītē.

Dobrs Mars, nodrebēdams, sakaru ekrānos redzēja, kā plaukstošo pilsētu vietā izaug šīs draudīgās sēnes.

Viņu pārņēma šausmas. Vaigi kļuva ļengani. Staigājot pa kabinetu, viņš juta, kā liecas uz sāniem, līdz ceļgalii padevās, un viņš iekrita krēslā, tik tikko paspējis to satvert.

Kas bija noticis? Kāpēc viņu apsteidza ienaidnieks? Un Strupais?

Kas tagad ar faetiem, kuriem viņu vajadzēja ievēlēt uz jaunu termiņu? Jo viņi ir miruši, miruši! Nekādi tūkstoši, varbūt miljoni… simti miljonu?!

Dobrs Mars sāka vemt, tiklīdz par to padomāja.

Viņa kabinetā ieskrējušie militārie vadītāji steidzās palīgā bezpalīdzīgajam vecajam faetam ar drebošo galvu. Viņš spēja tikai īdēt un raustīja kreiso kāju, labā kāja, tāpat kā roka, bija  kļuvusi bezspēcīga, ļengana.

Militārie vadītāji skraidelēja pa apaļo kabinetu, saucot pēc veselības māsas. Mēģināja ieliet ūdeni un dauzīja glāzes. Neviens vēl nebija spējis līdz galam aptvert radušos situāciju.

Nukleārais karš, kad par to tika runāts, gan šķita kaut kas šausmīgs, bet pilnīgi neiespējams, kā sena, muļķīga bērnu pasaka. Un pat tagad, kad draudīgas sēnes bija redzamas gandrīz visos bunkura ekrānos bet daudzi ekrāni bija melni, nedarbojās, rosīgie faeti joprojām negribēja ticēt, ka tur augšā viss jau beidzies. Tas bija kaut kur citur, tālu, bet šeit valdnieka vājums, veselības māsa, kas rosās ap viņu, nepatīkamā vemekļu un zāļu smaka bija tuva un saredzama.

Apjukušie komandieri nepieņēma nekādus lēmumus, nedeva nekādas komandas.

Komandas deva automātika.

Diktators Jars Jupi, kuram nebija tādu slepenu sakaru ar ienaidnieka kontinentu kā Strupajam Merkam caur apaļgalvjiem, nenojauta, ka Dandžabā darbojas tikpat uzticama automātiska "atriebības sistēma" kā "augstākajiem".

Instrumenti, atzīmējot gaisā nukleāro starojumu, Dandžabas augsnes satricinājumus no sprādzieniem un termiskajiem triecieniem, deva starta komandas neskaitāmām raķešu palaišanas ierīcēm, kas arī maskējās jūras dzelmē, dziļās šhtās, kalnu aizās. Un tagad atriebības armāda devās pāri okeānam uz Varnionu.

To paredzēja tikai Strupais Merks. Tiklīdz viņa acu priekšā izkustējās puķu dobe, viņšmetās lejā pa pamestās šahtas kāpnēm, kurā Nepts bija nostrādājis visu mūžu un virs kurām, kad tā bija izsmelta, viņš bija uzcēlis savu būdu. Strupais Merks paslēpās šaurajā akmens akā, norāpies lejā pa slapjajiem metāla kronšteiniem.

Šķita, ka vājums kaut kur pazudis. Nervu spriedze atjaunoja Strupā spēkus.

Tagad viņš vairs neko nevarēja redzēt, bet dzirdēja un, šķiet, ar visām ķermeņa šūnām juta briesmīgos sprādzienus, kas satricināja apkārtni. Uz Strupā pleciem no augšas bira akmeņi, viens no tiem sāpīgi iebelza pa plecu. Taču Strupais konvulsīvi turējās pie skavām. viņš nepadevās pat tagad.

5 KRĀTERI TUKSNESĪ

Gavilējošo svinīgo paziņojumu par nukleārā kara sākumu kosmosa bāzē "Deimo" saņēma Ela Vega.

Nobijusies, neticot savām acīm, viņa atkārtoti izlasīja mašīnas ierakstīto elektromagnētisko ziņojumu, kurā tika paziņots par nukleāro triecienu, kas skāris Dandžabu - "kulturālo" kontinentu, par visu galveno centru iznīcināšanu un desmitiem miljonu, ja ne vairāk, ienaidnieku bojā eju.

Ar vienīgo atvieglojuma sajūtu, ka, par laimi, nukleārie sprādzieni notika svešajā kontinentā un viņas bērni ir dzīvi, Ela Vega skrēja ziņot par šausmīgo notikumu bāzes vadītājam Darkam Lutonam.

Viņš uzreiz nepieņēma, pompozs, svarīgs, it kā viņa kabineta priekšā, gaidot pieņemšanu sēdētu desmitiem faetu, viņš, pirms ielaida, lika Elai Vegai ilgi stāvēt aiz durvīm.

Ar acīm pārskrējis viņam pasniegtās depešas, viņš palēcās un aizsmakušā balsī ieaurojās:

- Prieks mums! Laime mums! Lai ir neskaitāmi diktatora Jara Jupi laimīgās dzīves cikli! Beidzot tas ir izdarīts! Dandžabas kontinents tiek attīrīts no netīrības, kas to apdzīvoja.

Ieskrēja Blisa Lutona un, ieskatījusies depešās, metās Elai Vegai kaklā:

- Kāda laime, dārgā! Visbeidzot, mūsu misija šeit beigsies, apaļgalvjiem nav jāpārvietojas uz šo sasodīto Maru, viņi apmetīsies atbrīvotajos Faenas plašumos. Esmu tā silgojusies pēc ērtībām, kalpiem, izsmalcinātas kompānijas. Jūs taču arī, dārgā?

Ela Vega bija kā pārakmeņojusies.

- Sabrukšanas karš jau beidzies? - Viņa ar pūlēm pajautāja.

- Protams, vēl nē! - svarīgi pateica Darks Lutons. - Bet šajā karā uzvar tas, kurš izdarīs satriecošāku zalvi. Un tūlīt mēs arī tādu izdarīsim.

- Kādi mēs? - Ela Vega nesaprata.

Darks Lutons deva vispārēju trauksmes signālu un pārcēlās no sava kabineta uz blakus esošo lielo kajīti, kur nesen bija uzturējušies Mada un Ava.

Drīz vien tika sapulcēta visa kosmosa bāzes apkalpe. Atnāca kautrīgais Tiho Vegs un satraukts, aizelsies Barts un Lada Lua.

Darks Lutons aizsmacis nolasīja saņemto ziņojumu par Dandžabas galveno pilsētu iznīcināšanu, Blisa Lutona uzmanīgi vēroja sanākušo sejas. Viņai nepalika nepamanītas Barta Lua šausmas. Viņa bālā seja kļuva kā pulēts kauls. Lada Lua sāka raudāt.

Darks Lutons viņai uzkliedza:

– Es necietīšu nodevību, pat ja tā ir izpaudusies kā žēlums pret ienaidnieku. Pavēlu nekavējoties sūtīt automātisko kuģi uz Fobo bāzi.

- Kā? Pie ienaidniekiem? - Blisa Lutona bija pārsteigta.

- Ar nukleāro lādiņu, - paskaidroja Darks Lutons.

- Tā pavisam cita lieta! - Blisa Lutona atviegloti nopūtās.

- Kauns labajai kundzei tā runāt! Galu galā viņa ir veselības māsa! – Lada Lua neizturēja.

- Klusēt! — norēcās Darks Lutons. - Inženieri Tiho Veg un palīgkalp Bart Lua! Diktatora vārdā pavēlu bāzes kosmosa kuģī ievietot dezintegrācijas lādiņu un ieprogrammēt automātiskam lidojumam uz bāzi "Fobo".

— Dezintegrācijas lādiņu? - Tiho Vegs pārjautāja. - Bet bāzē taču tādu nav.

Ļenganajiem vaigiem trīcot, Darks Lutons izplūda smieklos:

- Neesi tik naivs, inženieri Tiho Veg! Nukleāro lādiņu atradīsi kosmosā siltumnīcas galā, kur tas tika piegādāts kā kuģa rezerves kajīte.

- Es protestēju, dziļi domājošais Dark Luton, - iesaucās Barts Lua. - Svētītais Varnionas diktators noslēdzis vienošanos ar Dandžabas valdnieku. Kosmosā nukleārie ieroči nedrīkst atrasties.

- Nodevība! — iebļāvās Darks Lutons. — Tu esi arestēts, apaļgalvainais nodevēj! Inženieri Tiho Veg, sasiet nodevējam rokas.

Tiho Vegs neizlēmīgi stāvēja un skatījās uz sievu.

- Ja jau sācies nukleārais karš, tad… Acīmredzot visi līgumi ir spēkā neesoši, - viņa kaunīgi sacīja.

Tiho Vegs negribīgi paklausīja. Kopā ar Darku Lutonu viņi iegrūda Bartu Lua priekšnieka kabinetā. Darks Lutons aizslēdza durvis.

- Tagad ātri uz siltumnīcu! - viņš pavēlēja Tiho Vegam. - Es biju laikus parūpējies, lai nukleārais lādiņš būtu vienmēr pie rokas! ..

Tiho Vegs paskatījās uz savu sievu un nomākts aizgāja uz pacelšanas kabīni.

- Pasludinu bāzē ārkārtas stāvokli. Turpmāk katra nepaklausība vairs nebeigsies ar arestu, bet saindētu lodi! Un Darks Lutons pakratīja pistoli.

- Labais kungs, es jūs lūdzu, saudzējiet manu vīru! Viņš nezināja, ka līgums vairs nav spēkā, - Lada Lua piesteidzās pie bāzes priekšnieka.

- Visi marš savās vietās! — uzkliedza Darks Lutons. - Zvaigžņu pētniece Ela Vega ziņos man par visiem novērojumiem kosmosā un uzturēs elektromagnētiskos sakarus. Bet tev, apaļgalvainā, vieta tagad ir virtuvē.

Darks Lutons noguris iekrita krēslā. Viņa taisnstūrveida seja ar nokareniem vaigiem kļuva purpursarkana, un kakls pietūka. Viņā pārrāva apkakli, jo pietrūka elpas.

***

Citā Mara orbītā, stacijā "Fobo", ziņas par nukleārā kara sākumu atnesa inženieris Vidums Polars. Viņa gudrā seja, vienmēr it kā sastingusi modrā uzmanībā, tagad pauda šausmas un apjukumu. Savu vārdu viņš bija ieguvis agrīnās tieksmes pēc izgudrojumiem dēļ. Savulaik viņš uzbūvēja tvaikmobili uz kājām, izgatavoja drēbēm magnētisko stiprinājumu, zābakus skriešanai un plānu speciāli apstrādātas koksnes lenti, ko citos laikos un uz citas planētas sauktu par papīru. Viņa draugs un talantīgais smalkmehāniķis, jautrs, mazs, veikls, kurš uzskatīja savu draugu par neatzītu ģēniju Els Urs vienmēr viņam palīdzēja. Arī tagad pavadīja viņu, skrienot pie bāzes priekšnieka, lai atbalstītu drauga prasību.

Bija vēl viens faets, kurš pamanīja nelaimīgo izgudrotāju - Dovols Sairuss, lielīpašnieks. Viņš nevairījās pelnīt naudu ar Viduma Polara spējām un pēc sievas ieteikuma apprecināja viņu ar savu meitu no pirmās laulības - Gaismu, maigu un klusu meiteni, it visā pakļāvīgu, valdonīgajai pamātei, kas valdīja ģimenē, īstenojot savu varu ar stingru roku.

Dovols Sairuss, sakopies resns faets ar smagnēju pliku galvu, lieliem vaibstiem un plānām lūpām, izbiedēts satika Vidumu Polaru.

Parasti viesmīlīgs, vienmēr gatavs vienoties ar sarunu biedru, viņš šķietami personificēja labklājību, apmierinātību un mieru. Bet tagad miers lauzts. Viņa acis neizpratnē šaudījās apkārt. Dzirdot Viduma Polara ziņu, viņš nekavējoties piezvanīja uz siltumnīcu, dārzniecei, savai sievai Vlastai Sairusai.

Vidums Polars dedzīgi centās pārliecināt bāzes vadītāju:

- Esmu gatavs pats vadīt kuģi uz "Deimo", esmu gatavs ņemt līdzi savu sievu un Milu Uru. Viņas vīrs paliks pie jums, lai pieskatītu tehniku. Kosmoss taču pasludināts par mierīgu. Sācies nukleārais karš ir mūsu kopējā nelaime, mums tajā jādalās ar "Deimo" darbiniekiem.

Dovols Sairuss, lūkojoties uz durvīm, piekrītoši māja.

Gaisma bija viņa mīļotā meita, bez kuras viņš nevarēja iedomāties savu dzīvi.

Pēc savas skaļās sievas Vlastas Dovolas mudinājuma Sairuss uz Faenas izmantoja pirmskara psihozi, lai Dandžabā pie Dobra Mara iegūtu ietekmi. Viņš pat saņēma no viņa ģenerāļa pakāpi. Tiesa, kad tuvojās nukleārais karš, Vlasta Sairusa piespieda ģenerāli Sairusu bēgt no Faenas un kļūt par kosmosa stacijas vadītāju, līdzi paņemot pameitu kopā ar viņas vīru - neveiksminieku.

- Jūs aizlidosiet, bet kā būs ar mums? - Dovols Sairuss nedroši pajautāja.

- Mēs atgriezīsimies, tiklīdz apspriedīsim ar mūsu nelaimīgajiem brāļiem no Faenas senā kontinenta, ko darīt tālāk…

– Par kādām pastaigām te tiek runāts? - atskanēja ienākušās Vlastas Sairusas skaļā balss. - Gaismu es nekur nelaidīšu. Esmu viņai mātes vietā.

- Bet, dārgā, - stacijas priekšnieks mēģināja iebilst.

Vlasta, gara un kaulaina, iespiedusi rokas sānos, iebļāvās:

– Mūsu Gaismiņu pie tiem barbariem? Nu, Milu Uru, vēl varētu! Kopš bērnības viņa bijusi kāra uz piedzīvojumiem, bijusī dejotāja. Bet ja nu mūsu kuģi noturēs par uz "Deimo" notēmētu torpēdu? Galu galā viņiem, tāpat kā mums, ir aizsargraķetes …

- Bet, dārgā…

— Dārgā, dārgā! - mēdījās Vlasta. - Mums meita ir dārgā. Viņa jāglābj. Un ar visiem līdzekļiem.

Un Vlasta Sairusa no saraukto uzacu apakšas uzmeta iznīcinošu skatienu savam vīram un saknieba plānās lūpas.

- Bet, dārgā…  apsolu. Mūsu kuģis noteikti lidos uz "Deimo". Un kopā ar tevi, tikai ar tevi, arī izlemsim tā komandas sastāvu.

Vlasta Sairusa uzsita ar plaukstu pa galdu.

- Tieši tā, kopā ar mani. Un tas būs visuzticamākais sastāvs! Mums savas dzīvības jāsargā! Jāsargā! Šajā karā galvenais ir izdzīvot!..- un viņa pārlaida naidpilnu skatienu visiem trim faetiem. - Izdzīvot!

***

Barts Lua skraidīja pa par cietumu pārvērsto kabinetu bezspēcībā savilcis dūres.

Tiho Vegs paklausīgi izpildīja uzdevumu, pat nepadomājis, ka kuģa rezerves kajītē esošais nukleāraia lādiņš varētu būt slikti izolēts un bīstams faetam, kurš viņam tuvotos.

Lai nokļūtu trezerves kajītē, viņam bija jāizlido cauri visai siltumnīcai jāispraucas caur gaisa saknēm, kuras it kā mēģināja viņu aizkavēt. Bet viņš, pieķēries pie tām, virzīja savu bezsvara ķermeni, lai pēc iespējas ātrāk izpildītu priekšnieka pavēli, ko apstiprinājis pašas Elas Vegas galvas mājiens. Viņš centās nedomāt par savu bērnu likteņiem, kā arī par neko citu: ne par "Fobo" bāzes faetiem, ne par sevi.

Bet neviļus iedomāja par to, ka bāzē atradās tikai divi kosmosa kuģi. Vai  atpakaļ uz dzimto planētu ar vienu kuģi varēs aizlidot seši cilvēki? Protams, nē! Tas ir trīsvietīgs. Acīmredzot mums būs jāgaida cits kuģis no Faenas.

Netālu no garā kuģa cigāra peldēja rezerves kajīte, kas atgādināja konisku cepuri, piesietu pie tā ar garu trosi.

Tiho Vegs, tērpies skafandrā un nostiprinājies ar kabeli, ar kājām atgrūdās no siltumnīcas gaisa slūžas un aizlidoja kosmosa sudrabainajā melnumā.

Viņš uzreiz netrāpīja. Bija, pārvietojot rokas pa kabeli, jāatgriežas un jālec vēlreiz. Šoreiz, lai lēciens būtu precīzāks, viņš atgrūdās tikai ar vienu kāju.

Rezerves kabīne viņam šķita raupja kā meteorīts. Tiho Vegs pielipa pie tās un aizrāpoja uz konusa pamatni, kur pie kosmosa kuģa bija piestiprināts kabelis.

Tiho Vegs ar metāla kronšteinu aizāķējās rezerves kajītes ārpusē un, saķēris trosi, kas stiepjas kuģa virzienā, sāka pievilkties pie tā kopā ar kajīti. Pēc kāda laika kajīte sadūrās ar kuģi. Tiho Vegs gatavojās smagam darbam. Bet sev par lielāko izbrīnu  pamanīja, ka kuģa daļu savienojums veikts, rēķinoties ar ātru nomaiņu. Pietika pieskarties savienošanas vietai, lai sāktu darboties iekšā esošie automāti un vecā kajīte viegli atdalītos no kuģa un aizpeldētu kosmosā. Jaunā kabīne iesēdās vietā tikpat viegli.

Tiho Vegs iekāpa iekšā, lai ieprogrammētu automātisku lidojumu.

Arī šeit inženieri gaidīja pārsteigums: jau paveiktajos uzstādījumos viņam nekas nebija jāmaina.

Automāta bezkaislīgā balss viņu par to brīdināja, tiklīdz viņš pieskārās pultij. Tiho Vegam vajadzēja tikai ieslēgt automātiskā lidojuma režīmu un atgriezties siltumnīcā.

Jau no siltumnīcas, pieķeroties augu gaisa saknēm un pamazām uzņemot lidojuma ātrumu, viņš redzēja, kā uzzibsnīja raķetes sprauslas un, veicis precīzi aprēķinātu pagriezienu, tas uzņēma automātu nevainojami izskaitļoto  kursu uz "Fobo".

Tiho Vegs nopūtās. Viņš tikai izpildīja savu pienākumu. Viņš par to, vai nukleārais lādiņš bijis labi aizsargāts, nedomāja.

Kad Tiho Vegs izkāpa no paceļamās kabīnes stacijas gaitenī, viņu sagaidīja bālā, trīcošā Ela Vega.

- Kas ar tevi, nesalīdzināmā? - Tiho jautāja.

- Mūsu bērni! Bērni! .. - Ela Vega spēja tikai izrunāt un ieraudājās.

Rokās viņa turēja elektromagnētisko sakaru planšeti ar jaunā vēstījuma burtiem. Tiho Vegs izlasīja un šūgrīļojās, atspiedies pret paceļamās kabīnes durvīm.

Vēstulēs tika paziņots, ka pēc bombardēšanas Dandžabas torpēdu bari atriebās "augstāko" kontinentam. Mizu postījumi un upuri… Bet Jars Jupi uzskata ka uzvarējis un pieprasa priecāties.

Darks Lutons izskrēja koridorā, vicinādams rokas:

Diktators dzīvs! Diktators dzīvs! "Asins padome" turpina darbu! Vietās! Šeit ir kosmosa priekšpostenis!

- Kā mūsu novērotāja var būt savā vietā? - Blisa Lutona, kura parādījās aiz viņa, sarkastiski piezīmēja. - Viņai jāuztraucas par savu radinieku likteni, nevis par uzvaru karā.

Ela Vega nozibināja acis un pazuda observatorijā.

Tiho Vegs palika stāvam koridorā. Viņš nevarēja saprast, kas notiek, nevarēja noticēt, ka dzimtā pilsēta Blisa, iespējams, guļ sagrauta drupās, un viņa bērni … Viņš sekoja savai sievai uz observatoriju.

- Asaras man traucē novērot, - Ela Vega pagriezās pret viņu, - aizvieto mani pie aoaratūras. Šajā kvadrantā parādījusies dīvaina zvaigznīte.

- Varbūt tas ir mūsu palaistais kuģis ar lādiņu?

Nē, tas ir kaut kur citur.

Tiho Vegs sāka palīdzēt savai sievai, un viņi drīz vien konstatēja, ka nezināmā zvaigznīte nepakļaujas parastajai debesu mehānikai un, šķiet, izvēlējās lidojuma trajektoriju.

Trauksmes izsaukts, Darks Lutons iekļuva observatorijā, aizdomīgi lūkojoties uz dzīvesbiedriem Vegiem:

— Ziņas no Faenas? Diktatora pavēle? "Asins padomes" norādījums?

- Nē, - sacīja Ela Vega. - Sakaru vairs nav . Arī ar "Fobo" nav nekādu sakaru.

— Ar "Fobo"? — iebļāvās Darks Lutons. - Nodevība! Kurš uzdrošinājies uzņemt sakarus ar "Fobo", ienaidnieka cietoksni kosmosā? Un viņš izvilka pistoli, draudīgi to vicinādams.

- Es tikai paziņoju, ka nav nekādu sakaru. Iepriekšējais kanāls apklusis, it kā tur kaut kas būtu noticis.

- Pagaidām vēl nav noticis! Bet drīz notiks! Tu seko mūsu torpēdas lidojumam?

– Tā ir uz pareizā kursa. Bet…

- Kas vēl?

- Pretī tai lido nezināms kuģis. Acīmredzot ar "Fobo". Šķiet, ka tas virzās uz mums. Varbūt uz šejieni, šausmu pārņemti, lido viņu stacijas darbinieki?

Darks Lutons izplūda smieklos.

- Lai padotos? Apsēstos mums uz kakla? Ēstu mūsu produktus? Elpotu mūsu skābekli? Varbūt vēlas izglābties no soda torpēdas?

- Bet viņi, iespējams, nemaz nezina, ka mēs tādu uz viņiem palaidām.

- Bet toties es zinu, ka viņu kuģis lido uz mums. Inženieri Tiho Veg, es pavēlu palaist aizsardzības raķetes. Iznīcināt kuģi, kas lido pie mums.

- Kā iznīcināt? - protestēja Ela Vega. - Bet tur varētu būt dzīvi faeti!

- Dzīvi faeti! - Darks Lutons mēdījās. - Varētu domāt, ka arī mūsu kuģī sēž dzīvi faeti un lido ar nukleāro lādiņu! Esmu pavēlējis. Aizsardzības raķetēm, notriekt, iznīcināt! — Darks Lutons satrakojies spārdījās ar kājām un vicināja pistoli, Tiho Vegs pazuda no observatorijas. Viņš zināja, kur atrodas aizsardzības raķetes. Uz tām miermīlīgā kosmosa vienošanās neattiecās. Tās darbojās nelielos attālumos un nevarēja sasniegt pretinieku bāzi. Bet spēja trāpīt un iznīcināt mērķi, kas kosmosā devās uz "Deimo".

Tiho Vegam nebija jālien siltumnīcā, lai aktivizētu šo aizsardzības ieroci. Pietika aiziet uz "Deimo" stacijas Centrālo vadības paneli.

Un viņš izšāva aizsardzības raķetes, kad kuģis, kas lidoja no "Fobo", kļuva skaidri redzams kā punkts, kas dzirkstīja Solas staros.

Inženieris atgriezās pie savas sievas observatorijā sakumpis un nobēdājies. Viņam šķita, ka viņš izdarījis kaut ko briesmīgu.

Ela Vega nespēja valdīt asaras.

- Tur bija faeti, var būt dzīvi faei, - viņa bezgalīgi atkārtoja. - Un nekādu ziņu no Faenas.

- Nevar būt  ka mūsu bērni miruši, - sacīja Tiho Vegs, lai gan viņam nebija ne mazākā argumenta par labu šiem vārdiem.

Viņš piebāza aci pie okulāra un redzēja, kā kosmosā, gluži kā tikko piedzimusi, uzdzirkstīja jauna zvaigzne. Tur eksplodēja viena no aizsardzības raķetēm, kas tika nosūtīta lai satktu no "Fobo"lidojošo kuģi.

Uz lielā ekrāna, kurā tika projicēts attēls, bija skaidrs, ka pēc šī sprādziena kuģis strauji nogriezās uz Mara virsmu. Tas bija ar sprādziena spēku izsists no orbītas, taču acīmredzot nebija iznīcināts pilnīgi.

Observatorijā sapulcējās visi bāzes faeti, izņemot ieslēgto Bartu Lua. Darks Lutons devās viņam pakaļ pats.

— Lai, lai! - viņš teica, iegrūzdams Lua observatorijā un norādīja uz iluminatoru, kurā bija redzama Mara lielākā daļā. - Lai tak paskatās savām acīm.

- Tu esi tik drošs, ka tas viņu pārliecinās? - Blisa Lutona klusi pajautāja.

Viņas vīrs pašapmierināti iesmējās.

- Es pārāk labi pazīstu faetu iekšējo pasauli, lai kļūdītos. Citādi es nebūtu "Asinssardzes" virsnieks.

Seši faeti no "Deimo" nolūkojās, ka kosmosā uzzibsnī un drīz nodziest vēl viena zvaigzne.

- Viņi sašāva mūsu torpēdu! - Darks Luzons spārdījās ar kājām.

Un tad uz Mara  virsmas viens pēc otra notika divi nukleāri sprādzieni. Sarkanajos tuksnešos no kosmosa skaidri sasakatāmi virpuļojošās sēnēs uzziedēja pasakainu koku stumbri. Uz smilšainajiem plašumiem nogūla izteikta ēna, vispirms no vienas, bet pēc tam no otras gigantiskās sēnes.

- Ko es jums teicu! — kliedza Asinssardzes virsoficieris Darks Lutons. - Viņi pirmie gribēja mūs iznīcināt. Viņu kuģis ar dezintegrācijas lādiņu eksplodēja pirmais. Un te jūs raudat, muldat par dzīviem faetiem.

- Bāzes vadītājam bijusi taisnība, - Tiho Vegs nopūtās. - Viņš saredz faetu dvēseles.

- Inženieri Tiho Veg! Pietiks muldēt. Es pats zinu, ko saredzu. Steidzies atpakaļ uz siltumnīcu un palaid otru kuģi ar pēdējo torpēdu.

- Bet tad mums vairs nebūs neviena kuģa, - Tiho Vegs mēģināja protestēt.

- Uzvara! Uzvara! Par katru cenu! Mums, kā nukleārā kara varoņiem, pakaļ tiks atsūtīts kuģis no uzvarošā “augstāko” kontinenta.

- Paklausu,- sacīja Tiho Vegs, zagšus uzmetis skatienu Elai Vegai.

Bet viņa sēdēja ar noliektu galvu un nokārusi rokas.

Un Tiho Vegs devās palaist vēl vienu torpēdu kuģi.

Tomēr arī šo otro torpēdu kuģi notrieca "Fobo" aizsargājošās "kulturālo" raķetes.

Bet no "Deimo" tika izšauta otrā aizsardzības raķešu zalve, lai iznīcinātu citu kuģi, kas tuvojās spīguļodams Solas staros un kuru arī varēja uzpildīt ar nukleāro lādiņu.

Un abi šie kuģi – gan no "Fobo", gan no "Deimo" – eksplodēja netālu viens no otra Mara tuksnesī. To sprādzienu vietā vispirms pacēlās neglītas sēnes uz dūmakainām kājām, un tad, dūmiem izklīstot, no augšas Mara tuksnešos bija redzami krāteri, kuru agrāk nebija.

- Cik pārsteigti būs zvaigžņu vērotāji, - Ela Vega klusā balsī sacīja, - ja viņi uz Mara atradīs šādus krāterus.

Tiho Vegs vispār nereaģēja. Viņš tik tikko bija atgriezies no Centrālā vadības paneļa, šāvis aizsardzības raķetes, un tagad jutās ļoti slikti. Viņam šķita, ka kuģos gājuši bojā paša bērni, kuri lidojuši pie viņiem.

Sākās murgs.

6. TIESA

Strupais Merks, dziļi paslēpies pamestā šahtā, nukleārajā sprādzienā izdzīvoja. Grandoņa augšā apklususi jau vairākas dienas.

Zem kājām bija mitrs. No augšas, it kā skaitot mirkļus, krita lāses. Strupajasm šķita, ka tās atmēra pēdējos dzīves mirkļus. Viņš sēdēja bez spēka un domām, miegains vai bezsamaņā. Un tikai izsalkums lika viņam piecelties kājās. Bet viņš baidījās ieraudzīt to, kas viņu gaidīja augšā, baidījās to pat iedomāties.

Skaļi krita pilieni – vienīgās skaņas, kas vēstīja, ka pasaule vēl pastāv. Pasaule? Kāda pasaule? Miruši pilieni, mirušās peļķēs?

Dedzinošs izsalkums dzina Strupo pa slidenajām metāla skavām augšup. Dažas no tām ļodzījās. Strupais varētu nokrist atpakaļ akas dibenā. Un tad viss būtu beidzies…

Bet metāla skavas izturēja.

Augšā - zils aplis. Dīvaini! Neptu būda uzbūvēta tieši virs raktuvju šahtas.

Debesis! Uz zvaigznes! Nez, vai diena, vai nakts…

Strupais turpināja kāpt. Aplis augšpusē kļuva lielāks un gaišāks, zvaigznes pamazām pazuda. Bet ne tāpēc, ka pienākusi diena. Tas vienkārši bija "garā skursteņa efekts", kad no akas dienas laikā arī redzamas zvaigznes. Aplis virs galvas pietuvojās, un tās pazuda.(Autors runā par efektu, kāds reizēm novērojams uz Zemes, bet tas diez vai attiecināms arī uz Faetonu. tulk.) Strupais izkļuva virspusē.

Sola atradās pašā zenītā. Neptu būdas nebija. Acīmredzot to noslaucīja, kad uz Strupā pleciem krita akmeņi.

Faets paskatījās apkārt un sastinga. Pazudusi ne tikai Neptu būda, bet arī pārējās apaļgalvju būdas. Viss apkārt pārvērties par grandiozu atkritumu izgāztuvi, nožēlojamu mantu, salauztu mēbeļu un šķembu kaudzi. Tālumā rērgojās zobaina siena.

Merks devās tās virzienā. Un uzreiz uzdūrās pirmajiem līķiem. Faetus bija nogalinājis viesulis, kas plosījās pēc nukleārā lādiņa eksplozijas. Daudzi bija aprakti zem būdu drupām, daudzi tika aiznesti pa gaisu un sašķaidīti pret šķēršļiem.

Tā bija noticis ar vecajiem Neptiem. Merks viņu sakropļotos ķermeņus pazina pēc drēbēm. Galvas bija sadragātas, uz sejām vienkārši nevarēja pazīt.

Ķermeņi, ļengani, bezveidīgi, mētājās visur, it kā pēc lielas kaujas.

Pār Strupā Merka muguru pārskrēja drebuļi. Viņš par nukleārajiem ieročiem bija dzirdējis diezgan daudz, taču nevarēja iedomāties, ka pēc sprādziena viss izskatīsies šādi.

Siena, kuru viņš sasniedza, izrādījās daļa no milzīgās fabrikas Blisas pilsētas priekšpilsētā. Ēka  bija sabrukusi, aprakot gan mašīnas, gan faetus tiem blakus. Tās vietā baigā kaudzē pacēlās sašķeltu betona plākšņu paugurs.

Tiešām neviens neizdzīvoja?

Strupā Merka krūtīs spēcīgi pukstēja abas sirdis, kas atbalsojās viņa deniņos. Kāpēc sadzijusi ievainotā?

Pats nezinādams, kāpēc, iespējams, lai satiktu vismaz kādu dzīvu būtni, Strupais klejoja pa Blisas pilsētu.

Lika sevi manīt pirmo šausmu nomāktais izsalkums. Merka prāts bija satriekts, bet instinkts gruvešu kaudzē meklēja ko ēdamu.

Bijušās ielas abās pusēs kā pelēkas kāpas pacēlās divi kalniem līdzīgi vaļņi. Vienā vietā zem izkusušajiem akmeņiem viņam parēgojās skārda konservu bundžas, viņš sāka atrakt kaudzi un atdūrās pret cilvēka roku. Nespēdams piespiest sevi turpināt rakšanu, devās tālāk starp pelniem nokaisītajām šķembu kāpām.

Viņam bija sajūta, ka viņš klīst pa grandiozu būvgružu izgāztuvi.

Merks nekad nebija gaidījis, ka iznīcība varētu būt tik pilnīga. Nebija iespējams pat atšķirt bijušo ēku kontūras. Betona izgāztuvē atrast kaut ko ēdamu nebija iespējams.

Strupo mocīja bads. Un šī šausmu un izsalkuma kombinācija bija nedabiska. Viņam bija riebums pret sevi.

Tomēr Merku sāka pārņemt sajūta, kas bija vēl spēcīgāka par badu un šausmām.

Kurš vainīgs izdarītajā postā? Kurš padarīja nukleāro karu par savas mācības mērķi, kurš pārvērta Dandžabu par pelniem nokaisītu tuksnesi?

Merku pārņēma negants naids pret diktatoru Jaru Jupi, pārņēma visu viņa būtību, aptumšoja visu, ko viņš zināja, pat Lielā īpašnieku apļa apstākļus, lai sāktu sabrukšanas karu, ko viņi savulaik bija diktējuši Dobram. Strupajam Merkam neizdevās izpildīt savu uzdevumu! Vadības panelis palika neskarts. Jars Jupi bija pirmais, kurš uzsāka nukleāro karu!

Uzkāpis pa gruvešu konusu, Merks ieraudzīja okeānu. Tā krastu izkropļoja milzu krāteris, kas tagad piepildīts ar jūras ūdeni. Acīmredzot ostā eksplodēja nukleārā torpēda. Milzīgajai piltuvei apkārt gredzenveida valnis, kas aizsedza daļu drupu. Smilšu un dūņu mākoņi sprādziena laikā noteikti ir uzmesti gaisā un pēc tam kā pelni nokrituši uz drupām.

Naids, šausmas un bezcerība dzina Merku arvien tālāk. Sprādziena viļņa kaprīzes ir dīvainas. Vienā vietā viņš atkal pamanīja gludu sienu ar logu caurumiem un bezveidīgiem plankumiem. Pienācis tuvāk, Merks saskatīja sienā ietriektu dzelzs lūžņu kaudzi.

Viņš redzēja savā priekšā tvaikmobīļa, kas sprādziena brīdī te bija braucis garām, atliekas.

Tālāk uz apkusušā betona bija atšķirami gaiši plankumi, kas neskaidri atgādināja faetu figūras.

Merks nodrebināja plecus: — Baltas garāmgājēju ēnas! Garāmgājēji paši iztvaikoja no neiedomājamā karstuma, bet viņu ēnu vietā, kas krita no sprādziena vietā uzliesmojušās solas,  siena palikusi mazāk izkususi - uz tās, kā uz baigas fotoplates eksponējušies gaišāki nesen bojā gājušo silueti. ..

Merks neizturēja. Viņš metās skriešus atpakaļ. Zem kājām aizķērās un aizripoja pa bruģa kraukšķīgajiem izdedžiem akmens. Saplīsusi bundža ar kaut ko ēdamu! Viņš to pacēla. Iekšā bija tikai ogles. drausmīgais karstums bija pārogļojis visu tās saturu, pārvēršot to melnā sakusušā masā.

Merks gribēja nokļūt centrālajos kvartālos. Bet viņš jau zināja, ko tur redzēs: ja akmeņi un betons nebūs sagāzti bezveidīgās kaudzēs, ēnas uz sienām, vai vaļņus, gruvešu vaļņus …

Un tad Merks pieņēma lēmumu. Redzētais aptumšoja viņam prātu. Neviens faets pie pilna prāta nebūtu uzdrošinājies īstenot pārdrošo plānu, kas radās viņa iekaisušajās smadzenēs, Strupais zināja, ka viņš ir nolemts – nāvējošie stari jau sen bija iekļuvuši viņa ķermenī un to pamazām sagrāva. Drīz būs jūtama ietekme. Laika atlicis pavisam maz. Nekādu cerību izdzīvot! Un nebija arī vēlēšanās dzīvot starp mirušajiem.

Tomēr viņš uzskatīja par savu pienākumu izpildīt pēdējo lēmumu.

Ar savu ierasto neatlaidību viņš devās atpakaļ cauri gruvešu kaudzēm, līdz sasniedza Lielo Krastu, kur tik nesen Avu un Madu bija savedis kopā okeāna vilnis.

Jo tālāk no sprādziena vietas, jo lielākas cerības atrast ko ēdamu. Zem sienas gluži kā Neptu līķi gulēja pieradināta ķirzaka ar pārogļotu ādu. draudzīgā, ātra, veiklā ķirzaka, protams, bija izplatīts mājdzīvnieks bojā gājušo ģimenē.

Merks rūgti pasmīnēja. Asinssardzes superoficieris, kurš viņu sagaidīja uz kuģa, nosauca par sprāgoņu ēdāju. Viņš diez vai iedomāja, ka viņam izrādīsies taisnība.

Tikai naktī Merks iekļuva Mūžības templī, pareizāk sakot, akmeņu pakalnā, kas gulēja tā vietā. Ja sprādziena cēlonis bija viņa "kupris", tad piltuvē varēs atrast ieeju pazemē.

Merks bija pārliecināts, ka elektroapgāde nedarbijas un automātiskās durvis ir vaļā.

Viņam bija taisnība par vienu un viņš kļūdījās par otru.

Tikai uz rīta pusi viņam izdevās atrast ieeju dziļajā pazemes koridorā, kur bija noticis sprādziens. Galerija bija mazāk piemētāta ar akmeņiem nekā viss pārējais, jo no tās kā no ieroča stobra izplūda gāzes, aiznesdamas visu līdzi.

Neprātīgā Merka griba palīdzēja viņam atrakt šo ieeju pazemē, kur viņu gandrīz bija nogalinājis Jars Alts.

Kļuvis par agrāko Strupo Merku, izlūks lavījās gar sienām, apgaismojot sev ceļu ar lukturīti. Bet pēkšņi pati no sevis iedegās spoža gaisma. Tas gan iepriecināja Strupo Merku un tajā pašā laikā viņu arī nobiedēja. Ja dziļāko telpu elektroapgāde darbojas, cauri slēgtajām sienām iziet neizdosies. Bet diktators Jars Jupi ir dzīvs! Viņš turpina sūtīt nāvējošās dezintegrācijas torpēdas uz Dandžabu. Strupajam Merkam nebija tiesību atkāpties.

Viņa priekšā nostājās betona siena. Kad Merks izlīda no šejienes, sienas bija vaļā, kas nozīmē, ka tas ir ceļš, kas acīmredzami ved uz diktatora dziļo Midzeni.

Strupais Merks veltīgi mēģināja atgrūst sienu, iegrūdis spraugā metāla armatūru, ko bija paņēmis augšā.

Pieri klāja auksti sviedri. Viņš nevarēja atkāpties, nedrīkstēja! Un viņš naida pilns skatījās uz nolādētās sienas spirālveida rotājumu.

Un siena pavērās.

Merks pārzināja automātisko tehniku, kas iegaumē smadzeņu biostrāvas. Viņš uzreiz saprata, ka tie ir ieprogrammēti īpaši uzkrītošai izvēlēto faetu rakstura iezīmei. Pašam Jaram Jupi, kuram, protams, bija jāpakļaujas visiem automātiem, tāda nepārvarama īpašība bija NAIDS pret visiem pārējiem. Naidam  paklausīja arī "Asins durvis", noskaņotas uz Madas un viņas aukles labestību. Bet tagad Merka naids, acīmredzot, bija vēl lielāks kā diktatoram. Tam paklausīja un sāka darboties visi Midzeņa automāti.

Merks skrēja pa apgaismoto gaiteni. Ikreiz, kad viņa ceļu aizšķērsoja siena, to pašķīra Strupā naidpilnais skatiens.

Pēc stāvas nokāpšanas koridors veica pagriezienu, izejot plašā telpā, kas atgādināja pils zāli ar velvētiem griestiem. Tajā nebija nekādu mēbeļu izņemot augstu skapi ar vertikālām gaismas spraugām.

Viņam pretī pagājās divi milzīgi roboti ar kubiskām galvām un daudzlocītavu taustekļiem.

Strupais saprata, ka viņš ir pie mērķa. Diktatora bunkurs! Midzenis!

Naids padarīja Strupo Merku neuzvaramu. Viņš pats metās pretī robotiem, pavēlēdams sekot viņam. Un roboti paklausīja, ieprogrammēti paklausīt galvenajām diktatora jūtām - naidam.

Strupais Merks apstājās kabineta sekretāra priekšā, nepieļaujot domu, ka viņu varētu nepaklausīt.

- Atvērt kabineta durvis! - viņš pavēlēja, lūkodamies mašīnas kvēlojošajās spraugās.

Faetu tehnika bija tik perfekta, ka spēja uztvert noskaņojumu. Šāda attīstība kļuva par vājumu.

Sekretārs skapis, izgatavots Dandžabā, bija tikai mašīna, kas vienmēr paklausīja sava saimnieka, Varnionas diktatora, gribai. Tagad viņš Strupajā atzina šādu saimnieku un viņam pakļāvās.

Atvērās Jara Jupi kabineta durvis. Jars Jupi uzlēca kājās un izbiedēts skatījās uz drukno svešinieku ar cīkstoņa kaklu un naidā smīnošo seju.

- Kas tu esi? - diktators uzkliedza un viss nodrebēja.

- Tiesnesis, - Strupais vēsi atbildēja, ejot diktatoram klāt.

Ja Jars Jupi nebūtu tik ļoti paniski baidījies no dzīvajiem faetiem, tos atstādinājis no apsardzes, Strupā plāns būtu pilnīgi neiespējams. Bet tagad viss izrādījās tā, ka Strupais nonāca ar diktatoru seju pret seju.

Jars Jupi baiļu aizsmacētā balsī uzkliedza:

- Roboti! Drošības roboti!

Gatavi darbībai ieskrēja roboti.

- Sasieniet viņam rokas, - pilns naida viņiem pavēlēja  nevis diktators, bet Strupais Merks.

Jars Jupi sašutis, spārdījās ar kājām, spiedzīgi  bļāva, pavēlēja robotiem viņam paklausīt, taču viņa smadzeņu starojumā pārsvarā valdīja bailes, nevis robotiem pazīstamais naids.

Bezdomu roboti izgrieza diktatoram rokas.

- Tu esi visu laiku vislielākais noziedznieks! - Strupais Merks paziņoja, stāvēdams sasietā diktatora priekšā. Viņš uzskatīja sevi par vienīgo izdzīvojušo, un darbojās visu mirušo vārdā. - Manī ir visu tavas noziedzīgās mācības upuru naids, mācības, par kuras mērķi tu esi nolicis iznīcību, un kuras jēga ir naids. Bet naids spēj būt vēl lielāks par tavējo. SAPRĀTA VĀRDĀ es šo naidu pavēršu pret tevi!

- Es lūdzu žēlastību, - iekliedzās diktators Jars Jupi. - uz Faenas palicis maz dzīvo. Es uzticīgi kalpošu, strādāšu, kā pēdējais apaļgalvis, atzīšu Taisnības mācību, stādīšu puķes. Paskaties uz manis izaudzēto skaistumu! Ienāc nišā, iesim kopā, iepazīsim šo ziedu aromātu.

- Apklusti. Es neļaušu tev mirt no tavu ziedu smaržas. Sagatavojies apkaunojošam sodam. Ieslēgt visus ekrānus, lai tavi līdzdalībnieki redz kā TEVI PAKĀRS.

Strupais Merks norāva aizkarus, kas slēpa ekrānus. ieslēdzās ekrāni. Bezpalīdzīgi noskatījās nobijušies karavadoņi un "Asins padomes"  locekļi.

Strupais steidzīgi norāva no aizkara šņori, veikli izveidoja tai cilpu un, uzlecis uz galda, piestiprināja šņori pie āķa, pie kura karājās galdu apgaismojošā lampa. Cilpa izrādījās tieši zem pašas lampas. Vajadzēja tikai pastumt galdu sānis.

Tad Strupais nostādīja nosodīto Jaru Jupi kā bailēs trīcošu bezgribas lelli, uz diktatora krēsla.

Roboti pagāja malā, tukši noskatoties uz notiekošo. Strupais pamanīja, ka ekrānos daži militārie komandieri aizsedza acis ar rokām, bet uz citiem faeti, atmetuši kapuces, ļauni vēroja nāvessoda izpildi.

— Vēstures vārdā, Saprāta vārdā — Strupais Merks paziņoja un izsita krēslu no diktatora kāju apakšas.

***

Dobrs Mars tikai reizēm atjēdzās, pusguļus atlaidies valdības krēslā, kas bija tik neērts šādai pozai.

Visi bunkura ekrāni bija melni un nedarbojās. Vāji spīdēja avārijas gaismas.

Ap valdnieku turpināja rosīties militārie komandieri un nomocītā veselības māsa. Viņas vārds bija Vera Fae. Virszemē bija nogalināti visi viņas radinieki: tēvs, māte, vīrs, trīs meitas, visi, izņemot dēlu, kurš bija aizlidojis ar kosmosa ekspedīciju uz Terru. Vera Fae bija izmisumā. Viņa smēlās spēku tikai slima valdnieka aprūpē.

Dobram Maram bija atņemta spēja runāt. Nedarbojās ne mēle, ne labā roka, ne kāja. Viņš varēja sazināties tikai ar acīm. Viņu saprata tikai Vera Fae. Sagumusi, pēdējās stundās nosirmojusi, ar asaru pilnām acīm viņa nezaudēja maigo pieskārienu un sirsnīgo ārsta balsi, uz ko vēl reaģēja valdnieks.

Nebija neviena, kas viņu varētu aizstāt. “Valdnieka draugs”, kuram saskaņā ar likumu tas bija jādara, gāja bojā augšstāvā, tāpat kā miljoniem citu faetu.

Komandieri ar Veras Fae starpniecību paziņoja valdniekam, ka visi torpēdu krājumi iztērēti. bet "barbaru" torpēdas turpina lidot uz kontinentu, neatstāj tajā nevienu vietu dzīvošanai.

Valdnieks Dobrs Mars centās pakustēties. Veselības māsa ieskatījās viņam acīs, mēģinot nolasīt viņa domas.

Pienāca nukleāro ieroču vadītājs, klibs, neglīts kuprainis, kuram bija uzticēts šausmīgs uzbrukuma līdzeklis, bet viņš bija pazīstams ar savu gļēvulību un nevēlēšanos pieņemt nekādus lēmumus pats. Un arī tagad viņš katrā ziņā gribēja saņemt valdnieka rakstisku piekrišanu, lai uzspridzinātu pēdējo, bet superjaudīgo zemūdens nukleāro lādiņu, kas savulaik Strupā Merka vadībā bija nogādāts Lielajā Krastā, gandrīz līdz vietai, kur satikās Ava un Mada.

Dobrs Mars nesaprata grezni ģērbto ģenerāli, bet tas kliekdams falsetā, mēģināja pārliecināt veselības māsu:

- Diktatora dziļā midzeņa iznīcināšana ir vienīgais glābiņš. Tāda ir Lielā Apļa griba.

Dobrs Mars noguris aizvēra acis.

- Viņš piekrīt! Piekrīt!, - sapriecājās kuprainais ģenerālis.

Bet Dobrs Mars atkal atvēra acis un, cenzdamies kaut ko pateikt, paskatījās uz savu galdu.

Vera Fae paņēma no galda kaut kādas plāksnītes ar uzrakstiem un atnesa tos viņam acu priekšā.

Ieraugot vienu no tām, Dobrs Mars nolaida plakstiņus.

Vera Fae parādīja plāksnīti kuprainajam ģenerālim.

- Tas man ir zināms! - viņš iekliedzās gaiļa balsī. - Cienījamais vecais Ums Sats, izgudrojis sabrukšanas ieroci, gribēja ierobežot tā lietošanu un biedēja faetus ar it kā iespējamo visu planētas okeānu eksploziju.

Dobrs Mars aizvēra acis.

— Valdnieks Dobrs Mars piekrīt? - taujāja ģenerālis. - Veselības māsa var viņa vārdā parakstīt dokumentu, kas atļauj zemūdens nukleārās iekārtas sprādzienu?

- Kā es varu to izdarīt, ja pats valdnieks man atgādināja vecā vīra brīdinājumu?

- Naivs izdomājums! It kā viss okeānu ūdens superspēcīga sprādziena iespaidā uzreiz uzsprāgs, atbrīvojot enerģiju, kā supernovas sprādzienā. Un it kā visa mūsu planēta pārvērtīsies par kaut kādu sīku supernovu.

— Un tas nav biedējoši? - medmāsa jautāja.

- Kas var būt vēl sliktāks par to, kas jau ir noticis? Mums par katru cenu ir jāaptur Varnionas diktators. Zemūdens sprādziens pie Lielās Krasta izraisīs zemestrīci, iznīcinās dziļo bunkuru. Okeāna vilnis sasniegs debesis un ietrieksies Midzeņa vietā, to appludinās. Ja veselības māsa pārliecinās valdnieku, viņš piekritīs. Lai veiktu sprādzienu ir nepieciešams viņa rakstiska pavēle. Viņš vienīgais ir atbildīgs par visu.

Veselības māsa ieskatījās slimnieka duļķainajās acīs. Viņš tās aizvēra.

Viņš piekrīt, beidzot piekrīt! — iebļāvās ģenerālis, satverdams valdnieka nedzīvo roku un pielicis to pie plāksnītes.

- Uzspridzināt! - Kuprainais ģenerālis iekliedzās spiedzīgā balsī un, kāju vilkdams, ar plāksnīti rokās izskrēja no kabineta.

Dobrs Mars viņu pavadīja ar izbiedētu skatienu. Viņš gribēja kaut ko pateikt, bet nevarēja.

Veselības māsa to saprata, mēģināja apturēt ģenerāli, bet valdniekam kļuva slikti, viņš atkal sāka vemt, un viņai bija jāpalīdz slimniekam, slaukot grimasē sašķobīto, sviedru lāsēm noklāto seju.

Atgriezās kuprainais. - Pavēle ir aizsūtīta. Sprādziens notiks… Es ne par ko neatbildu! - viņš falsetā nobļāva.

7. NAIDA ZVAIGZNE

Katrai veselības māsai ir mātes iezīmes.

Vēlme palīdzēt slimajam, mātišķā attieksme pret cietēju, bērnišķīgi bezpalīdzīgu, un tāpēc tuvu, kā dzemdēto, tagad cīnījās Madā ar asām, pēc viņas domām, nepamatotām ilgām pēc mājām.

Nesapratusi šīs ilgas, noraidījusi tās, viņa pašaizliedzīgi rūpējās par Umu Satu, kurā tik tikko kvēloja dzīvība.

Apaudzis ar sirmu bārdu, dvēseliskām, ilgpilnām (protams, pēc Faenas!) acīm viņš nekustīgi gulēja uz dīvāna. Viņa slimība aizkavēja "Meklētāja" atgriešanos, veicinot Madas un viņas biedru ilgas pēc Faenas.

Bet kā veselības māsai viņai bija jāpaceļas pāri saviem pārdzīvojumiem, un viņa rūpējās par veco vīru, cenšoties pārvarēt viņa nezināmo slimību, izārstēšanās no kuras, iespējams, būtu drīzas atgriezšanās ķīla. Tomēr par atgriezšanos ar smagi slimo Umu Satu nebija ko domāt. Un Mada uzcītīgi viņu ārstēja, bija viņam ne tikai veselības māsa, bet pat viņa gribas izpildītāja. Atvērusies viņam savās ilgās pēc Faenas, viņa kā atbildi dzirdēja vecā vīra briesmīgo atzīšanos par iespējamo visu Faenas okeānu eksploziju nukleārā kara rezultātā. Mada nodrebēja, aizvēra acis un protestējot purināja galvu.

Pārņēmusi no večuka viņa raizes, viņa atviegloja tā stāvokli, pārliecinot, ka līdz šādai katastrofai viss nevar aiziet un ka viņi atgriezīsies uz savas Faenas, kur bija tik gaidīti.

Pēc Madas rīkojuma Ave un Hors Terrs devās uz mežu medībās. Viņa atpakaļceļam paredzētās rezerves aiztikt neļāva.

Atpakaļceļš! Tas bija mērķis, sapnis, kaislīga vēlme ne tikai Madai.

Tonijs Fae pēc viņas norādījumiem pastāvīgi dežūrēja elektromagnētisko sakaru ierīču tuvumā, kuras dīvaina iemesla dēļ klusēja. Pārtrūka pavediens, kas savienoja "Meklētāju" ar dzimto planētu. Mada mierināja Toniju Fae, ka pie visa vainojama Terras atmosfēra, kas no Faenas un Mara nelaiž elektromagnētiskos viļņus.

Tonijs Fae sapņoja par atgriešanos. Viņš vairs nezināja miegu. Dažreiz, snaužot pie aparāta, viņš pamodās aukstos sviedros, te dzirdot mātes Veras Fae balsi, kas viņu sauca, pēc tam Elas Vegas balsi, kas par viņu smējās. Tomēr ierīces klusēja. Gadījās, ka Tonijs Fae neizturēja. Tad Madas sirsnīgā roka nogūlās uz viņa trīcošā pleca, un viņas mierīgā, maigā balss pārliecināja, ka Terras atmosfēras stāvoklis drīz mainīsies, mazliet jāpagaida, un viņš dzirdēs ilgoto signālu.

Bet Umu Satu tā nomierināt nevarēja. Mada zināja viņa domas par nukleāro karu, kas viņu mocīja vēl pirms viņš aizlidoja no Faenas.

Tā paša iemesla dēļ bija drūms arī Ava.

Tagad šis vairs nebija tas pats glītais jauneklis, kurš uz okeāna viļņa bija tik ļoti iespaidojis Madu. Viņš bija mainījies gan ārēji, gan iekšēji. Uz Terras uzaudzējis ūsas un bārdu, viņš izskatījās daudz vecāks, mierīgāks, pārliecinātāks, spēcīgāks.

Mada zināja, ka, sūtot vīru medībās, viņa to dzen briesmās. Bet, domājot par visiem, viņa nevarēja rīkoties citādi, ticēja viņa spēkam, veiklībai, drosmei.

Tāpēc, kad Ava reiz atņēmis plēsoņa nogalināto brieža liemeni atnesa arī raibu ādu ar atņirdzienā sastingušu rīkli, Mada nebrīnījās, pat uzskatīja to par dabisku.

Ava bija drūms. Madai viņš neko neteica, bet viņa visu zināja! Un viņa baidījās ne tik daudz no briesmīgā, kas varētu notikt tur tālumā, bet gan par saviem “bērniem”, par kuriem šeit rūpējās, lai gan šie bērni bija Ava, pats Ums Sat, Tonijs Fae, Hors Terrs.

Milzīgais, garroku un sakumpušais faets pārdzīvoja atšķirtību no savas dzimtās planētas ne mazāk smagi kā pārējie. Primitīvais dzīvesveids, ko viņi kopā ar Avu kā galvenie barības sagādnieki šeit bija spiesti vadīt, talantīgajam inženierim bija nepatīkams un pat aizvainojošs.

Klīstot svešajā mežā starp resnajem stumbriem, Hors Terrs nepārtrauca kalt grandiozus tehnisku sasniegumu plānus, kurus šeit nebija neviena, kam piepildīt: nebija fabriku, nebija palīgu, un tāpēc nevarēja būt ne progresa, ne civilizācijas.

Visapkārt pletās svešs, neskarts mežs, Reizēm tajā uzplaiksnī ragi vai raibā plēsoņas āda. Kurš kuru?

Hors Terrs spītīgi purināja galvu. Nē! Šī dzīve nav priekš viņa. Viņš nevēlas līdzināties saviem senčiem ar rungām un akmens cirvjiem, lai arī cik tiem līdzinātos ārēji. Viņš nekļūs par akmens laikmeta mežoni. Lai svešas planētas kolonizē citi faeti, bet viņš atgriezīsies pie darbnīcām, tvaikmobiļiem, raķetēm un debesskrāpjiem! ..

Skaidrā zvaigžņotā naktī, izmisīgi vēlēdamies sadzirdēt elektromagnētisko sakaru aicinošo signālu, Tonijs Fae sāka meklēt starp zvaigznēm blāvo Faenu, it kā cerēdams ieraudzīt kaut gaismas signālu.

Un ieraudzīja!

Jaunais astronoms nespēja noticēt savām acīm, metās pie zvaigžņu kartes: vai skatās pareizi. Nē, kļūdas nebija. Faenai vajadzēja iet garām tieši šim zvaigznājam. Starp Altu un zvaigzni Vegu.

Acīmredzot mazo zvaigznīti aizēnoja spilgts supernovas sprādziens. Kaut kur neticami tālu, ārpus galaktikas, notika vēl viena kosmiska katastrofa, un reiz eksplodējušās zvaigznes gaisma beidzot sasniedza Solu un tās planētas. Un supernova aptumsa Faenu tikai nejaušības dēļ. Tagad jāpagaida, kad planēta, ejot savu sarežģītu ceļu pa debesīm, kas nav līdzīgs zvaigznēm, izies no supernovas uzliesmojuma un iedegsies malā ar savu parasto vājo, bet tik pazīstamo aicinošo gaismu.

Tomēr supernova, kas spīdēja spožāk par visiem citiem spīdekļiem, izņemot dienas Solu, šķiet, negribēja Faenu palaist. Tā pārvietojās pa debesīm nevis kā zvaigzne, bet kā… planēta.

Tonijam Fae aizrāvās elpa. Viņš sāka modināt Horu Terru, bet tas nekādi nemodās, tikai miegā kaut ko murmināja.

Ava Mars pamodās un pieplaka aparāta okulāram Jā, naksnīgajās debesīs dega neparasti spoža zvaigzne. Tā bija skaidri saredzama pat ar neapbruņotu aci, kā kāda naksnīga dekorācija. Taču tās mirdzumā bija kaut kas, kas lika Tonija Fae sirdij nemierīgi pukstēt.

Ava saprata uzreiz. Viņš jau sen bija nēsājis sevī noslēpumu, ko viņam uzticējis Ums Sats par briesmām, kas slēpjas okeānos spridzinot nukleārus lādiņus. Un lūk, tagad…

No lielās kajītes, kurā gulēja Ums Sats, parādījās Mada. Viņa bija ārkārtīgi satraukta. Līdz šim viņai bija tikai aizdomas, bet, paskatījusies uz vīru, viņa saprata visu.

- Dārgais Tonij Fae, - sacīja Mada. - Sagatavojies ļaunākajam. Pastāsti man, vai tava jaunā zvaigzne pārvietojas pa debesīm, kā būtu jāpārvietojas Faenai?

- Nesaprotu kāpēc, bet tā ir.

– Faenas vairs nav, – Ava Mars drūmi pateica un aplika roku ap Madas pleciem.

- Pareizāk sakot, nav bijušās apdzīvotās Faenas, - Mada laboja. - Tās vietā uz īsu brīdi iedegās zvaigzne.

Tonijs Fae ar izbiedētām acīm skatījās uz Madu un Avu, viņš noņēma brilles un sāka tās rūpīgi slaucīt.

– Kā tas nākas, ka nav Faenas? Bet kā tad mamma? - Jaunais zvaigžņu pētnieks skatījās uz Madu pavisam bērnišķīgi, it kā viņai būtu jāizkliedē šausmīgs sapnis. – Kāpēc iedegās uz īsu brīdi? Nē! Varbūt vienkārši atraduši veidu, kā mums padot signālu?

- Dārgais Tonij Fae! Tas mums tiešām bija signāls…

- Es taču teicu! — priecīgi iesaucās jaunais faets.

Ava stāvēja ar noliektu galvu.

- Signāls, ka mums nav kur atgriezties, - viņš ar pūlēm pateica.

- Kas te notiek? - atskanēja dobjais Hora Terra bass.

Ava Mars ievilka plaušās gaisu.

- Uz mūsu nelaimīgās Faenas acīmredzot notika nukleārais karš, no kura mēs visi tik ļoti baidījāmies. Un tās civilizācija izdarījusi pašnāvību.

- Kādas vēl muļķības! — Hors Terrs iekliedzās. Liec mierā mūsu civilizāciju. Viņa mums iedevusi visu, kas mums šeit ir.

- Tā ir pārāk maz, lai turpinātu šeit dzīvot.

- Tieši to es netaisos darī!

Tonijs Fae steidzās pie drauga, tāpat kā toreiz, alā …

- Viņi saka, ka… - viņš sacīja, šņukstēdams kā bērns, - ka dzīvība uz Faenas ir gājusi bojā, ka planēta īslaicīgi uzliesmojusi kā zvaigzne.

— Tas nav iespējams, — inženieris mierīgi sacīja. - Tā ir kāda novērojuma kļūda. Nukleārais karš, bez šaubām, var iznīcināt visus planētas iedzīvotājus. Bet nespēj iznīcināt planētu kā kosmisku ķermeni. Masa ir masa, tā nekur pazudīs. Un kā tas ir - īslaicīgi uzliesmojusi?

Mada jautājoši paskatījās uz Avu.

- Jāiet pie Uma Sata, - viņš teica. - Viņš, vēl uz Faenas, man uzticēja kādu matērijas sabrukšanas reakcijas noslēpumu. Ja jūras dzīlēs notiks ārkārtēja spēka sprādziens un siltuma līmenis paaugstināsies līdz kritiskai robežai, tad viss okeānu ūdens uzreiz sadalīsies skābeklī un ūdeņradī, bet ūdeņradis pārvērtīsies hēlijā, vienlaikus izdalot milzīgu daudzumu enerģijas, kā rezultātā planēta šīs reakcijas laikā uzliesmos kā zvaigzne.

- Nolādētie! — čukstēja inženieris.

- Ums Sats par to brīdināja gan valdnieku Dobru Maru, gan diktatoru Jaru Jupi. Acīmredzot viņu neviens neuzklausīja.

- Ja visi okeāni uzsprāgtu uzreiz, tad planētai nevajadzētu tikai uzliesmot, - sacīja inženieris. - Sprādiena rezultātā, tai vajadzētu sadalīties gabalos un izšķīst uz visām pusēm …

- Lai vēlāk izklīstu kosmosā, - apstiprināja Ava Mars. - Un pēc neskaitāmiem cikliem tās fragmenti, saduroties un sadaloties, bijušajā Faenas orbītā izklīdīs, izveidos apli.

- Kā jūs varat par visu to runāt! — kliedza Tonijs Fae, savilkdams dūres. - Galu galā tur bija mana mamma, manas māsas …

- Tur bija arī mana mamma, - Ava Mars skumji atsaucās.

Tonijs Fae ieraudājās. Hors Tetrs pievilka viņu pie sevis, uzsita pa plecu.

Ava un Mada apmainījās skatieniem un ar to pateica viens otram vairāk, nekā spēja pateikt vārdos.

- Tāpēc arī nebija elektromagnētiskā savienojuma, - šņukstēdams sacīja Tonijs Fae. - Tur sākās karš.

- Uz Mar-ra bāzēm arī? — Hors Terrs rēca.

- Varbūt arī tur, - Ave Mars skumji apstiprināja.

- Nē nē! - Tonijs Fae protestēja, skatījās uz Avu ar izbaiļu pilnām, slapjām no asarām acīm. - Tur tā nevar būt!

Ava paraustīja plecus.

– Tur arī faeti.

- Tur Ela Vega! — kliedza Tonijs Fae. - Viņa nav tāda.

– Nomierinies, Tonij Fae, – Mada laipni sacīja. - Es domāju, ka mums tomēr jāpastāsta Umam Satam par Faenas bojā eju.

- Nožēlojamie maitēdāji! Kā viņi varēja nesargāt to, kas viņiem bija? Viņi iznīcinājuši miljardiem dzīvību! Cik daudz augstāk stāvoši, humānāki ir vietējie faetveidīgie!

To kliegdams, Hors Terrs nikni skraidelēja pa novērošanas kabīni.

— Nomierinies, draugs Hor Terr, — Ava teica. - Ir grūti izturēt šausmas, kas skārušas visus tos, kuri zaudējuši ne tikai mīļos, bet arī …

- Kalnus, laukus, upes, mežus, jūras, okeānus! — Hors Terrs rēca.

- Jā. Arī okeānus, - skumji apstiprināja Ava Mars.

Hors Terrs skatījās uz viņu gandrīz ar naidu. Tad nopūtās un klusāk teica:

– Jā, tev vieglāk… Jūs esat divi.

- Mēs esam pieci, - sacīja Mada.

- Ja večuks pārdzīvos šo triecienu.

- Viņš pārāk ilgi tam gatavojies, - atbildēja Mada. - Viņš visu paredzēja.

- Tikai es neko neparedzēju. Sapņoju par jauniem kosmosa kuģiem, par neparastām pilsētām uz jaunām planētām, par neredzētām mašīnām, kas dzima manās smadzenēs.

- Mums tas viss būs jāveido uz Terras, - klusi sacīja Mada.

Hors Terrs ierēcās ar nedabiskiem smiekliem.

- Aizmirstiet vienreiz un uz visiem laikiem par civilizāciju, aizmirstiet par visām tehnoloģijām. Sagatavojiet sevs rungas un akmens cirvjus. Ja jums būs bērni, jūs nevarēsiet viņiem iemācīt neko no tā, ko zināja nelaimīgie faeti. Civilizācija ir fabrikas, faeti, kas tajās strādā. Civilizācija ir rakstība, domu dārgumu saglabāšana. Tā visa vairs nav, nav, nav! Un šeit tas nekad nebūs!

Inženieris bija neprātīgs. Viņa jaunais draugs bija nobijies no šīs dusmu lēkmes, bet viņa uzmanību novērsa elektromagnētiskais signāls. Mirgoja izsaukuma gaisma. Zvaigžņu pētnieks metās pie aparāta:

- Beidzot! Tūlīt tas jūsu murgs izklīdīs. Redziet, viņi domā par mums, vēlas paziņot, ka uzliesmojusi supernova, un nemaz ne Faena. Kā gan varējām ko tādu iedomāties!…

Faeti skatījās uz Toniju Fae, un visi centās saglabāt vismaz nelielu cerību.

Beidzot kabīnē atskanēja faeteses skarbā balss. Tonijs Fae viņu uzreiz pazina, tā bija Elas Vegas balss:

""Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētājs"! Jūs mani dzirdat? Nav lielākas nelaimes par notikušo. Mums visiem vairs nav dzimtenes. Nesaprotama iemesla dēļ eksplodēja planēta Faena, lai gan vēl nesen tā bija neskarta, neskatoties uz to, ka uz tās plosījās nukleārais karš. "Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētājs"! Karadarbība starp "Deimo" un "Fobo" beigusies. Ja arī jūs karojāt savā starpā, tad tūlīt izbeidziet karu. Nav vairs ne “kulturālo”, ne “augstāko”, ir tikai trīs saujiņas nelaimīgo, kuriem atņemta dzimtene. Jūs vēl esat dzīvi? Kaut vismas jūs būtu dzīvi! Vai dzīvot uz Terras ir iespējams?

Ava Mars izslēdza novērošanas kabīnē gaismu. Tagad skaidrāk bija redzamas zvaigžņotās debesis un tajās degošā jaunā zvaigzne — draudīgā Naida Zvaigzne.

Trešā nodaļa. ŠĶEMBAS

.

1. KRĒSLA

Pa "MeklētājA" ilumunatoru draudīgi iespīdēja jaunā zvaigzne.

Šokētie faeti klusēja.

Pēkšņi Hors Terrs uzlēca kājās:

- Tehnika! Nolādētā tehnika! pie visa vainīga nolādētā tehnika. Es, Hor-rs Terrs, pēdējais no Faenas inženieriem, esmu pirmais, kurš atsakās no civilizācijas! Uz mežu! Uz mežu! Alās! Mežonīgie faeti uz mežonīgās Terras! - viņš dārdināja, un viņa lūpu kaktiņos parādījās putas. - Ja kāds atteiksies atstāt r-raķeti, es viņam nolauzīšu sprandu. Lai nelaimīgajiem neatgādina neviena metāla detaļa, ka viņi kādreiz bijuši civilizēti! Cik daudz augstāk stāvoši, cēlāki ir zz-zvēri!

Draugi mēģināja nomierināt inženieri, vēl nepieļaujot domu, ka viņam aptumšojies prāts.

- Hor Terr, saproti, - mēģināja pārliecināt Ava. - Pieciem uz Terras palikušajiem faetiem var būt tikai viens mērķis - ne tikai izdzīvot, bet arī izglābt civilizāciju, nodot saprāta mantojumu nākamajām paaudzēm …

- Ak tā gan? — norēcās Hors Terrs, smagu skatienu uzlūkodams Madu.

Mada apmulsusi novērsās.

- Pēc mums uz Terras vajadzētu palikt kulturāliem faetiem, - apstiprināja Ava Mars. - Un mūsu pienākums ir saglabāt zināšanas, kas mums pašiem palikušas.

- Augstprātīgas muļķības! — Hors Terrs rēca. - Es ienīstu šādus vārdus un ienīstu visas šīs iekārtas, mani sanikno pat nn-nolādētā metāla pp-pieskaršanās.

- Horam Terram būs jāpārvar sevi, - Ava Mars pacēla balsi. - Viņš ir inženieris un paliks inženieris līdz savu dienu beigām arī uz Terras.

Hors Terrs iesmējās:

- Lai tavi dēli varētu mācīties no manis, kā no kosmosa rr-raķetes sienām izgatavot ieročus? Lai viņi vispirms apsistu visus zz-zvērus un pēc tam paši savējos?

- Terras faeti nekad nenogalinās citus faetus! - Ava Mars bija sašutis. - Sliktākais ir, ja mēs tagad no bēdām sajuksim prātā. Nē! Tikai enerģija, ticība sev un izdomas spējas var izglābt šo fragmentu no faetu rases.

- Kk-kā vārdā? — drūmi jautāja Hors Terrs.

- Saprāta triumfa vārdā!

- Atkal augstprātīgi vārdi! Ko tu gribi?

- Lai tu padomātu par to, kādos mājokļos faeti dzīvos mežā, kādus aparātus un detaļas no šejienes pārvest uz jauno mājvietu un kā pakāpeniski demontēt raķeti - vienīgo metāla avotu uz Terras.

- Demontēt? - Tonijs Fejs nobijies pārjautāja.

- Jā, - Ava Mars apstiprināja, - kosmosa kuģis vairs nebūs vajadzīgs. Faeti no tās sienām izgatavos cirvjus, nažus, šķēpu un bultu uzgaļus. Metāla šim nolūkam pietiks vairākām paaudzēm. Līdz tam laikam Hora Terra skolnieki un viņu pēcteči būs iemācījušies šeit atrast rūdu un kausēt metālus. Civilizācija ir jāsaglabā!

Mada ar apbrīnu paskatījās uz savu vīru. Cik reižu viņš stāvēja viņas priekšā pavisam citāds, arvien stiprāks un stingrāks, zinošs ceļu, uz kuru pusi doties!

- N-netīrais egoists! — Hors Terrs rēca. - Viņš vēlas piespiest mūs kalpot viņa vēl nedzimušajiem despotiem! Man jau pietika ar bezjēdzīgo kalpošanu diktatoram, kurš sapņoja par sairšanas karu un to uzsāka. Nē! Es šeit necietīšu varu pār sevi! Nevēlos izpildīt neviena norādījumus, it īpaši Dandžabas valdnieka dēla "pavēles".

- Hor Terr, dārgais, - Mada maigi iejaucās, uzliekot roku uz viņa milzīgās spalvainās rokas. - Domā, ko runā. Mums šeit nav ne diktatoru, ne valdnieku, ne viņu bērnu. Ir tikai faeti, kurus vieno kopīgas bēdas un kopīgs liktenis. Vai tad nesapņoji par fabrikām uz Terras? Būs tev fabrikas, kurās strādāsim mēs, tavi biedri, un tad… - Viņa ieskatījās acīs un piebilda: - Es tev izaudzināšu palīgus.

Hors Terrs sarauca pieri, nelaipni nolūkodamie no saraukto uzacu apakšas. Madas mātišķais tonis viņu nedaudz nomierināja. Bet ne uz ilgu laiku. Drīz viņš atkal saniknojās un, vairs nevienu neklausīdamies, sāka lauzt kuģa vadības sviras, salieca tās, mēģinot izraut no ligzdām.

Lai izglābtu faetus, kā arī pašu vājprātīgo un saglabātu neskartu kuģi, Mada pavēlēja ieslēgt Horu Terru gaisa slūžā, kas tika izmantota, lai izietu no kuģa kosmosā.

Trokšņainā cīņa ar spēkavīru Horu Terru novērsa faetu uzmanību no kopējās nelaimes. Tuvais aizsedza tālo. Un tikai pēc tam, kad aiz Hora Terra tika aizslēgta lūka, Ava Mars un Tonijs Fae, noguruši un nomākti, iekrita krēslos pie vadības paneļa. Smagi elpodami, viņi nomākti skatījās sev priekšā.

Mada darbojās ar pirmās palīdzības komplektu. Viņa nolēma ievadīt Horam terram injekciju un izraisīt šoku, kas viņu vestu pie prāta.

Tomēr viņai tas neizdevās. Visi mēģinājumi iekļūt caur slūžām pie pacienta tikai izraisīja viņam jaunus aptumšota prāta uzbrukumus. Viņam pat nevarēja iedot ēdienu.

Tik skumji sākās faetu mūžīgās trimdas pirmās dienas. Lejā, kopējā kajītē, mira Faenas izcilākais zinātnieks, augšā, gaisa slūžā, trakoja pēdējais dzīvais inženieris.

Tonijs Fae pilnīgi zaudēja dūšu.

Nākamā elektromagnētisko sakaru seansa laikā ar "Deimo" viņš atkal dzirdēja Elas Vegas balsi. Tā bija tāla un skumja. Ela Vega stāstīja par eksistences bezmērķību, par vīra smago slimību, par to, ka nekas nav mainījies un bāzes priekšnieks joprojām ienīst apaļgalvaiņu pāri. Viņa teica, ka nicina dzīvi. Viņa baidās domāt, kāds attālums viņu šķir no Tonija Fae.Vispār ir vērts dzīvot? Un viņa ieteica Tonijam Fae izdarīt pašnāvību vienlaikus ar viņu nākamā sakaru seansa laikā.

Un Tonijs Fae neizturēja, piekrita. Viņš no Madas pirmās palīdzības aptieciņas nozaga reibinošās gāzes baloniņu, kuras liela deva bija letāla. Nedaudz paelpojis, viņš iekrita svētlaimīgā stāvoklī, nevarēja nostāvēt kājās, šūpojās, dziedāja muļķīgu dziesmu par ķirzaku, kas ēd pati savu asti, tad sabruka uz grīdas un aizmiga. Mada uzminēja, kas par lietu, atrada pie viņa paslēpto aerosola baloniņu un to atņēma. Kad viņš izgulējās, viņam bija jāpārliecinās, ka Mada prot runāt ne tikai labsirdīgi.

Tonijs Fae krita apātijā. Viss viņam šķita drūms un blāvs. Pat pati daba šķita mainījusies. Uz Terras vairs nebija krāsainu saulrietu. Nakts padevās blāvai dienai. Nepārtraukti lija lietus, un koku galotnēs vadības kabīnes logu līmenī bija redzams tikai pelēks plīvurs. Mežā nebija atlicis neviens zelta ābols.

Krēsla nolaidās uz Terras, atgādinot faetiem viņu dzimto krēslaino planētu.

Likās, ka izmisums un melanholija varētu nogalināt vēlmi dzīvot visos faetos, kā tas notika ar Toniju Fae.

Taču Mada, kurā daba pamodināja atbildību par visiem, gan slimiem, gan veseliem, neļava ļauties izmisumam. Bija jārūpējas par Umu Satu, visi jāpabaro, jāpieskata Tonija Fae, jāuzmundrina Avu ar laipnu skatienu.

Ava Mars turējās vīrišķīgi. Viņam bija pienākumi, kurus neviens, izņemot viņu, nespēja pildīt: viņam bija mežā jāmedī. Hors Terrs viņam tagad vairs nevarēja palīdzēt. Ava atstāja kuģi, turot Madu mūžīgā satraukumā, taču vienmēr atgriezās pirms tumsas un ar medījumu. Bija radušies apstākļi, kad viņam, kaislīgam zudušās Faenas civilizācijas saglabāšanas atbalstītājam, bija jādzīvo visprimitīvākais dzīvesveids. Viņš pārtrauca lietot šaujamieročus, taupot munīciju atbildīgākiem gadījumiem. Izgatavoja sev loku un ietrenējās šaut ar bultām. Izmantojot savu dabisko spēku, viņš uzvilka loka auklu tā, ka bulta ar paštaisītu metāla galu izurbās cauri resnam koka zaram.

Reiz Ava Mars atnesa bultas caurdurtu lielu, treknu putnu. Sargājot Uma Sata mieru, astronauti, klusi sarunādamies, sapulcējās vadības kabīnē. Mada sāka neveikli noplūkt medību trofejai spalvas, priecājoties, ka no tās sanāks garšīgs buljons slimajiem, Tonijs Fae regulēja elektromagnētisko sakaru aparatūru, gaidot seansu, par kuru bija vienojies ar Elu Vegu. Mada viņu brīdināja, ka, ja viņš turpinās muļķīgi uzvesties, viņa aizliegs sazināties ar "Deimo". Tonijs mulsi māja ar galvu.

Ava Mars, atslābis, atpūtināja muskuļus no smagās, lietus mežā pavadītās dienas.

Mada atskatījās uz iluminatoru un iekliedzās. No āra skatījās atņirgtais faetveidīgā purns. Tā plecus un krūtis klāja sapinkājušies mati, starp kuriem plaiksnīja netīra āda. Vājprātīgajās acīs nebija nekādu domu.

Tikai Ava Mars uzreiz saprata, ka redz kā pa virvi nolaižas Hors Terrs, nevis te uzrāpies zvērs. Acīmredzot vājprātīgais bija saplēsis savas drēbes strēmelēs un savijis no tām virvi. Atvēris ārējo slūžu kameras lūku, čaur kuru parasti izgāja kosmiskajā telpā, viņš izlīda ārā un tagad nolaidās gar kuģa korpusu.

Ava Mars, cenšoties viņu panākt, skrēja pie apakšējās slūžu lūkas, izmetās cauri kop kajītei un pazuda apakšējās gaisa slūžās. Viņš steidza lejā pa vertikālajām kāpnēm, rokām tik tikko pieskaroties pakāpieniem.

Taču, lai cik veikls bija Ava Mars, Horam Terram laika ziņā bija pārsvars.

Ava Mars tikko iznāca caur apakšējo lūku, kad bēglis jau karājās paštaisītās virves galā. Neviens prātīgs faets neriskētu lēkt no tāda augstuma. Bet vājprātīgais nedomāja. Viņš,  it kā uz atsperēm, noleca zemē, nomirgodams Avam Maram gar acīm un ieskrēja mežā.

Hors Terrs, neko nemanot, skrēja cauri mežam tieši pa dzīvnieku nomīdīto taku uz dzirdināšanas vietu. Pēc lietus te bija kļuvis dūksnains, un viņa slīdēja un pašķīrās kājas. Bet viņš juta tikai vienu: viņu tūlīt panāks.

Un viņš aizlēkšoja no takas, pēc lietavām nepazīstamā klajumā, ko klāja miglā tikko saredzamas dubļainas peļķes. Hors Terrs pat nenojauta, ka zem slapjā sūnu zaļuma slēpjas purva akacis. Bēglis ieskrēja biezajos miglas vālos un pazuda.

Ava Mars, kas viņam skrēja pakaļ, apstājās. Bet nekavējoties atkal metās uz priekšu. Kājas slīdēja dubļos. Viņš paspēra dažus piesardzīgus soļus un pēkšņi miglainajā dūmakā ieraudzīja Horu Terru. Likās, ka tas apsēdies uz zaļajām sūnām. Virs zaļuma bija redzams tikai viņa ķermenis un galva. Ava Mars pat uzreiz nesaprata, ka Hors Terrs ir līdz viduklim iekritis purva akacī.

Vēl nesen labi iekārtoto Faenas pilsētu iedzīvotājs Ava Mars, kurš ar tvaikmobīli braukāja pa asfaltētiem ceļiem, nesaprata, kā tā uzreiz var iegrimt augsnē līdz jostasvietai. Ava bija iemaldījās šajā purvā pirms dažām dienām, kad lija lietus. Taču viņam raksturīgā pretīguma sajūta, ko izraisīja šļaksti zem kājām, nepatīkami smirdošie dubļi, viņu izglāba, liekot apiet ar blāvām peļķēm klāto nodevīgo klajumu. Tagad viņš nevarēja atkāpties un steidzās palīgā Horam Terram. Tomēr kājas iegrima purvā uzreiz līdz ceļgaiem. Viņš izdarīja kustību, lai tiktu ārā, un saprata, ka pats iestidzis purvā. Tomēr viņš nebija tik smags kā Hors Terrs, turklāt atradās tuvāk purva malai. Izvairīdamies no pēkšņām kustībām, viņš nekavējoties laidās guļus un, it kā peldot pa plāno slapjo sūnu virskārtu, izrāpās ārā.

Sajūtot zem sevi blīvāku augsni, Ava Mars uzlēca kājās, pagriezās un palūkojās uz Horu Terru. Virs sūnām bija palikuši tikai viņa pleci un izstieptās rokas, ar kurām viņš turējās pie kaut kādām saknēm. Inženierim izdevās pagriezties pret Avu Maru. Ārā no miglas raudzījās viņa izbolītās, stiklainās acis. Katra faeta kustība viņu iesūca arvien dziļāk akacī.

Ava Mars fiziski sajuta viņa šausmas un neviļus apstājās, taču bojā ejošā acīs izlasīja tādu pārmetumu, ka nodrebēja. Ava pēkšņi pagriezās atpakaļ, nedaudz parāpās prom un, sajutis zem sevis stabilu zemi, pielēca kājās, pieskrēja pie tuvējā koka un norāva zemu karājošos liānu.

Kad viņš atgriezās pie virs sūnāja izplūdušā miglas mākoņa,  vairs gandrīz nevarēja tajā saskatīt pinkaino galvu un izstieptās rokas.

Ieraudzījušas Avu Maru, Hora Terra šausmu pilnās acis atdzīvojās, tajās pazibēja lūgums, cerība, pat prieks.

Ava Mars pameta slīcējam liānas galu. Tā acīs atspoguļojās izpratne, un viņš satvēra pamesto staipekni.

Tagad bija jāizdara neiespējamais, bija jāizvelk tāds milzis kā Hors Terrs no purva slīkšņas. Tam nepietiktu nekādu Avas Mara spēku. Bet Ava Mars kopā ar staipekni bija atnesis arī no koka nolauztu resnu zaru. Viņš to iesprauda cietā cinī un sāka tīt ap to liānu, it kā tas būtu trīsis.

Pagriezienu pēc pagrieziena viņš pamazām vilka Horu Terru ārā. Tam beidzot izdevās apgulties un sākt rāpot pašam, kā to iepriekš bija darījis Ava. Beidzot, nošķīdis ar dubļiem, Hors Terrs piecēlās pilnā augumā.

- Tu esi gluži labs inženieris, Ava Mar-r, - sacīja Hors Terrs. - Paldies tev.

Un šie vārdi Avam Maram bija svarīgāki par jebkuru diagnozi. Viņš jau bija sapratis, ka nāvējošās briesmas, kurām purvā tika pakļauts Hors Terrs, bija tas nepieciešamais nervu satricinājums, kas viņu atbrīvoja no vājprāta. Šķita, ka Hors Terrs ir pamodies.

- Kas noticis? Kā es te nokļuvu? Mēs kopā medījām? Kas mani izģērbis? Tava sieva mani uzskatīs par faetveidīgo.

- Viņa būs laimīga! Tu biji smagi slims.

- Vai tad? - Hors Terrs bija pārsteigts. - Lai gan… Man bija murgi. It kā diktators iesēdinājis mani cietumā…

— Tas viss jau aiz muguras, par to vairs nedomā. Ir daudz svarīgāki uzdevumi. Mēs vairs nevaram dzīvot kosmosa raķetē. Ēdiens un ūdens mums jānes augšā. Večuks iziet ārā vispār nevar.

- Tātad ir jāuzceļ māja mežā.

- Godīgi sakot, es nezinu, kā to izdarīt. Esmu tikai teorētiķis.

- Tomēr teorētiķis ātri izdomāja, kā izveidot trīsi. Ar tādu palīgu mežā uzbūvēt māju būs viegli. Es jau redzu, kā mums to izdarīt.

Mada nespēja ticēt savām acīm, redzot, kā atgriežas Ava Mara un mierīgi sarunājas ar neseno vājprātīgo Horu Terru.

- Neko nesaprotu, - nočukstēja Tonijs Fae. - Varbūt palīdzēt Avam Maram viņu sasiet?

- Nē nē! - Mada atsaucās.

Ar veselības māsas instinktu viņa saprata, ka pat gadiem ilga ārstēšanās un rūpes dažreiz nevar dot tādu rezultātu kā mežā notikušais.

***

Mežā bija dzirdami cirvju klaudzieni.

Milzīgā salīkusī mātīte Dziņņ, ar garajām rokām izgriezusi savus slapjos, sarkanos matus, pielīda tuvāk vietai, kur varenais tēviņš, kurš bija ticis galā ar plankumainajām šausmām un daudzajiem Dziņņ radiniekiem, tagad sita nost kokus, bet tos neēda.

Paslēpusies biezoknī, notupusies un ar priekšējām ķepām turoties pie pakaļkāju papēžiem, viņa vēroja, kā viņš un vēl viens, ar matiem tikai uz galvas, ar dīvainām nūjām ar it kā slapjiem, spīdīgiem galiem dauzīja pa koku. Tēviņu spēks bija tik liels, ka koks nogāzās kā beigts dzīvnieks. Tad svešinieki ar savām nūjām nodīrāja koku, nolauza visus zarus, un koks kļuva taisns un gluds. Ar dzīvu nūju, kura spiedza kā piekauta mātīte, koku saīsināja, tad aizvilka pie pārējiem, kas bija nogalināti jau iepriekš, un piespieda saaugt kopā ar tiem.

Tā viņi palīdzēja izaugt no zemes milzīgam kokam, kas bija no iekšpuses tukšs un izskatījās pēc alas.

Tiklīdz svešinieki beidza dauzīt ar nūjām, mātīte Dziņņ paslēpās biezoknī, lai rīt atkal ierastos šeit uz aicinošajiem būkšķiem.

Hors Terrs un Ava Mars nenojauta, ka viņu darbs tiek novērots. Viņi veidoja būdu, ko bija iecerējis Hors Terrs bez metāla stiprinājumiem. Darbs tuvojās noslēgumam. Būdā, uz kuru drīzumā bija jāpārceļas astronautiem, no kosmosa kuģa "Meklētājs" bija jāpārnes daudzi instrumenti un aparāti.

Un tā Ava Mars un Hors Terrs atnāca uz kuģi lai to visu paņemtu. Lai netraucētu Umam Satam un kopkajītē neceltu troksni, viņi nekavējoties devās augšā uz vadības kabīni. Hors Terrs ar Ava Mara palīdzību apņēmās izlauzt sviras un stieņus, uz kuriem bija piestiprinātas elektromagnētiskās sakaru ierīces.

Un tad pēkšņi vienmēr klusais, smalkjūtīgais Tonijs Fae kļuva ļoti nikns.

- Lai Hors Terrs un Ava Mars vispirms mani nogalina! - viņš histēriski kliedza. - Bet es neļaušu jums sabojāt kosmosa kuģi.

Hors Terrs iesmējās, it kā nesenā neprāta lēkmē.

- Tu ko, bērniņ, gribi, lai es tev atlīdzinu un ar sasietām rokām iesprostoju tevi tukšā gaisa slūžā? Man tevis žēl. Saproti beidzot, ka mans "Meklētājs" nevienam vairs nav vajadzīgs, es pirmais sākšu to izārdīt. Paej malā, dārgais Tonij Fae.

— Vispirms nogalini savu bijušo draugu!

Ava Mars pārsteigts pagriezās pret Madu.

Viņai bija noraizējusies seja, skumjas acis.

- Nost no ceļa! — Hors Terrs norēcās.

- Apstājies, - no lūkas puses atskanēja vāja balss.

Vadības kabīnē, pārvarot vājumu bija uzkāpis Ums Sats, Hors Terrs neviļus sastinga Tonija Fae priekšā, neatgrūdis viņu malā.

- Apstājies, - atkārtoja Ums Sats. - Kosmosa kuģis "Meklētājs" pagaidām ir neaizskarams. Faetu dzīvē daudz kas mainās. Viņiem pašiem jāizvēlas jauns ceļš.

Un atkal Ava Mars paskatījās uz bažīgi skumjo Madu. Hors Terrs apjukumā sastinga.

Tonijs Fae piesteidzās pie elektromagnētiskajām sakaru ierīcēm.

2. DUMPIS KOSMOSĀ

Ela Vega zināja, ka viņas vīrs mirst. Pārliecinājusi Toniju Fae kopā ar viņu izdarīt pašnāvību, viņa gatavojās gaidāmajam elektromagnētisko sakaru seansam - no Darka Lutona nozagusi pistoles patronu ar saindētu lodi.

Tiho Vegs lēnām mira. Pilnīgi bez matiem, pat bez uzacīm un bārdas, viņš klusi gulēja uz gultas Vegu kopkajītē un, it kā no kaut kurienes tālienes skatījās uz sievu. Ela Vega neizturēja šādu acu dobumu skatu uz kaila galvaskausa un aizbēga no tām uz observatoriju.

Viņa piegāja pie elektromagnētisko sakaru ierīcēm un ilgi skatījās uz lodi ar brūnajām atskabargām, ko bija paslēpusi uz pults starp citām ierīcēm.

Viņa baidījās, ka nespēs to saspiest dūrē, lai gan kaut kur tur, uz tālās Terras, vienlaicīgi ar viņu bija jāmirst jauneklim Tonijam Fae, kurš bija viņ'[a iemīlējies. Viņa baidījās dot savam mirstošajam vīram pēdējo triecienu. Elu Vegu mocīja pretrunīgas jūtas. Viņa nevarēja atgūties no apziņas, ka ir miruši viņas bērni. Tomēr kosmiskais attālums, kas viņu tik ilgi bija šķīris no bērniem, tagad mazināja viņas izmisumu. Un tajā pašā laikā kosmiskais attālums līdz Terrai, kas ar lielu kavēšanos atnesa viņai nelaimīgā jaunekļa balsi, netraucēja viņam sagrozīt galvu un pat pārliecināt viņu kolektīvi izbeigt dzīvi. Bet Tiho Vegs bija tur, cieta un skatījās uz viņu no nebūtības ar milzīgām skumjām acīm. Ela Vega daudz raudāja un pilnībā atteicās no zvaigžņu novērošanas. Un kam tas vaIrs bija vajadzīgs! .. Inženieris Tiho Vegs tikpat klusi kā bija dzīvojis pusdienlaikā nomira. Viņa sieva bija viņam blakus, bezspēcīga kaut ko izdarīt, viņa kailā galva ar iekritušu acu ēnām, savilktā sejas āda un atkritušā apakšžokļa smīns patiešām atgādināja galvaskausu.

Kad Ela Vega saprata, ka vīra vairs nav, viņu pārņēma dusmu lēkme. Viņa sevi slikti pazina.

Atgrūdusi durvis, viņa trokšņaini ielauzās kopkajītē, kur pusdienoja Lutoni un Barts Lua. Lada Lua viņiem bija sanesusi ēdienus.

Darks Lutons, resns, nopampis, bet pompozs, svarīgi sēdēja galda galā.

— Es tevi apsūdzu, Dark Luton! — no sliekšņa uzkliedza Ela Vega. - Tu nogalināji manu vīru Tiho Vegu, piespiežot viņu ielādēt nukleāro torpēdu, kas pat no ārpuses nebija pasargāta no lādiņa nāvējošajiem stariem.

Darks Lutons kļuva sarkans. Uzpūtās viņa nokarenie vaigi, šaudījās mazās acis.

— Dumpis? - viņš sēca. - Es necietīšu! Klusēt! Kurš tevi, garsejaino, pierunāja neklausīt?

- Ir miris mans vīrs Tiho Vegs. Piecelieties. Godiniet viņa piemiņu un nolādiet slepkavu, kas sēž šī galda galā.

Barts Lua un Lada piecēlās, Blisa Lutona vilcinājās, izlikdamās, ka viņai neērti piecelties no krēsla, bet tomēr piecēlās arī viņa. Darks Lutons sēdēja, viņa acis mežonīgi šaudījās un viņš žņaudzīja pistoles rokturi, ko turēja rokā zem galda.

- Šeit nav nepaklausības, dziļi domājošais Dark Luton, - Barts Lua samiernieciski sacīja. - Tās ir tikai faeteses skumjas un izmisums, ko nedrīkst ignorēt. Mēs visi dalāmies tavās bēdās, Ela Vega. Inženieris Tiho Vegs bija labs faets un pats nekad nebūtu izšāvis nukleārās torpēdas uz "Fobo" staciju.

- Ko? Nodevība? Jūs aizmirsāt, ka visa vara kosmosā pieder man, diktatora Jara Jupi pēctecim. Neaizmirstiet, ka arī kuģis "Meklētājs" ir pakļauts man. Tikai es varu "Asins padomes" vārdā pavēlēt tam atgriezties, lai nogādātu visus uz Terru, kur mēs varēsim dzīvot pilnvērtīgi.

— Tu dziļi maldies, domājošais Dark Luton, — Barts Lua iebilda.  -Uz kuģa nav tik daudz degvielas, lai mūs visus pārvadātu uz Terru.  Tās nepietiek arī bāzē. Uz "Fobo" degvielas ir vēl mazāk.

- Kur tad pazuda visa degviela? Jūs abi ar inženieri Tiho Vegu bijāt atbildīgi par to!

Dziļi domājošais Darks Lutons aizmirsis, ka inženieris Tiho Vegs pēc viņa pavēles uzpildīja degvielu diviem torpēdu kuģiem, kas tika nosūtīti uz "Fobo". Tāds pats neprāts tika pastrādāts arī "Fobo" bāzē.

— Neprāts? Klusēt! Kā tu, apaļgalvi, uzdrošinājies nosodīt diktatora vietnieku? Es, Asinssardzes virsoficieris, palieku tāds arī kosmosā! Tu esi arestēts! Es tevi nošaušu kā traku ķirzaku!

- Mans gudrais vīrs, es lūdzu, - iejaucās Blisa Lutona. Kāpēc nošaut? Pēc mūsu dārgā inženiera nāves apaļgalvis bija vienīgais faets, kurš orientējas stacijas iekārtās. Viņa pienākums ir mums kalpot.

Tev taisnība, Blisa. Pasaki paldies labajai kundzei, apaļgalvi! Tev nebūs nekas vairāk kā ieslodzījums manā kabinetā. Marš!

Barts Lua paklausīgi gāja pa priekšu stacijas priekšniekam, kurš grūstīja viņam mugurā pistoles stobru.

Kad abi faeti izgāja no kopkajītes, Ela Vega vērsās pie atlikušajām faetesēm:

- Jums ko, ar Faenas bojā eju nepietiek? Kāpēc tās šķembai vajadzētu iet to pašu postošo ceļu? Vara, diktatūra, slepkavība?

— Ko tu gribi, nelaimīgā? Sacelties pret manu vīru? uzkliedza Blisa Lutone.

- Pati viņu apturēji. Ja viņš nogalinās Bartu Lua, tad mūsu vidū nepaliks neviena, kas varētu orientēties stacijas mehānismos, bet Lada Lua var atteikties mūs barot. Un mēs tava vīra trakuma dēļ visi nomirsim.

- Tu mani mudi uz dumpi? - Blisa Lutona indīgi apjautājās.

— Lai uz dumpi! - Ela Vega histēriski apstiprināja.  - Ja mūs izglābs dumpis, mēs dumposimies.

- Par kādu izglābšanos mēs varam runāt, ja bāzēs nav kosmosa kuģu, - Blisa uzstāja.

- Ir "Meklētājs". Tas var atlidot uz šejieni.

- Kamdēļ? Lai mums būtu vairāk izsalkušu ēdāju? Vai arī tāpēc, ka starp astronautiem ir kāds jauneklis, kuram beidzot ir iepatikusies atraitne Ela Vega?

— Apklusti, indīgā čūska! Padomā ar savām ķirzakas smadzenēm, ka Barts Lua ir izprojektējis Mara virsmā dziļu pazemes apmetni. Šādā patversmē tur, uz Mara, faetu atliekas varētu turpināt savu dzīvi.

– Tā nebūs dzīve, bet veģetācija.

- Es jau sen gribēju paziņot, - ierunājās Lada Lua, - ka augļu siltumnīcā palicis pavisam maz. Bet uz Mara virsmas mans vīrs sapņoja izaudzēt daudz barojošu augu. Ar tiem pietiktu ne tikai mums, bet arī mūsu bērniem.

– Par kādiem bērniem mēs te runājam? - Blisa Lutona sāka dauzīt pret grīdu kājas. - Tu aizmirsi, resnulīt ar uzrauto degunu, par likumu, kas aizliedz bērnu dzemdēšanu kosmosā.

- Mans vīrs teica, ka tagad vecie likumi vairs nav spēkā. Mums būs bērns.

- Noziedznieki, - Blisa Lutona aizsmakušā balsī nošņāca. - Vēlas mūs apdalīt. Pārtikas, skābekļa šeit ir tikai sešiem, ne vairāk!

- Tiho Vegs ir miris,- skumji atgādināja Ela Vega. - Pat ja viņa vietā piedzims mazs Lua, bāze turpinās pastāvēt. Bez tam mums ir jādomā par nākotni. Mums būs jānolaižas uz Mara virsmas.

- Nu, protams, tūlīt tev iedos kuģi kā tvaikmobili lielam īpašniekam, - ņirdza Blisa Lutona.

- Es to uzņemos uz sevi, - paziņoja Ela Vega. – Bet vispirms mums ir jāatņem Darkam Lutonam vara.

- Ko? - Blisa Lutona aizrijās no sašutuma.

- Tu pati, bijusī dižkundzīt, saproti ka nevari iztikt bez Lua pāra, kaut arī tavs vīrs šaudītos ar saindētām lodēm uz visām pusēm. Jūs abi neko nejēdzat ne no tehnoloģijām, ne no astronomijas. Tagad viss ir jāizlemj mums, faetesēm.

— Ko jāizlemj?

- Kurš valdīs bāzē.

- Es savu vīru nenodošu.

- Tad nodosi sevi.

- Bet viņš nekad nepiekritīs atdot varu. Viņam ir pistole.

- Fetetes var izdarīt jebko, ja darbojas kopā.

- Es it visā atbalstīšu labo Elu Vegu,- apliecināja Lada.

— Izlem, Blisa Lutona. Tevi baros un apkalpos kā līdz šim tikai vienā gadījumā, ja nāksi kopā ar mums.

- Bet es… - Blisa Lutona joprojām vilcinājās, ar naidu skatoties uz nepielūdzamo Elu Vegu.

Atgrūžot plaši vaļā durvis, ar uzvarētāja izskatu ieradās Darks Lutons. Viņš izgāza savu milzīgo vēderu un piepūta vaigus, lai tie neizskatītos ļengani.

— Dark Luton! - Ela Vega paziņoja. - Mēs tevi atceļam no bāzes priekšnieka amata!

Darks Lutons sabruka krēslā un skatījās uz Elu Vegu ar aizpampušām acīm.

- Ko tu teici, trakā?

- Es runāju visu bāzes faetu vārdā. Tev nekavējoties jāpakļaujas mums un jādodas uz savu kabinetu, kur tu gaidīsi savu likteni. Barts Lua parūpēsies par bāzes mehānismiem, jo mums ir nepieciešams elpot un izmantot enerģiju. Ja tu tagad nogalināsi kādu no mums, tu nolemsi sevi tūlītējai nāvei.

Blisa Lutona piekrītoši pamāja ar galvu.

- Kā? Un tu, Blisa arī? - tas bija viss, ko spēja pateikt Darks Lutons, uzmanīgi lūkodamies uz līkdegunaino sievu.

— Dark, es tikai rūpējos par mums abiem. Es panācu, ka viņi mūs apkalpos, paēdinās un sagādās visu nepieciešamo. Mēs paliksim saimnieku pozīcijā.

- Es nepiekrītu! — kliedza Darks Lutons, izvilkdams pistoli. Tomēr šaut neuzdrošinājās.

Ela Vega un Lada Lua nāca viņam virsū. Blisa turējās aiz muguras.

Darks Lutons negribīgi piecēlās un, vicinādams pistoli, sāka kāpties atpakaļ.

Tā viņi visi izgāja gaitenī.

Darks Lutons, nikns, apmulsis, atkāpās līdz kabineta durvīm, un divas faeteses grūstīja viņu uz priekšu. Blisa Lutona kautrīgi turējās aizmugurē.

— Es vēl izrēķināšos ar jums! Padodos aiz žēlastības. Izlaidīšu jums to dumpinieku apaļgalvi, lai viņš varētu darīt netīros darbus. Bet no man piešķirtās varas gan neatsakos. Piespiest mani to darīt jums neizdosies!

— Mēs ar tevi, Dark Luton, parunāsim rīt. Un šodien tu visu labi pārdomāsi savā kabinetā.

- Bet es nepaspēju paēst. Lieciet man atnest šurp atlikušo ēdienu.

- Tavas pusdienas mēs pārceļam uz rītdienu. Tukšā dūšā labāk strādā smadzenes. Varbūt vēl nedaudz samazināsim skābekļa padevi uz tavu kabinetu. Bet ne uzreiz, jo PAGAIDĀM tavām smadzeņu šūnām ir jādarbojas normāli, lai tu varētu samierināties.

- Tu neesi faetese, Ela Vega, bet gan briesmonis.

- Mans vīrs, kuru tu nogalināji, nepiekritīs tev, Dark Luton.

- Es nevienu nenogalināju. Tikai uzticīgi kalpoju diktatoram un izpildīju viņa norādījumus. Man bija viņa slepenie rīkojumi, ja izceltos nukleārais karš. Es ne pie kā neesmu vainīgs. Varu jums parādīt planšeti ar pavēlēm.

- To izdarīsi tad, kad mēs tevi tiesāsim. Pagaidām tu vienkārši esi atcelts.

Ela Vega atvēra priekšnieka kabinetu un izlaida apjukušo Bartu Lua. Darks Lutons ar lietišķu izskatu, it kā nekas nebūtu noticis, iegāja savā kabinetā un cienīgi apsēdās pie galda, izlikdamies, ka tūlīt ķersies pie steidzamām lietām.

Ela Vega aizslēdza no ārpuses durvis un paaicināja Bartu Lua kopkajītē.

- Mums jāizvēlas jauns bāzes komandieris, - paziņoja Ela Vega.

- Kādēļ? - Blisa Lutona protestēja. - Es palīdzēju jums atbrīvot Bartu Lua. Cerēju, ka viņš mani atbalstīs. Riskēju ar savu ģimenes laimi. Jums, faetesēm, tas būtu gan jānovērtē.

- Tavs vīrs ir noziedznieks, kurš nogalināja manu vīru, lai sāktu nukleāro karu starp Mara kosmosa bāzēm, pārkāpjot miermīlīgā kosmosa līgumu.

- Arī no "Fobo" uz mums šāva ar nukleārajām torpēdām, - taisnojās Darka Lutona sieva.

- Varējām tikai aizstāvēties, bet ne uzbrukt. Un tad Tiho Vegs joprojām būtu dzīvs.

- Tu esi ar savām bēdām kļuvusi akla, Ela Vega. Es tevi saprotu kā faetese. Bet vai tagad ir vajadzīgs runāt par vienu nāvi, kad bojā gājuši miljardi faetu? Saprotiet, Darks Lutons mums ir vajadzīgs kā bāzes vadītājs. Mums ir jāizdzīvo. Kuģa komandieris Smels Vens paklausīs tikai viņa pavēlēm, lidot šurp pie mums.

- Tu aizmirsi, ka Tonijs Fae mūs informēja par Smela Vena nāvi? Turklāt ekspedīcijas vadītājs nebija viņš, bet gan Ums Sats.

- Faenas nāve man ir atņēmusi atmiņu un saprātu. Uz ko tu ceri, Ela Vega?

- Uz Terras faetiem: viņi mūs neatstās. Bet lai tas notiktu  Darks Lutons ir jāatstādina.

Barts Lua apmulsis klausījās faeteses, nezinādams, ko teikt.

- Tad lai par bāzes vadītāju ir labā Ela Vega, - ieteica Lada Lua.

- Neparko! — bļāva Blisa Lutona.

- Nomierinies, bijusī dižciltīgā dāma. Es uz to nepretendēju. Bāzes vadītājam vajadzētu būt tam, kurš rādīs faetiem ceļu uz tālāku pastāvēšanu.

- Kas to var izdarīt, ja ne mans vīrs Darks Lutons?

- Zemiskais Darks Lutons spēj tikai draudēt. Viņš pat tagad neuzdrošinās nogalināt, baidoties par savu resno vēderu. Viņš ir tikai liels, gļēvs mēsls, nevis topošo Mara kolonistu - mariešu vadonis.

- Mariešu?

- Jā, mariešu, tas ir, to faetu, kas dzīvos uz Mara pazemes pilsētās, ko projektējis Barts Lua.

- Ak tad tu gribi teikt, ka bāzes vadītājam jābūt apaļgalvim? - sašutusi šņāca Blisa Lutona.

- Kāda svētība, ka Lutonu pāris nevarēs atstāt uz Mara pēcnācējus, - Ela Vega sacīja ar neslēptu nicinājumu.

- Ak tad tu domā, ka Ela Vega, pēcnācējus atstās? Ar kā palīdzību?

— Apklusti, ļaunā ķirzaka! Es pazaudēju trīs bērnus un vīru, bet tu esi pazaudējusi savu sirdsapziņu, tikai jau sen.

- Es nepiekrītu, ka Darku Lutonu būtu jāaizstāj viņa amatā ar kādu citu.

- Tad tu tūlīt dosies pie sava vīra, lai izskatītu un apspriestu šo situāciju ar viņu.

- Es neesmu pabeigusi ēst.

- Tu pabeigsi savu maltīti kopā ar savu dzīvesbiedru… rītdien. Ja abi mainīsiet savas domas.

– Tā ir vardarbība!

- Bart Lua, - Ela Vega uzrunāja atbrīvoto faetu. - Mēs izvēlamies tevi par šīs bāzes komandieri. Tūlīt izveidosim sakarus ar "Fobo" iemītniekiem, uzzināsim, ko darījuši viņi. Visi kopā lūgsim "Meklētāju", atgriezties pie mums.

- "Meklētājs" - varēs mūs visus nogādāt tikai līdz Mara virsmai, - sacīja Barts Lua. Uzņemos visas rūpes un atbildību. Faetu rase un civilizācija ir jāsaglabā. Jau sen esmu gatavojis projektus struktūrām, kuras var īstenot ar visu izdzīvojušo faetu kopīgiem spēkiem.

Mazais faets ar kaulaino seju svinīgi nostājās pārējo priekšā, uzņemoties jauno atbildību.

- Tomēr viss būs atkarīgs no tā, vai "Meklētāja" faeti piekritīs pamest dāsno un plaukstošo Terru, lai lidotu šurp uz jauniem sarežģītiem pārbaudījumiem mūsu glābšanai.

- Es viņus ļoti palūgšu! - Ela Vega atsaucās.

- Neviens neatteiksies no savas laimes, - sacīja Blisa Lutona. - Bartam Lua ir bezjēdzīgi būt par priekšnieku. Neviens uz bāzi neatlidos, neviens  uz Mara virsmu mūs neaizvedīs.

- Ne visiem tur ir tikpat maigas sirdis kā mūsu sirsnīgajai veselības māsai, - ieminējās Lada Lua.

Blisa Lutona no izbrīna noelsās: kā šī necilā apaļgalve uzdrošinājās par viņu tā runāt, bet tad atcerējās: Lada tagad ir jaunā bāzes vadītāja sieva. Un Blisa Lutona atturējās.

- Es tikai uztraucos par mums visiem, - viņa beidzot, it kā attaisnojoties, izgrūda caur sakostiem zobiem.

- Pienācis laiks elektromagnētiskajam seansam, - paziņoja Ela Vega.

Un viņa atstājusi kopkajīti, devās uz observatoriju.

Apsēdusies pie pults, viņa ieraudzīja sev priekšā sudrabaino lodi ar brūnajām asajām atskabargām. Faetese pretīgumā drebēdama paņēma to ar diviem pirkstiem aiz strupās daļas un iemeta atkritumu lūkā, no kurienes tā aizlidoja kosmosā.

Iedegās izsaukuma signāla lampiņa.

- Nabaga Tonijs Fae! Viņš domā, ka ar "Deimo" sazinās pēdējo reizi mūžā, - Ela Vega skaļi sacīja, lai gan viņas tuvumā nebija neviena.

Observatorijā ienāca Barts Lua un paziņoja:

- Darks Lutons tikko pa iekšējiem sakariem paziņoja, ka gatavs apmainīt bāzes komandiera amatu pret maltīti, ko viņam nebija laika pabeigt.

-  Pret viņu ir pat viņa paša nepiesātināmais vēders, - ar smīnu atzīmēja Ela Vega.

– Man kā jaunajam priekšniekam būs jāpiedalās elektromagnētisko sakaru seansā, ar "Meklētāja" faetiem uz Terras.

- Bet atļauj, Bart Lua, sākt seansu man. Mēģināšu atrast pārliecinošus vārdus.

- Pirmais vārds ir tev, - piekrita jaunais priekšnieks.

Uz vadības paneļa iedegās signāllampiņa.

Ela Vega ieslēdza sakaru iekārtas.

3. SAPRĀTA VĀRDĀ

Ums Sats, smagi elsodams un uzmetis kūkumu, iesēdās krēslā paneļa priekšā. Viņa krunkainā seja, kaut arī apaugusi ar biezu baltu bārdu, tomēr bija manāmi nogurusi, acis bija dziļi iekritušas, taču tās skatījās ar tādu pašu fiksētu un skumju uzmanību. Viņš palūdza Toniju Fae ieslēgt pēdējo elektromagnētisko sakaru sarunas ierakstu, lai to dzirdētu tie, kas ieradās no meža.

Un atkal pilotu kabīnē atskanēja Elas Vegas dziļā krūšu balss:

- "Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētājs"! Terras faeti! Jūsu brāļi, pamesti uz mākslīga putekļa starp zvaigznēm, lūdz palīdzību. Apkārt tikai aukstais un bezgalīgajais kosmosa tukšums. Zem kājām trūkst cietas zemes, mēs pārtiekam no siltumnīcas augļiem, kurus iznīcina neizsīkstošās kosmisko daļiņu straumes, kas pēc Faenas sprādziena atlidojušas pat līdz šejienei. Mēs nevaram šeit dzīvot, ja nenāksiet mums palīgā. "Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētāja" faeti, atcerieties, ka jūs esat to pašu asiņu, miesa no to miesas, kura mums ir devusi dzīvību! Atlidojiet ar savu kuģi, kuru mums tiesības uzskatīt arī par savu. Atlidojiet žēlsirdības un mīlestības vārdā, kas uz visiem laikiem paliks kā nākotnes un mūžīgās dzīves sākums. Faeti nedrīkst iet bojā. Palīdziet mums Saprāta vārdā, kura mantojums mums ir jāsaglabā. "Meklētājs"! "Meklētājs"! "Meklētājs"!..

Elas Vegas balss apklusa.

Faeti saskatījās. Ums Sats jautājoši paskatījās uz Avu Maru un Horu Terru.

Hors Terrs piegāja pie Tonija Fae un uzlika savu milzīgo roku uz viņa pleca.

— Mans draugs Tonij Fae! - viņš teica, it kā viss būtu par viņu. - Mūsu brāļu no "Deimo" lūgums paliks rūgts un neatbildēts, salaužot mūsu sirdis. Es domāju, ka mums vairs nevajadzētu uzturēt elektromagnētiskos sakarus ar kosmosu.

- Kā? — Mada sašutusi iesaucās. - Novērsties no mūsu nelaimīgajiem brāļiem?

— Mēs nevaram viņiem palīdzēt, — Hors Terrs mēģināja pateikt iespējams maigi. - Aizlidojuši uz bāzi, mēs tur kļūtu kļuvuši tikai par liekēžiem, kas apēstu proproduktus un elpotu pādējo skābekli.

- Bet viņi paļaujas uz to, ka "Meklētājs" nogādās viņus uz Mara virsmas, - protestēja Tonijs Fae.

— Diemžēl, — Hors Terrs drūmi turpināja. - Tas ir tikpat neiespējami kā mūsu pārvākšanās uz "Deimo". Mēs varētu aizlidot uz kosmosa bāzi, bet kuģim nepietiks degvielas, lai nolaižoties uz Mar-ra virsmas, nobremzētu r-raķeti.

Ar skaitļu kolonnu, kas bija uzrakstīta uz plastmasas plāksnītes, Hors Terrs pārliecinoši pierādīja pilnīgu neiespējamību izpildīt "Deimo" faetu plānus.

Ava Mars, Tonijs Fae un Mada visu lieliski saprata. Acīmredzot tikai Ums Sats nespēja noklausīties līdz galam. Viņam kļuva slikti, un vecais vīrs šoreiz bija jāapgulda turpat, vadības telpā. Mada sāka rosīties ap viņu, lai vestu pie samaņas.

Vajadzēja ūdeni. Ūdens nebija, krājumi bija izsīkuši. Nācās to sanest no lejas.

Sanesis ūdeni, Hors Terrs sāka uzstāt, lai visi nekavējoties pārceltos uz viņiem sagatavoto meža būdu.

- Meža gaiss drīz izārstēs večuku, - viņš pārliecinoši runāja.

Tika nolemts, ka pie sakaru aparāta paliks tikai Tonijs Fae, lai nākamās elektromagnētisko sakaru seansa laikā informētu faetus uz "Deimo" par neiespējamību aizlidot pie viņiem uz "Meklētāju".

Tonijs Fae koncentrēti klusēja. Mada baidījās par viņu. Viņa rūpīgi aizslēdza aptieciņu, lai viņa rokās vairs nenonāktu reibinošās gāzes baloniņš, un pat piespieda Avu Maru savākt visas patronas ar saindētajām lodēm.

Kosmonauti skumji nokāpa pa vertikālajām kāpnēm no apakšējām gaisa slūžām, it kā atvadoties no kuģa uz visiem laikiem.

Ums Sats, kuru viņi gribēja nest uz rokām, atteicās no palīdzības un devās uz mežu, balstīdamies uz Madas rokas.

Ceļš, pa kuru gāja faeti, nesot no kuģa savāktās mantas, bija kļuvis slidens. Hors Terrs gandrīz nokrita.

— Nenogriezieties sānis, — viņš brīdināja.

Starp kokiem parādījās būda ar vienslīpo jumtu.

Avam Maram, savā laikā pieradušam pie Dandžabas apaļajām ēkām, šī māja būtu šķitusi smieklīga, taču tagad maiņa no apaļās raķetes uz taisnstūrveida būdu viņam šķita pareiza. Viņš pat atviegloti nopūtās, ieraugot patvērumu viņu turpmākās dzīves garajiem cikliem.

Pēkšņi caur loga atvērumu nozibēja sarkanmataina ēna.

Ava Mars saķēra Horu Terru aiz rokas. Tas pats pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā, un apņēmīgi tuvojās būdai. Durvis tai vēl nebija izgatavotas.

Uz sliekšņa Horu Terru sagaidīja milzīgs faetveidīgs zvērs ar atņirgtiem ilkņiem. Faets, nesapratis, ka tā ir mātīte Dziņņ, kas smaidā rāda zobus, metās uz priekšu. Viņš saķēra nelūgto viešņu aiz ķepas un veikli pārmeta to sev pāri tā, ka viņa aizlidoja uz tuvākajiem celmiem. Uzlēkusi kājās, mātīte ar gaudām iemetās mežā.

Tādējādi tika atvairīts faetveidīgo “uzbrukums” uzceltajai būdai.

Faeti iegāja pa durvīm. Hors Terrs riebumā saviebās — bija jūtami netīra zvēra smirdīgie izgarojumi.

- Beidzot esam mājās, - Mada atviegloti teica.

- Baidos, - Ums Sats atzīmēja, - ka faetiem vēl būs ilgi jāpierāda, ka viņi šeit ir mājās.

- Lai tik tie nelietīgie radījumi atkal pamēģina šeit iebāzt savas galvas! - — Hors Terrs norēcās.

- Baidījos, ka tu nogalināsi to nelūgto viesi, - atzina Ava Mars.

– Tā arī būtu izdarījis, ja man nebūtu šķitis, ka tā ir tā mātīte Dziņņ, kurai mēs varam būt pateicīgi par savām dzīvībām.

— Mātīte Dziņņ? - Mada uztraucās. — Lūk, kā?

- Iekārtojieties, - ieteica Hors Terrs. - Iešu pretī Tonijam Fae, lai viņu nesatiktu kāds cits.

Mada pasmaidīja viņam pakaļ. Draudzība starp faetiem viņu iepriecināja.

Ava sāka izgatavot durvis, veikli vicinot paštaisīto cirvi. Naktīs faetveidīgie varēja uzbrukt guļošajiem faetiem. Aizsprostodams logus un durvis, viņš domāja par kolonistu turpmāko likteni: būtu slikti, ja viņiem te būtu jādzīvo pastāvīgā aplenkumā.

Situācija būdā, kad restu vietā logos parādījās mietiņi, uz Madu atstāja nomācošu iespaidu. Bet, skatoties uz mierīgo Avu, arī pati ievesmojās no viņa pārliecības.

Sabiezēja krēsla. Mada nevarēja atrast sev vietu, domājot par Toniju Fae un Horu Terru. Viņu mocīja arī tālo "Deimo" faetu liktenis. Kā viņa vēlējās, lai izdzīvojušie faeti būtu visi kopā!

Mada paskatījās ārā pa logu starp mietu restēm. Mežā bija pilnīgi tumšs.

No pārvākšanās noguris, Ums Sats gulēja ciešā miegā, Mada iedeva viņam mazliet reibinošās gāzes no dzeltenā baloniņa.

Ava priecājās par tikko izgatavotajām durvīm, vienkāršām, bet stiprām, un pirmo reizi tās aizvēra ar aizbīdni.

Mada ar nožēlu skatījās uz šo veidojumu.

- Ava, vai tu neteici, ka faetiem ir jāsaglabā savu priekšteču civilizācija?

- Protams, es vienmēr to teikšu.

— Kā tad mēs, civilizācijas nesēji, sava labuma dēļ varējām atstāt kosmosā sev tuvos faetus? Tiešām nav iespējams viņus nogādāt šurp? Ja vien mēs te atrastu degvielu! ..

Ava Mars skumji nopūtās.

- Nepalīdzētu pat šeit atrastā degviela. Mēs nevarētu to pārstrādāt, kā to darījām Faenas degvielas fabrikās. Kur dabūt cauruļu un destilācijas lodīšu iekārtas?

- Bet inženieris Hors Terrs kaut ko izdomāt nevar?

- Diez vai…

- Vai tad nevar aizlidot uz "Deimo" un kopīgiem spēkiem paplašināt siltumnīcu, uzlabot mehānismus un tomēr dzīvot visiem kopā? Man ir bail palikt šeit uz naidīgās Terras.Tā nepavisam nav tāda, kā likās pirmajā dienā. Atceries to dzeršanas vietu, briedi blakus plēsoņam? Bet tagad?

Durvis ar krakšķi atvērās. Mada nodrebēja un satvēra Avu aiz rokas. Durvīs stāvēja Hors Terss, viņš ielaida mājā apmulsušo, nomākto Toniju Fae.

Mada piesteidzās pie viņa un, piespiedusi viņu sev klāt, izplūda asarās.

- Sakaru seanss bija? - jautāja Ava Mars.

Nedaudz nomierinājies, Tonijs Fae atbildēja.

- Labāk mirt, nekā vēreiz dzirdēt Elas Vegas vārdus, atbildot uz mūsu atteikšanos lidot pie viņiem.

- Vai tad mēs atteicāmies? Tas ir neiespējami, - ielika Hors Terrs.

- Viņa raudāja. Vēl nekad nekur pa elektromagnētisko sakaru līniju nav pārraidītas raudas. Nebija spēka klausīties. Kāpēc Mada atņēma man to dzelteno aerosola bundžu! ..

— Nomierinies, dārgais Tonij Fae. Tūlīt es tev atdošu mazliet ieelpot no tās budžas. Paskat, cik labi guļ Ums Sats.

- Kā es varu mierīgi gulēt, ja tur, uz "Deimo", Ela Vega, zaudējusi visas cerības, zaudējusi ticību mīlestības spēkam. Es lidotu pie viņas bez vilcināšanās.

Ava un Mada saskatījās.

Mada mierināja Toniju Fae. Sēdēdams pie loga mietiem, Hors Terrs iegrima drūmās pārdomās. No meža atplūda mitri izgarojumi. Atkal sāka līt. Faeti nekad nevarēja iedomāties, ka no debesīm var izlītt tik daudz ūdens. Uz Faenas nekā tamlīdzīga nebija.

Tonijs Fae aizmiga, bet nemierīgi mētājās un miegā vaidēja.

Ava Mars apsēdās pie rupji notestā galda un, paņēmis pāršķeltu koka plāksnīti, sāka uz tā veikt kaut kādas atzīmes.

Hors Terrs gulēja, sēdēdams pie loga, saritinājies milzīgā kamolā.

Mada, nogurusi no visa, ko bija pārcietusi dienas laikā, gulēja gultā netālu no Uma Sata un Tonija Fae, kuri gulēja viens otram blakus.

Ava Mars centās pēc iespējas mazāk izmantot pārnēsājamā lukturīša enerģiju. Viņš to nodzēsa un aizdedzināja no sveķaina zara izgatavotu lāpu, līdzīgu tai, kurubija saskaldījis, lai uz tā rakstītu.

No rīta lietus beidzot mitējās. Vējš izklīdināja mākoņus, un Sola ieskatījās faetu jaunajā mājā. Cauri koku lapotni virs ūdens spīguļoja perlamutra celiņš.

Mada, tiklīdz pamodās un sāka rūpēties par saimniecību, uzreiz pamanīja Ava izmaiņas.

Horam Terram bija slikts garastāvoklis.

Mada visiem piedāvāja vienkāršu maltīti, taupot no kuģa atvestos krājumus.

- Ja jūs būtu dzirdējuši viņas balsi, - Tonijs Fae teica.

Hors Terrs neizturēja:

- Egoisti Viņi domā tikai par sevi! Kurš viņiem deva tiesības prasīt no mums tādu upuri kā atteikšanos no dzīvības uz dāsnās planētas? Un to dara tie, kas mēģināja uzspridzināt citu kosmosa bāzi tādu pašu kā savējā! Ja es lemtu, vai lidot pie viņiem, es neatļautu!

Mada ar bailēm viņa basa skaņās uztvēra pazīstamas intonācijas.

Tonijs Fae nomākts paskatījās uz savu draugu.

- Visi jau nebija vainīgi. Jāredz atšķirība starp bāzes vadītāju, Asinssardzes virsoficieri un nevainīgo Elu Vegu un apaļgalvjiem Lua.

- Un arī uz Fobo tāpat ir nevainīgi faeti, - ierunājās Mada.

- Neatkarīgi no tā, cik daudz viņu tur ir, kā jūs varat viņiem palīdzēt? — Gors Terrs noburkšķēja.

- Tā gluži nav, - pēkšņi iebilda Ava Mars.

Visi pagriezās pret viņu. Pat Ums Sats, kurš gulēja uz sola pie galda, centās pacelties uz elkoņa.

- Pagājušajā naktī es nedaudz parēķināju, to var pārbaudīt inženieris Hors Terrs.

- Un primāro daļiņu speciālists, pārbaudīja inženiera, kuģa "Meklētāls" konstruktora aprēķinus? — Hors Terrs drūmi pavaicāja.

- Piedod, Hor Terr, bet es pārbaudīju tavus aprēķinus un piekrītu tiem.

- Nu lūk!… Esmu priecīgs,- Hors Terrs atviegloti nopūtās.

- Cik žēl! - teica Tonijs Fae.

- Tomēr Hora Terra aprēķinus var turpināt.

- Ak tā? - Hors Terrs strauji pagriezās uz Avu Maru.

- Viņa aprēķini balstījās uz faktu, ka uz "Deimo" jāatgriežas visiem “Meklētāja” faetiem.

- Nu, protams! Vai tad mēs varam sadalīties? - Mada iesaucās.

- Tomēr tikai tāds sadalījums izglābtu Faenas civilizāciju.

- Lai Ava Mars izskaidro savu domu, - lūdza Ums Sats.

- Lai ietaupītu kuģa degvielu, tajā jālido nevis pieciem, bet tikai diviem. Tad pārējā degviela kopā ar Deimo un Fobo degvielas rezervēm ļaus nogādāt faetu bāzi uz Maru. Protams, 'Meklētājs" vairs nevarēs atgriezties uz Terras.

- Tātad, - iesaucās Tonijs Fae, - neskaitot pilotu Horu Terru, ar viņu var lidot tikai viens faets!

- Kuģi var vadīt arī Ava Mar-rs, - sacīja Hors Terrs. - Galu galā viņš tik ļoti iestājās par bojā gājušās Faenas kultūras saglabāšanu.

Mada bažīgi paskatījās uz savu vīru.

– Esnepaspēju parunāties ar Madu, bet viņa tagad var pateikt savu viedokli. Saprāta vārdā esmu gatavs palikt uz Terras, ja pie manis paliks Mada. Tiesa, pēc "Meklētāja" aizlidošanas te būs jādzīvo kā pilnīgiem mežoņiem, kuriem turpmāk no akmens būs jātaisa cirvji un bultu uzgaļi.

- Esmu gatava palikt ar savu Avu, - sacīja Mada, - tāpat kā būtu gatava lidot ar viņu kopā uz "Deimo".

- Tātad es varu lidot kopā ar Horu Terru! - — neslēptā priekā nočukstēja jaunais zvaigžņu pētnieks.

- Nē,  -  Ava apņēmīgi iebilda. - Ja jau mēs gatavojamies nest tik lielu upuri Saprāta vārdā, tad turpmāko faetu civilizāciju uz Mars vajadzētu vadīt lielajam Faenas vecītim, tās pirmajam zinātniekam Umam Satam.

Tonijs Fae nokāra galvu.

Ums Sats ar bažām paskatījās uz viņu un sacīja:

– Esmu pārāk vecs un slims. Runājot par jauno civilizāciju uz Mara, nav vērts paļauties uz mani.

- Bet lielajam večukam dzīvot kā mežonim pirmatnējā mežā vajadzētu? - Ava iebilda. - To var darīt jaunākie.

- Es piekrītu visam, - sacīja Tonijs Fae aizlauztā balsī.

— Galvoju, ka tā nebūs! - Hors Terrs pēkšņi uzsita dūri pa galdu. - Ums Sats, protams, lidos uz kuģa, lai vadītu Mara civilizāciju. Viņiem nāksies izmantot kosmosa bāzu tehnoloģijas. Bez tehnoloģijām Mara kolonistiem neizdzīvot. Bet - ar izcilo zinātnieku uz Mar-ru lidos nevis inženieris Hor-rs Terrs, bet gan viņa draugs Tonijs Fae.

- Bet es neprotu vadīt kosmosa kuģi! - nespēja noturēties neiesaucies satrauktais Tonijs Fae.

Mada ar apbrīnu skatījās uz Horu Terru.

- Man taču taisnība? - Hors Terrs turpināja. - Tiem, kas paliks uz Terras, nebūs vieglāk nekā tiem, kas lidos uz Mar-ru. Šajā nolādētajā mežā mums būs jācīnās par katru soli. Tonijam Fae šeit būs grūti aizsargāt Ava un Madas ģimeni.

- Bet es neprotu vadīt kosmosa kuģus, - skumji atkārtoja Tonijs Fe.

- Iemācīsies! Lai šī pirmā guļbaļķu būda, kas celta uz Terras, sāk savu darbu kā pirmā universitāte. Tajā būs tikai viens students, bet trrīs pr-profesori: lielais zinātnieks Ums Sats, viņa cienījamais students Ava Mar-rs un piet-ticīgais inženieris- Hor-rs Terrs.

- Abi profesori vēlāk kļūs par mežoņiem, - smaidot sacīja Ava Mars. - Hors Terrs mums tagad ir parādījis, kas ir patiesa draudzība. Es apņemos palīdzēt Tonijam Fae it visā, lai viņš varētu lidot uz "Deimo" kopā ar Umu Satu.

Ums Sats piecēlās no guļvietas.

— Lai cik grūta būtu terriešu un mariešu nākamo paaudžu vēsture, labi, ka tā sākas ar tik gaišām jūtām!

Pār vecā vīra grumbaino seju ritēja asaras.

***

Nebija drūmākas dienas par to, kas bija nolikta kuģa "Meklētājs" startam no Terras kosmosā.

Ava Mars, Mada un Hors Terrs, kuri palika uz Terras, centās neizrādīt, cik viņiem grūta aizlidojošo pavadīšana.

Virs meža kā smails tornis pacēlās milzīgā raķete. Pienāca laiks pēdējam atvadu brīdim.

Vecītis apskāva abus stipros faetus, kuri palika uz svešās planētas. Vai viņi spēs izdzīvot?

Tad pie viņa pienāca Mada. Pieplakusi viņa sirmajai bārdai, viņa pacēla galvu un kaut ko teica. Večuks pievilka viņu pie sevis un noskūpstīja viņai matus.

— Ava Mars par to jau zina?

- Vēl nē, - atbildēja Mada.

- Lai saprāts nekad neizdziest jūsu pēcnācējos!

Pienākušais Ava Mars visu saprata bez vārdiem. Viņš pateicīgi apskāva sievu.

Kad Ums Sats ar grūtībām sekoja Tonijam Fae augšup pa vertikālajām kāpnēm, viņš atskatījās un uzsauca:

- Iemāciet viņiem kaut tikai rakstīt!

Arī Hors Terrs visu saprata un rūgti pasmīkņāja.

- Vispirrms jāiemāca medību paņēmieni, nevis burti. Un kā izgatavot akmens cirvjus.

Večuks pazuda lūkā.

Trīs faeti, attālinājās no startējošā kuģa, pacēla pēdējā sveicienā rokas. Viņi pavadīja uz visiem laikiem tos, kuri Saprāta vārdā atņēma viņiem Faenas civilizācijas mantojumu.

No raķetes apakšas izplūda melni dūmi.

***

Tuvējā meža koki bija pilni ar spalvainiem zvēriem. Ar ļaunu ziņkāri viņi vēroja savus divkājainos medījumus, kurus bija jāapēd aizā.

Spēcīgākie no tēviņiem sagrābs bezspalvainos un neļaus tiem atgriezties savā "alā bez akmeņiem".

Un pēkšņi zem gludā akmens koka, kurā bija pazuduši divi bezspalvainie, nodārdēja tik briesmīgs pērkons, ka no zariem nokrita pat visniknākie tēviņi. Un tad zem gludā koka izplūda melni mākoņi, līdzīgi tiem, no kuriem krita no augšas ūdens, tad uzliesmoja versmīga uguns straume.

Zvēri aizbēga uz visām pusēm.

Šādā negaidītā veidā tika atbrīvots ceļš uz bāro faetu mājām uz Terras.

Šoreiz viņi varēja atgriezties savā patversmē, pat nenojautuši, ka, izklīdinot ienaidniekus, viņu aizlidojušie draugi izdarījuši viņiem pēdējo pakalpojumu.

4. ZIRNEKĻI BURKĀ

Kuģis "Meklētājs", uzņēmis visus faetus no stacijas "Deimo", tuvojās "Fobo". Caur iluminatoru jau bija manāmi redzama arvien mirdošāka zvaigznīte.

***

Par jauno bāzes vadītāju uz "Fobo" kļuva inženieris Vidums Polars.

Kad uz Faenas sākās nukleārais karš un no "Fobo" un "Deimo" tika izšautas divas nukleārās torpēdas, jaunie "Fobo" faeti, kuri uzstāja uz mierīgu kosmosa kuģa lidojumu uz "Deimo", sašutuši par bāzes vadītāja rīcību, jau pirms Faenas planetārās nāves un pirms "Deimo" paziņojuma par pie viņiem notikušajām izmaiņām, Dovolu Sairusu atstādināja no bāzes vadītāja amata.

Dovols Sairuss nepretojās. Viņš pats labprātīgi atdeva savas pilnvaras Vidumam Polaram, ticot, ka tagad beidzot atradīs mieru un visas rūpes gulsies uz izgudrotāja pleciem. Bet viņš smagi kļūdījās.

"Uz "Fobo" no Terras atlidoja "Meklētājs" kopā ar visiem "Deimo" faetiem un Umu Satu ar Toniju Fae.

Vidumam Polaram kopā ar Elu Vegu bija jāapsēžas blakus Umam Satam, lai pasludinātu spriedumu kara noziedzniekiem. Ums Sats paziņoja, ka tie ir Lutonu pāris un Sairuss.

Uz kajītes ieliektajām sienām karājās Faenas ainavas, meži, pļavas, upes, pilsētas, jūras… kuru vairs nebija.

Nobijušies un sašutuši, negaidījuši tādu notikumu pavērsienu, apsūdzētie sēdēja tiesnešu priekšā uz melna sola, un aiz viņiem, pie sudrabainajām sienām, stāvēja visi pārējie kosmosa faeti.

Pa logiem varēja redzēt planētas Mara milzīgo bumbu. Tā sarkanbrūnā krāsa darīja apgaismojumu draudīgu.

Ums Sats izrādījās faets ar dzelzs gribu. Uz Terras viņš bija smagi slimojis, bet atceļā ātri atveseļojās. Tagad viņš, liela auguma, sirmiem matiem un bārdu, enerģiski nostājās faetu kolonijas priekšgalā, kā tās patriarhs. Un par savu pirmo darbību viņš lika saukt pie atbildības kosmosa kara noziedzniekus. Tagad viņš mierīgi sēdēja pie galda, ritmiski bugājot pa to ar pirkstiem.

Sākās pratināšana. Vlasta Sairusa, nelaipni smaidīdama, nikni un izmanīgi aizsargājās:

- Tādai pašpasludinātajai tiesai mūs tiesāt nav tiesību. Kosmosā nav likumu, pēc kuriem var pasludināt spriedumus.

- Likums ir šeit esošo faetu griba, - Ums Sats stingri atbildēja. Viņa sarauktās uzacis apsūdzētajiem neko labu nesolīja. Viņš nozīmīgi paskatījās uz ainavām rāmjos, kurus kāds bija nokrāsojos melnus.

Vecais zinātnieks iedvesmoja Vidumam Polaram lielu cieņu. Viņš nebija līdzīgs citiem zināšanu pazinējiem, kuri neatzina Viduma Polara izgudrojumus. Gluži pretēji, viņš bija ieinteresēts viņa izgudrojumos un nekavējoties uzaicināja viņu uzlabot Barta Lua projektu.

Vlasta Sairusa, neskatoties uz ambiciozo izlikšanos, nodrebēja. Tas bija manāms pat no malas. Viņa izskatījās nožēlojama, lai gan tonis palika izaicinošs.

- Tad meklējiet kara noziedzniekus starp kosmosa bāzu vadītājiem, nevis starp apkalpojošo personālu.

Šie Vlastas Sairusas vārdi faetu vidū, kuri zināja "Fobo" dārznieces patieso lomu, izraisīja vispārējus smīnus.

Ģenerālis Dovols Sairuss, aizsmacis no aizvainojuma pret savu sievu, bija spiests apstiprināt, ka lēmumu izšaut uz "Deimo" torpēdas viņam uzspieda Vlasta Sairusa.

kad viņu izjautāja, viņš, lai arī ar grūtībām, bet steidzīgi pielēca kājās. Tagad viņš bija ļoti sarūgtināts, visos iespējamos veidos to uzsverot:

– Mani var tiesāt tikai par manu rakstura vājumu ģimenes dzīvē, nevis par naidīgumu. Esmu tikai parasts faets. Man piešķīra ģenerāļa pakāpi tikai kā militāro fabriku preču zīmi. Kā faets tirgotājs es gatavojos iegādāties daļu Mara teritorijas, lai vēlāk varētu izdevīgi pārdot zemes gabalus kolonistiem, - un viņš labsirdīgi pasmaidīja.

- Kam tu uzdevi nukleāro torpēdu startu? — Ela Vega tieši noprasīja.

- Tās palaidu es pats.

- Un tas bija droši? - Ela Vega turpināja pratināšanu.

- Pilnīgi droši. Torpēdu lādiņi bija labi aizsargāti un neizstaroja.

-Tātad tu, neriskējot ne ar ko, devies iznīcināt "Deimo"? - neglābjami iedzina tiesājamo strupceļā Ela Vega.

- Man bija jārēķinās ar bailēm. Es domāju, pirmkārt, bailes no savas sievas Vlastas Sairusas, — atbildēja Dovols Sairuss, slaucīdams sviedrus no plikas galvas.

- Man bija taisnība, ka neuzticējos "Deimo" faetiem,- sacīja Vlasta Sairusa. - Viņi bija pirmie, kas gribēja iznīcināt mūsu "Fobo".

- Bet pati Vlasta Sairusa neplānoja to pašu pret "Deimo"? — jautāja Vidums Polars, paliecies uz priekšu.

Vlasta Sairusa no melno uzacu apakšas nicinoši paskatījās uz  znotiņu - neveiksmnieku, kurš uzdrošinājās viņu tagad tiesāt.

— Karā — ne dzīrēs! -viņa ar izaicinājumu atcirta.

- Un atbildētāja nezināja par "Mierīga kosmosa" līgumu? - viņai atgādināja Ums Sats, mierīgi ielejot krūzē ūdeni un ar žestu ļaujot Dovolam Sairusam apsēsties.

- Kā to var zināt vienkārša dārzniece, kura kalpo kosmosā faetu labā? - Vlasta nolaida acis.

Šoreiz pat viņas padevīgais vīrs atkal pielēca kājās un uzkliedza:

- šeit par to zināja visi!

- Tad kāpēc atvedi uz bāzi nukleārās torpēdas? - Ela Vega ar izsmieklu vaicāja, skatoties acīs bijušajam Fobo bāzes vadītājam.

- "Deimo" faetiem uzticēties nevarēja, - viņai atbruņojoši uzsmaidīja Dovols Sairuss.

- Un ko par savu darbību var pateikt bijušais "Deimo" bāzes priekšnieks, "asinssardzes" virsnieks Darks Lutons? - Ums Sats jautāja.

Darks Lutons smagnēji piecēlās.

- Es ne zem kā tupeles neveģetēju. Esmu karavīrs. Un izpildīju man dotos norādījumus. Šeit ir diktatora Jara Jupi pavēle. Man tā bija jāizpilda nukleārā kara gadījumā. Mani nevar sodīt par karavīra pienākumu izpildi. Vainīgs ir diktators Jars Jupi, kurš ar šo pavēli pārkāpis paša parakstīto vienošanos, bet ne viņa virsnieks. — Darks Lutons nolika uz galda plāksnes ar pavēlēm.

- Tu, Dark Luton, zināji, ka nukleārais lādiņš nav aizsargāts un atrašanās tā tuvumā ir nāvējoša, un tomēr tu aizsūtīji manu vīru Tiho Vegu drošā nāvē?

Darks Lutons pasmīnēja un paraustīja apaļos plecus.

Kaujā virsnieks sūta karavīru uz priekšu. Bija karš.

- Atsaukšnās uz karu ir nepamatota, - sacīja Ums Sats. – Tam nevajadzētu notikt uz planētas, bet nekādā gadījumā ne kosmosā, jo karš ir nepamatots noziegums.

— Pat ja tas notiek aizsargājoties? — izaicinoši jautāja Darks Lutons.

- Nukleārā torpēda ir uzbrukuma ierocis un tikai. Tā nekad nevar būt aizsargājoša.

- Nukleārā ieroča radītājam, protams, tagad labāk zināms, kā to nosaukt, - sarkastiski atzīmēja Vlasta Sairusa. - Varbūt pareizāk būtu tiesāt to, kurš izgudroja šo ieroci, nevis tos, kas bija spiesti lietot. Bet tiesu spriež viņš! - Un viņa smagi nopūtās ar izspēlētu rūgtumu.

- Nu ko! Tiesājiet mani, Umu Satu, vielas pazinēju, ka publicēju manu atklājumu uzreiz abos kontinentos, cerot, ka bailes no visa dzīvā iznīcības apturēs kara neprātu, tiesājiet mani ka neaizliedzu bīstamās zināšanas, ko darītu tagad. Bet tiem, kuri, dzīvojot kosmosā, šīs zināšanas izmantoja, kaitējot citiem, ir jāatbild par saviem noziegumiem.

Vecais palika sev uzticīgs. Tāpat kā iepriekš, viņš nebija lietpratējs dzīves dziļumos, viņam joprojām šķita, ka pietiek vainīgos sodīt un bīstamās zināšanas aizliegt – un ļaunums tiks likvidēts. Bet viņš bija visvecākais izdzīvojušais, neviens nevarēja šaubīties par viņa godīgumu, un tāpēc viņš kosmosā tiesāja nukleārā kara vaininiekus. Viņa balsī bija dzirdama viņam nepiemītoša nežēlība, un acis tumši liesmoja.

Vlasta Sairusa saruka no viņa vārdiem, kā no sitieniem.

Kļuva baigi. No tiesnešu sejām bija grūti nojaust, kas sagaida apsūdzētos.

Atšķirībā no pretī runājošās Vlastas Sairusas, Blisa Lutona bija pilnībā satriekta, jo īpaši tāpēc, ka viņu tiesāja… Ela Vega!..

Pie tiesnešu galda iznāca Lada Lua. Viņa bija samulsusi un nezināja, ko darīt ar lielajām sastrādātajām rokām.

- Labā kundze Blisa Lutona ne pie kā nav vainīga. Kad vajadzēja gāzt bāzes vadītāju, viņa bija kopā ar mums, "Deimo" faetesēm.

- Ela Veg to apstiprinās? - jautāja Vidums Polars.

- Apstiprinu, - sacīja Ela Vega, par lielu izbrīnu viņas sāncensei. Darks Lutons bija nikns par sievas nepaklausību. Viņas vienīgā vaina ir tā, ka viņa gribēja būt pirmā lēdija bāzē.

Blisa Lutona kļuva nikna. Būtu labāk, ja viņa tiktu sodīta, nevis spiesta klausīties šādos vārdos. Viņa bija gatava tiesnešus sadedzināt ar skatienu.

Ela Vega sēdēja nolaistām acīm, Tonijs Fae, stāvot aiz visiem faetiem, dedzīgi viņu apbrīnoja. Cik viņa skaista un godprātīga!

***

Lielais vecais vīrs Ums Sats nolasīja tiesas spriedumu.

Dovolam Sairusam, Vlastai Sairusai un Darkam Lutonam, kas bija vainīgi torpēdu palaišanā, lai iznīcinātu kosmosa bāzes, tika piespriests ieslodzījums "Fobo" stacijā, un viņi netiks pārcelti uz Maru. Līdz savu dienu beigām viņiem būs jāapkalpo pašiem sevi, un šim nolūkam viņiem tiks atstāti visi nepieciešamie mehānismi un siltumnīca.

Blisa Lutona tiek apžēlota un tiks paņemta līdzi uz planētu Mara.

Darks Lutons, noklausījies spriedumu stāvot, sāka dauzīt ar kājām:

– Tā ir vardarbība! Tā ir nelikumība! Noziegums! - Viņa izstieptās mutes kaktiņos parādījās putas. Viņš ķēra pie sirds un atkrita krēslā.

Dovols Sairuss ar izbailēm paskatījās uz viņu un tad sāka vaimanāt:

- Es lūdzu jūs, neatstājiet šo vājprātīgo ar mums, aizvediet viņu "Deimo"… Galu galā viņš ir "Asinssardzes" virsnieks.  Uz viņam rokām ir nevainīgo asinis.

- Mūs nežēlīgi vēlas iznīcināt feti, kas izliekas par taisnīgiem, - kliedza Vlasta Sairusa. Lai taču viņi aizlido! Mēs esam tie, kas viņus padzen no bāzes! Izsūtām uz mirušajiem tuksnešiem!

Faeti pamazām izklīda, cenšoties neskatīties uz nosodītajiem.

Blisa Lutona pienāca pie tiesnešiem.

- Pateicos jums, ka apžēlojāt mani. Bet tomēr lūdzu jūs atstāt mani kopā ar notiesātajiem.

Vidums Polars vērīgi un naidīgi paskatījās uz Blisu Lutonu. Viņš neticēja, ka viņa vēlas palikt kopā ar šo nopampušo, resno, dusmās aizsmokošo faetu. Visticamāk, šeit slēpās vienkāršs aprēķins: bāzē būs jāstrādā mazāk nekā uz naidīgā Mara, kur viņi būs spiesti izrakt dziļu patvērumu sev un saviem pēcnācējiem.

Vidumam Polaram bija taisnība, bet viņš tomēr nebija ņēmis vērā naidu pret Elu Vegu, kas tagad  Blisu Lutonu varēja izrīkot.

***

Pagāja ļoti ilgs laiks, līdz tika pabeigts Barta Lua projekts, ko pilnveidoja daudzi Viduma Polara tehniskie izgudrojumi. Vajadzēja uzcelt dziļu apmetni ar pastāvīgi attīrītu un ar skābekli bagātinātu mākslīgu atmosfēru.

Kuģis "Meklētājs" gatavojās savam pēdējam reisam.

Bāze "Fobo" uz visiem laikiem paliks kā mākslīgais planētas Mars satelīts.

Fakts, ka uz planētas nolaidās nevis trīspadsmit, bet tikai deviņi faeti, ļāva viņiem paņemt līdzi daudz vairāk kravas, tehnisko ierīču, instrumentu un plāksnīšu ar aprakstiem, ko vēlāk izlasīs nākotnes marieši.

Vidums Polars, paredzot metāla, kas nepieciešams, lai izveidotu dziļas patversmes ar mākslīgo gaisu, trūkumu ierosināja nomest daļu Fobo stacijas uz planētas virsmas. Lai to paveiktu, bija jāizjauc trešdaļa tās konstrukciju, piestiprinot tām vienu no atlikušajām aizsargraķetēm.

"Fobo" stacija bija daudz lielāka nekā "Deimo". Tā telpu samazināšana nevarēja ietekmēt notiesāto turpmāko dzīvi.

Starp citu, visi notiesātie kategoriski atteicās piedalīties šajos darbos, atstājot topošajiem mariešiem tikt galā pašiem.

Daļai no metāla caurulēm, kas veido no stacijas atdalīto tukšo laboratoriju gaiteņus un telpas, aizsargraķetes reaktīvā spēka palēninotiem, bija jāatstāj stacijas orbīta un, samazinot ātrumu zemāku par Mara pirmo kosmosa ātrumu, tās sāka krist uz planētas. Tās atmosfērai vajadzēja vēl vairāk palēnināt metāla krītošās daļas, tomēr neizraisot to sadegšanu retinātās un zemā skābekļa satura atmosfēras dēļ.

Visa Viduma Polar izplānotā operācija aizņēma samērā ilgu laiku, un faeti dzīvoja visi kopā. Tomēr notiesātie vairījās no pārējiem un izturējās pret viņiem naidīgi.

Tāpēc mariešu un notiesāto atvadīšanās nebija skumja. Drīzāk abas faetu grupas izjuta atvieglojumu.

Ums Sats un Tonijs Fae bija pirmie, kas uzkāpa uz "Meklētāja". Abi domāja par Avu, Madu un Horu Terru, kuri pašaizliedzīgi atdeva savu vietu kuģī pārējiem faetiem. Kā tur viņiem uz Terras? Vai viņi izdzīvos cīņā pret faetveidīgajiem?

Tad caur bāzes centrālā nodalījuma gaisa slūžām kuģī sakāpa arī visi pārējie prom aizlidojošie.

Ela Vega piegāja pie Tonija Fae.

- Mēs ieejam jaunā pasaulē kopā, - viņa teica, uzliekot roku uz pleca.

Viņus gaidīja nepieredzēti pārbaudījumi, bet viņš bija laimīgs.

Tonijam Fae bija precīzi jānosaka, kur atrodas nokritušās metāla rezerves, kuras izmantos nākamās mariešu paaudzes.

Um Sats pavēlēja kuģim nolaisties pēc iespējas tuvāk uz Mara nomestajām metāla konstrukcijām. Sākumā dziļā pazemes ala būs jārok pašiem. Nākotnē, iespējams, izdosies uzdurties dabiskām alām, kurās tad pārvietosies nākamās paaudzes.

Tonijs Fae, atcerēdamies no draugiem uz Terras saņemtās mācības, sāka pakāpeniski attālināt  kuģi no Fobo stacijas centrālā nodalījuma.

Viņš domāja: "Vai vēl kādreiz kāds kosmosa kuģis tuvosies šai stacijai un kad tā būs?"

Centrālajā nodalījumā nebija neviena no tiem, kas palika uz "Fobo".

Blisa Lutona un Vlasta Sairusa ieslēdzas savās kajītēs.

Darks Lutons, rokas aiz muguras salicis, atkal soļoja pa gredzenveida koridoru, uz kuru atvērās paceļamo kabīņu durvis. Viņš apdomāja, kā "Fobo" stacijā sagrābt varu. Par bīstamāko pretinieku viņš uzskatīja nevis gļēvo Dovolu Sairusu, bet gan Vlastu.

Viņš domās jau norīkoja visus pa vietām, atstājot sev vispārējo vadību. Vēl jādzīvo daudzi, daudzi cikli.

***

Iespējams, faeti neko nebija dzirdējuši par zirnekļu uzvedību burkā, kad tie aprij viens otru. Tāpēc kosmosa tiesa, atstājot vainīgos "Fobo" stacijā, iespējams, nevadījās no šī piemēra, tomēr …

Dovols Sairuss kļuva par "Fobo" hronistu. Viņš ar svinīgu izskatu rakstīja memuārus, kas, viņaprāt, pateiks patiesību par Faenas un tās kosmisko koloniju traģēdiju.

Ļoti ilgu laiku vēlāk tie kaut kādā veidā palīdzēja izzināt notiesāto likteni.

EPILOGS

Izdzīvojušo faetu likteņi uz Mara, kosmosā un uz Terras, protams, attīstījās dažādi. Un ne visos gadījumos par tiem var izzināt drošus faktus.

Attiecībā uz notiesātajiem, kas palika uz Fobo, saskaņā ar Dovola Sairusa memuāriem, kurš atkāpās no jebkādas cīņas par varu, šī cīņa notika starp Vlastu Sairusu un Darku Lutonu. Tas beidzās par labu jaunākajai faetesei. Darks Lutons pēc kāda laika nomira pēkšņā niknuma lēkmē no sirdslēkmes.

Dovols Sairuss palika kopā ar abām faetesēm, un, pievēršot uzmanību abām, izraisīja viņu starpā nesamierināmu naidīgumu. Acīmredzot tā nebija nejaušība, ka siltumnīcā, kuru pārzināja Vlasta Sairusa, izauga indīgs auglis, kas nonāca Blisai Lutonai paredzētajā traukā.

Uz "Fobo" palikušie “bāzes pamatiedzīvotāji”, Sairusi, dzīvoja vēl daudzus ciklus, noriebušies viens otram līdz kaklam.

Kad Dovols Sairuss jau lielā vecumā saslima, Vlasta, it kā vēlēdamās "samazināt viņa ciešanas", samazināja skābekļa padevi viņa kajītei. Tādējādi viņa “līdzjūtīgi” (pēc pašas atziņas) pasteidzināja viņa nāvi.

Vlasta Sairusa turpināja vīra memuārus un, vientulības iedzīta izmisumā, kad blakus vairs nebija neviena, ko varētu komandēt, izdarīja pašnāvību, izlecot kosmosā bez skafandra. Viņas sastingušais līķis, ko uz mūžīgiem laikiem saglabāja starpplanētu telpas absolūtais aukstums un tukšums, kļuva par Fobo stacijas pavadoni un tika atrasts pēc vairākiem miljoniem Terras gadu.

Faeti, kas pārcēlās uz Maru, izdzīvoja, pateicoties augstajam Faenas civilizācijas līmenim, ko bija mantojuši.

Pēc "Meklētāja" nolaišanās tā tuvumā tika izrakta dziļa patversme ar mākslīgu atmosfēru, bet pats kuģis pārvērtās par ieejas slūžām uz šo patvērumu.

Jaunie marieši uz planētas virsmas varēja iziet tikai skafandros, cenšoties tur izaudzēt kultivētos augus. Viņu sapnis bija nogādāt polārā ledus izkusušo ūdeni mirušajos tuksnešos. Taču tas prasīja neskaitāmu paaudžu darbu.

Ums Sats bija apsēsts ar jaunu ideju - aizliegt visas zināšanas par matērijas sadalīšanas iespējām, lai glābtu nākamo Mara civilizāciju no Faenas likteņa. Viņš līdz savu dienu beigām tā arī nesaprata, ka svarīgas ir nevis pašas zināšanas, bet gan, kā rokās tās nonāk un kādiem nolūkiem tiek izmantotas.

Tomēr to saprata jaunie faeti un tāpēc, pirmkārt, centās veidot savu kopienu uz Taisnīguma principiem, kas varētu būt nākotnes sabiedrības pamats.

Tonijs Fae kļuva par mazās kolonijas iecienītāko dzejnieku. Starp viņa darbiem bija skumjš stāsts par viņa uz Terras atstāto draugu likteni. Protams, to radījusi tikai viņa iztēle.

Hors Terrs pašaizliedzīgi aizstāvēja Ava un Madas ģimeni no autohtoniem. Bet kādu dienu viņš pazuda. Tas sakrita ar spalvām apaugušo dzīvnieku pārcelšanos uz citu apvidu, no kurienes tie tomēr varēja atgriezties jebkurā brīdī, lai iznīcinātu vientuļo atnācēju ģimeni.

Madas un Ava dzīve uz dāsnas planētas, kur viņiem nebija jāslēpjas dziļās patversmēs ar mākslīgu gaisu un jāiekopj augsne ar mašīnu palīdzību, tomēr nebija viegla.

Kā savā laikā prognozēja nabaga Hors Terrs, faeti uz Terras pamazām noslīdēja līdz mežoņu līmenim.

Ava bija spiests nodrošināt pārtiku visai ģimenei ar loka, bultu un šķēpu palīdzību. Viņam sāka palīdzēt pieaugušie dēli.

Mada gatavoja ēst visai plašajai ģimenei. Kopā ar jaunākajām meitām viņa ģērēja ādas, lai ar cīpslu palīdzību sašūtu primitīvas drēbes un apavus bērniem, sev un Avam. Vajadzēja vākt ārstniecības augus, par kuru īpašībām Mada jau daudz ko zināja, ne tikai tāpēc, ka kādreiz bijusi veselības māsa. Viņa rūpējās par katru savas plašās ģimenes locekli. Viņai nebija laika palīdzēt Avam medīt.

Pēc darba dienas arvien dziļākā tumsā, uzturot pavardā uguni un sasmalcinot dienā savāktos graudus ar akmens piestu, Mada stāstīja bērniem pasakas.

Viņa neko neizgudroja, viņa vienkārši atcerējās savu dzīvi uz Faenas. Bet mazajiem terriešiem, dzīvojošiem biezajā mežā, stāsti par mājām, kas iesniedzas mākoņus, vai par pašgājējām istabām, kas kā putni paceļas pat gaisā, un pat par vadāmu zvaigzni, uz kuras tēvs un māte nolaidās uz Terras, izklausījās pārsteidzoši nereālas un neiespējamas pasakas.

Šīs pasakas par neatgriežamo pagātni caur snaudu, atpūšoties, klausījās uz lāvas atlaidies Ava Mars.

Viņš klausījās un nevarēja saprast, vai redz fantastiskus sapņus, vai jau sirmās, bet joprojām skaistās Madas iespaidā atceras īstenību, ko kādreiz bija pats piedzīvojis.

Un klausoties bezgala mīļotās balss skaņās pirmais Terras faets, šķirstīdams savu sirmo bārdu, domāja par to, kas nākotnē sagaida viņa bērnus un mazbērnus.

Viņš zināja, ka viņiem neizdzīvot cīņā pret faetveidīgajiem autohtoniem, ja tie atgriezīsies. Un tie atgriezīsies, protams, noteikti atgriezīsies.

Tad Ava nolēma iemūžināt savas dzimtas vēsturi un bijušās dzimtenes traģēdiju uz līdzenas klints virsmas kalnos, kurp devās medībās.

Katru dienu tur parādījās jauna rinda, kur burtos atdzīvojās Faenas šausmu pilnās, pēdējās dienas un grūtās dienas uz Terras.

Bet kas un kad izlasīs šos uzrakstus?

Pirmās daļas beigas.

OTRĀ DAĻA SAULES BĒRNI

.

Pirmā nodaļa. SAPRĀTA MISIJA

[Autors izmantojis nosaukumu "Saules Dēli" un to lietojis arī turpmākajā tekstā. Tulkotājs to patvaļīgi izmainījis uz labskanīgāko "Saules Bērni", jo ar to domāti ne tikai no Marsa atlidojušie vīrieši, bet arī sievietes.]

1. DEBESU SIRDS

Zvaigznes bija tik spožas, ka šķita ļoti tuvas. Īpaši spožākā no tām – Vakara zvaigzne (Tlau-itskol-pentakauhtli). Tā bija vienīgā no visiem nakts spīdekļiem, kas naktī meta ēnas. Ilgi uz to skatoties, Nakts dieva galvassegā var redzēt ne tikai dārgakmens dzirkstošo dzirksti, bet arī sīku degošu disku, viņa aci. Dažreiz tas sašaurinās, kļūstot izliekts kā naža asmens saldo sakņu griešanai. Tomēr to var redzēt tikai vērīgie zvaigžņu pētnieki priesteri.

Galvenais no viņiem Toltekoatls (Cilvēku Čūska) tikai viņam zināmās naktīs uzkāpa pakāpienu piramīdas virsotnē, kas pacēlās virs Tollas pilsētas. Un palika viens ar zvaigznēm, kuru izkārtojumā varēja nolasīt nākotni, karu iznākumus, vadoņu slavu vai sakāves.

Lielais priesteris nēsāja izsmalcināti veidotu frizūru, kas iedvesa šausmas: viņa mati,  salīmēti ar upuru asinīm, bija izveidoti čūskas formā, kuras vārdu viņš nesa. Viņa milzīgais līkais deguns nokarājās virs izvirzītās augšlūpas un nesamērīgi mazā žokļa. Acis ar nelaipnu mirdzumu bija slīpas,  piepaceltas uz deniņiem, bet uzacis sekoja atpakaļ slīpajai pieres līnijai - rūpēm par jaundzimušā nākotnes skaistumu, kura galvaskauss tika deformēts ar īpašām plāksnēm.

Klaburčūskas, augstā Tollas vadoņa pats jaunākais dēls, nebija saņēmis tādu aprūpi. Būdams septītais (un piedevām blakussievas, bijušās verdzenes) bērns, viņš nevarēja pretendēt uz varas mantošanu, un viņa galvaskauss tika atstāts nemainīts. Turklāt viņa mati nebija melni, kā pienācās vadonim, bet gan gaiši. Un tāpēc, jau kļuvis par jaunekli, Topelcins, Augstākā vadoņa dēls, daudziem ar savu pārmēru garo seju, augsto pieri, taisno degunu un apdeguša auduma krāsas matiem, šķita neglīts.

Tomēr meitenei Šočiketsalai (Taurenītei) bija atšķirīgs viedoklis. Klaburčūska (Miščkoatls) viņai nemaz nešķita pievilcīgāks par savu dēlu, lai gan viņa deguns bija līks, mati, grezni rotāti ar košām spalvām, bija cēli melni, piere bija lieliski noliekta gandrīz taisnā leņķī pret deguna līniju, bet apakšžoklis bija nevainojami mazs.

Šočiketsala, Augstā priestera slepenā meita ar iegarenām tumšām ugunīgām acīm, zili melniem spīdīgiem matiem un mēreni slīpu pieri, bija savas cilts krāšņums.

Tajā zvaigžņotajā naktī, kad viņas tēvs "atklāja nākotni", skatoties uz zvaigznēm, Šočiketsala un Topeļcins tajās pašās zvaigznēs meklēja savu laimi.

Topelcinam Tollā nebija iekārojamākas meitenes par Šočiketsalu. Jaunieši zvērēja viens otram mūžīgu mīlestību un nezināja šķēršļus, kas kavētu viņu laulību un mūžīgu laimi.

Topelcins Taurenītē saskatīja sievišķības iemiesojumu, apbrīnoja viņas karalisko skaistumu, bet tajā pašā laikā zem šī maiguma uzminēja jaguāra mežonīgumu, kas jebkurā brīdī spēj upurim liktenīgi uzlēkt un atņemt dzīvību. Bet Taurenītei upurus nevajadzēja. Tie bija vajadzīgi viņas tēvam. Īpaši šajā naktī…

Cilvēku Čūska tika uzskatīts par zvaigžņu un jo īpaši vienas zvaigznes, cilvēku nelaimju vēstneses, ko priesteri sauca par Debesu sirdi, pazinēju.

Reizi septiņos gados šī zvaigzne no blāvas zvaigznītes pārvērtās par žilbinošu spīdekli, kas nebija tumšāka par pašu Vakara Zvaigzni - Tlau-itzkol-pentakautli. Tās spožais disks, kura draudīgais mirdzums vēstīja par Debesu Sirds triecienu, satricināja Zemi, un tad nebija laika, kas būtu cilvēkiem ļaunāks.

Augstais priesteris, skatoties uz Debesu Sirdi, vairākkārt tika pareģojis zemestrīces, plūdus un badu. Un katru reizi, kad viņa pareģojumi piepildījās, viņa vara pār cilvēkiem nostiprinājās vēl vairāk.

Un lūk, tagad Debesu Sirds atkal draudīgi uzliesmoja. Tuvojās Lielās Upurēšanas dienas, kuras mazinās Debesu Dievu dusmas.

Cilvēku Čūska, nesagaidījis rītausmu, sāka kāpt lejā pa augstajiem, līdz augšstilbiem pakāpieniem, virzoties uz Augstākā vadoņa pili.

Klaburčūska par priestera naksnīgo vizīti nepriecājās, bet bija spiests iziet visā ceremoniālajā krāšņumā lāpu apgaismotajā zālē, noklātā ar putnu spalvu paklājiem. Viņš apsēdās dzeltenā krēslā, kura metāls, tāpat kā Klaburčūskas slava, atšķirībā no akmens, nekad nekļuva netīrs.

Par šo brīnumaino metāla īpašību arī paziņoja Cilvēku Čūska, glaimojoši sveicinot vadoni.

- Tomēr tu neatnāci, lai runātu par to, priesteri, kurš aizmirsis par atpūtu, kas nepieciešama tavam kuslajam ķermenim.

- O, mirstīgo vadoni, kura priekšā dreb visas barbaru ciltis, apdraudošas Tollu no ziemeļiem un dienvidiem. Ir pienākusi Lielā Pravietojuma diena. Necilais priesteris pēc zvaigznēm izlasīja nākotni. Tā ir sausmiga!

- Lielie mednieki nebaidās no čūsku šņākšanas, - augstais vadonis pasmējās.

- Draudi nenāk no Cilvēku Čūskas, bet no Debesu Sirds. Tuvojas tās briesmīgais trieciens, no kura nodrebēs visa pasaule. Mums ir jānomierina dievi.

– Ko vēlas negausīgais priesteris, kura mati pārakmeņojušies no sakaltušām asinīm? - vadonis kļuva nikns. - Atkal karu?

- Tikai tālredzīgais vadonis spēja uzminēt patiesību uzreiz! Vajag karu, un lai dun kara bungas. Klaburčūska atgriezīsies ar vienā virvē sasietu vergu virkni.

- Vecums un bailes laulījušas priesterim saprātu. Klaburčūska negrib ticēt tukšai zīlēšanai. Dzīvojot mierā, mirstīgo pavēlnieks šeit uzcēlis piļu un tempļu pilsētu ar taisnām ielām kā saules stari. Un viņš nevedīs savus karotājus nāvē, lai sadusmotu nomierinātās ciltis un izraisītu viņu atbildes triecienu, no kura kādreiz kritīs lielā Tolla.

- Lai gudrais, bet neprātīgais vadonis nedusmo dievus! Drīz viņš pats lūgs nožēlojamo priesteri aizstāvēt, kad nelaimes, kas ir sliktākas par visiem uzbrukumiem, piemeklēs Tollu un tai pakļautās zemes. Vai tā nebija arī pirms septiņiem gadiem? Pazemīgajam priesterim bija taisnība. Bet tad Klaburčūska vēl nebija tik augstprātīgs un paklausīgi atveda kaujās sagūstītos gūstekņus uz svēto piramīdu.

- Vadonis kaujā izlēja bruņotu vīru asinis, bet priesteris uzšķērdē krūtis neaizsargātiem vergiem, kuri varētu strādāt viņa paša dievu labā, celt piramīdas vai būvēt ceļus Tollas iedzīvotājiem, izcirst mežus jaunām kukurūzas ražām.

Lai vadonis nāk pie prāta!

- Klaburčūska neies karā pret kaimiņiem. Un viņš nevienam, pat Lielajam priesterim, neļaus iedragāt valsts pamatus, kas stiprināti visas mirstīgo vadoņa dzīves garumā.

— Klaburčūska to nožēlos, lai gan viņš ir līdzvērtīgs dieviem uz Zemes, — Lielais Priesteris nomurmināja caur saviem retajiem zobiem un izgāja no zāles.

***

Nākamā diena bija skaidra un saulaina, lai gan no rīta pēkšņi izcēlās pērkona negaiss.

Cilvēki pulcējās Tollas pilsētas galvenajā laukumā Debesu Dieva tempļa piramīdas pakājē. Herolds paziņoja, ka augstais priesteris pasludinās bēdīgus pravietojumus.

Topelcinu, kurš dzīvoja vienā no pils aizmugurējām istabām, pamodināja kliedzieni laukumā. Viņš ātri saģērbās un pat bez parastā melnām spalvām izrotātās rotas, kas sedza viņa gaišmataino galvu, izgāja laukumā.

Pūlis mežonīgi uzgavilēja savam mīlulim. Viņš bija elks visiem, kam patika svētā bumbas spēle. Topelcins nekļuva par slavenu karotāju, jo viņa tēvs ilgu laiku nebija karojis, bet rituālajās spēlēs ar savu neparasto izturību, spēku un precizitāti izpelnījās pirmā spēlētāja slavu. Viņš jau sen būtu kļuvis par spēļu komandas vadoni, ja nebūtu Klaburčūskas dēls. Tik dižciltīgai jaunatnei nepieklājās riskēt ar galvu, ar ko, kā zināms, maksāja zaudētāju vadoņi.

Topelcins izklaidīgi skatījās pāri galvām, meklēdams vienīgo seju, kuru visvairāk gribēja redzēt.

Arī Taurenīte torīt aizgulējās, un viņu pamodināja troksnis laukumā. Viņa atskrēja pie pils vienlaikus ar Topelcinu un sāka spraukties pie viņa.

Drīz viņa nokļuva pie sava mīļotā. Nemanāmi sadevušies rokās, viņi sāka spraukties tuvāk piramīdai, lai skaidrāk saklausītu pareģojuma vārdus. Tas varēja būt tikai vislaimīgākais. Tā viņiem teica zvaigznes.

Lielais priesteris parādījās piramīdas augšpusē. No apakšas šķita, ka Cilvēku Čūskas balss skan tieši no debesīm:

- Bēdas Tollas iedzīvotājiem, bēdas! Viņus piemeklēs lielas nelaimes. Lai kādreizējie dievu iemīļotie bēg no ugunīgām upēm, kas izplūdīs no kūpošo kalnu atverēm, bēg no uguns upēm, kas plūst pāri krastiem, lai trūcīgie raud par apstrādātajiem laukiem, kuriem nebūs ūdens. Lai visi gatavojas iznīkt no karstuma un slāpēm, nomirt no bada. Vairs nav svētīgu karu, kas bagātināja Tollas ļaudis un atveda pie upurakmeņiem gūstekņus, kuru siltās sirdis bija tīkamas dieviem. Tagad tas tā vairs nebūs! Un dievi nepiedos, ka tikuši aizmirsti. Bēdas Tollas ļaudīm, bēdas!

Cauri pūlim izskanēja vaidi. Gaisā, kā niedres vējā, vicinājās daudz sērīgi paceltu roku.

Lielais priesteris turpināja:

- Nenozīmīgais to cilvēku aizstāvis, kuri godā dievus, lūdza Debesu dievu apžēloties par Tollas ļaudīm, viņš apsolīja tam bagātīgu upuri desmit tunu karstu, kūpošu siržu. Bet kā vājš priesteris, nesavtīgi mīlošs Tollas ļaudis, var izpildīt šo solījumu? Drošsirdīgie Tollas karotāji tagad saldi atpūšas uz putnu spalvu paklājiem un dzer reibinošu pulke, ienirstot "kalanā". Necienīgais priesteris nolēma piesaukt desmit reizes pa divdesmit jaunekļiem, lai viņi brīvprātīgi atdotu savas sirdis Debesu dievam, tādējādi izglābjot savu tautu no lielajām nelaimēm. Lai skaistie jaunekļi tūlīt uzkāpj uz piramīdas pirmā pakāpiena, un rīt pusdienlaikā, kad saule lūkosies caur svēto caurumu tempļa jumtā, lai apbrīnotu šo varoņu varoņdarbu, viņi viens pēc otra nogulsies uz upurakmens, ejot no tā uz debesu klajumiem.

Cauri pūlim atkal izskanēja vaidi.

Topelcins un Taurenīte saskatījās. Tad viņi pievērsa skatienu piramīdas pirmajam pakāpienam, kur bija jākāpj divsimt spēcīgākajiem un skaistākajiem jaunekļiem. Taurenīte, it kā no kaut kā baidoties, savu mazo pirkstiņu cieši piespieda Topelcina pirkstam, bet tas nočukstēja:

- Cik ilgi pastāvēs šis cilvēku kauns, kas nav pat jaguāru cienīgs?

Meitene bailīgi paskatījās uz viņa akmenscieto seju.

Lielais priesteris pacietīgi nogaidīja, nicīgi paskatījās uz leju, un tad iesaucās:

- Vājais mirstīgo aizsargs to zināja! Cilvēki atdod savas sirdis nevis paši, bet gan pēc dievu izvēles. Cilvēku Čūska jautāja dieviem un saņēma atbildi. Priecājieties! Desmit tunu jaunu sirsniņu var nomainīt uz trauka, kas neaptraipa ar asinīm, tikai ar vienu sirdi, ja tā pieder Tollas pilsētas skaistākajai, spēcīgākajam, dižciltīgākajam jauneklim.

Topelcins juta, kā trīc Taurenītes roka. Viņš smaidot pagriezās pret viņu.

- Viņš teica "visskaistākā", tas ir, ar melniem matiem un slīpu pieri.

Šočiketsala pamāja ar galvu.

- Tollas iedzīvotāju aizstāvis, jautāja dieviem, kurš viņiem patīk, - turpināja Lielais priesteris. Un viņi atbildēja: tas, kuru pilsētā mīl visvairāk, kuram izdevies parādīt savu spēku un veiklību arī tad, kad nav karu, kurš pēc radniecības ir vistuvāk Tollas varenākajam vīram.

Un pūlis novaidējās trešo reizi.

- Topelcins tiek atzīts par laimīgāko no mirstīgajiem! — dārdēja priestera balss. Viņu izvēlējās dievi. Tikai viņa sirds var aizstāt pat desmit tunus vienaudžu siržu.

Topelcins un Taurenīte sajuta, kā no viņiem atkāpjas pūlis. Tagad viņi stāvēja kopā milzīgas akmens piramīdas priekšā. Melnā tērptie priesteri jau steidzās Topelcina virzienā.

Līdz rītdienas pusdienlaikam viņš būs Tollas pirmais cilvēks. Augstais priesteris un augstais vadonis pazemīgi apmeklēs viņu vakara mielastā, kas tiks rīkots viņam par godu. Viņš būs ģērbies vislabākajās drēbēs, viņa priekšā dejos visizveicīgākie dejotāji, skaistākās Tolla meitenes kļūs par viņa piegulētājām.

Taurenīte šausmās skatījās uz Topelcinu. Viņš stāvēja kā ģipša statuja, nekustīgs un bāls.

Priesteri melnajās mantijās atgrūda Taurenīti no Topelcina un uzlika viņam galvā lielu dārgu spalvu galvassegu. Uzmanīgi bet stingri priesteri satvēra dievu izredzēto aiz elkoņiem un veda caur Tollas ļaužu dzīvo gaiteni, kuram gar malām bija pakrituši guļus cilvēki.

Vienīgi taurenīte palika kājās. Viņa uzsauca:

- Šočiketsala tūlīt iededzinās Tollas vadoņa dusmas, jo viņam ir dārgs viņa dēls. Un viņa lūgs, lai tēvs saudzē savu mīļoto dēlu.

Topelcins pagriezās un pēdējo reizi viņai uzsmaidīja.

Taurenīte steidzās uz pili pie Klaburčūskas. Viņš jau visu zināja, bet viņa drūmajā sejā nekas nebija izlasāms. Viena cilvēka (pat viņa paša dēla) dzīvība cīņā pret priesteriem nozīmēja pārāk maz. Vecais vadonis teica:

- Lai meitene neskumst. Mirstīgo vadonis apsola, ka viņa kļūs par sievu viņa dēlam.

Taurenīte uzspīdēja kā Vakara Zvaigzne.

- Sestajam, - piebilda Klaburčūska. - Bet lielo priesteri piemeklēs bēdas, ja viņa pareģojums nepiepildīsies.

Neko nedomājot, meitene metās uz piramīdu, lai tiktu pie sava tēva. Bet sievietes nedrīkstēja kāpt pa svētajiem pakāpieniem, un priesteri viņu nelaida. Tad viņa sāka pieprasīt, lai arī viņu rīt upurē dieviem! Galu galā Lielais priesteris aicināja tos, kas vēlas atdot savas sirdis. Priesteri klusēja.

Visu nakti Taurenīte nostāvēja pie piramīdas apakšējā pakāpiena. Viņa dzirdēja svētku troksni, kas nāca no pils. Ar šausmām domāja, ka dzīru galda goda vietā sēž viņas Topelcins un viņu glāsta Tollas skaistākās meitenes. Bēdas un greizsirdība vienlaikus mocīja nelaimīgo Šočiketsalu. Lepnums neļāva viņai kļūt par dievu izredzētā piegulētāju. Bet neviens viņai neaizliegs nogulties kopā ar viņu uz upuraltāra. Tāds ir dievu likums.

Priesteri klusēja, bet viņa panāca to, kas nonāca pašā piramīdas pamatnē. Ļaudis nozīmīgi saskatījās viens otrā, norādot uz viņu. Viņa nezināja, ka viņas skaistie mati, taisni un zili melni, no pārdzīvojuma kļuvuši pavisam balti. Bet taurenītes seja joprojām bija jauna un skaista. Sirmie mati tikai akcentēja viņas skaistumu. Pats Lielais priesteris, redzēdams, kas noticis ar viņa meitu, paziņoja, ka Debesu Dievs viņai piešķīris savu zvaigžņu sudrabu, un tādējādi atteicies no viņas vēlmes upurēt sevi kopā ar Topelcinu. Tika pārkāpts "dievu likums" - Cilvēku Čūska, neskatoties uz savu nežēlību, tomēr mīlēja savu meitu.

Saule nežēlīgi tuvojās Topelcinam liktenīgajam punktam debesīs. Priesteri melnajos tērpos steidzināja jaunekli, vedot viņu uz piramīdu. Viņš vairs nebija ģērbies greznās drēbēs, un viņa kailo ķermeni klāja debeszila krāsa.

Viņš gāja ar paceltu galvu starp pūli, kas tikai vakar paklanījās sava elka priekšā un tagad lēnprātīgi nodeva viņu priesteru rokās.

Ieraugot Taurenīti, kurai mati bija vēl gaišāki nekā viņam, viņš pārsteigts iepleta acis un palēnināja gaitu. Bet priesteri sāka viņu rupji grūstīt tuvāk svētajiem pakāpieniem.

Par laimi, nabaga Taurenīte neredzēja, kā viņi Topelcinu pieveda pie upurakmens, kā viņu nometa uz tā. Četri priesteri satvēra viņa rokas un kājas, velkot tās uz leju. Jaunieša gaišmatainā galva atliecās atpakaļ, viņa platās krūtis pacēlās.

Lielajam priesterim Cilvēku Čūskam nebija lielākas baudas kā ar asu nazi pāršķelt izspīlēto ādu, iegrūst roku brūcē, izraut pukstošo sirdi un pacelt to augstu virs galvas.

Ar aizsmakušu, priecīgu saucienu Cilvēku Čūska uzmeta uz zelta šķīvja asiņainu, bet joprojām pulsējošu sirdi.

Priesteri steidzīgi nogrūda debeszilo ķermeni no stāvās piramīdas nogāzes, un tas aizlidoja lejā, atsitoties pret bruģēto laukumu. Pūlis atsprāga, un priesteri melnajos tērpos izlēca no pazemes, satvēra ķermeni un ievilka to piramīdas dziļumos.

2. DEBESU KLAIDONE

Es, Inko Klusais, kurš vēlāk nesa Kecalkoatla un Kon-Tiki vārdus, ar stāstu par Topelcinu ievadīju priekšvārdu savam stāstam par Saprāta misiju, jo nelaimīgā jaunekļa liktenis un pat vārds dīvainā kārtā savijies ar manu dzīvi no tā paša laika, kad kosmiskais ķermenis, ko Tollas priesteri sauca par Debesu Sirdi, bet mariešu zvaigžņu pētnieki – par Lua, sāka tuvoties Maram.

Kopā ar mūsu skolotāju, izcilo zvaigžņu vērotāju Vokaru Nesēju, gudro, bet strīdīgo marieti, kurš necieta citu viedokļus, un manu draugu Notaru Kriku, Maras skaistāko un gudrāko jaunekli, kuru visi sauca vienkārši par Notu Kri, gatavojāmies pārbaudīt Vokara Nesēja satraucošos pieņēmumus par iespējamo planētas Lua sadursmi ar Maru. Visi dziļo pilsētu iedzīvotāji ar nepacietību gaidīja mūsu secinājumus.

Viena no zvaigžņu caurulēm tika iznesta no observatorijas tieši zem klajas debess, kur redzamība Mara retinātajā atmosfērā bija daudz labāka nekā caur caurspīdīgo kupolu. Bet, protams, neviens nevarēja elpot ārējo gaisu. Ne velti uz Mara, izņemot asi elpojošās ķirzakas, nebija citu dzīvnieku pasaules pārstāvju, izņemot nezin kā šeit nokļuvušos mariešus.

Retinātā Mara atmosfēra bija vāja aizsardzība pret krītošiem meteorītiem. Mēs, zvaigžņu vērotāji, esam aprēķinājuši, ka dienā uz visas planētas nokrīt tik daudz lielu un mazu kosmisku ķermeņu, ka, saliekot kopā, tie izveidotu kubu ar piecdesmit soļu garu malu. Par laimi, lielākā daļa meteorītu sadega atmosfērā un bija bīstami tikai lielākie. Protams, astronoms, kurš strādāja kosmosa tērpā, riskēja, taču ne vairāk kā jebkurš marietis, kurš strādāja oāzēs, ko apūdeņoja mākslīgās dziļās upes, ko bija izrakušas daudzas mariešu paaudzes.

Es caur teleskopu uzmanīgi vēroju arvien spožāko debesu klaidoni Lua, atzīmējot tās dīvaino kustību starp citām zvaigznēm. Tā lidoja iegarenā nestabilā orbītā, izjūtot tuvojošos planētu ietekmi, ar vienu no kurām kādreiz varētu notikt tās sadursme.

Šādas briesmas atkārtojās ik pēc trīsarpus cikliem (ik pēc septiņiem Zemes gadiem!).

Observatorijas kupols pieslējās stāvām izdzisuša vulkāna klintīm,  ar alām, kur atradās mūsu pazemes pilsēta. No Gredzenu kalniem stiepās akmeņains tuksnesis, ar kādreiz nokritušu meteorītu krāteriem. Tālumā zilgmoja oāzes saaudzes.

Pēkšņi tumšā nakts uzliesmoja neciešamā spožumā. Akluma sajūta, asas sāpes krūtīs un smakšana aizvēra no manis pasauli.

Kā vēlāk tika konstatēts, akmeņainajā augsnē, netālu no zvaigžņu caurules, caur kuru es skatījos, ietriecās diezgan liels meteorīts. Tas uzsprāga kā pasakainā faetu torpēda. No jaunā krātera izmests akmens norāva man uz muguras esošos skābekļa balonus, bet asa meteorīta šķemba, pārplēšot skafandru, pāršķēla krūtīs zem ribām (uz visiem laikiem palika dziļa rēta).

Notriekts, akls, nokritu, izpletis rokas, piespiežot sevi aizturēt elpu.

Mans draugs Nots Kri, tāpat kā es, kurš aizrāvās ar savdabīgu sporta veidu, "nirt bez skafandriem uz planētas virsmas", izlēca no observatorijas bez ķiveres un zem krītošu šķembu krusas skrēja pie manis.

Bija nepieciešams viņa treniņš, lai mani paceltu un bez ieelpas aiznestu līdz observatorijai.

Abi nokritām bezsamaņā pie Vokara kājām, kurš pārliecinājās, ka mana brūce nav nāvējoša. Kopā ar atguvušos Notu Kri, viņš aizšuva to ar seno "veselības priesteru" māku.

Mani pa pazemes eju nogādāja pazemes pilsētā, kur vēlāk pamodos.

- Ar Notu Kri mēs bijām draugi, lai gan atšķīrāmies visā, izņemot to, ka abi bijām slavaskāri.

Tiesa, bija vēl viens apstāklis, par ko mēs ar Notu Kri vienojāmies: mēs abi bijām iemīlējušies Karā Gaišajā (Karā Jarā, kā visi viņu sauca).

Mēs ar Notu Krī visu laiku sacentāmies. Man jāsaka, ka mūsu skolotājs vairumā gadījumu nedeva man priekšroku. Es biju pārāk nelīdzsvarots, pārāk brīvi rīkojos ar zināšanām, pieļaujot minējumus un fantāziju.

Atzīstu, ka fantāzija, iespējams, bija mana stiprākā un vājākā puse. Tā mani aizveda līdz zvaigznēm, aizrāva ar mariešu aizvēsturi, kuru parādīšanās uz mūsu dzīvībai nepiemērotās planētas palika noslēpums sniedzot iztēlei bagātīgu barību. Nopietni zvaigžņu pētnieki man nepiedeva to, ka biju iedomājies visus uz Mara krītošos meteorītus, kā arī mazos kosmiskos ķermeņus, kas atradas riņķveida orbītā starp Maru un Jupi, kā kādreiz eksistējošās planētas Faena fragmentus. Pēc viņu domām, Faenai vēl bija tikai jārodas no meteorītu sadursmēm. Savukārt dzīvības zinātnieki mani izslēdza no Zināšanām, jo es pieņēmu, ka marieši varējuši nokļūt uz Mara no citas planētas, kur dzīvības formu bagātība ļāva parādīties augstākajai saprātīgajai būtnei. Mara zināšanas apgalvoja: marieši ir tā dzīlēs dzīvojošo būtņu attīstības produkts, kuras savā augstākajā līmenī iznāca (skafandros) uz planētas virsmas.

Es cietu, bet mani turpināja aizraut senās pasakas par faetiem, kuri it kā dzīvojuši uz planētas Faena, kuru viņi paši iznīcinājuši zvērīgā kara laikā, izmantojot nezināmu enerģiju.

Nots Krī, strīdos vienmēr piekrītošs Vokaram, mani nežēlīgi izsmēja pat Karas Gaišās klātbūtnē. Un mēs ar viņu strīdējāmies par jebko. Piemēram, par planētas Lua izcelsmi. Tā tika atzīta par "viešņu", kas ielidojusi mūsu planētu sistēmā, bet es to uzskatīju par bijušo Faenas pavadoni. Kad Faena eksplodēja un pēc tam sabruka (izraisot turpmākas meteorītu plūsmas no to sadursmes), tā vairs nevarēja noturēties pie savas bijušās planētas, Lua atrāvās no tās, sākusi riņķot ap Solu pa savu iegarenu un nestabilu orbītu.

Lai gan no zvaigžņu zinātnes viedokļa manā hipotēzē viss bija diezgan pamatoti, zinātnieki to noraidīja, jo, pēc autoritāšu domām, planētas nevarēja eksplodēt pašas no sevis. Šo argumentu izteica arī Nots Kri.

Kara Gaišā vienmēr klausījās mūs ar neslēptu interesi, skatoties ar savām zilajām acīm no viena uz otru.

Kara Gaišā bija visburvīgākā būtne. Maza izliekta piere, izteikts profils, izteiksmīgas, vienmēr smaidīšanai gatavas lūpas un jautājošas acis zem paceltiem uzacu lokiem.

- Tu tiešām tici faetiem, Inko Klusais? - viņa reiz jautāja. – Un ka saprātīgas būtnes kādam atņēmušas dzīvību? - Kara Gaišā nodrebināja plecus.

Nots Kri uzvaroši paskatījās uz mani.

- Slimīgas fantāzijas murgi," viņš dzēlīgi piezīmēja. - Mūsu senčiem būtu nācies savus pēcnācējus pārtaisīt ķirurģiski, lai atņemtu viņiem iedzimto mežonību.

- Nedomāju, ka marieši tika pārveidoti šādā veidā.

- Tad kāpēc mums abiem tendence vienam otru uzvarēt, bet ne iznīcināt?

- Man ir hipotēze, bet baidos, ka tu to izsmiesi.

- Lūdzu, pastāsti to man, - pārtrauca Kara Gaišā.

Es sāku aizstāvēt diezgan dīvaino priekš mariešiem teoriju:

— Faetu, mūsu senču, raksturs bija atkarīgs no viņu dzīves apstākļiem. Iespējams, neprotot ražot mākslīgus pārtikas produktus kā mēs, viņi izmantoja pašas dabas radīto uzturvielu uzkrāšanos dzīvajos organismos un, lai tās iegūtu, ēda dzīvnieku līķus, tos iepriekš nogalinot. Acīmredzot slepkavība bija viņu iztikas avots.

- Kā? - Kara Gaišā bija šausmās.

Not Krī iesmējās.

- Patiesi, mežonīga hipotēze ar mežonīgu morāli. Man tev jāpasaka. Inko Klusais, ka divu pasauļu eksistenci: augu un dzīvnieku noteica Zināšanas. Un papildus mākslīgai barības vielu iegūšanai par barību dzīvniekiem var kalpot tikai augu valsts produkti. Tas ir vispārzināms fakts. Citi piemēri uz Mara nav zināmi.

- Bet tā varēja būt uz Faenas, - es iebildu.

— Kas tad notika ar faetu pēctečiem uz Mara? Kāpēc viņi pārstāja ēst viens otru? - Nots Krī sarkastiski pajautāja.

- Tāpēc ka, pārcēlušies uz Maru, viņi jaunajos apstākļos varēja izdzīvot, tikai kopā cīnoties ar skarbo dabu, izdzīvot tikai mākslīgi radītos apstākļos, aizstājot Faenas dabas dāsnumu ar tās procesu atražošanu barības vielu iegūšanas ziņā.

— Ak, lūk tā! - Nots Kri turpināja izsmiet.

- Tev patīk fakti. Lūdzu: pat mūsu visdziļajās apdzīvotās vietās elpošanai nepieciešamais gaisa sastāvs tiek uzturēts mākslīgi. Bija arī nepieciešams reproducēt barības vielu audzēšanas procesus ne vairs dzīvos organismos, kā tas bija iepriekš uz Faenas, bet gan katlos un caurulēs. Mariešu sociālā struktūra kalpo galvenokārt tieši šiem mērķiem. Citādi marieši nebūtu izdzīvojuši. Un tagad katrs marietis ir izaudzināts, saprātīgas pašsavaldības ietvaros kalpot visiem pārējiem, pretī saņemot dzīvei nepieciešamo. Neviens neelpos vairāk gaisa, nekā var ietilpt plaušās, neviens neēdīs vairāk, nekā nepieciešams viņa ķermenim, neviens neprasīs vairāk apģērba vai skafandru, nekā var valkāt, vai mājokļu vairāk, nekā var apdzīvot ar savu ģimeni. Un, protams, par slepkavībām te nekad nav bijusi un nevar būt runa. Tāpēc jaunie apstākļi un audzināšana padarīja mariešus savā starpā visā līdzvērtīgus un pilnīgi atšķirīgus no saviem senčiem faetiem. Tagad mēs zinām, ka dzīvnieki kļuva atšķirīgi no augiem dažādu dzīves apstākļu dēļ.

- Kādas muļķības! - Nots Kri atkal iesmējās. -Patiesi, mūsu skolotājam ir taisnība, kad viņš brīdina skolēnus no fantāzijas, kas noved pie bezatbildības akluma.

Tā parasti beidzās mūsu strīdi ar Knotu Kri. Man tika uzvilkts "apkaunojošs zināšanu trūkuma apģērbs", bet Kara Gaišā ļāva atzīt mani par uzvarētu.

Bet viņa mums ar Notu Kri tomēr palika noslēpums. Es pamanīju, kā viņas acīs iedegas iekšēja gaisma, tiklīdz saruna pārgāja par "pasaku faetiem". Viņa nepiešķīra nevienam no mums uzvaru un nedeva priekšroku nevienam no mums.

Kad es sāku atgūties no meteorīta šķembas savainojuma, Nots Kri atveda pie manis Karu Gaišo.

Gribēdams mani uzmundrināt, viņš teica, ka mūsu novērojumi par Lua ir atnesuši Maram mierinājumu. Pamatojoties uz tiem, matemātiskās ierīces aprēķināja, ka Lua nesadursies ar Maru. Turklāt Debesu klaidoņa, kas mums draudēja, no šī laika vairs nebūs.

– Kā var nebūt? - biju pārsteigts.

- Pēc pāriešanas uz nestabilo orbītu starp Terru un Venu tā sadursies ar planētu Terra kādā no orbītās izplešanās punktiem, - atbildēja Nots Kri.

Es nezinu, kā izskaidrot to, kas notika tālāk. Droši vien vainīgs mans slimīgais stāvoklis. Pēc Nota Krī vārdiem es kritu bezsamaņā un sāku murgot, atkārtojot prātā kaut ko par asinsbrāļiem, par mūsu pienākumu viņus izglābt.

Kad atjēdzos, Kara Gaišā turēja manu roku, un es no tā jutos tik priecīgs un labi, ka nemaz negribēju atvērt acis.

Šie mirkļi pagrieza visu manu likteni, apvienojot to ar jaunekļa Topelcina dzīvi, kas bija apturēta Terras, par ko stāstīju iepriekš.

Tomēr, pirms pastāstīt par sevi, man jāpastāsta par mariešiem, kuri mani izaudzināja un padarīja par to, kas esmu, ar visām tieksmēm un trūkumiem.

Dziļās pazemes mariešu pilsētas kopš seniem laikiem ir pārvaldījušas Mātes padomes. Mātes vienmēr ir visvairāk cienītās ģimenē, pilsētā, visā pasaulē. Mātes mūs laidušas pasaulē, mātes audzināja mariešu sabiedrības garā. Pēc daudziem gadiem es uz Zemes uzzināju, ka dažus mazos Zemes iedzīvotājus (cilvēkus) nejauši audzinājuši dzīvnieki, kas viņus atrada. Bērni attīstījās, brieda, bet palika par dzīvniekiem, pat ja vēlāk nokļuva pie cilvēkiem. To, kas padara cilvēku par cilvēku, nosaka Māte (vai audzinātāji, kas viņu aizstāj) līdz sešu gadu vecumam. Ja šajā laikā bērns nav pakļauts cilvēku ietekmei, ja ar audzināšanas palīdzību nemēģinās viņu padarīt par cilvēku, tad viņš par tādu nekļūs, neatkarīgi no jebkādas iedzimtības.

Ar to es izskaidroju, kāpēc mēs, marieši, Māšu un pēc tam skolotāju audzināti PIENĀKUMA pret visiem izpildes garā, šo PIENĀKUMU noliekam augstāk par visu. Senos Tonija Fae, viena no mūsu pasaku varoņiem, dzejoļus mēs jau no agras bērnības uztvērām kā dzīves pamatlikumu:

Ir kaut kas svarīgāks

Nekā laime

Skaistāks

Nekā mīlestība

vērtīgāks,

Nekā dzīve.

Šis kaut kas ir PIENĀKUMS.

Bez pienākuma nebūtu

Ne dzīves, ne mīlestības, ne laimes.

Man ar manu pārmērīgo iztēli, PIENĀKUMA apziņa, iespējams, ir pārsniegusi visas robežas. Atceros, ka mūsu ģimene, kuras priekšgalā bija mūsu māte, kura ietilpa Pienākuma pilsētas Māšu padomē (pat mūsu pilsētai bija tāds nosaukums!), Dzīvoja vairākās istabās, kas sensenos laikos bija izcirstas stalaktītu alas sienā, mēbelētā ar elegantām pītām mēbelēm no zilganajiem virspues oāzēs izaudzētajiem krūmiem. Mūsu ieejas priekšā auga mūsu vectēva stādīts pazemes koks. Dzīvs koks starp akmens stalaktītu kolonnām. Es vienmēr esmu sapņojis par brīnumkoku…

Mūsu māte mīlēja tēlniecību un pati bija tēlniece. No viņas darba skaistās akmens skulptūras es pazinu savu tēvu, kurš nomira uz Mara virsmas no meteorīta trāpījuma.

Viņa tēvs bija inženieris un bija atbildīgs par oāžu ūdens piegādi, viņš nomira kušanas ūdeņu reģionā, kas apskaloja polāro ledu.

Man un manai jaunākajai māsai Ivai viņš bija Pienākuma iemiesojums.

Mūsu māte ar savu bargo un nelokāmo raksturu nekad neaizmirsa zaudējuma rūgtumu, taču necentās pasargāt mūsu iespaidojamo bērnību no dzīves patiesības. Tāpēc uz vienas no mūsu koplietošanas telpas sienām bija prasmīgi uzgleznota krāsaina glezna, kurā bija attēlots meteorīta sprādziens un mūsu tēva nāve, kura skafandru saplēsa no krātera izmestie akmeņi un norāva skābekļa balonus. Diemžēl blakus manam tēvam nebija tāda drauga kā Nots Kri, kas viņu izglābtu. Mēs, bērni, esam pieraduši skatīties uz reālistisko attēlu, ko veidojušas enerģijas plūsmā mirdzošas krāsas. Kad mana māte izslēdza šo plūsmu, krāsas pazuda, un pazīstamā attēla vietā bija redzams vecs bareljefs, kas kādreiz rotāja mūsu tālo senču mājokli. Tas bija veltīts pasakainajai faetu tēmai. Un katru reizi mani sajūsmināja sena cilindriskā lādiņa-torņa attēls, kas it kā kalpojis faetiem, lai viņi varētu bez atgrūšanās kustēties, lidot tukšumā, kas uz Mara tika noraidīts kā neiespējams.

Kopš bērnības es sapņoju būt kā mans tēvs.

Taču ar savu nevaldāmo iztēli es pārkāpu Pienākuma robežas. Satriekts par ziņām par gaidāmo Lua sadursmi ar Terru, es iztēlojos šausmīgās ainas par visas dzīvības uz Terras pilnīgu iznīcināšanu. (Dzīvības iespējamību uz tās neuzdrošinājās noliegt pat tādas iesīkstējušas autoritātes kā Vokars un līdz ar viņu arī Nots Kri.)

Kad Nots Kri un Kara Gaišā sēdēja pie manas gultas, es viņiem teicu, ka tagad būtu svarīgi atgriezties pie senajām leģendām. Galu galā leģendārie faeti, iznīcinājuši savu planētu, gāja bojā ne visi! Saskaņā ar leģendu, izdzīvoja divas grupas, aizlidojot kosmosā ar saviem brīnumkuģiem, kuri pārvietojušies bez atgrūšanās. Pirmā grupa nolaidās uz Mara, radot mariešu kultūru, bet otrā … otrā palika uz Terras. Viņu pēcnācējiem, mūsu asiņu un saprāta brāļiem, tagad vajadzētu dzīvot tur.

- Bet kā mēs varam viņiem palīdzēt? Kā? - Kara Gaišā tad jautāja.

- Ja leģendas par mūsu kopīgajiem senčiem faetiem ir patiesas, tad tās ir patiesi arī tajā ziņā, ka faeti kontrolēja ārkārtīgo spēku, kas saistīts ar matērijas sabrukšanu.

- Matērijas sabrukšana? - atvirzījās Kara Gaišā.

"Mums no jauna ir jāatgūst šis spēks, lai varētu iejaukties debesu mehānikā, novirzītu Lua no bīstamās orbītas un izglābtu Terru.

- Tev ir drudzis, - teica Nots Kri. - Tu aizmirsi, ka nav nekādu pierādījumu tam, ka Terru apdzīvotu saprātīgie. Galu galā tūkstošiem ciklu neviens no viņiem neatsaucās uz mūsu aicinājumiem uzsākt elektromagnētiskos sakarus.

— Vielas sabrukšana? — ar šausmām atkārtoja Kara Gaišā.

-  Bezjēdzīgi sapņot par to, - Nots Kri viņai autoritatīvi apgalvoja. - Ja arī faeti kontrolēja nezināmo enerģiju, tad mums nav iespēju to atkal izpētīt, pirms sadursies Lua un Terra. Ne velti neskaitāmas Mara zinātāju paaudzes par šīm problēmām klusēja. Tev, Inko Klusais, tagad vislabāk būtu pagulēt.

- Atpūties, Inko. Es atkal atnākšu pie tevis, - apsolīja Kara Gaišā.

3. ATKRITĒJA

Bet Kara Gaišā vairs neatnāca. Drīz es atguvos pilnībā, un viņai vairs nebija iemesla mani apciemot.

Tomēr manas domas visu laiku bija ar viņu, jo mana jaunākā māsa Iva Klusā runāja tikai par viņu, un tikai ar to es novērsu savas domas, kas mani vajāja par neizbēgamo Terras bojā eju.

Iva bija tajā vecumā, kad iemīlas visos. Un viņa bija iemīlējusies: savā mātē, manī, Notā Kri, bet īpaši Karā Gaišajā. Viņa šķita ideāla. Iva gribēja atdarināt Karu Gaišo it visā: elegantajā apģērbā, skaisti veidotajā frizūrā, jaukajā sapratnes vienkāršībā cenšoties apgūt visu iespējamo.

Bet sev par nelaimi neglītā un bālā Iva Klusā bija pilnīgi atšķirīga no Karas Gaišās. Mona Klusā, mūsu māte, stalta, joprojām pievilcīga, vienmēr zināja, ko vēlas, savukārt Iva neko nezināja ne par sevi, ne savām vēlmēm. Viņa cieta no tā, ka viņai pietrūka pamanāmu spēju, kas padarītu viņu cienījamu starp citiem mariiešiem, un viņai šķita, ka viņa visiem ir nasta. Ivai bija pāragri sevi tik bargi nosodīt, taču viņa vēlējās līdzināties Karai pat savā neapmierinātībā ar sevi, un cieta no tā, ka nespēja Pienākuma pilsētai dot īpaši vērtīgas spējas, kas diemžēl viņā tā arī neizpaudās. Kara Gaišā bija tikai parasts "Diena-nakts" spēkstacijas inženieris, viņa izmantoja Mara virsmas siltuma atšķirības dienas un nakts laikā. Bet viņai gribēja paveikt kaut ko lielu un nozīmīgu. To pašu arī gribēja arī Iva.

Tāpat kā citiem mariešiem mums (Notam Kri, Ivai Klusajai, Karai Gaišai un, protams, man) patika “skriešana bez elpošanas”. Sākumā mēs ilgi trenējāmies tukšajās pazemes galerijās, ko kalnos bija izcirtušas iepriekšējās paaudzes. Mēs skrējām pa pamestajām ielām krietnus gabalus, pieradinādami sevi elpot retāk. Mūsu izstrādātā īpašā elpošanas sistēma ļāva izmantot gaisa rezerves plaušās, veicot tikai vienu ieelpu pie starta un nākamo pēc finiša. Sākumā tika noskrieti daži desmiti soļu, tad distances pieauga.

Mēs ar Notu Kri sacentāmies arī šeit, gūstot panākumus pārmaiņus.

Tad treniņš tika pārcelts uz Mara virsmu, kur vispār nebija iespējams elpot. Šādas spēles bija bīstamas, taču tās mariešos attīstīja daudzas īpašības: drosmi, izturību, gribasspēku un, visbeidzot, spēju kādu laiku darboties Mara atmosfērā bez skafandriem, un tam bija ievērojama praktiska nozīme.

Patiesībā es savu dzīvību esmu parādā šim jaunības sporta veidam.

Tomēr Mara sievietes (pirmā no tām Kara Gaišā un kopā ar viņu Iva) nolēma apgūt vairāk nekā spēju atrasties naidīgā vidē. Viņu priekšā bija virspusē dzīvojošo “asi elpojošo ķirzaku” piemērs, viņas vēlējās pakāpeniski pieradināt savu ķermeni pie tādas pašas “asās elpošanas”, lai pēcnācēji varētu iziet no dziļajām pazemes patversmēm uz virsmas, uzvarot pamazām notiekošo kopienas deģenerāciju. Marietes ne tikai skrēja neelpojamajā Mara atmosfērā, bet arī centās tajā “elpot”. Protams, taustāmus rezultātus tas nedeva. Marietes nebūtu spējušas kļūt kā “asi elpojošas ķirzakas”, tāpat kā pērļu nirēji, kurus es vēlāk redzēju uz Terras vai Zemes, nespēja būt līdzīgi zivīm…

Nelaimīgā Terra ar savu turpmāko traģisko likteni nodarbināja visas manas domas. Es nezināju mieru.

Savā iztēlē es redzēju krāšņi ziedošu Terru ar neredzētu augu biezokņiem, ar platām upēm, ar kolosālām ūdenskrātuvēm, kas stiepjas aiz horizonta, ar skaistām pilsētām …

Visur pilnā sparā rit rosīga un trokšņaina dzīve. Terras iedzīvotāji elpo planētas virsmas gaisu nevis tāpēc, ka viņiem ir "asa elpa" kā mūsu ķirzakām, bet gan tāpēc, ka šis gaiss ir līdzīgs agrākajam bojā gājušās Faenas gaisam.

Bet pēkšņi pienāk briesmīgs brīdis, kad viena no vāji redzamajām zvaigznēm vispirms pārvēršas par mazu, bet pēc tam par arvien pamanāmāku disku, kas beidzot kļūst redzams dienas gaismā. Un tad iedarbosies pienākošā debess ķermeņa masas gravitācija. Šķidrums no ūdenskrātuvēm nogāzīies uz piekrastes pilsētām, aizskalojot ēkas, cilvēkus, dzīvniekus. Tajā pašā laikā sadrebēs pati planēta Terra, uz tās virsmas uzceltās skaistās ēkas sabruks, un to atliekas sakritīs dziļās kūpošās plaisās. Atdzīvosies uguni elpojoši kalni, kas pazīstami arī mums uz Mara, bet daudz briesmīgāki uz Terras. No liesmas izverdošo kalnu atverēm izlīs izkususi magma, kā pirmatnējais iežu stāvoklis uz jaunizveidotas planētas. Ugunīgas upes tecēs lejup pa nogāzēm, sadedzinot visu savā ceļā. Draudošais disks debesīs, kas būs redzams ne tikai naktī, bet arī dienā, atbaidoši pieaugs. Atkal planēta nodrebēs, milzīgi zemes plašumi nonāks zem ūdens.

Bet no okeāniem pacelsies citas zemes daļas un izveidos kalnu grēdas. Milzīgas iztvaikojušā ūdens masas tvaiku un pilienu veidā pacelsies gaisā un ar spēcīgām strūklām, kā Mara putekļu vētrās, brāzīsies pāri planētas virsmai.

Debesu Klaidone, sekojot mūsu matemātisko ierīču aprēķinātajam ceļam, lido tieši uz Terru, ienākot tās pievilkšanas zonā.

Kad beidzot notika manis iedomātā sadursme, katastrofā gāja bojā  vesela pasaule. Saskaņā ar kopējās enerģijas nemainīguma likumu visa Lua kustības enerģija pārvērtīsies siltumā, tā sakarsēs sadursmē esošās planētas un pārvērtīs tās kopējā izkausētā masā.

Šķiet, ka šis murgs, kas atspoguļoja manas dienas domas, tās ilustrēja naktī.

Man likās, ka kļūstu vājprātīgs. Vairs nesapratu, kā pārējie marieši var mierīgi dzīvot.

Iva redzēja, kas ar mani notiek, lai gan es viņai par savām vīzijām nestāstīju, un sāka neatlaidīgi pierunāt, lai es atkal sāku skriet neelpojot.

Es atgaiņājos no māsas, bet viņa ņēma manu atteikumu pie sirds:

- Ja tev, Inko Klusais, ir kāds lielais Pienākums, tad tev tas jādara… ne tikai manis dēļ.

Viņas vārdos es sajutu kaut kādu slēptu nozīmi un piekritu.

Mēģinot pārvarēt mani nomācošo izmisumu, es sāku naktīs skriet pa mūsu pilsētas izmirušās daļas pamestajām galerijām, lai atjaunotu savu bijušo sportisko formu.

Sākumā noskrēju trīssimt soļu. Uz Mara virsmas, kur Iva mani nepielūdzami vilka, man bija jānoskrien vismaz tūkstoš soļu līdz sporta patversmie Mara tuksneša vidū. Tur sportists varēja atpūsties un ievilkt plaušās gaisu, lai atgrieztos pie pilsētas slūžām.

Pēc pirmajiem trīssimt soļiem mana sareiba galva, acu priekšā sāka peldēt tumši loki, biju gatavs nokrist un man nācās ievilkt elpu. Sapratu, ka vēl neesmu gatavs treniņam, ko no manis prasīja Iva.

Bet es biju neatlaidīgs. Drīz es bez elpas jau noskrēju četrsimt soļu, tad piecsimt un visbeidzot tūkstoš un pat tūkstoš divsimt. Tas izdevās, protams, ne pirmajā, pat ne otrajā vai trešajā vakarā, bet izdevās.

Vecie marieši, kas dežurēja pilsētas slūžās, mūsu vēlmi skriet tuksnesī, neelpojot kopā ar Ivu uzskatīja par blēņošanos. Tomēr mariešu noteikumos nebija nekā, kas ierobežotu jaunatni. Mūs netraucēti palaida, bet es pamanīju, ka viens no gaisa slūžās esošajiem mariešiem sāka steigšus uzvilkt skafandru, iespējams, lai laikus atsteigtos palīgā.

Es skrēju pretī gaišajam diskam mūsu sarkanīgajās debesīs, domādams, ka mana Iva skrien aiz manis. Viņa, neelpojot varēja izturēt ilgāk par mani, bet es skrēju ātrāk. Pusceļā atskatījos un, par izbrīnu, ieraudzīju Ivu atgriežamies pie pilsētas slūžām. Pagriezusies viņa pamāja ar roku, lai es turpinu skriet.

Aizskrēju uz cilindrisko sporta patversmi, izlidoju cauri rotējošajam vestibilam, kāri ieelpoju gaisu, kas piepildīja patversmi un izdzirdēju pazīstamu balsi:

- Es gribēju, lai tu atskrietu pie manis, Inko Klusais.

Kara Gaišā!

Ģērbusies sudrabotā, pieguļošā treniņtērpā, viņa, manuprāt, bija īpaši skaista.

Kara Gaišā satvēra manu roku.

- Nabaga Inko Klusais, es liku tev aizturēt elpu tūkstoš soļus.

Gribēju viņai pateikt, ka esmu gatava nemaz neelpot, lai tikai paskatītos uz viņu, bet, par laimi, no šādas muļķības atturējos, turpinot alkatīgi rīt gaisu.

— Joprojām nevari atgūties?

- Nevaru, - es atzinu.

- Iva tev neko nestāstīja par Lielo Pienākumu?

- Stāstīja.

- Un tu nesaprati, ka tam ir sakars ar mani?

- Nē.

- Tu sapratīsi, kad uzzināsi, ka šo sarunu es nevarēju uzticēt pat pilsētas tukšajām galerijām.

Es nekad nesapratu Karu Gaišo līdz galam. Es viņu nesapratu arī tagad. Uz mirkli es pēkšņi sajutos laimīgs. Bet viņa man uzsmaidīja… Smaidi mēdz būt dažādi. Šis smaids mani uzreiz atgrieza saprātu.

- Saki, Inko, tu vēl joprojām domā par Terras nāvi, kā toreiz gultā pēc ievainojuma?

Es pamāju ar galvu.

- Pastāsti, - pieprasīja Kara Gaišā.

Es Karai izstāstīju dažas savas nakts vīzijas.

Viņa ar satraukumu klausījās.

- Tas būtu briesmīgi, - viņa beidzot teica, sadrebinādama plecus.- Es arī par to domāju, bet ne tik reāli.

- Tu arī? - Es biju pārsteigts.

- Tāpēc palūdzu Ivu, lai viņa atsūta tevi uz šejieni.

- Esmu šeit.

- Tad klausies. Ir kāds Liels Noslēpums, ko marieši glabā pusmiljonu Mara ciklu.

Kara pēkšņi ieklausījās, piegāja pie rotējošā tambura, it kā tajā kāds varētu slēpties.

– Kāds ir šis mariešu noslēpums? - Es jautāju.

- Jā, kāds ir šī mariešu Lielais Noslēpums? - No tambura atskanēja Nota Kri balss.

Kara Gaišā izaicinoši paskatījās uz viņu. Viņš dziļi ievilka elpu un mierīgi sacīja:

- Es biju noraizējies par Inko Kluso, jo viņš pirmo reizi kopš ievainojuma skrēja bez elpošanas. Un uzreiz neatgriezās. Tāpēc uzskatīju par savu pienākumu viņam sekot.

- Paldies tev, Not Krī. Tu biji gatavs mani atkal izglābt.

- Bet izrādās, ka šeit tevi grib iepazīstināt ar Lielo Noslēpumu, kādu vēl nav zinājis neviens marietis.

- Izņemot Lielo Veco, kurš novēlēja Mara sievietēm ievērot viņa aizliegumus, un izņemot tevi, - Kara Gaišā augstprātīgi sacīja.

- Kā? - Nots Kri bija pārsteigts. - Tu arī mani gribi iepazīstināt ar šo Noslēpumu?

- Jā, tagad arī tevi … un visus mariešus! - izaicinoši attrauca Kara Gaišā. — Lielais Vecais bija faets, kurš pirmais spēra kāju uz Mara. Viņš gribēja pasargāt mariešus no nelaimēm, kas piemeklēja Faenas iedzīvotājus.

- Tādas pasakas mēs jau esam dzirdējuši, - Nots Kri iesmējās.

– Noslēpums slēpjas tajā, ka tās nav nekādas pasakas, bet gan patiess stāsts par mūsu senčiem. Šīs pasakas kļuva par patiesību, jo mariešu sievietes aizsargāja savus bērnus.

Nots Krī paraustīja plecus.

- Patiess stāsts? - Es iejaucos. — Tātad sabrukšanas enerģija tiešām pastāvēja? Un ir iespējams pārvietoties tukšumā, aizlidot uz citiem kosmiskajiem ķermeņiem?

Kara Gaišā nolaida galvu un pamāja.

- Dīvaini, - atzīmēja Nots Krī, - kāpēc tad Zināšanas par šiem noslēpumiem tika nodotas tikai mariešu sievietēm? Un kāda jēga tos glabāt?

Mariešu sievietes deva dzīvību jaunām paaudzēm, un bija dabiski, ka viņām bija jāpasargā turpmākās dzīvības, pat par savas dzīvības cenu. Uz Mara neviens netiek nogalināts, bet pati mariete nevarēs dzīvot, ja viņa pārkāps novēlējumu, ka marieši nekad pat domās neatgriezīsies pie matērijas sabrukšanas problēmas, lai neizmantotu to viens pret otru. kā to darīja viņu senči faeti. Un mariešiem nekad nevajadzētu zināt kustības bez atgrūšanās principu, kas pārvieto nāves lādiņus, lai tā viņiem uz visiem laikiem paliek tikai pasaka un neiedegas kā sapnis .-

Pabeidza Kara Gaišā. Es metos pie Nota Kri un apskāvu viņu.

- Tu esi mans draugs! Tas, ko Kara Gaišā mums atklāja, parādīs mariešiem ceļu terriešu, mūsu asins un saprāta brāļu, glābšanai!

Nots Krī uzmanīgi atbrīvojās no mana apskāviena.

- Ja es noticētu tām vecajām pasakām, es varbūt piekristu. Bet tomēr apšaubu iespēju atkārtot senču garo ceļu.

- Jā, pusmiljons Mara ciklu apslēpuši pat pašu Lielā Noslēpuma esamību, - atkal ierunājās Kara Gaišā. - Viņas sargāja bīstamās zināšanas ne tikai uz savu dzīvību, bet pat par savas laimes cenu. Klausieties, es jums pastāstīšu stāstu, kas tiek nodots no paaudzes paaudzē no mātes meitai.

- Patiesi šodien ir neparastu pārsteigumu diena, - sacīja Nots Kri. - Mēģināsim sajusties kā marietes.

Tome un Enas mīlas stāsts ir aizkustinoši vienkāršs. Viņus saveda kopā Lielais Gadījums, it kā piepildot likumsakarīgu vajadzību. Viņi satikās, svinot mācību beigas. Jaunieši dejoja un dziedāja vienā no tālajām alām, kur tajā laikā joprojām visiem pieejama stāvēja Lielā Vecā statuja, viena no pirmajiem mariešiem, kas spēra kāju uz planētas. Tas bija varens vecis! Milzīgs augums, augsta, grumbu izvagota piere, uz krūtīm krītoša bārda… Jaunie marieši izklaidējās no visas sirds, par prieku uzvilkot hermētisko skafandru ķiveres, lai viņus nevarētu pazīt. Tome aizrāvās ar savu deju partneri, pat neredzējis viņas seju, viņas balss, pat maskas apslāpēta, bija tik skanīga un maiga. Bet, kad viņa noņēma ķiveri, viņa bija tieši tāda, kādu viņš bija gaidījis. Pats Tome pārspēja visu, ko no viņa varēja sagaidīt viņā iemīlējusī Ena. Mīlestība tolaik mariešiem piederēja lielākā mērā, nekā tagad. Sajūtot savā nesalīdzināmajā Tomē vēlmi atstāt neizdzēšamas pēdas Mara izzināšanā, Ena savam mīļotajam pastāstīja, ka Lielais Vecais ir noteicis aizliegumu tajās zināšanu jomās, kas noveda pie skaistās planētas Faena nāves. Tas, pirmkārt, attiecās uz ideju par "nesadalāmām" daļiņām, no kurām sastāv visa materiālā pasaule. Ja izdosies piespiest nedalāmo sadalīties vēl mazākos ķieģelīšos, tad tiks atbrīvota enerģija, ar kuru pat pašreizējais nevar līdzināties pat viss Mara pazemes siltums. Ambiciozais Tome uztvēra viņam iedvesto domu, nodēvējot Lielā Vecā aizliegumus par muļķīgu māņticību. Ieslēdzies kādā tālā alā, viņš veica eksperimentus, kas bija pazīstami tikai mariešu senčiem, kuri dzīvoja uz bojā gājušās Faenas. Uzzinājusi par mīļotā panākumiem, Enu arvien vairāk mocīja apziņa, ka viņa ir pārkāpusi Lielā Aizlieguma sargāšanas solījumu, ko katra mariete dod savai mātei. Un drīz vien dzīve pārkāpējai kļuva nepanesama. Viņa visu izstāstīja Māšu padomei, kas lika viņai pašai sevi sodīt. Un tā, kādu dienu milzīgajā klintī izkaltās slūžu durvis, atvērās, un meitene, slaida kā stalagmīts, aizskrēja tuksnesī. Viņas mati plīvoja, tos neaizsedza ķivere, galva bija atmesta, mute pavērās izmisīgā ieelpā. Caur caurspīdīgajiem slēģiem gaisa slūžās šausmās viņu vēroja pārējie. Viņi negribēja viņu laist ārā, kad viņa izskrēja ārā bez sava skafandra. Bet parādījās divas melnā tērptas marietes no Māšu padomes un apturēja gaisa slūžās esošos. No gaisa slūžām izskrēja jauns marietis, arī bez skafandra. Rijot elpošanai nederīgo gaisu, viņš tikai pieskrēja pie draudzenes ķermeņa un sabruka viņai blakus. Māšu padomes marietes un slūžu meistari skumji noskatījās uz mirušajiem mīļākajiem. Tad viņi uzvilka skafandrus un aizgāja tuksnesī pēc jau tā sastingušajiem ķermeņiem. Pazemes pilsētu iedzīvotājiem tika paziņots, ka Tome un Ena miruši no mīlestības, nenojautuši savstarpējo. Šāda leģenda, kā zināms, tikusi nodota no paaudzes paaudzē gandrīz pusmiljonu ciklu… Bet patiesībā mīlētāju nāves cēlonis bija pavisam cits.

Kara Gaišā apklusa.

- Tas ir visskaistākais stāsts, ko esmu dzirdējis, - pasmīnēja Nots Kri.

4. LABĀ UN ĻAUNĀ PASLĒPTUVE

Kopš bērnības man ir patikusi naivā pasaka par pamestu dziļu pilsētu, Lielā Vecā statuju un Labā un ļaunā paslēptuvi. Man šķita, ka tur akmens maisā aug brīnumkoks ar melniem un zeltainiem augļiem. Pagaršo augļa vienu pusi - un uzzināsi labo, pagaršo otru - ļauno. Tikai ļoti stipri jānovēl labais kaimiņiem - un akmeņi izlaidīs cauri līdz burvju kokam. Bet diemžēl tā bija tikai poētiska pasaka!

Mūsu soļojošais visurgājējs atgādināja divus gigantiskus mariešus neglītos skafandros, kas nes nestuves ar pasažieru kabīni. Tas skrēja pa tuksnesi, atstājot pēdu ķēdīti. Garām slīdēja akmeņi, klintis un neskaitāmi krāteri. Ja pie mums tagad ierastos kāds no kosmosa, piemēram, senie faeti, tad nebūtu viegli mūs atrast retajās dziļās pazemes pilsētās.

Tālumā smiltīs bija redzams guļam melns akmens - atmiņa par sen notikušu traģēdiju, par kuru pastāstīja Kara Gaišā. Es neviļus atcerējos Māšu tiesu.

***

Mona Klusā, majestātiska ar saviem sirmajiem matiem, bargi skatījās uz Padomes mātēm un apsūdzēto Karu Gaišo.

- Šo stāstu zina visi, pusmiljonu Mara ciklu jaunieši apraudāja mīlētāju likteni, kuri nomira aiz mīlestības. Bet tas nebija tā! Abi pārkāpa Lielo Pienākumu, mariešu dzīves pamatu. Mariete atklāja savam mīļotajam seno faetu Lielo Aizliegto Noslēpumu un deva viņam iespēju iet pareizo, bīstamo un aizliegto ceļu, lai atkārtotu savu senču kādreizējo atklājumu. Un sabrukšanas enerģija varētu atkal iznīcināt planētu, šoreiz Maru. Māšu Padome toreiz sēroja, nosodot marietes noziegumu. Bet viņa pati nolēma, ka viņai nav tiesību dzīvot. Viņas draugs arī sev pasludināja nāvessodu, un viņi abi nomira. Tādējādi tika izglābta mariešu civilizācija.

Padomes Mātes klusēja.

- Un tagad, - turpināja Mona Klusā, - Pienākuma pilsētas alas kliedz par Lielā Noslēpuma pārkāpumu, ko izdarījusi mariete Kara Gaišā, par ko paziņoja marietis Nots Kri, kurš pret savu gribu uzzināja aizliegto. Apsūdzēti tiek: Kara Gaišā, Nots Kri un Inko Klusais! Jūs tiesās Māšu Padome. Piecelties!

Kādā lielā alā bija sapulcējušās Māšu padomes locekles, viena no otras atšķirīgas marietes, dažas jau novītušas, citas pilnbrieda skaistumā, mierīgas vai noraizējušās, drūmas vai ar sakniebto lūpu kaktiņos slēptu atzinīgu smaidu.

Kara Gaišā, Nots Kri un es, Inko Klusais, piegājām pie akmens sienas ar viļņotiem satecējumiem.

Mona Klusā, pirmā no Padomes Mātēm, draudīgi paskatījās uz mums:

— Kara Gaišā! Vai tava sirdsapziņa skumst, ka esi pārkāpusi Lielo Aizliegumu, apdraudējusi mariešu civilizāciju?

- Nē, neskumst, - Kara Gaišā skaļi un izaicinoši atbildēja.

Mona Klusā sarauca pieri.

- Tad lai atbild Nots Kri. Vai viņš bija dzirdējis par Lielajiem Aizliegumiem, kurus, neskaitot mariešu sievietes, zina tikai augstākie Zināšanu speciālisti, kuri izvairās no aizliegtajiem ceļiem?

- Kopā ar Inko Kluso es uzzināju par Aizliegumiem no Karas Gaišās sporta patvērumā, kas atrodas tūkstoš soļu attālumā no gaisa slūžām, steidzīgi apstiprināja Nots Kri.

- Es ar to nekādā veidā neapdraudu Mara civilizāciju! — viņu pārtrauca Kara Gaišā.

- Lūk kādi ir tavi uzskati, - Monas Klusās taisnās melnās uzacis saraucās zem sirmajiem matiem. — Tātad tev ir vienalga, vai te notiks sabrukšanas karš vai nē?

Smilšu stabi — gaidāmās vētras priekšvēstneši aiz visurgājēja loga — novērsa mani no atmiņām.

Smiltis uzšāvās šaurās stŗmelēs, tad tās saplūda smilšainā upē, pa kuru šķitami brida soļojošā mašīna. Pelēkā putojošā jūra saplūda ar brūnganajām debesīm. Tad pret zemajiem putekļainajiem mākoņiem, kas plūda mums pretī sāka celties virpuļojošas tumšas kolonnas. Nots Kri lika visurgājējam skriet, tad metās sānis, apejot šīs kolonnas. Daudzie savērptie smilšu stabi gandrīz trāpīja mums. Tad viens no tiem pēkšņi metās sānis un nokrita pār visurgājēju. Roboti tika nogāzti no kājām, kabīne apgāzās. Mēs bezpalīdzīgi sēdējām uz logiem, kamēr tie, kas bija virs mums, palika tumši.

Kara Gaišā pasmaidīja.

- Cik brīnišķīgi, Inko Klusais!

Mana māte Mona Klusā tika smagi ievainota, taču to neizrādīja. Cita padomes māte Lada Lua, kas nesa teiksmu varones vārdu, gāja no vienas pie otras, cenšoties palīdzēt visiem.

Pārtrūkuši elektromagnētiskie sakari. Visurgājējam salauztas ārējās detaļas.

- Uz Dzīvības pilsētu mums jāiet kājām, - nolēma Kara Gaišā.

- Tu runā muļķības, - sacīja Mona Klusā. - mūsu plānu neatbalsta pati daba. Mēs neuzdrošināsimies iet. Šeit mūs atradīs. Šeit atnāks palīdzība.

Nots Kri godbijīgi pievienojās Monai Klusajai. Es, protams, atbalstīju Karu Gaišo. Izšķirošais vārds bija Ladai Lua.

- Vienkārši sakot, tagad būs labāk staigāt, nevis gulēt, - viņa ieteica ar vainīgu smaidu.

Izkļūt no kajītes nebija viegli, visu laiku nācās atrakt aizbrūkošo izeju, kas piepildīja kabīni ar smiltīm.

Skatoties uz Karu Gaišo, apņēmīgi grābjošu smiltis no stāvās izejas, es atcerējos viņas lepno atbildi Māšu Tiesai.

— Mariešu nukleārais karš? Nē! Pirms pusmiljona ciklu faetiem bija taisnība, aizliedzot saviem pēcnācējiem pētīt bīstamās problēmas. Bet vai tagadējie marieši ir līdzīgi saviem senčiem, kuri iznīcināja Faenu? Mēs ēdam līķu gaļu? Mēs varam nogalināt, lai pieēstos?

Sašutuma čalas pāršalca alu.

- Bet jautājums nav par to, vai mēs ēdam līķu gaļu vai nē, - turpināja Kara Gaišā. – Diktators Jars Jupi arī neēda neko, kas kustas. Tomēr tas viņam netraucēja iznīcināt miljardiem dzīvību. Faetu pastāvēšanas pamatā bija savstarpējs karš. Mums - savstarpēja palīdzība. Un runāt par karu šeit ir noziegums!

Mona Klusā pārtrauca Karu Gaišo:

- Noziegums? Ko tad tu vaino?

- Jūs, Padomes Mātes! Jūs, marietes, kas neapdomīgi nobremzējāt civilizācijas attīstību!

— Apklusti, Kara Gaišā!

Mana māte pagriezās pret mani:

- Tu, Inko Klusais, zināji, ka esi pierunājis nepieredzējušu sirdi izdarīt noziegumu?

- Kara Gaišā nav spējīga uz noziegumu! - es karsti atbildēju. - Es viņai tikai pastāstīju par to, kas draud Terrai pēc sadursmes ar Lua, un atkārtošu to Māšu Padomei. - Es redzēju, cik satriektas bija Padomes mātes, kad viņas dzirdēja par plūdiem un zemestrīcēm, pilsētu un visbeidzot visas planētas bojā eju. "Vienīgais, kas var glābt Terru un tās iedzīvotājus, ir nukleāra eksplozija uz Lua, kas to novirzīs no bīstamās orbītas.

Piecēlās Lada Lua.

- Kara Gaišās un Inko Klusā vārdi spēj sāpināt jebkuru sirdi. Mums pat sapņos nerādās slepkavības iespēja. Kā sievas var samierināties ar miljoniem siržu nāvi?

Mona Klusa palika tikpat barga:

- Lai zvaigžņu pētnieks Notars Kri mums pastāsta, vai saprātīgie no Terras atbild uz mūsu aicinājumiem?

- Mēģinājumi izveidot elektromagnētiskos sakarus ar Terru tika veikti vairākus tūkstošus ciklu. Tas ir ļoti nožēlojami, bet acīmredzot uz Terras nav neviena, kas mums spētu atbildēt.

- Viņien tur varētu būt nezināmia elektromagnētisko sakaru iespējamība, - es iebildu.

- Bezatbildīgi būtu atzīt, ka faeti uz Terras kļuvuši mežonīgi, aizmirsuši savu senču sasniegumus, - uzstāja Nots Kri.

Lada Lua gandrīz lūdzoši paskatījās uz mani.

- Uz bagātīgas planētas ar bagātīgu gaisu un pārtiku, - es sāku, - audzēt augļus un nogalināt dzīvniekus pārtikas iegūšanai ir daudz vieglāk nekā uzturēt civilizāciju ar tehniskiem līdzekļiem. Un tādu līdzekļu arī nepalika uz Terras pēc kuģa aizlidošanas uz Maru… Bet mūsu senči uz Mara varēja izdzīvot tikai ar tehnisko ierīču palīdzību, kas bija nepieciešamas skābekļa un barības sagādei. Tāpēc kādreizējā faetu civilizācija kopā ar elektromagnētiskajiem sakariem saglabājusies uz Mara, nevis uz dāsnās Terras.

- Tātad mēs nevaram nosodīt Karu Gaišo un abus mariešus? - Lada Lua pagriezās pret Monu Kluso.

- Ko iesaki tu, ak labestīgā? Vai arī tu jau atzini sevi par apsūdzēto, bet atkritēju Karu Gaišo par tiesnesi un apsūdzētāju?

- Es neuzdrošināšos uzstāt, - Lada Lua noplātīja rokas.

- Bet es uzdrošinos un uzstāju! — iekliedzās Kara Gaišā. – ir jāatklāj Senču zināšanas gan terriešu glābšanai, gan mariešu laimei.

- Savas laimes labad marieši neizzinās matērijas sabrukšanas noslēpumu, - iebilda Mona Kvjeta.

- Bet, manuprāt, labāk izlemt tā, - teica Lada Lua. Sadalīsim noslēpumu divos noslēpumos. Atklāsim vienu – Labā un Ļaunā paslēptuvi. Lai pārdrošie aizlido uz Terru, lai pārbauda, vai tur ir asiņu un saprāta brāļi. Bet tas briesmīgais nukleārais paliks aizliegts, līdz būs vajadzīgs dzīvo glābšanai.

- Gatavs lidot, - es paziņoju.

- Es arī, - piebalsoja Kara Gaišā.

- Es domāju, ka risks lidot uz Terru tomēr ir mazāks nekā iespēja nomirt bez skafandra Mara tuksnesī, - sacīja Nots Kri.

Tāpēc Mīlestības un Gādības Padome tā vietā, lai notiesātu apsūdzēto, nolēma mums atvērt faetu Paslēptuvi.

Un ceļā uz Paslēptuvi mūsu visurgājēju gandrīz pie mērķa nogāza putekļu vētra.

Izrakuši no izejas lūkas pa nakti, eja smiltīs, tomēr no rīta tikām ārā uz kāpas virsmas.

Solas staros, tuksnesis izskatījās kā vētrains okeāns, kas acumirklī sastindzis. Nācās kāpt pāri smilšu vaļņiem, barhaniem, nesot līdzi rezerves skābekļa balonus.

Beidzot tālumā virs akmeņiem parādījās apaļš tornis ar smailu galu. Es atcerējos zvaigžņu kuģi, ko mūsu bērnības istabas sienā izgrebuši senie teiksmu stāstnieki.

Tie bija Dzīvības pilsētas ieejas vārti!

Senajās alās iegājām skafandros. Tukšā pilsēta ar tiltiem pāri bijušās upes izžuvušajai gultnei atstāja sāpīga sajūta.

Mūs ļoti iespaidoja darbnīcas ar gigantiskām mašīnām, kuras bija tikai jāiedarbina, lai sāktu darboties kā pirms desmit tūkstoš cikliem. Tieši šeit es sajutu mūsu tehniskās civilizācijas sasniegumus, kas spēja uzturēt mariešu rases mākslīgo (tieši mākslīgo) pazemes dzīvi.

Es pārmiju skatienus ar Karu Gaišo. Mēs nerunājām ne vārda, bet sapratām viens otru: uz šīm un līdzīgām mašīnām vajadzības gadījumā varēs izgatavot pat to, ko vēlamies atrast Labā un ļaunā slēptuvē.

Tālāk mēs redzējām senas laboratorijas, kas savā iekārtojumā neatpalika no mūsdienu laboratorijām. Jā, Mars bija gatavs lielam uzdevumam, kura nozīmi mēs sapņojām atrast Paslēptuvē.

Mona Klusā pārliecinoši veda mūs cauri galerijai. Mēs apgaismojām ceļu ar auksto gaismas akmeņu lāpām, kuras uzlādēja Kara Gaišā  Dienas un Nakts enerģijas laukā.

Mona Klusā nogriezās malā, un mēs iegājām lielā alā, kur agrāk, ienākot dzīvē dejoja jaunieši.

Simtiem tūkstošu ciklu laikā ala bija izmainījusies. Stalaktīti, kas karājās no velvēm, saplūda ar stalagmītu akmens svītrām, veidojot pīlārus. Velti spraucāmies starp kolonnām, meklējot Vecā statuju.

– Diemžēl, – Mona Klusā nopūtās. - Es sirdī raudu. Esam izdarījuši, ko spējām. Nav vairs ne statujas, ne slēptuves…

- Un tas nepierāda, ka leģendas par faetiem ir tikai pasakas? - Nots Kri atzīmēja.

Kara Gaišā paskatījās uz vienu no kolonnām.

No kā izgatavota Lielā Vecā statuja?

— No stalagmīta, — Mona Klusā drūmi atbildēja.

"Tātad virs statujas karājās stalaktīts. Un lāses, plūstot no tā, atstāja uz statujas izžuvušas pēdas. Kad marieši aizgāja un pārtrauca attīrīt statuju, akmens to visu pamazām norija.

Mona Klusā paraustīja plecus. Kara Gaišā neatlaidās:

- Auksto lāpu gaisma apgaismos kolonnas. Ir jānoķer pazudušās skulptūras ēna.

Tikai trešo reizi, spīdinot cauri visam kolonnu mežam, noķērām (vairāk iztēlē, nevis izskatā) vecā cilvēka figūru.

Zem tās apakšējā alā reiz gulēja plāksne ar uzrakstiem. Tagad arī to bija aprijis akmens. Mums vajadzēja nevis šo akmeni, bet sienu tā priekšā.

Faeti prata radīt mehānismus, kas reaģēja uz noteiktām jūtām. Tāpēc akmeņi varēja atvērties tikai tiem, kuri bija spējīgi uz varoņdarbu, lai uzvarētu labais.

Kara Gaišā no prieka iekliedzās. Viņa bija atradusi uz sienas spirālveida bareljefu. Saskaņā ar leģendu, tieši uz šādu spirāli bija jāskatās, lai ietekmētu mehānismus. Mūsu laikā uz Mara bija līdzīgas ierīces, it īpaši, kad mašīnai vajadzēja nākt palīgā marietim. Pietika ar satraukumu, lai automāti nekavējoties sāka rīkoties.

Mona Klusā apstājās spirāles priekšā un pievērsa tai acis. Viņas pieri pāršķēla šķērseniska rieva.

Akmeņi pat nenodrebēja. Neviens nespēja šaubīties, ka Mona Klusā nevēlētu labu saviem līdzgaitniekiem. Bet tomēr…

Viņai palīgā nāca labestīgā Lada Lua. Abas vērīgi skatījās uz spirāli, bet bez rezultātiem.

— Diemžēl! - Nots Krī nopūtās. – Pasaka ir tikai pasaka.

- Nē! - Kara Gaišā bija sašutusi. - nepieciešams nokasīt akmens virskārtu, lai mehānismiem atvieglotu darbību.

Kara Gaišā piesteidzās pie sienas, paņēmusi līdzi asu instrumentu. Es sāku viņai palīdzēt.

Atkal Mona Klusā un Lada Lua mēģināja domās pavēlēt sienai atvērties. Akmeņi palika nekustīgi.

Es neuzdrošinājos domāt, ka man ir lielāka vēlme pēc labā nekā citiem, bet nolēmu pamēģināt. "Ķivere var nobloķēt vai vājināt smadzeņu starojumu," es nodomāju un novilku to. Esmu pietiekoši trenējies skriet bez elpas un tagad savā skatienā ieliku visu spēku vēlmei izglābt Terras iemītniekus. Māte arī steidzīgi novilka ķiveri, lai man palīdzētu.

Spirāle saduļķojās manās saspringtajās acīs, nedaudz sakustējās un tad atkal sastinga.

Es paskatījos uz Monu Kluso. Vai tādu labu vēlošo kā viņa varētu turēt aizdomās par kaut ko sliktu? Un tomēr man bija jāatzīst, ka man radās neskaidras aizdomas. Ar vislabākajiem nodomiem, protams, bet Mona Klusā varētu novērst slēptuves atvēršanu, dodot mehānismiem mentālu pavēli NEATVĒRT! Kad abi noņēmām ķiveres, mūsu gribas sāka pretoties. Mazāk trenēta neelpojot nekā es, māte sabruka un nosēdās uz alas grīdas. Lada Lua piesteidzās viņai palīgā. Bet es, gandrīz zaudējot samaņu, skatījos uz spirāli, domās liekot senajam mehānismam atvērties.

- Plaisa! Es redzu plaisu! - iekliedzās Kara Gaišā.

Nots Kri neticīgi piegāja pie sienas un bez īpaša prieka apstiprināja acīmredzamo.

Paslēptuves mehānisms bija vienkāršs. Sienu atvēra pretējs atsvars, kuru no krišanas sargāja automātiska ierīce.

Cita lieta bija durvis. Neskatoties uz smago atsvaru, tām atvērties neļāva akmens satecējumi.

Un tomēr šķita, ka klints ieplīst no mana ciešā skatiena! Kopā ar Notu Kri spraugā ievietojām sviras. Un daļa no sienas beidzot sagāzās uz iekšu, aizsedzot vēl vienu slēptuvi, par kuru mēs toreiz nezinājām.

Aukstās lāpas apgaismoja klintī izkaltās telpas iekšpusi. Ala bija izklāta ar sudrabainām metāla loksnēm, kas bija cieši savienotas viena ar otru.

Paslēptuves vidū auga manas bērnības sapņu brīnumkoks. Protams, tas nebija koks, bet gan stends ar rakstiem un zīmējumiem noklāto plākšņu glabāšanai. Lai tās labāk saglabātu, tās kādreiz bija pakārtas kā leģendārā koka pasakainie augļi.

Nots Kri un Kara Gaišā metās pie tām.

Es atskatījos un redzēju, ar kādām dažādām jūtām uz mums skatās Padomes Mātes. Ja Ladas Lua izskats bija priecīgs, tad Monai Kusajai bija izdzisis, satraukts.

- Žēl gan, - Nots Kri nopūtās, - bet slēptuves atvēršana neko nedos.

Kāpēc tad tā? neko nedos? - Kara Gaišā bija sašutusi.

- Apskatīju rasējumus, - Nots Kri turpināja. - Un nevaru iedomāties, kā īsajā laikā dziļajās pazemes darbnīcās uzbūvēt vismaz vienu "Meklētājs" tipa kuģi.

Mona Klusā atdzīvojās un cerīgi paskatījās uz mani.

- Tātad tas nav jābūvē! - es iesaucos.

- Kā tā, nav jābūvē? - Kara Gaišā brīnījās.

Mona Klusā uzstaroja, tikai viņas acu kaktiņos palika piesardzība. Šķita, ka viņa netic savai veiksmei.

- Kuģis "Meklētājs" jau ir uzbūvēts un pastāv! - Es turpināju. - Mēs tikko izgājām tam cauri. Senie faeti izmantoja kuģi kā vārtus uz pazemi. Un mēs ar to lidosim!

- Kā tev izdevās uzminējāt, Inko Klusais? - Kara Gaišā priecājās.

– No kāpas virsotnes vārti izskatījās kā kosmosa kuģis no sena bērnu dienu attēla. No visurgājēja es to pat nebūtu pamanījis.

Kara Gaišā metās man ap kaklu, bet Mona Klusā sāka raudāt. Tas tik ļoti neatbilda viņas bargajam izskatam, ka mēs visi bijām apmulsuši, īpaši Kara Gaišā.

Es piegāju pie mātes, un viņa, skumji uz mani skatoties, sacīja:

- Es tā baidos. Baidos, mans labais Inko, ka tu aizlidosi no manis uz visiem laikiem.

5. SAPRĀTA MISIJA

Pat bērnībā man sagādāja prieku naktī skafandrā iziet caur gaisa slūžām un apbrīnot debesis. Tāpēc es kļuvu par zvaigžņu pētnieku.

Bet nekas nevarētu salīdzināt ar skatu caur iluminatoru: ne Mara naksnīgās debesis, ne kosmiskie ķermeņi maģiski tuvi zvaigžņu caurules spogulī!

Cik necaurredzama tomēr izrādās Mara atmosfēra! Pēc smilšu vētrām palikušais putekļu slānis neļāva ieraudzīt zvaigznes tādas, kādas tās ir patiesībā!

Un tikai kosmosā es saskatīju tās visā to sākotnējā skaistumā. Un tās bija dažādās krāsās!

Ne uz Mara, ne vēlāk uz Terras es netiku vairs redzējis tādu skaistumu.

Mēs lidojām starp zvaigznēm ar seno kosmosa kuģi "Meklētājs", kuru restaurējām, izmantojot iepriekš uz Mara noliegto "kustību bez atgrūšanās". Mariešu augstās tehnoloģijas ļāva īsā laikā saražot nepieciešamo degvielu atbilstoši ierakstiem uz plāksnītēm.

Mēs ieņēmām sešu faetu vietu, kuri pirms pusmiljons cikliem uz tā paša kuģa meklēja jaunu planētu, kura aizstātu dzimto, bojā gājušo planētu, kas bija mirusi …

Arī mēs bijām seši: trīs marieši un trīs marietes, no kuriem viena nesa seno pirmās faeteses Maras uzvārdu (taisnā līnijā, no viņas priekšgājējiem!), it kā ar viņas vārdu iezīmētu iemeslu, kas mūs mudināja uz šo lidojumu. Tā bija Era Lua, labās Ladas Lua meita. Līdz šai dienai nevaru saprast, kā tas notika, ka viņai atļāva lidot ar mums. Era bija klusa un bailīga meitene. Viņas sejā ar pareiziem, maigiem vaibstiem vienmēr bija jūtams viegls skumju pieskāriens.

Jaunībā mums, viņas vienaudžiem, neizdevās viņu aizraut ar iecienītāko sporta veidu - "skriešanu bez elpošanas". Viņa, atklāti sakot, baidījās no briesmām un vienmēr padevās spēcīgākiem un drosmīgākiem. Un pēkšņi viņai izdevās uzstāt uz dalību lidojumā, parādot negaidītu neatlaidību. Era bija ārste.

Protams, viņa nespēja sacensties ar Karu Gaišo spožumā, nemaz nerunājot par enerģiju un drosmi, taču milzīgo matēti melno acu skatiens, šķiet, atspoguļoja teicienu, ko jau biju dzirdējis uz Zemes: “Jo tumšāka nakts, jo gaišāka. diena."

Viņa bija neparasti iespaidojama, un pats pirmais pārbaudījums, kas krita viņai, kopā ar mums visiem, bija visgrūtākais.

Milzīgā, pusapgaismotā Mara lode aizņēma lielāko daļu loga. Labi bija redzamas kalnu grēdas, tuksneši, vulkāniskas un meteorīta izcelsmes krāteru veidojumi. Zināmā mērā Mars atgādināja klejojošo planētu Lua.

Sola, kas šeit kosmosā bija ieguvusi ugunīgu vainagu, atradās pretējā pusē, un mēs bez traucējumiem varējām novērot, cik ātri "dubultzvaigzne" iegūst spilgtumu līdz ar pacelšanos virs horizonta. Fakts, ka tā ir dubulta, kļuva pamanāms ne uzreiz. Mums, mariešu zvaigžņu pētniekiem, tas bija tik labi zināmais Mara pavadonis Fobo, taču izrādās, ka līdzās tam orbītā pārvietojās vēl viens satelīts, kas vienmēr bija paslēpts uz Mara esošajiem novērotājiem. Atšķirībā no bloka šķembas, kas nezināma iemesla dēļ nenokrita uz Mara, tāpat kā citi meteorīti, izraibināti ar krāteriem no savstarpējām sadursmēm, satelīta pavadonis izrādījās mākslīga zvaigzne! Drīz vien tas kļuva par žilbinošu gredzenu, kas gulēja slīpi pret Mara ekliptiku. Neviļus prātā ienāca planēta Sats ar tai raksturīgajiem dabiskajiem gredzeniem.

Savulaik skolotāja Vokara vadībā cītīgi pētīju Mara pavadoņus Fobo  un Deimo, bet nevarēju iedomāties, ka pie tiem piedevām ir atrodami kosmiski ķermeņi un pat mākslīgas izcelsmes! Paziņot ko tādu Vokaram nozīmētu viņam nodarīt nepelnītu apvainojumu.

Mēs nosaucām mākslīgo pavadoni netālu no Fobo par bāzi "Fobo".

Tas bija gigantisks rats ar masīvu noapaļotu apmali un masīviem spieķiem, kuru iekšpusē acīmredzot pārvietojās pacelšanas kabīnes, kuras nogādāja iemītniekus uz dienesta telpām. Lokā kosmiskā riteņa griešanās dēļ vajadzēja rasties ierastajai smaguma sajūtai.

Noteicis loka izmērus un tā griešanās ātrumu, es uzreiz aprēķināju, cik liela ir šī "gravitācija", un caur to - mirušās planētas Faenas lielumu. Faena bija gandrīz divas reizes lielāka par Maru, pēc tilpuma tuvojās Terrai.

Stacijas ritenis it kā bija uzmaukts uz garas ass, kas kā sudraba pavediens stiepās pret zvaigznēm. Tā bija sena siltumnīca, kurā faeti bija audzējuši ēdamus augļus. Otrā pusē stacijas ritenim piegulēja apjomīgs degvielas tvertņu, kas bija savienotas kopā, loks.

Ar jauktu apbrīnas un skumju sajūtu aplūkojām seno iekārtu, no kurienes faeti atstāja kosmosu, lai pārietu uz Maru un dāvātu dzīvību saviem pēcnācējiem.

Drīz mums vajadzēja saredzēt konstrukcijas iekšpusi, kurā pirms pusmiljona ciklu dzīvoja mūsu senči faeti. Vai kāds no mums varēja iedomāties, ka mēs paši tos ieraudzīsim!

Era Lua bija pirmā, kas pamanīja sīko smilšu graudiņu, kas gandrīz saplūda ar stacijas sudrabaino masu.

Mūsu kuģa pilots inženieris Gigo Gants, kurš īsā laikā apguva "Meklētāja" vadību, meklēja vietu, kur piestāt pie "Fobo" bāzes. Faetu uzraksti norādīja, ka kuģim jāpiestāj apļa ar degvielas cisternām centrā, iepretī siltumnīcai.

Gigo Gantam “pielavoties” kosmiskajai būvei, mūsu acu priekšā sudrabainais smilšu graudiņš pārvērtās par blakus stacijai brīvi lidojošu, sudrabainās drēbēs (bet ne skafandrā!) ģērbušos sievieti, ko saglabāja starpzvaigžņu telpas aukstums un tukšums. Viņa, kā mēs vēlāk uzzinājām, par stacijas mūžīgo pavadoni bija kļuvusi brīvprātīgi. Mūs pārsteidza viņas augstprātīgā, valdonīgā sejas izteiksme, ar kopā saaugušām dusmīgi savilktām taisnām uzacīm, sudrabainiem, kupliem matiem. Izlasot viņas papildinātos sava vīra memuārus, mēs uzzinājām, ka esam redzējuši Vlastu Sairusu, kas bija notiesāta palikt stacijā līdz mūža galam, kopā ar citiem kosmosa bāzu nukleārā kara vaininiekiem. Pēc pārējo notiesāto nāves (ne bez viņas līdzdalības) Vlasta Sairusa neizturēja pilnīgo vientulību un izlēca kosmosā bez skafandra.

Era Lua, neko nezinot par "kosmosa mūmiju" kļuvušās faeteses noziegumiem, šņukstēja. Viņa pat atteicās iet ar mums uz kosmosa staciju pēc tam, kad Gigo Gantam izdevās pie tās pietauvoties.

- Es nevaru, Inko Klusais. Man ir bail ieraudzīt vēl kādu no viņiem. Kāpēc uz Mara nenonāca visi? Cik tas ir nežēlīgi!

- Kādu iemeslu dēļ tu, Era Lua, uzstāji uz savu dalību Saprāta Misijā, ja neatrodi sevī spēku aplūkot pirmo atradumu? - dzēlīgi vaicāja Nots Kri.

Mana māsa Iva Klusā sāka mierināt Eru Lua.

- Saprāta misijas labā esmu gatava darīt jebko, - caur asarām sacīja Era. - Esmu gatavs upurēt sevi par saviem dzīvajiem brāļiem, ja mēs viņus atradīsim. Bet nelieciet man tikties ar mirušajiem, pat ja tie ir miljons ciklu veci. Es to nevarēšu izturēt.

Mēs neuzdrošinājāmies atstāt Eru Lua uz kuģa vienu. Iva brīvprātīgi pieteicās būt kopā ar viņu.

Not Krī, Džigo Gants, Kara Gaišā un es iegājām caur kuģa priekšējām slūžām stacijas centrālajā nodalījumā. Mūsu zābaku magnētiskās zoles klikšķināja pret metālu, neļaujot mums peldēt bezsvara stāvoklī.

Mēs nevarējām izmantot spieķi, kurā pārvietojās pacelšanas ierīces kabīne, nogādājot faetus uz riteņa loka. Enerģijas avoti šeit jau sen bija izsīkuši. Man bija jātiek augšā, pareizāk sakot, lejā, pa cita spieķa iekšpusi, kur bija arī parastas kāpnes.

Es, kā Saprāta Misijas vadītājs biju pirmais, kas kāpa uz staciju, man sekoja Kara Gaišā, pēc tam Nots Kri. Gājienu nobeidza milzis Gigo Gants.

Inženieris Gigo Gants bija no tās dziļās pazemes pilsētas, kur mēs pēdējo reizi papildinājām skābekļa krājumus ceļā uz pamesto Dzīvības pilsētu.

Atceros, kā viņš piegāja pie manis un manas mātes, samulsis skatīdamies caur brillēm no sava milzīgā auguma, un, plūkādams savu rudo bārdu, sacīja.

– Ja jums būtu vajadzīgs inženieris, kas var būt gan krāvējs, gan sanitārs, ņemiet mani līdzi!

Mēs viņu atcerējāmies, kad tika atvērta Labā un Ļaunuma slēptuve un mums bija jāizlemj, kā atjaunot "Meklētāju".

Gigo Gants, ignorējot smilšu vētru, ar visurgājēju atskrēja uz pamesto pilsētu.

Tas bija viņš, kurš atrada visas no "Meklētāja" demontētās iekārtas.

Rūpīgi aplūkojis un izpētījis "Meklētāja" vraku, kas no neatminamiem laikiem kalpojis kā pazemes pilsētas vārti, salīdzinot to ar paslēptuvē atrastajiem zīmējumiem, Gigo Gants pārliecinoši paziņoja:

- Feti nevarēja iznīcināt kuģa iekārtas. Ja viņi, neskatoties uz metāla badu, ko viņiem vajadzēja just, saglabājuši pat tā korpusu ar visiem nezināmo instrumentu un ierīču stiprinājumiem, tad būtu loģiski, ka viņi būtu droši paslēpuši arī kuģa iekārtas.

Ar tādu pašu loģiku, pārlūkojot slēptuves telpu, kuras durvis, kā jau teicu, atveroties nolaidās uz grīdas, viņš iedomājās, ka, atveroties uz iekšu, tā vienlaikus aizver paslēptuves otro nodalījumu.

Kopīgiem spēkiem pacēlām uz grīdas nolaidušās durvis un tiešām atklājām zem tām paslēptu alu.

Ala bija piepildīta ar ierīcēm un aparātiem, kuru mērķi Gigo Gants un Nots Kri ar entuziasmu sāka izpētīt.

Bet jo platāks kļuva smaids labsirdīgajā Gigo Ganta sejā, jo atturīgāks, vēsāks kļuva Nots Kri.

- Kāpēc tu esi tik drūms? - jautāja Gigo Gants. - Nav lielāka dārguma par to, kas ir mūsu rokās! To visu nekavējoties uzstādīsim uz saremontētā kuģa korpusa un lidosim.

Nots Kri bažīgi pašķielēja uz Monu Kluso.

- Patiesais prāts, mans draugs, ir veidots tā, lai skatītos tālāk un dziļāk, un mani uztrauc tas, ka te ir desmitiem tūkstošu detaļu. Tās būs jāizgatavo mūsu darbnīcās otrajam 'Meklētājs" klases kuģim, kuram būs jālido uz Lua, ja "Meklētāja" izlūkdati apstiprinās mūsu saprāta brāļu esamību uz Terras.

- Ko tu ar to gribi teikt? — nevainīgi jautāja Gigo Gants.

— Uzskatu, ka otru kuģi uzbūvēt būs neizmērojami grūtāk, nekā salikt pirmo no gatavajām detaļām.

— Tev taisnība, — piekrita Gigo Gants. – Bet, loģiski turpinot tavu domu, tu nonāc pie secinājuma, ka kuģa būvēšanas grūtības ir daudz būtiskākas nekā lidošana uz tā.

- Tāpēc es tagad plānoju izvēlēties sev grūtāko ceļu.

- Ak tā! — ironiski iesaucās Gigo Gants. - Ceļš no alas uz alu! ..

– Esmu gatavs uzņemties jauna kuģa būvniecību. Vēl vairāk. Mans ceļš vedīs ne tikai no alas uz alu, bet arī uz Lua, uz kuru es lidošu ar jauno kuģi, lai ar bīstamajiem nukleārajiem sprādzieniem izmainītu tā orbītu.

Gigo Gants, ar atvainošanās žestu saspiedis rokas pie krūtīm, svinīgi paklanījās.

To neizturēja Kara Gaišā:

- Tevi, Not Kri, var saprast arī tā, ka tu gribi izvairīties lidot ar mums, jo otrais lidojums var arī nenotikt.

— Kā tu tā vari teikt! - Nots Kri bija sašutis. - Kurš uzdrošinās par mani tā domāt, ja nekad neesmu devis iemeslu šādām aizdomām.

- Tās nav aizdomas.

- Es tikai priecājos, ka tev nav aizdomu… - Nots Kri atviegloti nopūtās.

- Tā ir pārliecība, - Kara Gaišā atcirta.

Šo sarunu dzirdēja abas Padomes Mātes.

- Lai Nots Kri neuztraucas par otra kuģa būvniecību, kurš lidos uz Lua, - sacīja Mona Klusā. - Lai visus nomierinātu, paziņoju, ka es pati uzraudzīšu jaunā "Meklētāja" būvniecību un pati lidošu ar to.

- Tu? - Lada Lua bija pārsteigta. - Vai tas būtu nepieciešams pirmajai no Mātēm? Vai viņai būtu tiesības to darīt?

- Man nav tiesību uzticēt nukleārās eksplozijas noslēpumu nevienam, izņemot sevi, - apņēmīgi sacīja Mona Klusā.

Un tā Nots Kri joprojām palika mūsu ekspedīcijā.

Bet kā tajā iesaistījās Iva?

Es atceros, cik pārsteigts viņu ieraudzīju starp tām nedaudzajām, kas uzņemtas Māšu padomē, tajā pašā stalaktītu alā, kur reiz tikām tiesāti es, Nots Kri un Kara Gaišā.

Iva kautrīgi palūdza, lai ļauj runāt viņai. Viņa bija ļoti uztraukta:

- Es tikai ienāku dzīvē, bet es… vienmēr esmu sapņojusi būt noderīga citiem. Pie mums uz Mara viss ir ļoti labi sakārtots. Tik labi, ka ir ļoti grūti nest manāmu labumu. Ir jābūt izcilam prātam. Un es esmu visnenozīmīgākā no marietēm. Man nav nekādu spēju. Ļaujiet man palīdzēt tādos apstākļos, kur pat es varēšu paveikt ko noderīgu. Es labi skrienu bez elpas. Apsolu būt čakla palīgs jebkuram lidojuma dalībniekam. Atļaujiet man… palīdzēt mūsu asins un prāta brāļiem ar savu dzīvi. Būšu ļoti priecīga…

Mona Klusā ar bargu seju atbalstīja meitu, lai gan viņai tas bija visgrūtāk. Tam bija izšķiroša ietekme uz pārējām Mātēm, un Iva Klusā tika iekļauts Saprāta Misijā.

Pēc tam, pārdzīvojis ar šīs Misijas dalībniekiem daudzas grūtības, es pārdomāju, pēc kādiem principiem tika izveidots tās sastāvs. Acīmredzot, ja to uzticētu tādiem mariešiem kā es vai Nots Krī, "Meklētāja" apkalpi komplektētu saskaņā ar aukstu aprēķinu - vadoties no labuma, ko var sniegt katrs ekspedīcijas dalībnieks. Cita lieta Mātes.  Viņām GALVENAIS bija Saprāta Misijas dalībnieku sajūtas, un viss pārējais bija otršķirīgs. Ja Iva, mana māsa, MĪLĒJA savu brāli, nemaz nerunājot par viņas vēlmi atdoties Misijas mērķim, tad tas arī bija izšķirošais arguments viņas labā. Tas pats attiecas uz Eru Lua. Mātes nojauta arī to, kas man būs jāpiedzīvo visgrūtākajos apstākļos Terras katastrofu laikā. Tāpēc mūsu vidū bija divas tādas marietes kā Era un Iva. Es nerunāju par Karu Gaišo, kas pievienojās Saprāta Misijai kā viena no tās organizatoriem.

Māšu Padome sāka rūpīgi apspriest mūsu ekspedīcijas uzdevumus.

- Man šķiet, - teica Nots Kri, - ka mūsu galvenais uzdevums ir noskaidrot, vai uz Terras ir saprātīgie, cik viņi ir līdzīgi mums, un nekavējoties japaziņo par to uz Maru. Uzkavēties uz planētas to slavējamo, bet grūti sasniedzamo mērķu dēļ, par kuriem šeit runāja Iva Klusā, manuprāt, ir nevajadzīgi. Esmu aprēķinājis un vēlos dalīties savos aprēķinos ar Māšu Padomi, Mīlestības un Gādības Padomi: ir visas iespējas iztikt bez vēl viena kuģa būvniecības, jo "Meklētāja" izlidošanas un nokļūšanas uz Terru periods ir ārkārtīgi saīsinājies pateicoties mūsu ievērojamā inženiera un filozofa Gigo Ganta atklājumiem. Ja mēs, atraduši uz Terras atklājuši tās saprātīgos iemītniekus, bez kavēšanās atgriezīsimies uz Mara, tad ar to pašu kuģi varēsim aizlidot uz Lua, lai tur nogādātu nukleārās torpēdas.

Man nācās pret viņa garo runu iebilst:

- Tas, ko piedāvā Nots Kri, nebūs Saprāta Misija. Tas būs tikai gļēvs lidojums un steidzīga bēgšana no Terras, no mūsu brāļiem, kuriem draud nāvējošas briesmas. Es nedomāju, ka mēs marieši to varam atļauties. Tiklīdz mēs sasniegsim apdzīvotu planētu, kuras civilizācijas līmenis izrādīsies zemāks par mūsējo, mums jāpalīdz viņiem pacelties augstākā kultūras līmenī.

- Tu, Inko Klusais, laikam vēlētos teikt ka mums noteikti jāiet bojā kopā ar nolemtajiem Terras iedzīvotājiem uz viņu neveiksmīgās planētas? — nespēdams savaldīties, iesaucās Nots Kri.

Nē, es to negribu teikt. Bet, kad Mona Klusā veiks uz Lua nukleāros sprādzienus, mums ir jābūt kopā ar saviem asins un saprāta brāļiem, lai atbalstītu viņus un pārliecinātu viņus, ka marieši viņiem palīdzēs, uzglābs viņus!

— Varbūt tu, Inko Klusais, domā tur uzcelt dziļas pazemes pilsētas, līdzīgas mūsu mariešu pilsētām, un patverties tajās kopā ar vērtīgāko Terras iedzīvotāju daļu?

— Nē, Not Kri. Saprāta Misija, kā es to saprotu, ir pavisam ar citiem mērķiem. Ja kļūdos, lai mani izlabo Mātes. Mūsu misija ir mūsu asins un saprāta brāļiem nest zināšanas, laimi un ticību nākotnei, nevis izglābt kādus “izredzētos”.

Strīds turpinājās. Nots Krī kļuva arvien dzēligāks. Kara Gaišā, pārliecināta un auksta, nostājās manā pusē.

Mīlestības un Gādības Padome, Māšu Padome pieņēma lēmumu: mūsu Saprāta Misijai ir ne tikai jāizpēta Terra, bet arī jāpalīdz tās saprātīgajiem iemītniekiem (ja tādi ir), jāpalīdz viņiem pacelt viņu civilizāciju (ja tā ir zemāka nekā mūsējā), jāveicina viņu sabiedrības organizēšana pēc godīguma principiem, kas jau sen ir uzvarējuši uz Mara (ja tādu vēl nav uz Terras).

Pēdējā mūsu ekspedīcijai pievienojās Era Lua, par kuru es jau runāju. Tikai daudz vēlāk nekā Mīlestības un Gādības padomes locekļi, jau atrodoties  uz Terras, es sapratu, kas vadīja šo apbrīnojamo meiteni, kurai bija jāpārvar ne tikai visas grūtības, kas krita mūsu kopīgā mērķa sasniegšanā, bet arī jāuzvar pašai sevi.

Viņa, palikusi uz kuģa, nejuta, kā mēs, pārgājuši uz "Fobo", neizjuta dubulto pie grīdas spiedošo gravitāciju,  neredzēja stacijas iekšējās telpas. Tās mani pārsteidza ar savu pārdomātību, izpildes brīvību, kas nebija saistīta ar telpu izrakšanu un alu izmantošanu. Es biju pārsteigts par faetu kultūras sasniegumiem un nožēloju, ka Iva un Era neredzēja viņu darbus. Es vienkārši nevarēju aptvert, kā tas viss varēja tikt apvienots ar savstarpējo, pašnāvniecisko, nukleāro karu, kuru uzsāka faeti.

6. DZĪVĪBAS PLANĒTA

Kuģis "Meklētājs" izgāja cauri blīvajiem atmosfēras slāņiem. Gigo Gants bija dzimis pilots. Ne tikai ar automātu palīdzību, bet arī pateicoties savam nekļūdīgajam instinktam, viņš izmantojot atmosfēras berzi palēnināja kuģi tieši tik daudz, lai nepārkarsētu tā korpusu.

Caur iluminatoriem plosījās trakojoša liesma, it kā mēs nolaistos gandrīz uz pašas Solas.

Vēl viena liesma bija redzama pakaļgala iluminatoros. Tā ar neizsīkstošu spēku sitās no tagad uz priekšu vērstajām dzinēja izplūdes atverēm. Šķita, ka mēs atgrūdāmies no uz priekšu izmestajām karstajām gāzēm, un tādējādi palēninājām ātrumu. Tas bija "kustības princips bez atgrūšanās" (no stacionāras vides). Mēs to radījām raidīdami gāzu strūklu mūsu priekšā.

Planētas virsmu slēpa blīva mākoņu sega. Šur tur bija zili, zaļi, brūni un dzelteni plankumi.

No augšas mākoņu slānis šķita kā balts tuksnesis, kas dzirkstīja tagad netālās Solas, ko uz Terras sauc par Sauli, staros. Savā tālākajā stāstījumā es tos tā arī saukšu.

Mākoņi bija ūdens tvaiki! Tādus bija grūti iedomāties uz Mara, un nekas tā nevarēja pārsteigt mūsu iztēli tik ļoti, kā šis atklājums!

Neatrast mariešiem pazīstamu salkīdzinājumu, lai parādītu, kā šie Terras mākoņi izskatījās. Sākumā redzēju tos no augšas, pēc tam ilgus gadus neapnika apbrīnot tos no apakšas. Pirmo reizi skatoties uz mākoņu segu, nodomāju, ka varbūt tāda ir jūra? Tomēr atcerējos mūsu tuksnešus un polārās ledus cepures, kurus pirmo reizi ieraudzējīm lidojuma laikā. Galu galā pirms mums uz Mara lidojumu nebija!

Vietējais baltais tuksnesis dažviet kļuva kalnains (kā uz Mara).  Metot skarbas ēnas, savādos veidojumos pacēlās skaisti pakalni. Tālumā stiepās taisnas baltu smilšu kāpu rindas.

Tad kuģis iekļuva mākoņu slānī un izlauzās no tā jau gandrīz virs pašas planētas virsmas. Ilgu laiku pa iluminatoriem neko nevarēja redzēt, izņemot miglainas svītras.

Tad pēkšņi lejā pavērās zaļa jūra ar miglainu dūmaku visā apvāršņa milzīgajā lokā.

Ūdens! Mēs bijām tam gatavi, apzinoties, ka mums būs jāatrod zeme uz kuras nolaisties. Galu galā Terrai vajadzēja būt tik atšķirīgai no Mara, kur nav nekā cita, izņemot sausus tuksnešus! ..

Bet vai lejā ir ūdens?

Era Lua priekā iesaucās. Viņa strādāja ar tēmekļa analizatoru un tikai tagad saprata, ka tie ir augi! Nots Kri uzreiz to apšaubīja. Bet Kara Gaišā, ieķērusies iluminatora metāla rāmī, apbrīnodama, visa noliekusies uz priekšu, skatījās lejup.

Gigo Gants "zaļajā jūrā" pamanīja dzeltenu salu. Tas bija puķēm klāts klajums.

Uz tā, no dzinējiem plūstošu pelēku dūmu mākonī, mīksti, kā uz spilvena, nosēdās mūsu kuģis "Meklētājs".

Mēs dedzīgi sanācām pie iluminatoriem, neticot savām acīm. Nespējām iedomāties tik dāsnu, izšķērdīgu dzīvības bagātību! Augu biezokņi pārspēja jebkuru iztēli. Koki un krūmi apakšā saplūda necarejamā zaļā tīklā, caur kuru varēja izlauzties tikai ar asiem instrumentiem.

Cik nožēlojami, salīdzinot ar to visu, izskatījās mūsu Mara krūmāju saaudzes oāzēs!

Un uzreiz pamanījām krāšņas dzīvas būtnes. Tie bija zili, sarkani, oranži un rosījās uz koku zariem, aizlidoja no tiem, izplešot uz sāniem ekstremitātes, pārklātas ar dīvainiem veidojumiem, kas ļāva izmantot gaisa blīvumu lidojumam.

Tie bija dažādu izmēru un ar visspilgtāko krāsojumu. Daži no viņiem, diezgan sīki, strauji kustinot savas lidekstremitātes, kuras uz Terras sauc par spārniem, gandrīz karājās gaisā, it kā nebūtu pakļauti vietējai gravitācijai, kas mums šķitatik nepanesama. Kad cauri retajiem mākoņiem izlauzās Saule, tie uzdzirkstīja visās varavīksnes krāsās.

Mēs nevarējām sagaidīt, kad varēsim izkāpt no kuģa. Gigo Gants, apspriedies ar mani, izkāpšanai izvēlējās puķēm klātu klajumu. No augšas mēs tālumā pamanījām vai nu klintis, vai izbūves, varbūt pat terriešu pilsētu. Tur parādīties uzreiz nebija vēlams. Un mēs nosēdāmies biezokņa klajumā.

Dzinēju rūkoņa apklusa, bet neizturamais svars turpināja spiest mūs pie salona grīdas, it kā vēl nebūtu beigusies bremzēšanas pārslodze. Visiem šķita, ka viņš paņēmis vienu no lidzbraucējiem un uzsēdinājis sev uz pleciem. Īpaši grūti bija netrenētajai Era Lua. Viņa izturējās drosmīgi, un es viņu mierināju, ka skafandrā ar manipulatoriem viņai būs vieglāk.

- Bet es jau baidījos, ka nevarēšu šeit paspert ne soli, - viņa smaidīja.

Protams, ārā varēja iziet tikai skafandros. Mums tajos bija absurdi biedējošs izskats. Lai par to pārliecinātos, pietika paskatīties uz saviem līdzbraucējiem. Tie nebija mums pazīstamie gaišie mariešu skafandri, tie bija faetu smagie skafandri, kuros viņi bija izkāpuši uz Terras. Tādu bija seši. Viens no tiem bija paredzēts gigantam Goram Terram un, par laimi, derēja Gigo Gantam tikpat labi kā Ava Mara tērps man. Terras gaisa sastāvs bija pilnīgi elpošanai derīgs. Lielajam skābekļa saturam vajadzēja mums palīdzēt pārvarēt vietējo dubulto gravitāciju.

Mēs zinājām, ka mums būs jāaizstāv sevi pret nezināmu slimību izraisošo radījumu pasauli. Tiesa, faeti ar rakstīto mums pastāstīja, kā viņi pielāgojās svešajiem apstākļiem, un deva receptes tabletēm, ko mums bija sagatavojuši Mara ārsti.

Es paskatījos uz Eru Lua un nepazinu viņas veiklo, graciozo figūru.

Stingrais skafandrs ar apmali gurnu līmenī, piepūstas kājas, kurās bija kāju manipulatori, piedurkņu burbuļi, kur arī tika ievietoti manipulatori, kas palielināja roku spēku. Uz pleciem ar slēģiem aizvērtas lūkas plecu mehānismu apskatei. Hermētiska ķivere ar spraugām līdzīgām brillēm, kas pasargāja pie gaismas nepieradušos faetus no versmīgā Terras Saules starojuma; plata apkakle, kas brīvi ielaida ķiverē galvu, kuras apakšā iestiprināts elpošanas filtrs ar daudzām atverēm, rāvējslēdži, kas piestiprināja ķiveres apkakli pie skafandra un savienoja tās daļas un visbeidzot pats skafandrs: ciets , necaursitams, dekorēts ar faetu iecienītākajām figūrām - spirālēm. Starp citu, ja tā padomā, šī figūra nebūt nav nejauša. Galu galā jebkura saprātīga būtne, lai kur tā dzīvotu zvaigžņotajā pasaulē, tajā pazīst mūsu Galaktikas struktūru.

Uz skafandra krūtīm bija divi izciļņi, kas slēpa elektromagnētiskās meklēšanas ierīces un skaņas pastiprinātājus.

Mūs apdullināja, apreibināja, pārņēma marietim neaptveramā skaņu pasaule…

Biezoknis dzīvoja. Mežs bija piepildīts ar dzīvām būtnēm! Mūsu priekšā bija visspilgtākā dzīvības formu pārpilnība, kas nesalīdzināma ar nabadzīgo un reto planētas Mara, bezūdens tuksnešu pasauli, klintīs izcirstajām alām un vienīgo dzīvnieku, asi elpojošo ķirzaku. Mežs lejā bija tumšs, lai gan koku augšējos zaros bija gaisma. Lejā, kur iespīdēja tikai saules plankumi, valdīja neliela krēsla, bet pie pašas zemes — gandrīz nakts. Ar gaismām tur mirdzēja nepazīstamu dzīvnieku acis.

Pēc seno faetu ieteikuma mēs bijām apbruņoti. Bet tikai ar paralizējošiem, nevis nogalinošiem ieročiem, gatavi tos izmantot tikai aizsardzībai galējas nepieciešamības gadījumā.

Pirmais dzīvnieks, ko ieraudzījām, lika manai sirdij iepukstēties straujāk. Vispirms to ieraudzīju es un pēc manis Era Lua. No biezokņa, no viena no apakšējiem zariem uz mums skatījās … marieša seja! Jā, marieša vai faeta, bet it kā dabas izsmiekls. Seja, pareizāk sakot, purns, bija apaudzis ar īsiem tumšiem matiem un ietverts ar baltu matu malu visā ovāla apkārtmērā; apaļas acu malas un pašas acis, arī apaļas, iezīmētas it kā sirmiem matiem. Šis pūkainais radījums karājās uz milzīgas muskuļotas rokas ar pieciem spēcīgiem pirkstiem. Pakaļējās ekstremitātes, kas karājās gaisā, bija īsākas, taču tām arī bija piecu pirkstu plaukstas, tāpat attīstītas kā rokām.

Vai tiešām mūsu asiņu un saprātā brāļi? Vai mēs esam šeit ieradušies viņu dēļ? Kādiem briesmoņiem mums noteikti bija jāizskatās viņu acīs!

Paspēru soli pretim vietējam autohtonam, draudzīgi pastiepu viņam rokas vietā manipulatoru. Bet radījums, skaļi noklikšķinājis, ar neaptveramu veiklību aizlēkāja no zara uz zaru un pazuda lapotnes mudžekļos.

Kopā ar Eru Lua, kura neatkāpās no manis, mēs apmainījāmies domām par dīvainu radījumu, kas neskaidri atgādināja faetus vai mariešus. Vai tiešām organisma attīstība un pielāgošanās vietējiem Terras apstākļiem varētu tik ļoti izmainīt faetu izskatu? Galu galā mēs, marieši, ārēji neatšķiramies no faetiem, kas kļuva skaidrs pēc tikšanās ar "kosmisko mūmiju", kas kosmosa telpā saglabāja neskartas visas senās iezīmes …

- Mēs Mara alās radījām Faenas apstākļus, - sacīja Era.

Es sapratu, ko viņa ar to gribēja pateikt, un nodrebēju no domas, ka mūsu asins un saprāta brāļi ir tieši tādi, kā šis spalvām apaugušais radījums, kas karājas uz vienas rokas. Viņus tādus padarījuši vietējie apstākļi!

- Kā mēs varēsim pārliecināt faetu pēctečus, kuri tagad atgriezušies uz zariem, ka mēs esam viņu brāļi un esam atnākuši viņiem palīdzēt? Es jautāju vairāk sev nekā Erai.

- Viņi ir bez drēbēm, - tīri sievišķīgi, taču ne bez loģikas, atzīmēja Era. – Ja tie tiešām ir saprātīgo pēcteči, tad nabadziņi kļuvuši pavisam mežonīgi.

Era pareizi atzīmēja. Protams, civilizācijas līmeni raksturo apģērbs. Tomēr tas ir atkarīgs no eksistences apstākļiem, no klimata. Siltajā joslā, kurā mēs nolaidāmies, saprātīgiem cilvēkiem apģērbs vai skafandri, kas pasargātu no aukstuma vai atmosfēras ietekmes, var būt nevajadzīgi. Toreiz mums nebija ne jausmas par lietu.

Inko, Inko! - Es dzirdēju Karas Gaišās balsi, ko austiņās pārraidīja elektromagnētiskie sakari. – Te guļ īsts faets, gandrīz kails. Šķiet, ka viņš ir paralizēts. Mums vajadzīga Era, viņas medicīniskā palīdzība.

Mēs ar Eru, līgodamies ap kosmosa kuģa nolaišanās kājām, devāmies uz otru klajuma pusi, cik ātri vien ļāva neveiklie tērpu manipulatori. Gigo Gants un Iva steidzās mūs pretī. Lai izvairītos no pārsteigumiem, pārliecināju visus iet tikai pa pāriem.

Biju gatavs redzēt jau pazīstamo, ar spalvām apaugušo būtni, ar garām priekškājām un rokām uz pakaļējām ekstremitātēm, bet ieraudzīju gandrīz kailu, tikai ar gurnu apsēju,  īstu marieti (vai faetu!), kas gulēja Karas Gaišās priekšā.

Varbūt, neskatoties uz manu draudzīgo brīdinājumu, Nots Kri pret vietējiem iedzīvotājiem bija izmantojis paralizējošu ieroci?

Bet es kļūdījos, tā domādams par Notu Kri.

Viņi ar Karu Gaišo uzdūrās terrietim, un Nots Krī atturējās no sava sākotnējā nodoma iegūt "saprātīgā eksemplāru" ar paralizējošo ieroci. Tas arī nebija vajadzīgs! Terrietis bija šausmīgi nobijies no briesmoņiem, kādiem mums vajadzēja izskatīties viņa acīs. Izrādās, viņš no biezokņa redzējis, kā mēs savā traukā no debesīm nokāpām uz ugunīgas astes un tad iznācām no uguns un dūmiem. Mūsu izskats pārspēja pat priesteru izsmalcināto iztēli, kuri attēloja savus dievus, ar nolūku iebiedēt cilvēkus.

Es iztēlojos, cik nobijies bija primitīvais un māņticīgais terrietis, kas slēpās biezoknī no sev līdzīgajiem (kā mēs vēlāk uzzinājām), lai netiktu nogalināts uz upurakmens. "Dievu" parādīšanos no debesīm viņš uztvēra kā atriebību. Viņš iedomājās, ka esam atlidojuši speciāli viņam pakaļ.

Un nokrita bezsamaņā pie "dievu" kājām. Kara Gaišā iedomājās, ka viņš ir paralizēts, bet Era Lua noteica, ka nabaga jauneklis vienkārši cieš no nervu šoka.

Mēs ar interesi apskatījām viņa muskuļoto, trenēto, neglītiem zīmējumiem klāto ķermeni un apspriedāmies:

– Šis neapšaubāmi ir faetu pēctecis! Viņš ir tāds pats kā mēs, tikai daudz izskatīgāks! - Kara Gaišā nolēma.

- Nesteidzies tā domāt, Kara Gaišā, - iebilda Nots Kri. – Ārējā līdzība neko nenozīmē. šeit, uz Terras varētu attīstīties saprātīgas būtnes, no primitīvākām, kad tās sasniegušas saprāta dzimšanai vislabvēlīgāko formu. Protams, šī forma var sakrist ar to, ko sasniedza, teiksim, faeti uz Faenas.

- Lai atrisinātu šo strīdu, ir jāiepazīstas ar Terras iedzīvotāja iekšējo pasauli, - es ierosināju.

Mēs apņēmāmies viņu pārnest uz kuģi un tur dabūt pie samaņas. Galu galā caur mūsu jauno paziņu bija iespējams nodibināt sakarus ar tiem, kuru dēļ mēs bijām šeit ieradušies.

Gigo Gants ar lielām pūlēm pacēla mūsu ciemiņu (negribu teikt, gūstekni) uz saviem pleciem un aiznesa uz kuģi, pat neieslēdzis, kā vēlāk atzinās, kāju manipulatorus. Viņš gribēja ātrāk pielāgoties Terras apstākļiem, un jāsaka, viņam tas izdevās.

Nejūtīgais terrietis tika ienests kopkajītē un noguldīts uz dīvāna. Era un Iva atbrīvojās no saviem skafandriem un, uzmetušas plecos rītasvārkus, palīdzēja terrietim nākt pie samaņas.

Tad sāku novilkt skafandru arī es.

Es apstāšos pie šīs dabības, jo mana noģērbšanās atstāja neparastu iespaidu uz Terras iedzīvotāju. Briesmonis pārvērtās par dievam līdzīgu cilvēku.

Nabaga cilvēks paskatījās apkārt kajītei, ieraudzījapār viņu noliekušās  Eru un Ivu, ieraudzīja gigantisku briesmoni ar noņemtu galvu, kāds izskatās Gigo Gants, atbrīvojies tikai no ķiveres, un sāka trīcēt. No skafandra augšas viņā skatījās rudbārdaina seja brillēs. Viņam blakus  no skafandra (novilka ādu!) kāpa ārā Nots Kri un neticīgi skatījās uz mūsu viesi. Arī es, noģērbis skafandru, puskails, piegāju pie viņa. Kara Gaišā vēroja visu notiekošo, stāvot pie lūkas ar paralizējošo ieroci rokās, šaubu pilna un apņēmīga. Maz kas var notikt.

Bet to, kas notika, neviens nevarēja uzminēt.

Sākumā terrietis ar šausmām skatījās uz viņu sagūstījušo dievu pārvērtībām, tad pievērsa skatienu man. Viņa šausmu izķēmotā seja izmainījās. Tajā pārmaiņus atspoguļojās bailes, cerības, prieks.

Viņš pielēca no guļvietas, nokrita uz ceļiem un pastiepa man pretī rokas:

- Topelcins! O Topelcins! - viņš pasludināja.

Mēs nesapratām, ko viņš ar šo vārdu gribēja pateikt. Bet labi bija arī tas, ka viņš varēja runāt!

Viņš sita sev pa krūtīm un, it kā mēģinātu kaut ko pamodināt manā atmiņā, un kliedza:

- Čičkalans! Čičkalans!

Izrādās, kā mēs vēlāk noskaidrojām, tas bija viņa vārds, kas nozīmēja "Piedzērusies blusa". Blusa ir vietējais kukainis ar neparastu spēju lēkāt ļoti augstu (un iekost). Jēdziens "piedzēries" tika pievienots kā zīme par terrieša, kurš prot augstu lēkt, pieķeršanos apreibinošam dzērienam, uz brīdi pietuvinot viņu primitīvo būtņu līmenim.

Čičkalans pierāpās pie manis uz ceļiem un pastiepa roku.

Es atturējos atkāpties, nesaprotot, ko viņš vēlas. Bet viņš pasniedzās pie manas rētas uz krūtīm, meteorīta fragmenta brūces pēdām. To aptaustījis un pārliecinājies, ka rēta atrodas tieši zem manas sirds, viņš aizsedza seju ar rokām un šņukstēdams, sacīja:

- Topelcin! Lai Topelcins pazīst Čičkalanu, savu draugu. Bez Topelcina spēles mūsu vienība zaudēja. Un Čičkalans tāpēc aizbēga no priesteriem.

Mēs neizpratnē skatījāmies viens uz otru. Terrietis, bez šaubām, vēlējās kaut ko mums pateikt savā valodā. Bet ko?

7. SLEPENĀ TIKŠANĀS

Čičkalans mums sniedza nenovērtējamu pakalpojumu Terras iedzīvotāju valodas izpētē. Pēc tam mēs uzzinājām, ka Terras jeb Zemes, kā viņi sauc savu planētu, iedzīvotāji runā daudzās valodās, dzīvo šķirti un naidīgi. Mums nebija ne jausmas, ka mūsu Saprāta Misija sastapsies ar tik nopietnām grūtībām. Planētu sadursmes priekšvakarā mēs ar savu klātbūtni varējām ietekmēt tikai nelielu cilvēku grupu, mums nebija cerību sazināties ar citiem kontinentiem.

- Mums jāatzīst sava uzdevuma pilnīga neveiksme, - uzstāja Nots Kri. – Ko dos mūsu darbība milzīgās planētas nenozīmīgajā punktā? Mēs esam konstatējuši, ka to apdzīvo dzīvas būtnes (iespējams, vietējās izcelsmes), un nekavējoties jāatgriežas uz Mara ar šo ziņojumu. Mūsu pienākums ir izpildīts.

Tomēr visi pārējie Saprāta Misijas dalībnieki un galvenokārt es un Kara Gaišā nepiekritām Notam Kri.

Tika nolemts ar elektromagnētisko sakaru palīdzību paziņot par saviem atklājumiem Māšu Padomei, bet pašiem – stāties tiešā kontaktā ar Tollas pilsētas iedzīvotājiem, no kurienes bija aizbēdzis mūsu viesis Čičkalans.

Mums uz Mar nebija jāpēta cilvēku saziņas veidi. Visi tur runāja vienā valodā, kas acīmredzot radās, saplūstot abām senajām Faenas valodām. Un tomēr svešzemju runas apguves tehniku izstrādāja zinošie vēl uz Mara. Tas atviegloja mūsu stāvokli uz Terras.

Turklāt mums paveicās ar palīgu. Čičkalans uzskatīja, ka viņš izpilda "dievu" gribu, nešaubīdamies tiem paklausīja visā.

Mēs Čičkalanu iemidzinājām hipnozes miegā, un ar viņu izveidojām tiešu garīgu kontaktu.

Mēs iepazinām viņa bērnišķīgi naivo psiholoģiju, bet, galvenais, katrs viņa vārds atbilda noteiktam tēlam, īpašībai vai darbībai. Un mēs sākām lietot svešos vārdus, jēdzienus un, visbeidzot, pat izrunas pagriezienus.

Drīz vien Mara valoda mums gandrīz beidza pastāvēt, mēs kādu laiku piespiedām sevi no tās atteikties, savā starpā sarunādamies tikai terriešu valodā.

Mūsu vienkāršais "skolotājs" pat nesaprata, ka viņš ir tas, kurš iemācīja runāt Terras valodā. Viņš iedomājās, ka "dievi" runā cilvēku valodā, jo iepriekš dzīvojuši uz Terras. Viņš turpināja mani uzskatīt par Augstākā vadoņa Klaburčūskas dēlu, savu draugu Topelcinu, kurš tika upurēts Debesu Sirdij, lai mīkstinātu tās dusmas. Tomēr klejojošā zvaigzne Lua, kā mēs to saucam uz Mara, sadrebināja Terru, izraisot smagas katastrofas.

Kad es jau varēju ar viņu brīvi sazināties, Čičkalans man teica:

- Ja Tollas ļaužu mīlulis augšāmceltos un atgrieztos uz Zemes (tāds bija planētas nosaukums zemiešu valodā, to lietošu turpmāk), atlidojis kopā ar citiem dieviem, komandējot Lidojošo Čūsku, tad viņš ir pats dievs Ketsalkoatls!

Ketsalkoatls viņa valodā nozīmēja Spārnoto jeb Lidojošo čūsku.

Velti mēģināju viņam paskaidrot, ka esam citas planētas iedzīvotāji. Mani vārdi viņu tikai vēl vairāk pārliecināja, ka esmu dievs Ketsalkoatls, iemiesojies dieviem upurētā jaunekļa ķermenī.

Un viņš mani centās pārliecināt:

- Lai iepriecinātu Tollas iedzīvotājus, Topelcinam ir visiem jāpaziņo, ka viņš atgriezies pie viņiem dieva Ketsalkoatla izskatā. Viņu ar prieku pielūgs, viņu godbijīgi uzklausīs. Uzklausīs it visā!

"Uzklausīs it visā!" Bija par ko padomāt. Galu galā tas sakrita ar mūsu Saprāta Misijas uzdevumu! Tomēr vai es uzdrošināšos maldināt naivos nezinošos cilvēkus?

Es mēģināju to paskaidrot Čičkalanam, bet viņš mani nesaprata:

– Kāda te krāpšana? Ja jauno Topelcinu nogalināja Čičkalana acu priekšā, bet Topelcins tagad ir atkal dzīvs un pat ar rētu zem sirds, tad tas var būt tikai pēc dievu gribas. Viņi atdeva Topelcinam sirdi un uzņēma viņu savā ģimenē. Čičkalans uzreiz pazina Topelcinu. Kad būs jāpaziņo Tollas iedzīvotājiem par Topelcina atgriešanos dieva izskatā, viņu pazīs ne tikai Piedzēries Blusa.

- Kurš tad vēl? - Es painteresējos.

- Kā kurš? - Čičkalans ar izbrīnu teica. - Vai tad Topelcins tur debesīs aizmirsis savu mīlestību, meiteni Šočiketsalu?

Vietējā valodā šis nosaukums nozīmēja Lidojošo Ziedu jeb Taurenīti.

- Viņa jau nu gan varēs pierādīt, ka dievs ar rētu zem sirds ir viņas mīļotais, - turpināja Čičkalans. - Sievietes šajā jautājumā nekļūdās.

Es nodrebēju: šāda tikšanās mani nemaz neiepriecināja.

Nots Kri ieņēma negaidītu pozīciju:

- Tev vienkārši nav tiesību atteikties no šīs iespējas, - viņš iespaidīgi ierunājās mūsu dzimtajā valodā. - Ja jau esam nolēmuši pretēji veselajam saprātam veikt Saprāta Misijas neiespējamo uzdevumu, tad nevaram rēķināties ar tādām neatbilstībām kā skrupulozitāti. Lai mācītu teriešiem saprātu, ir jāizmanto katra iespēja, kas liktu viņiem paklausīt.

– Patiešām, Inko Klusais, – Kara Gaišā pārtrauca. - tu tikai uz laiku atļausi sevi nosaukt par dievu Ketsalkoatlu. Kad cilvēki tev noticēs, izmainīs savu dzīvesveidu, atteiksies no briesmīgajiem cilvēku upuriem, tu viņiem atklāsi, ka mēs visi esam tikai atnācēji no citas planētas.

- Inko, - Era Lua klusītēm teica. - Es trīcu no pašas domas, ka tāds jauneklis kā tu varētu tikt nokauts uz upurakmens. Ja tu kļūsi, kaut arī īslaicīgi, par "dievu", tu varēsi aizliegt slepkavības. Par to vien tevi vajadzētu saukt par Ketsalkoatlu. Tas ir tavs Pienākums.

- Mīļais Inko, - Iva piebilda, - pret viņiem droši vien jāizturas kā pret maziem bērniem. Ja viņiem ir saprotamāk, ka tu esi kaut kāds “dievs”, kuram jāpaklausa, tad lai tā arī ir.

- Diez vai izdosies loģiski pierādīt cilvēkiem viņu pašreizējā zemajā attīstības līmenī, ka viņu planētu kādreiz apdzīvojuši faeti no bojā gājušās Faenas un ka tagadējie cilvēki ir viņu pēcnācēji, bet mēs esam asinsbrāļi, kas atlidojuši pie viņiem. Tas nespēs pārliecināt nevienu, - nobeidza mūsu filozofs Gigo Gants.

Tāpēc tika nolemts, ka es, pārējo "dievu" pavadībā, parādīšos Tollā kā augšāmcēlies Topelcins, kurš kļuvis par dievu Ketsalkoatlu.

Man bija kauns maldināt Zemes iedzīvotājus, bet nevarēju nepiekrist saviem biedriem, ka tas ir vieglākais un ticamākais ceļš uz Tollas iedzīvotāju tumsonīgajiem prātiem.

Čičkalans, uzzinājis par mūsu lēmumu doties uz Tollu, bez vilcināšanās paziņoja:

- Augšāmcēlies Topelcins tiks sagaidīts kā dievs. Čičkalans pats paziņos priesteriem par viņa atnākšanu.

- Tad Čičkalans tūlīt tiks nokauts uz akmens, - Iva nobijusies sacīja zemiešu valodā.

Čičkalans papurināja galvu.

- Dievi ir labsirdīgi, jo viņi nav cilvēki. Tikai visi cilvēki ir nežēlīgi. Bet Čičkalāns no viņiem nebaidās. Pat ja viņi viņu sagrābs un aizvilks pie upura akmens. Lielais dievs Ketsalkoatls atcels šādu upuri.

- Bet ja nepaspēs? - Era Lua jautāja.

- Ja nepaspēs, - Čičkalans bezrūpīgi atbildēja, -viņš atgriezīs Čičkalana sirdi debesīs un tuvinās viņu sev kā dievu, tāpat kā visus citus, kuri nonāca uz upura akmens.

Viņš bija pārliecināts, ka mēs visi agrāk esam dzīvojuši uz Zemes!

- Čičkalāns zina, kā likt Tollas iedzīvotājiem pazīt dievišķo Topelcinu, - viņš turpināja. Pirmkārt, viņa sieviete! Piedzērusies Blusa viņu šurp atvedīs slepus no visiem.

— Un otrkārt? - jautāja Gigo Gants.

- Otrais? Zemietis viltīgi pasmaidīja un paskatījās uz mani. — Čičkalana spēles komandā nebija ātrāka un meistarīgāka spēlētāja par Topelcinu. Viņš vēl nebija dievs, bet Tollas iedzīvotāji, kuriem patīk brīnišķīgā svētās bumbas spēle, viņu jau slavēja.

Era Lua ar bažām paskatījās uz mani.

- Iespējams, tev būs jāspēlē bumbas spēle, - ne bez ironijas teica Nots Kri.

- Tautas mīluļa Topelcina vadībā Čičkalana spēles komanda ne reizi netika zaudējusi. Bet Topelcins bija miris, un Čičkalanam nācās bēgt no priesteriem, kuri gribēja viņu aizvilkt pie upurakmens.

Iespējams, ka skatījos uz saviem biedriem nedaudz apjucis. Un satiku Eras Lua skatienu.

- Man šķiet, - viņa apmulsusi sacīja mūsu dzimtajā valodā, - Inko jāpaliek pašam par sevi. Nav vajadzības meiteni, ko atvedīs mūsu viesis, padarīt vēl nelaimīgāku. Labāk ir izstāstīt viņai visu. Viņa ir sieviete, viņa visu sapratīs un kļūs par mūsu sabiedroto.

Kara Gaišā paraustīja plecus. Iva atbalstīja Eru Lua.

– Galvenais ir parādīt sevi spēles laukumā, – teica Gigo Gants, – sāksim tevi trenēt.

- Vārdu sakot, Inko Klusais, tevi gaida nopietni pārbaudījumi, - secināja Nots Kri.

Mēs pavadījām Čičkalanu.

- Piedzērusies blusa staigā kā jaguārs, - viņš apgalvoja. — ir vieglāk ieraudzīt zvaigžņu ēnu nekā Čičkalanu naksnīgā Tollā.

Un viņš pazuda selvā.

***

Mēs jau izgājām no kuģa bez skafandriem, bijām pieraduši elpot Zemes gaisu.

Tā bija neaprakstāma sajūta. Svaigais, pikantais, reibinošais gaiss bija piepildīts ar aromātiem, kādus uz Mara nevarējām pat iedomāties! Skābekļa pārpilnība dedzināja, bet arī deva spēkus pārvarēt Zemes dubulto gravitāciju.

Mums palīdzēja tas, ka gandrīz visi bijām nodarbojušies ar tik smagu sporta veidu kā “skriešana bez elpošanas”. Mēs bijām izturīgi un neatlaidīgi.

Visvieglāk “kļūt par cilvēku uz Zemes”, tas ir, pierast pie tās vides, gaisa, un gravitācijas bija Gigo Gantam.

Nabaga Erai Lua klājās visgrūtāk laiks no visiem. Bet to, ko pārējie panāca ar gribas un fizisko spēku un nerimstošiem vingrinājumiem, Era Lua panāca ar savu bezgalīgo pacietību un gatavību izturēt jebkādas grūtības.

Čičkalans pēkšņi iznira no biezokņa, kad klejojām ap kuģi.

Es uzreiz pamanīju Čičkalanu, patiesi nopriecājos par viņu un satraucos.

Bija labi, ka viņš atgriezies, bet acīmredzot neatgriezās viens. Tas bija mans pirmais pārbaudījums. Kā es to izturēšu?

- Blakus Topelcinam būs Era Lua, - sacīja Era Lua, nosaucot mani manā Zemes vārdā.

- Dieviete aizmirsusi, kas ir Zemes sieviete!" — Čičkalans iekliedzās. - Viņa ir tuvāka jaguāram nekā jebkurš vīrietis, lai gan viņai nav ilkņu. Bet tā tas tikai šķiet.

Mēs īsti nesapratām Čičkalanu.

- Ja meitene vēlas pazīt savu mīļāko, tad papildu liecinieki nav vajadzīgi, - piebilda Kara Gaišā.

Cik viņa bija auksta! Bez jebkādas nožēlas viņa mani atdeva Zemes meitenei.

Es pacēlu galvu, kā, spriežot pēc Čičkalana, parasti dara cilvēki un devos selvā. Tur Topelcinu gaidīja Taurenīte.

Biežņā ieraudzīju meiteni. Viņas tumšā seja bija tāda, it kā to būtu izcirtis tēlnieks, kurš centies paust apslēptas skumjas un atturīgu spēku. Bet visvairāk mani pārsteidza viņas uz pleciem krītošie pilnīgi sirmie mati, kas sasprausti deniņos ar vienkāršu, bet neparastu rotājumu.

Izdzirdējusi manus soļus, viņa pēkšņi apgriezās, acis iepletās un uzmirdzēja.

Čičkalans atpalika, vērodams mūsu tikšanos no tālienes.

— Taurenīt! - Es pastiepu viņai rokas.

Viņa paskatījās uz mani ar skumju smaidu. Acīmredzot viņa manī pamanīja kaut ko dīvainu, varbūt manu bārdu. Nav brīnums, ka Nots Kri uzstāja, ka es to nogriežu. Vietējiem iedzīvotājiem, kā izrādījās, sejas apmatojuma nebija.

Bet Taurenītes skatienu es izpratu nepareizi. Izrādās, ka tieši šī bārda, kas man varēja būt mantota tikai no maniem bārdainajiem senčiem ar manas “mātes”, nebrīvē turētas verdzenes, starpniecību, pirmām kārtām pārliecināja Taurenīti, ka esmu Topelcins.

- Topelcins! - viņa iesaucās, piesteidzās pie manis, pieplaka man pie krūtīm un sāka raudāt.

Viņas spēcīgie pleci trīcēja, un manas plaukstas juta to siltumu.

Viņa raudāja, Zemes bērns, nenojaušot, ka raud pie sava no bezgalīgās tālienes atnākušā brāļa krūtīm, kurš tikai bija līdzīgs viņas mirušajam mīļotajam.

- Un Taurenīte tic, ka Topelcins ir atgriezies? - Es jautāju, gatavodamies šai mīļajai un nelaimīgajai meitenei visu izstāstīt.

Bet nebiju gatavs tāda vētraina prieka un maiguma izpausmei, ko pār mani izlēja Zemes meitene.

Viņa glāstīja manu seju, bārdu, uzacis, matus, ieskatījās man acīs un klusi smējās.

- Bet gadi, gadi rit pat debesīs, - viņa teica, uzmanīgi pētīdama manu seju. - Arī Taurenīte tiešām jau veca?

Un viņas vārdos, smaidā, asarās, kas ritēja pār viņas tumšo ādu, bija tik daudz patiesas laimes, ka es nespēju viņai pateikt to, ko pēc Eras ieteikuma biju sagatavojies atklāt. Es nevarēju, es nespēja viņai atkal atņemt viņas mīļoto.

Mēs apsēdāmies ar Taurenīti uz kuprainas saknes, sadevušies rokās un nerunājām neko. Šis klusums bija mans glābiņš. Ja man būtu jārunā, man nāktos melot. Vieglāk bija klusēt, lai gan arī tie bija meli. Bet šie meli brīnišķīgajai zemes meitenei atnesa laimi.

Es jutu, ka uz mani kāds skatās, atskatījos un ieraudzīju Eru Lua. Viņa ātri novērsās. Pamanīju, kā trīc viņas pleci.

Pienāca Čičkalans.

Laimīgā Taurenīte pastiepa viņam roku, un viņš nokrita uz ceļiem, lai ar pieri pieskartos viņas pirkstiem.

- Čičkalans ir īsts draugs, - viņa teica. - Viņš atkal iepriecināja Taurenīti.-  Un viņa skaļi iesmējās.

Un šie viņas meitenīgie smiekli tik ļoti nesaskanēja ar viņas sirmajiem matiem, ka man kļuva viņas ļoti žēl.

- Dzirkstošā Šočiketsala ir paša dieva izredzētā. Dievs Ketsalkoatls pats nolaidies pie viņas no debesīm, - sacīja Čičkalans.

- Taurenīte viņam sekos it visur! Kaut uz upurakmens.

– Upurakmeņu – cilvēku kauna - vairs nebūs! - Es izlēmīgi paziņoju.

Taurenīte ar apbrīnu paskatījās uz mani.

- Viņš taču ir dievs! - Čičkalans paziņoja. - Tikai dievs Ketsalkoatls var pateikt ko tādu, kas visus priesterus iegremdēs šausmās un bijībā. Šočiketsala viņu pazina?

— Jā, Taurenīte pazina savu Topelcinu. Un ne tāpēc, ka viņam ir līdzīga seja, kāda viņam bija arī pirms Debesu Sirds trieciena, lai gan kopš tā laika viņš ir nedaudz novecojis.

- Kāpēc tad vēl? - pajautāju.

- Tāpēc, ka arī Topelcins runāja par upurakmeņiem kā par kaunu Tollai. Neviens cits to neuzdrošinājās pateikt skaļi.

Tā nu kārtējo reizi nelaimīgais nonāvētais jauneklis palīdzēja man ar saviem vārdiem ienākt viņa dzimtajā pilsētā, lai atnestu cilvēkiem saprātu.

Es jutu iekšēju spēka pieplūdumu. Es pildu Lielo Pienākumu, kura dēļ Saprāta Misija bija lidojusi uz Zemi no tālā Mara.

Zemes cilvēkiem ir jāpievienojas savu senču senajai kultūrai, viņiem ir jāpievienojas … par katru cenu.

Otrā nodaļa. SAULES BĒRNI

.

1. BALTAIS DIEVS

- To-pel-cin! To-pel-cin!

Pūļa rēkoņa aizskanēja pāri tribīnēm, abās pusēs tkalači - laukumam rituālai bumbas spēlei. Tollas pilsētnieki, palecoties no sēdvietām, kratīdami galvassegu daudzkrāsainās spalvas un vicinādami rokas, kliedza pilnā sparā:

-To-pel-cin! To-pel-cin!

Lietā bumba, izgatavota no ačanaka koka elastīgajiem sveķiem, ar tādu spēku lidoja pāri lekotlai - līnijai, kas atdalīja abu pulku spēļu laukumus - it kā katru reizi, tā kristu no piramīdas virsotnes. Trāpījusi kādam no spēlētājiem, tā varēja viņu ne tikai notriekt, bet arī uz vietas nogalināt.

Taču spēlētāji bija pieredzējuši, veikli un izturīgi. Viņi atsita šo nāvējoši elastīgo bumbu, sūtot to atpakaļ "ienaidnieka" pusē. Par bumbas pieskārienu laukuma akmens plāksnēm tika viens soda punkts, un bumbas piespēle savam spēlētājam bija aizliegta, piedraudot ar upura akmeni. Bumbu varēja atsist tikai ar austām bruņām klātiem aizsargātiem elkoņiem, ceļgaliem vai smagu akmens vairogu, kas bija turams labajā rokā. No šāda vairoga trieciena bumba spēja salauzt pat akmens plāksni. Un netīšām trāpot ar to publikai, varēja sakropļot, tos, kurus neaizsargāja spēļu drānas. Tāpēc drošības labad sēdvietas bija paceltas augstu virs spēles laukuma. Simpatizējošie dažādām spēles komandām parasti sēdēja pretējās spēles laukuma pusēs, stipri pārdzīvojot par saviem favorītiem, jo īpaši tāpēc, ka sakāves gadījumā viņiem draudēja legāla aplaupīšana. Uzvarētājiem bija tiesības ielauzties "naidīgajās" tribīnēs un atņemt tiem, kas iestājās par uzvarētajiem, visu, kas viņiem patika: dārgas rotaslietas, skaistas galvassegas un pat svētku apģērba daļas.

Šodien, kā ierasts, Čičkalanas vienībā spēlēja tautas mīlulis Topelcins, brīnumainā kārtā augšāmcēlies un skaistās Taurenītes atzīts. Spēļu vienības vadītājs, slēpjoties no priesteriem selvā, pats bija redzējis, ka viņš kā dievs nokāpa no debesīm uz Uguns Čūskas, pērkona bez lietus pavadībā.

Gaišmatainais, bārdainais dievs, nolaižoties līdz tam, lai spēlētu ar tādiem cilvēkiem kā viņi, valkāja melnu spalvu galvassegu un elkoņu, ceļgalu un kakla elastīgus ar kokvilnu cauraustus jaguāra ādas aizsargus. Šāda aizsardzība izturēja ne tikai graujošu bumbas triecienu, bet arī kaujas koka zobenu ar vulkāniskā stikla gabaliem cirtienus, kas bija piemēroti gan spēlētājiem, gan karotājiem.

Dievi ar priesteru mutēm piešķīra uzvaru vienai vai otrai komandai pēc soda punktu skaita. Taču neapstrīdama uzvara tika gūta, izmetot bumbu caur vienu no apmalē uzstādītajiem akmens riņķiem, kas bija iebūvēti sienās zem tribīnēm pie spēles laukumu sadalošās līnijas malām.

trāpīt caur riņķiem (caurums knapi izlaida bumbu), bija ārkārtīgi grūti un arī bīstami. Gredzenā bija attēlots saliecies svētais gaukamaija papagailis. Pieskaršanās tam pat tikai ar bumbu tika uzskatīta par zaimošanu un draudēja ar lielu soda punktu skaitu.

Matemātikā pieredzējušie priesteri skaitīja punktus un neapturēja spēli, līdz bumba izgāja cauri gredzenam. Bija tikai prasība, lai spēlētāji un skatītāji spētu stāvēt kājās, un saule apgaismotu spēles laukumu.

Līdz ar to pretinieki centās viens otru nogurdināt ar sitieniem pa bumbu, padarīt nespēcīgākus pēc iespējas vairāk spēlētāju. Metienu cauri gradzenam risks tika izlemts tikai ekstremālā vai īpaši labvēlīgā gadījumā, kad spēlētājs atradās pie sienas tieši gredzena priekšā.

Pūlis rēca. Baltais dievs ne tikai pierādīja, ka viņš ir slavenais Topelcins, kurš atgriezies uz Zemes, bet arī spēja pacelt svēto spēli līdz dievišķajam līmenim un lika visiem aizturēt elpu. Tādus spēles trikus neviens vēl nebija pieredzējis, tā varēja spēlēt tikai dievs!

Klaburčūska sēdēja uz karaliska paklājiņa virs gavkamaijas akmens gredzena un mierīgi nolūkojās uz šo skatu, kas izraisīja neprātīgu satraukumu, sajūsmu un pat apreibināšanu visiem apkārtējiem. Visiem, izņemot Cilvēku Čūsku, kas arī kā akmens statuja pacēlās virs pretējās tribīnes loka.

Kad Čičkalans atgriezies no selvas, un paziņoja par dieva Ketsalkoatla nokāpšanu no debesīm, Cilvēku Čūska pavēlēja viņu sagrābt un nolikt uz upura akmens. Viņš nevēlējās klausīties tādu pļāpāšanu, jo pats neticēja nekādiem dieviem, kuriem viņš it kā kalpoja, un nepieļāva domu, ka cilvēks, kuram viņš bija izrāvis sirdi, atkal ir dzīvs un atgriezies ar aizdzijušu rētu uz krūtīm. Viņš to uztvēra kā gudri pārdomātu intrigu.

Šādas intrigas iespējamību juta arī vadonis Klaburčūska, kurš sāka ienīst priesteri, tiklīdz meitene Taurenīte, nokritusi viņam pie kājām, pastāstīja par sava mīļotā atgriešanos.

Klaburčūska pieprasīja, lai Lielā priestera pavadībā Čičkalans tiktu atvests pie viņa. Cilvēku Čūska, apslāpējis niknumu, bija spiests pavadīt Piedzērušos Blusu pie valdnieka troņa.

Ienācis plašajā, ar putnu spalvām noklātajā zālē, pirmais priesteris nekavējoties sāka draudēt valdniekam ar dievu dusmām, ja Čičkalans, kopā ar baltādainajiem krāpniekiem, kurus viņš it kā esot saticis selvā, nekavējoties netiks upurēts.

- Kāpēc Cilvēku Čūska draud ar to dusmām, kurus neviens nekad nav redzējis, ja cilvēki paši var palūkoties uz dzīvajiem dieviem? Vai nebūtu labāk pajautāt viņiem pašiem?, - jautāja Klaburčūska, - tā mēs mīkstinātu dievu dusmas, no kurām tik ļoti baidās Cilvēku Čūska.

Kā baltais krāpnieks varēs pierādīt, ka viņš ir dievs? — Lielais Priesteris nikni iekliedzās.

- Lai Mirstīgo vadonis pavēl atraisīt Čičkalana važas, ar kurām ir sasietas viņa rokas, - lūdza Čičkalans, nometies ceļos vadoņa priekšā. - Un lai Mirstīgo vadonis pavēl Čičkalana spēļu komandai spēlēt spēles laukumā kopā ar Topelcinu. Tauta, vērojot svēto spēli, uzreiz pazīs Topelcinu un atzīs viņu par dievu.

Klaburčūska ievilka no savas pīpes, ko viņš nekad neizlaida no mutes, svētos dūmus.

— Svētajā bumbas spēlē ne reizi vien tikuši atrisināti vēl svarīgāki strīdi starp priesteriem un pilsētu valdniekiem. Lai paši dievi tagad izsaka savu gribu spēles laukumā.

***

Klaburčūska, sēžot uz varas paklājiņa un mierīgi kūpinot pīpi, kurā viņš aizdedzināja sasmalcinātas tabakas lapas un ieelpoja to reibinošos dūmus, sadzirdēja vispārīgos saucienus “To-pel-cin!”. Viņš ne ar ko neizrādīja, ka ir ļoti apmierināts. Tagad Lielais priesteris tiks sagrābts, viņš dabūs sodu, ko nevar salīdzināt ar nāvi uz upura akmens vai no spēles bumbas.

Tikmēr baltādainais bārdainais laukumā pielietoja vēl nerdzētus paņēmienus. Viņš pārtrauca vairoga lietošanu, lai ar spēcīgiem atsistās bumbas sitieniem kaitētu saviem pretspēlētājiem.

Nogaidījis brīdi, kad bumba lidoja viņam pretī, viņš nometa uz akmens plāksnēm grabošo vairogu un nemaz nesita pa bumbu, kā vajadzēja, bet satvēra to lidojumā, turot ar elkoņiem.

Tad notika neticamais. Ketsalkoatls aizmeta rokas aiz galvas, turpinot saspiest bumbu ar elkoņiem (tas nebija noteikumu pārkāpums, viņš bumbai pieskārās tikai ar elkoņiem!), Tad ar vieglu, smalki aprēķinātu kustību, ko Inko Klusais, Gigo Ganta un Čičkalana vadībā, neskaitāmas reizes  bija izmēģinājis selvā, pirms parādīties Tollā, iemeta bumbu gredzenā. Bumba izgāja cauri gredzenam un nokrita pie kājām apmulsušajam pretējās komandas vadonim.

Tas bija spējīgs domāt vairs tikai par upura akmeni, kas viņam tagad draudēja, nevis par viltīgo jauninājumu, ko dievs ieviesa tkalači sacensībā.

Tā beidzās svētā spēle.

Topelcins tika ne tikai vispārēji atzīts, bet arī turpat spēles laukumā pasludināts par dievu Ketsalkoatlu. To steidzās izdarīt pats Lielais Priesteris, kurš baidījās atšķirties no pārējiem. Pat pie dzīva dieva bija nepieciešams saglabāt savu pirmā priestera amatu.

Pūlis trakoja. Pie Ketsalkoatla kājām lidoja bagātīgās galvassegas un vērtīgas rotaslietas. Tollas iedzīvotāji neko nežēloja savam mīlulim, kurš atgriezies pie viņiem kā dievs.

Nevainīgi, kā māņticībā audzināti bērni, viņi mirušā parādīšanos uztvēra kā kaut ko dabisku dieviem, tāpēc bija gatavi nešaubīdamies paklausīt dievam, kas viņiem parādījās kā spēka un varas iemiesojums.

Zinot savas tautas attīstības līmeni un dabu, Cilvēku Čūska satraucās. Vai tik šis “dzīvais dievs” no selvas tagad negribēs atriebties Cilvēku Čūskai par savu izrauto sirdi. Bija jārīkojas, un Lielais Priesteris deva zīmi pārējiem priesteriem. Viņi pagājās uz priekšu un iepūta gliemežvākos, lai apklusinātu pūli.

Stāvot "skaņu pastiprinošā svētā akmens" priekšā, Cilvēku Čūska pasludināja:

“Bēdas Tollas iedzīvotājiem, bēdas! Lai viņi ņem vērā Lielā un briesmīgā pravietojuma vārdus, kas ierakstīts zvaigznēs. Tiklīdz dievs Ketsalkoatls spers kāju uz Zemes, viņš pieprasīs upurēt sev cēlāko, labāko un bagātāko Tollas cilvēku sirdis: gan vīriešus, gan sievietes, gan meitenes, gan bērnus. Bēdas Tollas iedzīvotājiem, bēdas! Lai valdnieks apsola baltajam dievam daudzus tunus gūstekņu un vergu siržu, bet pagaidām pazemīgais priesteris Cilvēku Čūska steigsies upurēt Ketsalkoatlam divu spēļu vadītāju vadītāju sirdis, vienu, kas zaudēja iepriekš, un otru, kurā ticis uzvarēts šodien.

Klaburčūska pamāja, un trīs viņa kara krāsās izkrāsotie miesassargi cauraustās kaujas jakās iepūta jūras gliemežvākus, noslāpējot pēdējos priestera vārdus.

Ierunājās Mirstīgo Vadonis Klaburčūska.

- Lai kļūst zināms Tollas ļaudīm, kā arī pazemīgajiem dievu kalpiem, ka Mirstīgo Pavēlnieks Klaburčūska ar mīlestības un miera atplestām rokām pieņem savu dēlu, kurš ir atgriezies pie viņa kā dievs un savu gadu norietā noliek Augstā Vadoņa nastu, ko viņš ar godu ir tik ilgi nēsājis. Viņš nodod šo varas nastu savam dēlam Topelcinam, kurš turpmāk nesīs dzīvā baltā dieva un mirstīgo kunga Ketsalkoatla vārdu.

Apstulbušie Tollas pilsoņi uzlēca no savām sēdvietām, nezinādami, kas sekos tālāk. Cita lieta bija Cilvēku Čūska. Viņš paļāvās uz Lielā Priestera tiesībām turpināt pārstāvēt dievus cilvēku priekšā, atzīstot to cilvēku vēlmes, kuri tagad tiek atzīti par dieviem uz Zemes. Bet, ja dievs tajā pašā laikā kļūst par valdnieku, tad… Tagad visas cerības bija uz slepeno meitu. Galu galā krāpnieks no selvas tagad būs spiests atzīt viņu par savu mīļoto.

Svētā akmens pastiprināta, virs tribīnēm atkal atskanēja priestera balss.

- Lai visvarenais dievs un vadonis Ketsalkoatls pieņem mirstīgo pazemīgo dāvanu, par kuru valdnieku viņš tagad kļuvis. Izveicīgie priesteri viņam uz zelta šķīvja pasniegs abas trīcošās sirdis, kuras viņš kāro un kuras pukstējušas svētās spēles krāšņajā noslēgumā.

— Lai viltīgais un nekrietnais priesteris klusē! - atskanēja nepazīstama skaidra un spēcīga balss, kas, izrādās, piederēja baltajam dievam. Viņš stāvēja blakus Klaburčūskai, neatļaujot viņam nokāpt no paklājiņa. - Lai viltīgais priesteris klusē un lai Tollas ļaudis zina, ka nekad vairs netiks izlietas neviena cilvēka asinis, lai upurētu dieviem, neviena sirds netiks izrauta no dzīva cilvēka krūtīm, netiks uzmesta uz vienmēr spožā dzeltenā metāla šķīvja. Ketsalkoatls tika lūgts valdīt Tollā, un viņš ar pienākuma sajūtu pret cilvēkiem pieņem viņam nodoto varas nastu, lai to nestu visu uz Zemes dzīvojošo cilvēku labā.

Pilsētas iedzīvotāji saskatījās. Kāpēc baltais dievs runāja par visiem Zemes cilvēkiem, nevis par Tollas iedzīvotājiem? Un kāpēc viņš nosauca Lielo Priesteri par viltīgu, pazemojot viņu visu priekšā, lai gan tas tikko bija pasludinājis Ketsalkoatlu par dievu? Tollas ļaudis tomēr neprata spriest, viņi bija pieraduši paklausīt. Visvairāk viņus satrauca un biedēja ierastais cilvēku upurēšanas aizliegums, kas vienmēr bijis tīkams dieviem. Kas tagad sagaida cilvēkus, ja nevarēs iežēlināt dievus?

Priesteri atveda pie Ketsalkoatla, kurš beidzot apsēdās valdnieka vietā, divus spēļu komandu vadītājus, nometa viņam priekšā uz ceļiem, ar aiz muguras virvēm sasietām rokām.

Ketsalkoatls padeva zīmi, un milzīgs baltais dievs, kas bija pat lielāks par Topelcinu, piegāja pie upuriem un ar diviem ne no parastā vulkāniskā stikla izgatavota, kaut arī ne mazāk asa,  neparasti spīdīga naža griezieniem, pārgrieza tos saistošās virves.

Divas baltās dievietes palīdzēja atbrīvotajiem piecelties un parunāja ar viņiem Tollas valodā. Viņu balsis bija maigas un labvēlīgas.

Ketsalkoatls devās uz sava tēva Klaburčūskas pili. Viņam vienā pusē gāja dievs, kuram uz galvas bija niecīgs matu skaits, bet otrā — Lielā priestera slepenā meita, skaistā Taurenīte.

Viņiem sekoja Klaburčūska.

Viņus godbijīgi vēroja Tollas ļaudis.

Kas viņus sagaida pie jaunā Mirstīgo Pavēlnieka, kurš nolaidies pie viņiem no debesīm un nevēlas, lai viņa dusmas tiktu mazinātas ar upuriem?

Pārsteigumi sekoja viens pēc otra.

Katru dienu vēstneši ar jūras gliemežvāku taurēm sauca ļaudis Nakts piramīdas pakājē, un no augšas atskanēja kāda balto dieva balss, kurš izcēlās pārējo vidū ar augumu, ar rudu bārdu un četrām acīs. Viņš sludināja Ketsalkoatla pavēles, kuras bija jāievēro visiem. Šīs pavēles dažus apstulbināja un citus tracināja. Tomēr visas bija vienlīdz biedējošas. Nebija iespējams izprast jauno kārtību, ko iedibināja balto dievs.

Pirmkārt, bārdainais milzu dievs, paceļot pie lūpām “burvju gliemežnīcu”, paziņoja, ka tiek atcelta verdzība.

- Verdzība ir pretīga pašai cilvēka dabai un pāri pārējai dzīvnieku pasaulei paceļoša cilvēka saprāta necienīga, - kā pērkons caur gliemežnīcu dārdēja dieva palīga balss. - Ne mežos, ne tuksnesī, ne ūdeņos nevarēsiet atrast dzīvu radību, kas piespiestu sev līdzīgos strādāt, pašiem neko nedarot. No šī brīža Zemes cilvēku vidū tā vairs nebūs.

Atkal viņš teica "Zemes cilvēki", nevis "Tollas cilvēki". Vai dievi grasījās iekarot arī visas apkārtējās ciltis?

- No šī brīža darbs būs obligāts visiem, - turpināja milzu dievs. - Un galvenokārt Mirstīgo valdniekam, pašam Ketsalkoatlam. Viņš rādīs piemēru pārējiem. Viņam tiek nodots lauks, kuru viņš apstrādās, lai audzētu kokvilnu un kviešus. Bet, ja sāk strādāt pats dievs, kas tad sagaida tos, kas atteiksies strādāt?

- Nāve! - atskanēja no pūļa, kas stāvēja piramīdas pakājē.

- Ketsalkoatls atceļ vardarbīgu nāvi gan kā sodu, gan kā atriebību, - sludinošais dievs atkal pārsteidza cilvēkus. - To aizstās ar izraidīšanu no Tollas pilsētas selvā. Tie, kas negribēs strādāt pilsētā, tiks izdzīti uz selvu, kur viņiem tomēr būs jāstrādā, lai nenomirtu badā. Darbs kļūst obligāts visiem.

Cilvēki laukumu atstāja pilnīgi satriekti. Vadoņi bija sašutuši, tvēra pēc ieročiem. Bet dievs ir dievs un viņš arī Mirstīgo Pavēlnieks. Bija jāsamierinās.

Atbrīvotu vergu pūļi piepildīja laukumu valdnieka pils priekšā, lai slavētu viņu ar dziesmām, dejām un nakts ugunīm.

Sākās nebijis darbs: tika veidoti ceļi, dedzināta un izcirsta selva, lai sagatavotu kokvilnas un kviešu laukus, sāka būvēt baltā dieva pili, vainagojot jauno un visaugstāko piramīdu.

Lielais priesteris Cilvēku Čūska sēdēja Debesu templī melnās piramīdas virsotnē. Šurp vairs neveda nevienu notiesāto, viņš uz dzeltenā šķīvja vairs nemeta nevienu karstu sirdi, viņš nejuta uz lūpām svaigu asiņu garšu. Viņš pats dzīvoja bailēs par sevi un velti sauca pie sevis savu slepeno meitu Taurenīti. Viņa nenāca.

Kādu dienu no piramīdas virsotnes viņš ieraudzīja viņu, pārsteidzošu par pārmaiņām, kas viņā bija notikušas. Viņas mati, kas reiz skumju stundā kļuvuši sudraboti, atguva savu agrāko melno mirdzošo krāsu.

Cilvēku Čūska nezināja, ka dievietes, no kurām viena bija Veselības priesteriene, piegādājušas viņai kaut kādas zāles, kas atjaunoja meitenes jaunību.

Tollas ļaudis, ieraudzījuši Taurenīti, tādu kā agrāk, jaunu, vēl vairāk noticēja Ketsalkoatla paveiktajam brīnumam un pieņēma viņu ar vēl lielāku svētu bijību.

Milzu dievs atkal un atkal no Nakts piramīdas virsotnes, no kuras priesteri iepriekš bija novērojuši zvaigznes, paziņoja Ketsalkoatla dekrētus. Un katrs jauns dekrēts arvien vairāk šausmināja māņticīgos Tollas ļaudis.

Milzu dievs paziņoja, ka Ketsalkoatls ir atcēlis visus karus.

- Nekad vairs karš nebūs veids, kā atrisināt strīdus starp ciltīm, - pravietoja rudbārdainais dievs. - Tāpat kā Tollas ļaudis tagad ir vienlīdzīgi savā starpā, tāpat arī visas citas cilvēku ciltis ir vienādas savā starpā. Lai viņi dzīvo mierā, nekad neizmanto vardarbību un vadās savā dzīvē tikai pēc taisnības.

Un milzu dievs arī paziņoja, ka Ketsalkoatls atbrīvoja no darba vecus cilvēkus, kuri kļuva līdzvērtīgi viņa tēvam. Viņus pabaros un cienīs visi, kas ir jaunāki par viņiem.

Tollas pilsēta rosījās pilnā sparā: dienā ar darbu, vakarā ar jautrību un naktī ar apslēptu neapmierinātību. Kā bija dižciltīgajiem pilsoņiem atzīt bijušos vergus par līdzvērtīgiem, bet karotājiem zaudēt visas privilēģijas?

Parastie cilvēki, bijušie vergi un amatnieki pēc dievu norādījumiem uzcēla lieliskas ēkas. Bijušie karavīri un militārie vadītāji, kuri pirmo reizi mūžā bija spiesti kaut ko izdarīt, paklausīja, bet skatījās šķībi.

Baltais dievs ar nelielo matu skaitu uz galvas, kas vēroja dzīvi pilsētā, runāja ar Ketsalkoatlu svešā valodā:

— Nevar būt, ka tumsonīgie radījumi varētu tik uzreiz atmest mūžsenos nežēlīgos ieradumus un pieņemt sociālo sistēmu, kas no katra sabiedrības locekļa prasa augstu pašapziņu.

- Mums viņi ir jāmāca, - nolēma Ketsalkoatls.

Un viņš pulcēja pie sevis jauniešus (no dižciltīgām ģimenēm, kas jau kaut ko bija mācījušies) un priesterus, kas uzņēma zināšanas, izņemot Cilvēku Čūsku, kas nevēlējās vai neuzdrošinājās parādīties, un sāka sniegt pārsteidzošas zināšanas par debesīm un apkārtējām lietām.

Cilvēku Čūska naktī uzklausīja savu bijušo domubiedru ziņojumus par šīm aktivitātēm un drūmi raudzījās mākoņainās debesīs bez zvaigznēm.

Viņa slepenā meita joprojām pie viņa nenāca. Bet viņš gaidīja.

2 JAGUĀRA SIRDS

Un Taurenīte tomēr atnāca pie sava tēva.

Ar sašķobītu tumsnēju seju, ar taisniem melniem matiem, kas krita pār pleciem, ar dusmās degošām acīm, viņa kaut kā atgādināja jaguāru, kas bija gatavs aizstāvēt savu midzeni.

Viņa viegli uzkāpa pa augstajiem piramīdas pakāpieniem, kas sasniedza viņas augšstilbus.

Priesteri melnajās mantijās, kas neļāva viņai iekļūt piramīdā Topelcina upurēšanas dienā, tagad klusi viņu vēroja, stāvot kā statujas ik pēc pieciem soļiem.

Šočiketsala tikai vienu reizi atskatījās uz valdnieka pili, kurā tagad dzīvoja baltie dievi, un viņas mute atņirdzās, atklājot asus zobus.

Lielais priesteris Cilvēku Čūska iznāca viņai pretī. Viņa prasmīgi veidota ar asinīm piesūcinātajiem matiem, čūskai līdzīgā frizūra ar atvērto rīkli šķita sagaidām saniknoto sievieti ar sapratni.

Kāpjot augšup, Šočiketsala atkal un atkal pārdzīvoja aizvainojošo ainu pēdējā tikšanās reizē ar Topelcinu. Bet pietiek! Vai ar Topelcinu?

Nebija lielākas laimes kā atkal satikt pazudušo mīļoto. Taurenīte pārāk labi atcerējās tikšanos selvā: viņai pretī izstieptās rokas, mīļos vārdus un zilās acis, kuras reiz bija uz mūžiem aizvērušās, bet pēkšņi atkal uzlūkoja viņu ar tādu pašu maigumu.

Bet, lai cik laimīga bija Taurenīte tajā brīdī, viņa palika pirmatnējo modro cilvēku meita, jūtīga pret jebkādām briesmām. Pat nevaldāmas laimes brīdī Šočiketsala pamanīja balto dievieti, kura novērsās, lai slēptu asaras.

Taurenīte sevi neizdeva ne toreiz, ne vēlāk.

Topelcins, pat kļuvis par balto dievu Ketsalkoatlu, nevarēja izlasīt viņas sirdī visu. Jā, varbūt viņa līdz galam nesaprata arī pati sevi. Bet kaut kur vistālākajā viņas sirds dziļumā uzvirmoja nemiers. Sieviete vienmēr pamana sievieti vēl pirms vīrieša, pat ja tā ir dieviete.

Dieviete tika galā ar sevi, bet tikai tika galā! Taurenīte to saprata lieliski, jo viņai nepalika nepamanīts neviens Eras skatiens, kas slēpti tika veltīts Ketsalkoatlam.

Pārējās divas dievietes bija skaidras. Viena no viņām mīlēja Ketsalkoatlu, bet kā māsa. Otra nemīlēja nevienu, auksta, kā ar ūdeni apliets akmens. Taurenīte no viņas baidījās. Un nebaidījās no dievietes Eras un atļāva viņai ar burvju dziru atgriezt saviem matiem jaunības krāsu.

Ar mežonīgu instinktu viņa uzminēja, ka šī dieviete nav spējīga viņai nodarīt pāri.

Bet Ketsalkoatls!

Klaburčūskas vietā kļuvušam par Mirstīgo Pavēlnieku, viņam pienācās nekavējoties aprecēt ar savu bijušo mīļāko, jāpilda vēl pirms nāves viņai dotais solījums. Šočiketsala to uztvēra kā pašsaprotamu un nepacietīgi gaidīja.

Tomēr Topelcins, kurš atgriezās no debesīm, nemaz neizrādīja degsmi, kāda viņam bija agrāk.

Šočiketsalas pacietība pamazām izsīka. Vai debesis, kur viņš pavadījis tik daudz laika, būtu viņus šķīrušas?

Taurenīte bija zemes sieviete, kuras dzīslās plūda nepielūdzamas mežonīgas asinis. Priesteru debesis ar viņu pasakām viņai bija svešas un nepieejamas. Bet šiem stāstiem pienācās ticēt. Bet dieviete Era, kura neprata slēpt savas jūtas pret Topelcinu, vairs nebija pasaka, bet pati dzīve, tuva un saprotama. Šočiketsala kā sieviete uztvēra viņu kā sāncensi.

Un Taurenīte sāka ienīst dievieti Eru, bija gatava viņu saskrāpēt ar nagiem.

Šočikatsala, greizsirdības un sašutuma pilna, beidzot nolēma tieši izskaidroties ar Ketsalkoatlu. Viņa gribēja zināt, kāpēc viņš nepieņem viņu par savu sievu un sievieti.

Šočiketsala atrada Ketsalkoatlu zālē ar putnu spalvu paklājiem. Viņš tikko bija atlaidis savus mācekļus.

Ieraudzījis Taurenīti, viņš pasmaidīja, piecēlās no jaguāra ādas un paspēra dažus soļus viņai pretī.

Taurenītes sirds sažņaudzās, asinis saplūda sejā, viņai aizžnaudzās balss, bet viņa tomēr izteica:

– Vai lielais dievs Ketsalkoatls atļausies saukties tāpat kā iepriekš par Topelcinu?

— Taurenītei? Nu, protams, - baltais dievs sirsnīgi sacīja un pastiepa viņai rokas, kā toreiz, selvā.

- Un Topelcins neredz, ka laime ir atgriezusi viņa Taurenītei matus iepriekšējā krāsā?

– Topelcins priecājas, ka redz iepriekšējo Taurenīti.

- Bet kāpēc viņš nav tāds pats kā iepriekš?

Par ko Taurenīte runā?

Kāpēc Topelcins nerāda Taurenītei zvaigznes debesīs? Kāpēc viņš ar lūpām nepieskaras viņas ādai, lai prieks kā vilnis pārskrien pār visu ķermeni?

— Ja Topelcins uzskatītu, ka viņam ir tiesības to darīt! — rūgti iesaucās baltais dievs.

— Topelcinam kā dievam Kecalkoatlam nav tiesību darīt visu, ko viņi vēlas?

- Lai skaistā Taurenīte piedod debesu viesim, ka viņš tikai tagad uzdrošinās viņai atklāt visu patiesību par sevi.

- Bet Taurenīte no piramīdas virsotnes pastāstīja cilvēkiem visu, ko var pateikt par balto dievu un viņa pavadoņiem.

- Taurenītei jāsaprot, ka tas, kuru viņa pasludināja par savu atgriezušos mīļāko, nevar izmantot viņas glāstus, kas paredzēti citam, sen mirušam jauneklim.

Taurenīte nodrebēja.

- Dieviete Era, kas atgrieza Taurenītei tās agrāko matu krāsu, - turpināja Ketsalkoatls, - jau sen uzstāj, lai viesis no debesīm pastāsta Taurenītei visu patiesību, jo viņa ir sieviete un ar savām rūpēm par dzīvību var palīdzēt cilvēkiem un debesu viesiem.

Taurenīti sagrāba niknas dusmas. Viņa slikti saprata Ketsalkoatlu. Vienīgais, kas sasniedza viņas apziņu, bija tas, ka viņš runā pēc dievietes Eras pavēles un atsakās no Taurenītes mīlestības.

Bet Ketsalkoatls pabeidza:

- Viesis no debesīm labi saprot Taurenīti un viņas mīlestības slāpes, jo viņš pats pazīst nelaimīgas mīlestības skumjas.

Meitene ar iznīcinošu skatienu nomēroja dievu Ketsalkoatlu:

— Dievs Ketsalkoatls tā nevar runāt! Kāds tad viņš dievs?

- Saules dēls nepavisam nav dievs, - Ketsalkoatls mīksti sacīja, - un nebūt nav tavs mīļotais Topelcins, kurš toreiz nomira uz upurakmens. Saules dēls tikai nejauši viņam līdzinās ar sejas vaibstiem. To nav viegli izskaidrot Taurenītei. Viņai jāsaprot, ka Tollas iedzīvotājiem, un tiem, kas dzīvo uz tālās zvaigznes Mara, no kurienes atlidoja debesu viesi, ir kopēji senči, cēlušies no vēl tālākas zvaigznes, kas gāja bojā spožā uzliesmojumā. Dzīvi palika tikai daži viņas dēli, kuri palika uz Zemes un Mara.

Un cilvēki, un marieši (viesi no debesīm), un faeti (tā sauca mirušās Faenas iedzīvotājus), viņi visi ir MŪSU SAULES BĒRNI. Zemes iedzīvotājus gaida smagi pārbaudījumi. Viņu Saules brāļi, to zinādami, atlidoja no Mara zvaigznes, lai dalītos ar cilvēkiem viņu grūtībās un mācītu, ko citi Saules BĒRNI ir sasnieguši ar savu saprātu.

Taurenīte nevarēja saprast visu teikto. Viņa bija sieviete, atstumta sieviete. Un tas ir viss, ko viņa saprata. Neticot sev, viņa teica:

— Tātad Ketsalkoatls nemaz nav Topelcins?

- Diemžēl nē. Tāpēc debesu viesis nevar dāvāt Taurenītei mīlestības prieku, - skumji sacīja Ketsalkoatls.

- Tā nav patiesība! — iesaucās Šočiketsala, viņas acīs sprēgāja niknums. - Nožēlojamais Ketsalkoatls tikai akli izpilda baltās dievietes gribu, atsakoties ne tikai no savas mīlestības, bet pat no sava vārda Topelcins!

Baltais dievs neizpratnē stāvēja zāles vidū un ar izbrīnu skatījās uz saniknoto Zemes meiteni. Viņš bija kļūdījies, cerēdams atrast viņas atbalstu izstāstot visas patiesību, kaut arī rūgtu, bet patiesību.

Taurenītei "šādu patiesību" nemaz nevajadzēja! Baltā dieva vārdi tikai pamudināja viņu uz atriebību. Ja viņa ir noraidīta, tad vainīgie, dieviete Era un neuzticīgais Topelcins, samaksās ar savām dzīvībām! ..

Saniknotā Šočiketsala izskrēja no pils un metās uz Nakts dieva piramīdas kāpnēm, lai tur satiktu savu tēvu. Viņa taču bija "slepenā meita", jo Lielajam Priesterim, kas kalpoja dieviem, savā svētumā nevarēja būt ne sievas, ne bērnu. Bet viņa augstais amats ļāva viņam neievērot to, kas bija obligāts citiem, zemākiem par viņu. Protams, visi zināja, ka Šočiketsala ir viņa meita, taču, lai saglabātu Lielā priestera svēto tīrību, viņu sauca par "slepeno meitu". Ar to bija pateikts viss, ievērota pieklājība, un meitene ieguva sava "slepenā" (lai arī visiem acīmredzamā) tēva cienīgu stāvokli sabiedrībā.

***

Cilvēku Čūska ar vāji slēptu prieku uzklausīja savu meitu, kura pastāstīja par nedzirdēto apvainojumu, kas Tollā nodarīts viņai, sievietei, viņas augstajā stāvoklī. Viņu atstājis novārtā tas, kuram viņa bija gatava atdot savu sirdi ne tikai pārnestā, bet arī tiešā nozīmē, kad viņa metās pie piramīdas, lai apgultos viņam blakus uz upurakmens.

Augstajam priesterim radās plāns. Šočiketsala ir gatava no piramīdas virsotnes paziņot, ka tā sauktais Ketsalkoatls nav nekāds dievs un pat ne Topeltcins, bet tikai viltīgs krāpnieks. Viņam jāatņem vara, viņa neapdomīgie rīkojumi jāaatceļ, un par godu atgriešanai pie patiesajiem dieviem, visu balto klaidoņu sirdis, kas iznākuši no selvas, kā arī visu viņu līdzdalībnieku, kuri ir atzinuši viņu varu, jāizrauj uz upurakmens.

Piesaucot patiesos dievus (kuriem viņš pats neticēja), Cilvēku Čūska lika savai meitai visā viņam paklausīt un īstajā brīdī no piramīdas virsotnes izstāstīt visu patiesību par viltus Topelcinu.

Šočiketsala klausījās aizsmakušajā tēva-priestera balsī, nolaidusi galvu. Viņš pamanīja, kā viņai raustījās pleci.

Viņš apklusa un apdomājās.

- Tik vienkārši viss, ko meita viņam piedāvāja, neizdosies! Viņa ir sieviete, viņai ir svarīgi tikai pēc iespējas ātrāk atmaskot krāpnieku, kurš aizskāris viņas jūtas. Lielā priestera mērķiem jābūt augstākiem un tālākiem, un to sasniegšanas veidiem ir jābūt drošākiem.

Kamēr Cilvēku Čūska apdomāja, viņa slepenā meita nevarēja atrast sev mieru, viņa bija nepacietīga.

- Lai Augstais priesteris pavēl priesteriem pūst jūras gliemežvākus, lai viņi sasauc ļaudis piramīdas pakājē, - viņa pieprasīja.

Čūska ar atvērto rīkli uz priestera galvas sašūpojās, priestera aizsmakusī balss noklusa līdz čukstam:

- Tagad Taurenītē runā tikai tādas sievietes niknums, kura ir izlaidusi jaguāra nagus. Nevaram domāt, ka viss noritēs gludi un labi, tiklīdz viņa pateiks savu atmaskojošo runu. Viltīgais Ketsalkoatls atbrīvoja daudzus vergus, kuri tagad piepildījuši Tollas ielas. Viņi nevēlēsies atkal būt vergi. Jaunajās ēkās rosās amatnieki un mākslinieki. Viņiem ir izdevīgi pabeigt iesākto, nevis gāzt to, kurš aicinājis radīt. Par labības audzētājiem nav vērts runāt. Viņi domā tikai par jaunajiem laukiem, kas viņiem tiek izdedzināti selvā. Arī viņi diez vai gribēs noticēt sadusmotajai sievietei.

- Ko tad vēlas Taurenītes slepenais tēvs? - Lai viņa piedod nāvīgos apvainojumus, ļauj baltajam dievam ņemt par sievu bālo krāpnieci, kuru visi uzskata par dievieti?

- Lai Taurenīte nevārās kā ugunīga upe, lai atceras, ka viņa ir lielā priestera Cilvēku Čūskas slepenā meita. Viltus dievs Ketsalkoatls, kurš zaimojoši aizliedza senos svētos rituālus, ir jāgāž un jānoliek uz upurakmens. Dievi, gribēdami kādu sodīt, atņem viņam saprātu. Tā viņi darīja arī ar baltajiem krāpniekiem. No varas izjūtas pazaudējuši visu saprātu, viņi atcēla karus, piespieda drosmīgos godājamos karotājus strādāt kā nicināmus vergus. Tā ir viltus dievu nāve. Tollas pilsēta kļuvusi neaizsargāta. Cilvēku Čūska nevienam neuzticēs to, ko var izdarīt tikai viņš pats. Pa slepenām takām viņš aizies cauri selvai un atradīs klejotājus barbarus, kuri nekad neceļ mājas, bet pārvadā savus mājokļus no vienas vietas uz otru. Viņiem uzbrukumi akmens pilsētām ir izaicinājums, ēkas ir nicinājums, ienaidnieku nāve ir prieks, cīņas biedru nāve ir gods. Cilvēku Čūska uz neapbruņoto Tollu atvedīs ziemeļu mežoņus. Lai viņi izlaupa akmens pilsētu, nogalina pilsētniekus un pat karotājus, kuri paspēs salasīt izmestos ieročus. Neaizskaramas paliks tikai tempļu piramīdas, kurās atkal par prieku dieviem plūdīs upurēto cilvēku asinis, kas izpirks visas Tollas iedzīvotāju nelaimes.

Taurenīte nodrebēja.

- Lielais priesteris vēlas, lai ziemeļu barbari izlaupa pilsētu, nogalina vīriešus, sievietes, bērnus?

- Lielais priesteris norunās ar barbaru vadoni, ka visi gūstekņi no bijušajiem vergiem tiktu nodoti priesteriem, lai tos upurētu dieviem. Starp tiem būs arī baltie klaidoņi. Tā tiks atriebta Augstā priestera slepenā meita.

Tēvs pamanīja drūmo uguni Šočiketsalas acīs un sarauca pieri:

- Cilvēku Čūskas slepeno meitu sargās priesteri. Baltajiem klaidoņiem no valdnieka pils, kur tie atpūšas uz putnu spalvu paklājiem, šeit neiekļūt. Kad Tollas pilsēta sabruks un pilsētnieku mājas nodegs, priesteri ar jūras gliemežvāku skaņām izsauks laukumā gan uzvarējušos barbarus, gan sakautos Tollas ļaudis. Tieši tad Šočiketsala pateiks visu patiesību par Ketsalkoatlu. Visas viņa statujas tiks nogāztas, viņa vārds tiks izdzēsts no visiem pieminekļiem, kurus tagad steidzas viņam būvēt.

- Asinis, - sacīja Taurenīte.

- Asinis garšo sāļi un karsti, kad tās izplūst no sirds. Tās apreibina kā pulka, un tās izpērk visu. Ar šīm rokām Lielais priesteris savā ilgajā dievu kalpošanas mūžā izrāvis no upuru krūtīm vairāk siržu un uzmeta tās uz zelta bļodas vairāk, nekā tagad ir visu Tollas pilsētas iedzīvotāju.

Taurenīte klausījās viņā ar noliektu galvu.

- Cilvēku Čūska aizies nakts aizsegā, - sacīja viņas tēvs. - viņa meitu sargās priesteri, un bēdas viņai, ja viņa nesagaidīs savu tēvu. Viņas sirds būs pirmā, kas gulēs pēc asinīm alkstošā, mirdzošā trauka.

Krāsa pārpludināja Taurenītes tumšo seju.

- Šočiketsala pati kādreiz lūdza to izdarīt! - viņa izaicinoši un nicinoši teica.

- Dieviem ir tīkams pat novēlots upuris, - ar noslēpumainu ļaunprātību sacīja Cilvēku Čūska un pazuda tempļa dziļumos.

Pazemes ejai vajadzēja viņu ievest tieši selvā. Pirms ceļojuma viņam pirmo reizi pēc daudziem gadiem nācās izmērcēt savus sakaltušos matus. Tas bija grūti, jo asinis, sajaukušās ar aki sulu, kas pasargāja to no sadalīšanās, bija savietējušas kā akmens. Tomēr beigās sarežģītā čūska pazuda no viņa galvas. Neviens nedrīkstēja priesteri pazīt.

***

Taurenīte soļoja pa zvaigžņu vērošanas laukumiņu.

Viņas priekšā atradās Tollas pilsēta. Ielas kā taisni saules stari,. Lieliskas pakāpienveida piramīdas zaļu taisnstūru centrā. Lejā greznas akmens pilis. Upes līkumotā zilā čūska, it kā guļ starp pilsētas ēkām. Un tālumā nepārskatāmās selvas zaļais plašums.

Iespējams, Lielais priesteris jau zogas, pa viņam vienam zināmajām slepenajām takām, lai ar barbaru ieročiem atjaunotu varu gāztajiem dieviem un palīdzētu aizvainotajai sievietei nežēlīgi atriebties baltādainajam svešiniekam un viņa bālajai draudzenei, kura nenolaiž no viņa mīlas pilnas acis.

Iedomājoties vien par to, Šočiketsala nodrebēja naidā. Tagad viņa bija gatava viskaislīgākajos un niknākajos vārdos atmaskot viltus Topelcinu, atdot viņu pūlim, lai saplosa gabalos, uzmet uz upura akmens …

Bet vai viņa to spēs, kad lejā, starp kūpošajām drupām, mežonīgā orģijā plosīsies mežoņi?

3. DEBESU KAUSA UGUNS

Neprātīga bļaušana, sāpju un šausmu kliedzieni, mirstošo vaidi, simtiem pēdu būkšķi, ieroču klaboņa, sieviešu spiedzieni, bērnu raudas — tas viss sajaucās mežonīgā kakofonijā.

ielās mētājās mirušo un ievainoto līķi. Izkrāsotie karotāji rāpās pāri šiem baismīgiem šķēršļiem, spārdīja mirušo galvas, ar šķēpiem piebeidza dzīvos.

Viņi ielauzās mājās, iznīcināja visu, kas bija iekšā, aizdedzināja mēbeles un dārgos paklājus, sadauzīja nenovērtējamas statujas. Tur tika iessprostoti pilsoņi, kuri mēģināja aizbēgt uz tālākajām telpām, un to logos tika samestas degošas lāpas.

Tollā ziemeļu nomadiem pretestību neizrādīja neviens. Pilsētu pārsteidza, izlaupīja, nodedzināja.

Piramīdu pakājē izplatījās ugunsgrēku dūmi. Un no augšas, no tempļa portikiem, bezkaislīgi noskatījās priesteri melnajās mantijās. Viņu lieliskās galvassegas mirdzēja saulē.

Visbeidzot no galvenā tempļa augstās piramīdas caururbjoši iegaudojās jūras gliemežvāki.

Aurodami un dejodami, uzvarētāji ar šķēpiem sāka sadzīt laukumā asiņainus vīriešus un raudošas pusapģērbtas sievietes.

Bijušie vergi un viņu nesenie saimnieki, piekauti un nožēlojami, visi ar virvēm ap kaklu, aizrijušies no dūmiem, skatījās uz augšu.

Saskaņā ar Lielā priestera plānu, tagad viņu priekšā saules starojumā bija jāparādās Šočiketsalai, pasludinot visu Tollas nelaimju patieso vaininieku. Cilvēku Čūska, vēl pirms došanās pie barbariem, sagatavoja viņai runu.

Cilvēku Čūska pavēlēja priesteriem atvest Taurenīti.

Nobijušies priesteri nokrita uz sejas. Viņa meita bija pazudusi barbaru uzbrukuma vidū. Varbūt viņa uzdrošinājās nokāpt lejā pa piramīdas stāvo nogāzi. Varbūt viņa bija nosista, vai arī mežoņi viņu uzskatīja par parastu pilsētnieci, kas bija vēl ļaunāk.

Cilvēku Čūska, sašutumā, pavēlēja abus priesterus, kas sargāja Šočiketsalu, upurēt uz altāra, un pēc ilgāka pārtraukuma viņš pats ar prieku iegrūda viņiem zem ribām obsidiāna nazi, izrāva viņu neuzticīgās sirdis.

Tie bija pirmie upuri, kam vajadzēja atgriezt Tollai dievu piedošanu un agrāko labklājību.

Bet pagaidām kūpēja pilsētas drupas un pilsoņu pūlis lejā gaidīja spriedumu vai izpirkšanu.

Un tad runu teica pats Cilvēku Čūska:

- Bēdas Tollas iedzīvotājiem, bēdas! Viltus dievi viņus iemidzināja, lai nebūtu pretošanās uzbrukumam, un tagad, taisnīgi uzvarētiem, cilvēkiem ir jāatgriežas pie patiesajiem dieviem. Jo ātrāk tiks upurēti gūstekņi, kurus dāsnie uzvarētāji nodevuši priesteru rokās, saskaņā ar seno senču likumu, jo dāsnāka būs dievu žēlastība.

Cauri pūlim izskanēja vaidi. Neviens nezināja, vai viņš kāps pa piramīdas pakāpieniem ar virvi ap kaklu, vai sagaidīs dievu žēlastību.

- Nāve viltus Topelcinam, kurš pievīla gan Tollas ļaudis, gan uzticīgo meiteni Šočiketsalu, - aizsmakušā balsī kliedza Lielais priesteris. -  Ketsalkoatlu uz upuraltāra. Lai viņš tiek iznīcināts pats un visi viņa nelietīgie tēli, kas zaimojoši cirsti akmenī. Ejiet, ieņemiet valdnieka pili, ejiet to ieņemt kopā ar uzvarētājiem!

***

Laikus brīdinātie valdnieka pils iemītnieki, paguva noslēgties aiz stiprām durvīm.

Taurenīte bija savas tautas meita. Viņā vienmēr cīnījās muļķīga pieķeršanās, kas bija mantota no mātes, karotāju vadoņa atraitnes, kura bija iepatikusies priesterim, un viņas tēva neprātīgais, asinskārais raksturs, kas necieta nekādus šķēršļus. Pēc Topelcina nāves Taurenīte, bēdās nemierināma un neizmērojama lepnumā, atteicās no dzīves priekiem, nolēmusi kļūt par priesterieni. Un pēkšņi viss mainījās: Topelcins atgriezās, bet viņu atraidīja.

Kad viņa skraidīja pa laikumu, no piramīdas virsotnes nolūkodamās uz zvaigznēm un draudīgo melno selvu, viņā pārmaiņus guva virsroku pretrunīgie pirmsākumi. Bet līdz saullēktam naidu tomēr uzvarēja mīlestība.

— Par katru cenu, brīdināt Topelcinu! - viņa nolēma.

Tomēr aizbildņi priesteri viņu uzmanīja ļoti rūpīgi.

Bija  pagājušas nogurdinošās dienas un tikpat nogurdinošās naktis, kuru laikā Taurenīte nepazina miegu. Arī modrie sargi negulēja. Un tikai tad, kad pilsētā ielauzās pirmie mežoņu pulki, sargu uzmanību novērsa iesāktā apkaušana. Taurenīte metās lejup pa piramīdas nogāzi, bet viens no priesteriem viņai pieķērās. Tad meitene parāva viņu līdzi. Viņi ripoja lejā pa stāvo, gludo sienu. Priesteris atradās apakšā, un tas izglāba Taurenītes dzīvību.

Atguvusies, viņa pielēca kājās, notašķīta ar mirušā priestera asinīm, un aizskrēja pie pils durvīm.

Pašā pirmajā zālē viņa uzdūrās majestātiskajam Klaburčūskam, steidzoties paskaidrot, kas tas par troksni ir ārā. Taurenīte viņam pastāstīja par uzbrukumu. Vecais vadonis paņēma no sienas kaujas cirvi un, uzsitis pret skanīgu trauku, deva trauksmes signālu.

Tūlīt parādījās viņa seši dēli un aizslēdza visas pils durvis ar aizbīdņiem.

***

Klaburčūska un viņa dēli, visi ar kaujas cirvjiem, un rudbārdainais milzu dievs ar Karu Gaišo stāvēja gatavībā, klausoties to mežoņu kliedzienos, kuri pabeidza grautiņu.

- O Topelcin, - sacīja Taurenīte, nokrītot pie Inko Klusā kājām. - Lai Šočiketsala pieņem nāvi no tā dieva, par kuru viņa šaubījās, un viņu nodeva. Bet viņa ir tikai zemes sieviete, kuras prātu bija aptumšojusi atraidīta mīlestība. Viņa nevarēja samierināties ar savu lepnumu ar to, ka dieviete Era būs laimīgāka par viņu.

- Nelaimīgais Zemes bērns, - Inko Klusais pacēla viņu no grīdas. - Nevar izmērīt tā atbildību, kas dodas Saprāta Misijā pie saviem jaunākajiem brāļiem, viņus nemaz nepazīstot.

Šočiketsala atkal nesaprata marieti. Viņa tikai apbrīnoja viņa seju, sava mīļotā, kuram atkal draudēja nāves briesmas, seju.

Uzbrukums pilij sākās ar durvju taranēšanu. Viltīgais priesteris mudināja barbarus izmantot nepabeigtu akmens Ketsalkoatla stēlu.

Simtiem veiklu un stipru roku turēja virves, kurās šūpojās akmens masa, ar katru vēzienu dragājot durvis.

- Tiešām mariešiem būs jānogalina sev līdzīgie? - Iva Klusā šausmās jautāja brālim.

Inko Klusais noliedzoši papurināja galvu.

- Es būšu tev blakus, - čukstēja pienākusī Era Lua.

- Es taču brīdināju, - Nots Kri drūmi sacīja, atkāpdamies no viņiem tālāk. - Cilvēku dusmām jābūt vērstām uz viņiem līdzīgajiem. Mums jāliek viņiem saprast, ka mēs, atnācēji, esam ne tikai augstākas garīgas attīstības būtnes, bet arī piederam pie citas dzīvnieku sugas.

- Uzbrucēji, visticamāk, to nesapratīs, - atzīmēja Era Lua.

Inko Klusais klusēja, ar dziļu žēlumu nolūkodamies uz Zemes meiteni, kura atkal bija nokritusi pie viņa kājām. Bija skaidrs, ka viņš uz Zemes pieļāvis liktenīgu kļūdu. Bet kādu?

Durvis beidzot sabruka. Mežoņi metās pilī, bet pirmie no viņiem nokrita no Klaburčūskas un viņa dēlu kaujas cirvjiem.

Iva iekliedzās un satvēra brāli aiz rokas, lai aizvestu viņu no kaujas vietas.

— O Topelcin! - čukstēja Taurenīte, pieceļoties kājās. - Tu taču zini pazemes ejas noslēpumu. Bēgsim!

Un Taurenīte pētoši skatījās uz Ketsalkoatlu. Ja viņš tagad parādīs slepeno eju, tad viņš tomēr ir Topelcins!

Bet Ketsalkoatls skumji papurināja galvu.

- Atnācējs no Mara zvaigznes nevar zināt to, ko zināja bojā gājušais Taurenītes mīļotais.

— Tātad tu neesi Topelcins? - Taurenīte atkāpās.

***

Pirmais no sargiem, kurš miris nokrita uz grīdas, bija vecais vadonis Klaburčūska. Desmitiem izkrāsotu karotāju ar baismīgu kara saucienu kratīja cirvjus.

Seši Klaburčūskas dēli cirta pretiniekus, starp kuriem viņi pazina savus bijušos karotājus, pievienojušos ienaidniekiem.

Kara Gaišā arī iesaistījās kaujā. Auksta un aprēķinoša viņa pagājās uz priekšu, neaizsargāta, slaida, trausla. Viņas rokās bija paralizējošā pistole.

Viens pēc otra iebrukušie karotāji krita uz grīdas. Gigo Gants bezsamaņā esošus ķermeņus sāka mest ārā pa durvīm. Viņi pie samaņas nenāks vēl ilgi, tiks uzskatīti par mirušiem.

Gigo Gantam plecā iedūrās šķēps. Viņš to, plūstot asinīm, nikni izrāva. Era Lua steidzās sniegt pirmo palīdzību.

Kara Gaišā aizturēja pūli, kas lauzās iekšā pa durvīm, šaujot ampulas uz tiem, kas bija pirmajā rindā.

Drīz vien grīda bija nosēta ar nekustīgiem ķermeņiem. Papildus paralizētajiem barbariem visi seši Klaburčūskas dēli gulēja miruši blakus savam tēvam.

- Lai kurš būtu tas, kurš sevi nosaucis par Ketsalkoatlu, bet nelaimīgā Taurenīte, par savu Topelcinu, lai kopā ar saviem draugiem seko man. Es jums parādīšu slepeno eju - ceļu uz glābiņu, - Taurenīte aicināja.

Inko Klusais ieteica atkāpties. Marieši bēga pa pils istabām.

Kara Gaišā atpalikusi kā pēdējā, atvairījauzmundrināto barbaru uzbrukumus. Tie, slēpdamies viens aiz otra, bija pamanījuši, ka baltādainās dievietes neredzamais šķēps cauri neduras. Un viņi var pasargāt sevi ar kritušā ķermeni, izmantojot to kā vairogu. Slēpjoties aiz kritušajiem cīņu biedriem, viņi tupus kā neparasti dzīvnieki, virzījās pakaļ atnācējiem.

Pazemes eja veda no pagalma uz selvu. Bet tai bija atzars, ko zināja ne tikai Taurenīte, bet arī Cilvēku Čūska. Viltīgais priesteris, kurš pats nesen izmantoja šo atzaru, aprēķināja, ka viņa meita noteikti atvedīs uz šejieni atnācējus un nolēma ierīkot tur slazdu.

***

Pirmie slepeno eju sasniedza Inko Klusais un Šočiketsala.

- Lai atbīdītu šo akmeni vajadzīgs milzu spēks, - viņa teica, norādot uz plāksni ar krāšniem bareljefiem.

Iva Klusā bezpalīdzīgi atskatījās uz Gigo Gantu ar asiņaino plecu. Tikai viņš spētu tikt galā.

Plāksni atvērt apņēmās Ketsalkoatls. Viņš uzreiz izprata sviras ierīci ar pretsvariem. Plāksne nebija jāpaceļ, bet jāiespiež uz iekšu, pēc tam tā viegli aizbīdījās uz sāniem, atvēra eju. Viņam palīdzēja Nots Kri.

Taurenīti atkal sāka māt šaubas, vai tas tomēr nav Topelcins? Izrādās, viņš zina plāksnes noslēpumu!

Kad marieši viens pēc otra sāka nolēkt lejā, viņi uzdūrās slazdam.

No tumsas izskrēja Cilvēku Čūska un ar ietrenētu dūrienu iegrūda obsidiāna nazi krūtīs Taurenītei.

— Tu tomēr esi Topelcins! - nočukstēja Taurenīte, pasmaidīdama pēdējo reizi mūžā.

Inko Klusais pacēla viņu, kad priesteris otro dūrienu tēmēja viņa vecajā rētā pretī sirdij. Bet kāda roka atgrūda nazi.

- Ketsalkoatlu - tikai Piedzērušai Blusai! — uzkliedza priesterim blakus stāvošais cilvēks. Viņš atvēzējās pret Inko Kluso ar kaujas zobenu, bet ar to netrāpīja.

Iva satvēra brāli aiz rokas un aizvilka ejas dziļumā, kur jau bija pazudis Nots Kri. Era Lua palīdzēja streipuļojošajam Gigo Gantam skriet viņiem pakaļ.

Kara Gaišā gribēja nogāzt Čičkalanu ar paralizējošu ampulu, taču, ieskatījusies viņam acīs, visu saprata un arī pazuda tumsā.

Cilvēku Čūska, baidīdamies no baltās dieves ieroča, slēpās Čičkalanam aiz muguras un, durstot viņu ar naža smaili, kliedza:

- Uz priekšu! Viņiem pakaļ!

Bet Čičkalans vilcinājās.

No augšas slepenajā ejā ielēca barbari, kas bija iebrukuši pilī. Viņu vidū bija arī tie, kas atjēdzās pēc Kara Gaišās ampulu pistoles paralizējošā efekta. Tos pamanījis, priesteris iekliedzās:

- Viltus dievi nespēj nogalināt! Viņi ir bezpalīdzīgi!

Bet Čičkalans kliedza:

- Piedzērusies Blusa nebaidās no neredzamajiem šķēpiem. No tiem krīt tikai skaidrie. Uz priekšu, sekojiet man!

To kliedzot, Čičkalans aizšķērsoja eju, apgaismojot ceļu ar lāpu ne tikai sev, bet arī bēgļiem.

Beidzot priekšā parādījās gaišas izejas plankums. Čičkalana lāpa kļuva nevajadzīga, un viņš to nometa atpakaļ tieši zem priestera kājām. Tas iegaudojās no sāpēm.

Marieši izskrēja selvā. Bet kurp doties tālāk? Kur atrodas kuģis?

- Lai baltādainie krāpnieki pamēģina iebēgt kaut rietošajā saulē. Piedzērusies Blusa viņus panāks arī tur! - No pazemes atskanēja Čičkalana draudīgā balss.

Inko Klusais saprata viņa vārdu slēpto nozīmi un, ieraudzījis selvā taku, kas ved tieši saulrietā, izvēlējās to.

Tikai marsieši, kas savā dzimtajā tuksnesī bija trenējušies skriet bez elpas, varēja tik ātri skriet starp šo sakņu un liānu mudžekli.

Vajātāji atpalika, nesapratuši, kā atnācēji iegūst tik daudz spēka. Daži domāja, ka viņi tomēr ir dievi.

***

Ceļš veda tieši uz klajumu ar kuģi "Meklētājs".

- Ātrāk uz kuģi! - kliedza Nots Kri. - ne mirkli ilgāk neuzkavēsimies uz šīs mežonības un neprāta planētas. Uz Marsu! Uz Marsu!

- Nē, - sacīja Inko Klusais. - Mūsu misija vēl nav beigusies. Mēs tikai uzzinājām, kā nevajag darīt.

- Šeit, meža malā, es noguldīšu visus, - sacīja Kara Gaišā.

- Nē, - iebilda Inko Klusais. - Viņiem vispirms ir jādzird kaut kas sev svarīgs.

Nots Kri paraustīja plecus un sāka kāpt pa ārējām kāpnēm uz ieejas lūku. Visi sekoja viņam.

Kad Kara Gaišā uzkāpa pēdējā, klajumā izskrēja mežoņi. Pret kuģa metāla korpusu atsitās šķēps.

- Tas ir Ugunīgais Kauss! — kliedza Čičkalāns.  -Piedzērusies Blusa tajā ir bijusi vairākas reizes. Ja Cilvēku Čūska sekos, Piedzērusies Blusa viņam parādīs slepenu eju uz Ugunīgo Kausu, kas neaizveras no iekšpuses.

Inko Klusais parādījās iluminatorā:

— Lai Zemes ļaudis nāk pie prāta! Ko viņi vēlas nogalināt un ko viņi ar to panāks? Atdos priesteriem tiesības nogalināt cilvēkus uz upura akmens? Lai visus pārējos turētu bailēs un neziņā? Lai padzītu no Zemes tos, kuri centās viņiem atklāt zināšanas un taisnību? Vai viņi vēlas, lai neprāts pāriet no paaudzes uz paaudzi un pat viņu tāli pēcteči vienalga nogalinātu viens otru peļņas dēļ, aiz naida, aprēķina, lai uzspiestu savu gribu vājākajiem, pakļautu viņus? Atnācēji gribēja saviem saprāta brāļiem atvērt acis. Viņi ir spiesti aizlidot, bet viņi atgriezīsies. VIŅI ATGRIEZĪSIES!

Uz iluminatoru tēmēta šķēpu krusa bija atbilde šiem saprāta vārdiem.

- Noķert dzīvus, ziedot uz upura altāriem! — satrakojies kliedza priesteris Cilvēku Čūska.

- Šurp, šurp, - Čičkalans viņu sauca. — Uguns kausā! Viņi neprot nogalināt. Viņi visi nonāks Cilvēku Čūskas rokās.

Kopā ar priesteri viņš nonāca aiz kuģa atbalsta kājām tieši zem dzinēju sprauslām, no kurām izlidoja karstās gāzes. Cilvēku Čūska ielīda viņam parādītās ar sodrējiem pārklātās slepenās ejas atverē.

- Čičkalans veikli uzlēca uz kāpņu apakšējā pakāpiena un uzkarājās uz tām.

Ne Inko Klusais, ne ievainotais Gigo Gants, kurš sēdēja pie vadības ierīcēm, nezināja, kas notiek pie sprauslām, pretējā gadījumā viņi nekad nebūtu iedarbinājuši dzinējus.

Nodārdēja pērkona grāvieni bez lietus, bet pāri zālienam nevis debesīs bet selvā izklīda melni mākoņi, par lielām šausmām tiem, kas palika lejā…, Tur, kur nupat bija stāvējusi Cilvēku Čūska  pret zemi triecās uguns stabs, un sāka augt, paceļot uz sevis Ugunīgo Kausu, uz kura kāpnēm bezpalīdzīgi nokārusi kājas karājās cilvēka figūra.

- Tie ir dievi! — šausmās iekliedzās pakritušie mežoņi.

- Un viņi apsolīja atgriezties, - piebalsoja citi.

4. SAULES BĒRNI

Es, Inko Klusais, Marsa Saprāta Misijas vadītājs uz Zemes, nosaucis sevi par Topelcinu un cilvēku nosaukts pat Ketsalkoatlu, pēc pirmās ekspedīcijas atgriešanās, atsāku savu stāstu.

Mums ar Notu Krī, kā vienmēr, bija domstarpības par visu notikušo.

Nots Kri mūsu neveiksmi izskaidroja ar cilvēku ļaundabīgo būtību, kas nav radusies no faetu grupas, kas ieradās uz Zemes, kuri acīmredzot šeit izmiruši, bet gan no faetveidīgajiem monstriem, kas no tiem bija mantojuši prāta trulumu, nežēlību un vēlmi nogalināt.

Tomēr, ja atceramies Faenas faetu likteni, kuri iznīcināja paši savu planētu, lai “uzvarētu” naidīgo nometni, tad varam pieņemt, ka faetu pēcteči šādas spējas varēja mantot no saviem Faenas senčiem.

Man svarīgākais bija apzināties, kāda bija mūsu kļūda saskarsmē ar cilvēkiem, kā un kur to izlabot?

"Meklētāja" starta laikā Kara Gaišā pamanīja, ka uz ārējām kāpnēm karājas cilvēks.

Nolaidušies tuvākajā selvas klajumā, atvērām ieejas lūku un ievilkām tajā samaņu zaudējušo Čičkalanu. Viņš nenija nokritis tikai tāpēc, ka viņa muskuļi savilkti krampjos neatlaida rokas.

Mums ar lielām pūlēm ar Eras Lua palīdzību, kura pielietoja nepieciešamos medikamentus, izdevās atbrīvot roku muskuļus un atlaist kāpņu skavas.

Čičkalans atjēdzās, kad kuģis atkal pacēlās.

- Pulku, - viņš pieprasīja. - Skaidrā prātā aizlidot debesīs Piedzērušai Blusai nepieklājas.

Paskaidroju, ka mēs vēl neesam izpildījuši savu pienākumu uz Zemes un atkal nolaidīsimies, lai nodibinātu kontaktu ar citu tautu, kuru cerējām atrast otrpus okeānam, ar baltādaino bārdaino cilti, kurai piederēja Topelcina māte. .

- Tas nozīmē, ka visi, kas uzlido debesīs, jau ir piedzērušies, - sprieda Čičkalans. - Citādi kurš gan būtu sadomājis lidot pāri okeānam pie rudbārdžiem. Čičkalans var noderēt tur, kur viņu sagūstīja piekrastes iedzīvotāji, kas sevi dēvē par kagaračiem, kur viņš izmācījies viņu valodu. Viņš tūlīt atcerēsies visus viņu vārdus, ja viņam iedos vēl padzerties

- Kā Piedzērusies Blusa palika dzīvs? jautāja Iva, atnesdama mūsu draugam dzērienu. - Vai tad kagaračiem nav upuraltāru?

- Piejūras iedzīvotāji ir mežonīgi un stulbi, - Čičkalans nicinoši sagrieza lūpas. - Viņi neprot būvēt piramīdas vai pilsētas, un pat nespēlē bumbu. Viņi dzīvo jūras krastā un ķer jūras dzīvniekus, sauc tos par zivīm, kā arī mežā "skrieno gaļu", neatceros, kā viņi to sauc. Nepazīstot patiesos dievus, viņi pielūdz visu meža dzīvnieku lielo vadoni - jaguāru. Un viņiem nav pulkes. Bet kagarači nebaidās ne no jūras, ne no meža. Ja tos neaizskar, viņi ir nekaitīgi.

Ar interesi klausījāmies Čičkalana pļāpāšanu, mēģinot iztēloties vēl vienu Zemes tautu.

Nots Kri sāka mani pārliecināt:

- Tā ka piekrastes iedzīvotāji ķer dzīvās radības, kas mīt jūrā un mežā, lai tās nogalinātu un apēstu, tad viņi nav labāki par Tollas iedzīvotājiem ar viņu upurakmeņiem. Ja mēs atrastu saprātīgu rasi, patiesi tuvu marsiešiem tai raksturīgo iedzimto rakstura īpašību ziņā, tad būtu jēga nodibināt ar to kontaktu. Bet tagad, ja šādas cerības nav, mums jālido atpakaļ uz Marsu, lai nodrošinātu mūsu kuģi "Meklētājs" ekspedīcijai uz Lua, un izmainītu tās orbītu ar nukleārajiem sprādzieniem un novērstu planētu sadursmi. Mūsu misija ir izpildīta, esam noskaidrojuši, ka Zemi apdzīvo saprātīgo rase, kas ir jāizglābj.

- Tu runā saprātīgi, Not Krī, - sacīja Kara Gaišā. - Tu nepadari cilvēku glābšanu atkarīgu no viņu radniecības ar faetiem, bet tomēr kļūdies. Mēs neesam spējuši nodot cilvēkiem nepieciešamās zināšanas, mēs neesam varējuši viņiem palīdzēt mainīt sociālo struktūru uz taisnīgāku.

Tas bija pareizi. Mēs neko nebijām sasnieguši. Acīmredzot labestību un miermīlību nevar cilvēkiem uzspiest ar viltus dievu palīdzību, jo uz meliem nav iespējams celt Taisnīgumu!

Attālumu, ko Čičkalans pēc atbrīvošanās no gūsta bija veicis gada laikā, "Meklētājs" nolidoja, pirms saule paspēja pazust zem horizonta.

krēslas stundā mēs ieraudzījām jūras krastā apmetnes gaismas un nolaidāmies turpat kalnos, ar spilgtu, virzītu staru izgaismojot nolaišanās vietu starp akmeņiem.

Kailas klintis, melnas un sarkanas, bez jebkādas veģetācijas, kaut kā atgādināja mūsu dzimto Marsu. Šeit, nepieejamā augstumā, mēs palikām tieši tik ilgi, lai ar Čičkalana palīdzību iemācītos runāt kagaraču valodā.

Čičkalans izpētīja lejā esošo selvu un atrada mednieka mājokli, kurš dzīvoja viens pats, kopā ar savu ģimeni.

Man radās rīcības plāns, kuru Čičkalans nobijies noraidīja, un arī pārējie to neapstiprināja. Tomēr es nolēmu rīkoties tieši tā, pretēji pārējo viedoklim. Era Lua brīvprātīgi pieteicās doties man līdzi.

Paņēmuši priekšmetus, kas varētu interesēt mednieku un viņa ģimeni, it īpaši metāla nažus, šķēpiem piemērotas smailes, košus niekus, mēs ar Eru pielīdām pie no lielām lapām veidotā mitekļa.

Mēs nolikām savas dāvanas uz būdas sliekšņa, un paši apgūlāmies zemē netālu no izdzisušā, kūpošā ugunskura un bezrūpīgi aizmigām.

Gigo Gants vēl nebija atguvies no brūces. Iva palika kopā ar viņu kuģī, bet Kara Gaišā ar Čičkalanu un Notu Krī no attāluma vēroja mūsu "neprātīgo rīcību". Paralizējošās pistoles lielā attālumā bija nekaitīgas.

Pamodos no dūriena kaklā. Atvēris acis, ieraudzīju zeltādainu vīrieti, kuram pār pleciem bija pārmesta āda un viņa sapinkātajos sirmajos matos maza spilgta putna spalviņa. Viņš bija pielicis man pie rīkles akmens šķēpa galu.

Es viņam uzsmaidīju, nožāvājos un pagriezos uz sāniem. Caur puspievērtiem plakstiņiem redzēju skaistu meiteni ar ugunīgiem matiem, kas bija tērpusies jaguāra ādā, un stāvēja ar paceltu šķēpu pie guļošās Eras Lua. Viņi jau sen būtu varējuši mūs nogalināt, ja būtu gribējuši. Mans minējums šoreiz izrādījās pareizs.

Primitīvie cilvēki, kurus ikdiena bija audzinājusi uz cīņu un dzīvnieku nogalināšanas nepieciešamību, lai iegūtu pārtiku, nebija nežēlīgi, viņi to darīja apstākļu, nevis paša nogalināšanas procesa dēļ. Protams, viņi ne reizi vien karoja ar savējiem, bet tikai aizsargājot savu mājokli. Un pēkšņi viņi savas būdas sliekšņa priekšā ieraudzīja divus neapbruņotus baltādainus svešiniekus, kuri viņiem nekādi nedraudēja, bet mierīgi gulēja pie izdzisušā ugunskura, turklāt uz būdas sliekšņa bija salikuši nenovērtējamus dārgumus. Bija par ko padomāt un apturēt šķēpus.

No būdas izskrēja vesels bērnu bars. Viņi uzdūrās spīdīgajiem sīkumiem, kas viņos izraisīja milzīgu sajūsmu.

Es joprojām jutu šķēpa smaili pie sava kakla. Ar aizkaitinātu gulētāja kustību es pabīdīju šķēpu malā un apsēdos.

Mežonis atlēca atpakaļ, nezinādams, ko es darīšu tālāk. Viņa melnās acis ar uzmanīgu skatienu sekoja katrai manai kustībai.

Es pasmaidīju un novēlēju viņam veiksmīgas medības.

Izdzirdis savu dzimto valodu, mednieks apmulsa.

Arī Era Lua apsēdās un pasniedza meitenei, kura viņai draudēja ar šķēpu, skaistu Marsa akmeņu kaklarotu, ko noņēma sev no kakla.

Es iesmējos, norādot medniekam uz satrauktajiem bērniem, kas spēlējās ar "dārgumiem". Bērni rāva viens no otram no rokām brīnumainos riņķus, brīnoties, ka redz tajos ko dzīvu, lai gan aiz tiem neviena nebija. Mednieks sarauca pieri, uzkliedza uz tiem, atņēma vispirms nažus un šķēpu galus un sāka tos pētīt pats ar tādu pašu priecīgu pārsteigumu, ar kādu tikko uz tiem bija skatījušies bērni. Tad viņš ar pirkstu izmēģināja uzasinātos asmeņus, pamāja ar galvu un pēkšņi, izvilcis no matiem košo spalvu, pasniedza to man.

Meitene jaguāra ādā, kas izcēla viņas skaistumu, tikpat slaida kā Era Lua, kas stāvēja viņai blakus, mēģināja pielaikot jauno kaklarotu. Smaids, neskatoties uz viņas asi izceltajiem vaigu kauliem, padarīja viņas seju maigāku un skaistāku.

Pēkšņi rudmatainā meitene ieskrēja selvā.

Brīdi vēlāk no turienes atskanēja ņurdēšana, troksnis un kliedzieni.

Mēs ar mednieku un Eru steidzāmies palīgā.

Izrādās, bija noticis sekojošais. Medniece vēlējās Erai Lua noplūkt skaistu ziedu, un, sajūsmā par tikšanos ar svešiniekiem un viņu dāvanām, aizmirsa savu ierasto piesardzību. viņai no koka uzlēca starp

zariem noslēpies jaguārs — viņai tikai paspēja iekliegties — un sabruka zem dzīvnieka.

Bet netālu, biezoknī, ne mazāk prasmīgi kā jaguārs slēpās Kara Gaišā un Čičkalans. Kamēr zemietis stinga svētā bijībā "zvēru vadoņa" priekšā, Kara Gaišā ar tīri marsisku reakciju pielēca zvēram un iešāva viņam pistoles ampulu.

Plankumainais plēsoņa nekustīgi sastinga uz sava upura, un tā raibā āda saplūda ar viņas apģērbu.

Kara Gaišā, zinādama, ka zvērs tikai paralizēts, satvēra to aiz pakaļkājām un pavilka malā. Meitene pārsteigta paskatījās uz viņu un, uzlēkusi, piebeidza jaguāru ar šķēpa dūrienu sirdī. Tad viņa lepni nostājās ar kāju uz uzveiktā zvēra, balstoties uz šķēpa, nicinoši paskatījās uz Čičkalanu un piesardzīgi uz Karu Gaišo.

- Kagaraču viešņa ar prieku palīdzēja drosmīgajai medniecei, - vietējā valodā sacīja Kara Gaišā.

- Imas dzīvība pieder tai, kura satvēra aiz ķepām nikno selvas vadoni, - viņa ar pašcieņu atbildēja, noplūkdama no liānas košu ziedu un piedāvāja to Karai Gaišai.

Kara Gaišā pasniedza viņai pistoli.

- Tas ir neredzams šķēps, - viņa teica. - Tas nenogalina, tikai iemidzina.

- Aizmidzis jaguārs ir labāks par lecošu, - atzīmēja Čičkalans.

Meita padeva ieroci tēvam. Viņš to rūpīgi nopētīja, tad ar cieņu paskatījās uz mums visiem, atnācējiem.

- Higučaks, meža mednieks, - viņš teica ne bez lepnuma. - Viņam nav nekā cita, izņemot savu dzīvību. Bet tā pieder atnācējiem, kuriem bija neredzamais šķēps, bet viņi ar to nemeta ne Higučakam, ne Imai, ne bērniem, ne vecenei. Mežā nav nekā augstāka par draudzību. Lai atnācēji to pieņem no meža mednieka un viņa meitas.

Tā sākās mūsu jaunās attiecības ar cilvēkiem.

Imai bija astoņi vai deviņi jaunāki brāļi un māsas. Tie bija jautri un dzīvespriecīgi radījumi, neparasti ziņkārīgi un nekaunīgi. Viņus interesēja viss: gan mūsu sejas, ko viņi taustīja, pārsteigumā raustot mani aiz bārdas, rāpojot man uz ceļgaliem, gan mūsu drēbes, gan ekipējums.

Bailīgākā bija Imas un visu šo bērnu māte, tieva un saliekta, sirma sieviete ar augstiem vaigu kauliem. Higučaks pret viņu izturējās nicinoši, rupji kliedza, nekad nesauca vārdā – Kičena, bet tikai par veceni.

Mēs pastāstījām saviem jaunajiem draugiem, ka esam “Saules bērni”, ka atlidojām no zvaigznes, lai draudzētos ar cilvēkiem, saviem brāļiem. Mums no viņiem neko nevajag, bet mēs esam gatavi viņiem palīdzēt it visā.

Higučaks mūs klausījās ar neviltotu izbrīnu, un tikai saulē dzirkstošie naži, ar kuriem Kičena dīrāja beigto jaguāru, pārliecināja mednieku, ka viss, ko viņš redz un dzird, notiek patiesībā.

Tagad mums bija skaidrs, ka ne visi cilvēki ir kā priesteris Cilvēku Čūska un viņam līdzīgie.

Manas cerības atrast kontaktu un savstarpēju sapratni sāka piepildīties.

Mēs no Marsa atvedām kukurūzas sēklas, kas ātri sadīga planētas dāsnajā augsnē.

Pirmos kukurūzas sējumus izdarīja Higučaks un viņa sieva, kuriem pēc tam dīgstus bija jākopj rūpīgāk nekā savus bērnus. Vajadzēja redzēt jauno zemiešu prieku, kad viņi ieguva pirmo ražu no sava pirmā lauka un, nevienu nenogalinājuši, pabaroja bērnus ar garšīgiem un barojošiem graudiem.

Zemes klimats bija patiesi dāsns. Raža, ko Marsa oāzēs varēja novākt vienu reizi ciklā, divreiz ilgākā par Zemes gadu, šeit uz Zemes tika novākta trīs vai četras reizes vienā un tajā pašā gadā!

Ļoti drīz Higačaks saprata, ka zemes apstrāde un kukurūzas graudu vākšana ir daudz izdevīgāka un drošāka nekā medības mežā ar briesmām un neveiksmēm.

Tagad Higučaku ģimene vairs necietīs badu.

Mednieks bija pametis savu cilti, jo bija sastrīdējies ar vadoni, bet tikšanās ar mums lika viņam doties uz ciematu pie sava ienaidnieka un pastāstīt par mums. Meža mednieks bija ātras dabas, bet nebija atriebīgs. Tāds pats izrādījās cilts vadonis un ar interesi nogaršoja Higučaka atnestos graudus. Kagaraču galvenais ēdiens bija zivis.

Haizivs Zobs (Kagaraču cilts vadonis) caur Khigučaku nosūtīja Saules Bērniem ielūgumu apmeklēt zvejnieku ciematu, un mēs, apkrāvušies ar dāvanām un kukurūzas sēklu krājumiem, devāmies uz krastmalu. Nots Kri brīvprātīgi nomainīja Ivu, lai rūpētos par slimo Gigo Gantu.

Nekad neaizmirsīsim, kādu iespaidu uz mums atstāja jūra.

Pirmo reizi no kalniem mums pavērās jūra, un mēs sastingām apbrīnā. Bezgalīgais dzirkstošais ūdens klajs dzirkstīja saulē, zils kā vietējās debesis.

Vēlāk mēs redzējām jūru gan pelēku kā mākoņi, kas steidzās pāri, gan zaļu kā selva, gan draudīgi melnu pirms pērkona negaisa vai vētras. Vējš to vai nu pārklāja ar sudrabainām zvīņām, vai arī no skrienošiem viļņiem uzvilka putu svītras. No augšas viļņi parādījās kā vižņi, atgādinājapēc smilšu vētras sasalušu Marsa tuksnesi. Bet te viss kustējās un dvesmoja ar svaigumu.

Mani pārsteidza arī neticami tālais horizonts, pazuzdams neskaidrajā dūmakā.

No krasta jūra šķita savādāka. Apvārsnis bija skaidri saredzams. Viļņi hipnotizēja, laideni pacēlās tālumā ar putojošām virsotnēm vai sašķīda pret akmeņiem pie mūsu kājām.

Zvejnieki, melnīgsnēji un muskuļoti, ar gurnautiem un no lielu un plēsīgu haizivju ādas izgatavotiem apmetņiem, mūs sagaidīja ar smagnēju draudzīgumu un patiesu interesi.

Viņi nepazina audumus. Viņi vēl nepazina kokvilnu, kuru Tollas iedzīvotājiem izdevās izaudzēt dažādās krāsās.

Katrs no kagaračiem pagaršoja kukurūzas graudus – košļāja tos, bolīja acis un šķobīja lūpas.

Tomēr ne visi zvejnieki bija gatavi mainīt zveju uz "burvju graudu" audzēšanu.

Bija tikai dažas ģimenes, kas nolēma kļūt, tāpat kā Higučaks, par zemniekiem. Viņiem bija jāizcērt selvā lauki.

Mēs jau zinājām, kā Tollas cilvēki to dara, un palīdzējām bijušajiem zvejniekiem mežā izdedzināt klajumus.

Virs selvas cēlās dūmi. Tie koda acīs un bija rūgti uz lūpām, tāpat kā darbs, kas bija jāiegulda attīrītajos tīrumos.

Naktī liesmas pacēlās virs džungļos aizdedzinātās uguns, saplūstot blāzmā, it kā paredzot jaunas Zemes cilvēku saules uzlēkšanu.

Es kopā ar Eru Lua skatījos uz šo blāzmu un sajutu neaprakstāmu uztraukumu. Es domāju par nākotni.

Era Lua, pieskaroties man ar plecu, arī bija uztraukta, bet varbūt cita iemesla dēļ.

Taču mēs abi (kas man, zvaigžņu pētniekam, bija pilnīgi nepiedodami!) nelūkojāmies pār mums izkliedētajās zvaigznēs, necentāmies starp tām saskatīt to, kas jau sāka uzliesmot, pieaugot spožumā, tādējādi iezīmējot. abu planētu traģisko tuvināšanos, ko vajadzēja novērst vecākajiem cilvēku brāļiem, marsiešiem.

5. PIRMAIS INKA

Tātad Saprāta Misijas hroniku vairs neturpinās Inka Klusais - Ketsalkoatls, bet gan Kon-Tiki, tas ir, Saules Tiki, kā mani tagad sauc. Vārds "inka" - tā cilvēki šeit izrunāja manu vārdu - kā cieņas zīmi pret Saules Bērniem, sāka nozīmēt "cilvēks", un "pirmais inka" - kopienas pirmais cilvēks.

Pa to laiku, kamēr es nepieskāros rokrakstam, bija izdarīts daudz kas.

Saskarsme ar  cilvēkiem, kas balstīta uz cieņpilnas uzvedības piemēra, dāsniem kopīga darba rezultātiem un godīgām attiecībām starp strādājošajiem, izrādījās daudz efektīvāka nekā bailes no viltus dieviem un paklausība viņu gribai pretēji paradumiem.

Inku civilizācija šeit attīstījās, pareizāk sakot, radās eksplozīvi. Cilvēki, kuri mēdza celt būdiņas no lapām, Saules pilsētā (Kalasavā) uzcēla skaistas akmens ēkas, kas varēja izgreznot pat Tollu. Tikai viņi nebūvēja pakāpienveida upurēšanas piramīdas …

Tomēr ne tikai marsieši mācīja cilvēkus, atnācējiem bija kaut kas jāpārņem no Zemes iedzīvotājiem.

Uz Marsa nav ūdens klajumu. No par ūdeni vieglākajiem stumbriem izgatavotie zvejas plosti ar airiem, kas "pagarina rokas", pārsteidza mūsu inženieri Gigo Gantu. Viņš pamanīja, ka airētājiem jācīnās ar vēju, nolēma izmantot gaisa kustību un … izgudroja buru, nolemjot to uz dāvināt cilvēkiem kopā ar marsiešu riteni.

- Jāzina, - Nots Kri sacēlās, - ka cilvēks paliks cilvēks neatkarīgi no tā, no kā viņš cēlies - no faetiem vai no faetveidīgajiem Zemes dzīvniekiem, tikai tad, ja viņš pastāvīgi noslogos svarīgākos ķermeņa muskuļus. .. Ritenis nesīs cilvēkiem nelaimi, jo radīs ripojošus ratus nākamajās paaudzēs, aizmirsīs staigāt un galu galā deģenerēsies. Tā paša iemesla dēļ viņiem nav vajadzīgas arī buras.

Kara Gaišā un Era Lua atbalstīja Notu Kri. Iva, naivā bijībā pret "savu Gigo Gantu", apvainojās viņavietā. Man bija jāpieņem, iespējams, kļūdainais lēmums, kas pēc tūkstošiem gadu var pārsteigs nākamos pētniekus, kuri nespēs atrast nekādas riteņa pēdas ne Tollā, ne Tiki-Takas līcī.[2]

Bet bura, kā man šķita, nevarēja cilvēkiem kaitēt. Tas samierināja Gigo Gantu, un viņa vadībā inki uzbūvēja pirmo buru kuģi (vairs ne plostu, bet spārnotu laivu), uz kura kopā ar savu rudbārdi “lidoja pāri viļņiem” gar jūras krastu.

Šie ceļojumi veicināja inku valsts strauju izaugsmi. Neviens neiekaroja kaimiņu ciltis. Jūrasbraucēji tikai stāstīja par savu valsti. Baumas par inku labklājību, kas prata audzēt brīnumgraudus un dzīvoja saliedētā sabiedrībā, Saules pilsētā piesaistīja labākas dzīves meklētājus.

Iespējams, turpmākajā Zemes vēsturē ne reizi vien gadīsies, ka leģendas par laimīgu zemi liks cilvēkiem pamest savas mājas un pārvietot veselus ciematus un pat tautas brīvības un laimes meklējumos. Tā tas notika pie mums Rietošās Saules kontinentālajā daļā, ko no citām zemēm norobežoja okeāns.

Bijušajiem kagaračiem pamazām pievienojās arvien vairāk pusbadā dzīvojušu cilšu, kuras pārtika ar ne vienmēr veiksmīgām medībām. Visi, kas ieradās pie inkām, kļuva vienlīdzīgi savā starpā, un visi, kas vairs necieta badu, pateicoties kopienas rūpēm, tagad strādāja šīs kopienas labā cik pietika spēku.

Cilvēki uzzināja, ka Saules Bērni, kas dzīvoja kopā ar inkiem, iemācīja viņiem no kalnu akmeņiem iegūt metālu, kas bija daudz izturīgāks par mīksto zeltu. Dzimis neganti karstā ugunī, kaļams, līdz atdzisa, un no tā varēja izgatavot ne tikai ieročus, bet arī daudzas noderīgas lietas, pirmām kārtām darbarīkus, lai apstrādātu zemi, uz kuras auga zvaigžņu dāvana - kukurūza.

Ap inku valsti tika uzcelti bastioni, kas paredzēti, lai aizsargātu pret laupītkārajiem Tollas karagājieniem, meklējot sirdis saviem upura altāriem. Savulaik Čičkalanu sagūstīja kagarači, viņam piedaloties vienā no šādiem karagājieniem. Tagad Čičkalans bija Gigo Ganta galvenais palīgs, pirmais inženieris starp zemniekiem, prasmīgs ne tikai bumbas spēlēšanā, kā agrāk, bet arī atjautīgu sviras mehānismu veidošanā. Izturīgs jautrs biedrs, viņš neatbrīvojās tikai no aizraušanās ar pulku, ko mācēja gatavot pat inki.

Kopā ar viņiem viņš uzbūvēja buru kuģi un kuģoja kopā ar viņiem pa nepazīstamām jūrām. Lai iemācītu Zemes iedzīvotājiem pareizi orientēties pēc zvaigznēm, mums ar Notu Kri bija jāatceras, ka mēs esam zvaigžņu pētnieki.

Pirmais zvaigžņu pētnieks starp inkiem bija mūsu skolnieks Tiu Haunaks. Viņam bija ne mazāk asa redze kā varenajiem putniem, kas skatījās uz zemi no liela augstuma. Gara auguma, platiem pleciem, ar platām krūtīm un lepni paceltu galvu, līku degunu un plaši izvietotām apaļām acīm viņam izdevās saskatīt zvaigznes, kas mums bija redzamas tikai ar optikas palīdzību. Šķita, ka viņa milzīgās rokas, ja tās būtu spārni, spētu viņu pacelt debesīs.

Viņam piemita akmenscieta griba un stingra neatlaidība, pārsteidzot mūs ar savu fenomenālo atmiņu un spēju veikt matemātiskos aprēķinus, no kā mēs, marsieši, skaitļošanas ierīču izlutināti, esam pilnībā atradinājušies. Patiesībā inkiem par savas valsts izveidi jāpateicas viņam, nevis mums. Ja es biju "pirmais inka", tad viņš bija pirmais starp inkiem. Viņš lieliski saprata, ka viņa tautas labklājības pamatā ir draudzība ar atnācējiem.

Tiu Haunaks mani pārsteidza ar saviem aprēķiniem, paziņojot:

- Ja trīs planētu: Vakara zvaigznes, Mēness, - tā viņš sauca Lua, - un Zemes, apgriezienu laiks ap Sauli attiektos viens pret otru kā astoņi pret desmit un pret trīspadsmit, 225-280-365 Zemes dienas, tad Mēness orbīta būtu stabila, kā aizā ieripojis akmens.

— Bet tā orbīta tagad ir nestabila? - es painteresējos.

– Jā, kā akmens uz klints malas, jo patiesībā Mēness gads ir nevis 280, bet 290 dienas. Bīstami tuvojoties Zemei, Mēness var nokrist kā "akmens no klints".

- Vai tad Saules Bērni jau pastāstījuši Tiu Haunakam par draudiem, kas saistīti ar šo planētu tuvošanos? - Es tieši pajautāju savam māceklim.

- Tiu Haunaks pats saprata, kāpēc Saules Bērni ieradušies uz Zemes un kāpēc viņu brāļi tiecas uz Mēnesi.

Kādu dienu viņš mani aizveda uz jūras krastu.

- Gudrais Kon-Tiki, mūsu pirmais inka, tomēr nemaz nepazīst cilvēkus, - viņš mīklaini iesāka. - Cilvēkiem, sadarbojoties ar Saules bērniem, kļūst labāki, bet savā būtībā viņi paliek tikpat nežēlīgi kā Tollas priesteri.

Vēja brāzma plosīja mūsu pie inkiem parādījušos, no joprojām rupjā auduma austos apmetņus. Viņš turpināja:

- Gudrais Nots Krī paskaidroja Tiu Haunakam, ka iemesls slēpjas pašās cilvēku asinīs, kuras ražo viņu jaguāra sirdis.

- Nots Krī liek pārāk lielu uzsvaru uz iedzimtību. Inku pienākums ir audzināt savus bērnus tā, lai viņos nepamostos šī jaguāra sirds. Māsa Kon-Tiki Iva atdod visus spēkus šādai izglītībai.

– Lai kā jūs apmācītu jaguāru, viņš tik un tā skatīsies selvā. Ko vēl bez mīlestības un uzticības var dot izglītība? Un tomēr meitene Šočiketsala nodeva tos, kurus mīlēja, un pat savējos, tiklīdz viņā pamodās jaguāra sirds.

Virs jūras melnā mākonī uzplaiksnīja zibens. Nogranda pērkons.

- Kāpēc Tiu Haunaks no jauna uzplēš savu draugu svaigās brūces?

- Tāpēc, ka ar satraukumu un sāpēm viņš dzirdēja Nota Kri vārdus par marsiešu drīzo atgriešanos uz savas dzimtās planētas.

Gigo Ganta kuģis ar piepūstām burām steidzās no vētras patverties līcī aiz jaunbūvētās aizsargsienas, kas iestiepās jūrā.

- Vai tad Saules bērni neiemācīja cilvēkiem labestības, zināšanu un taisnīguma pamatus? - Es jautāju.

- Ar to ir par maz, - teica Tiu Haunaks ar neparastu uzstājību. - Saprāta Misija nedrīkst beigties nekad.

- Atnācēji ir mirstīgi, - es viņam atgādināju.

- Nāves nav! Visi ir nemirstīgi savos pēcnācējos, - Tiu protestēja. - Ja Kon-Tiki apprecēs Eru Lua vai Nots Kri Karu Gaišo, vai Gigo Gants Ivu Kluso, tad jebkurš no šiem pāriem var palikt pie inkiem, dodot viņiem savus bērnus par valdniekiem, kuru asinīs nebūs jaguāra sirds.

Es pat nodrebēju. Viņam izdevās ieraudzīt to, ko es negribēju saskatīt. Es un Era Lua! Nots Krī un Kara Gaišā! Un pat mana māsa Iva ar Gigo Gantu! ..

Kopš manas jaunības dienām uz Marsa es uzskatīju, ka esmu iemīlējusies Karā Gaišajā, lai gan viņa man ne reizi nedeva iemeslu sajust atsaucību.

Bet Era Lua? Vai tik ne tāpēc, viņa pieteicās Saprāta Misijai, jo gribēja būt man blakus?

Kopā ar tuvākajiem palīgiem Čičkalanu, Tiu Haunaku, Higučaku un viņa vecāko meitu Imu, kas rūpējās par mūsu pārtiku, mēs, marsieši, dzīvojām vienā no pirmajām šeit uzceltajām akmens ēkām.

Higučaks pieskrēja pie manis, izrāva no sirmajiem matiem košu spalvu un nometa to uz grīdas:

- Bēdas mums! Skaistā dziedniece, kura kopā ar pirmo inku ieradās pie Higučaka ugunskura, tagad ir atvērusi nāves durvis.

Es pielēcu kājās, neizpratnē skatījos uz viņu.

- Nekas Eru Lua neizglābs, - viņš turpināja, mīdot savu spalvu.

Es steidzos uz telpām, kuras bija ieņēmuši mūsu draugi, kur Iva un Kara Gaišā rosījās ap Eru Lua.

Dzirdot manu balsi, viņa paskatījās uz mani, ar acīm nododot visu, ko nespēja pateikt vārdos.

- Gajamači sula, - Higučaks norādīja uz Era Lua sāpīgi saviebtās mutes kaktiņiem. Es pamanīju sarkanīgās putas, it kā viņa būtu sakodusi līdz asinīm lūpas.

- Gajamači sula, - atkārtoja Higučaks. - Visas dzīvības beigas.

Un tad ieskrēja Ima un nokrita pie tēva kājām. Viņš satvēra to aiz zeltainajiem matiem.

- Tiu Haunaks arī tuvu nāvei, - viņa teica.

- Gajamači sula? — tēvs nikni jautāja.

- Gajamači sula, - meitene lēnprātīgi atsaucās.

Tēvs izķēra aiz jostas aizlikto kaujas cirvi.

- Tiu Haunak! Nē nē! - Ima teica.

Es nometos ceļos pie Eras Lua gultas un turēju viņas roku. Iva, pielikusi pie kailā pleca augstspiediena baloniņu, caur ādas porām injicēja zāles. Bet gajamači sulai nebija pretlīdzekļa!

Kara Gaišā ar citu tādu pašu aerosola baloniņu steidzās pie Tiu Haunaka.

Ima paskatījās uz Eru Lua un mani un iegaudojās kā ievainots zvērs.

Es atskatījos uz viņu. Pēkšņa apskaidrība man palīdzēja visu saprast… Cik es biju akls! Nabaga Tiu Haunakam bija taisnība, kad viņš man teica, ka es, "pirmais inka", tomēr nepazīstu cilvēkus! ..

Daudz vēlāk es mēģināju saprast Imas jūtas un domas.

Saules meitas viņai bija iemācījušas daudzas lietas, pat spēju izteikt vārdus zīmju veidā uz akmens vai koka, lai gan ar balsi viņai bija daudz vieglāk un patīkamāk vārdus izrunāt.

Kopš dzimšanas viņa cienīja spēku, veiklību, drosmi. Viņas audzināšana bija līdzīga tai, ko jaguāra mātīte deva saviem mazuļiem.

Viņa nesaprata Saules bērnu prātojumus par labestību, bet novērtēja viņai darīto labo.

Kad viņas tēvs un māte sāka audzēt kukurūzu, viņa tikai paraustīja plecus, pielāgojot plankumaino ādu. Medības mežā viņai šķita cienīgāka nodarbošanās nekā rakšanās zemē un zēles audzēšana.

Ima mežā sajutās nevis kā sieviete, bet vīrietis. Ne katrs karotājs varēja ar viņu sacensties skriešanas ātrumā, veiklībā un šķēpa metiena precizitātē, spējā izlasīt pēdas dzīvnieku dzeršanas vietā. Un viņa bija ļoti noraizējusies, ka viņas cilts vīrieši nevēlas viņu atzīt par sev līdzvērtīgu, viņi uzskatīja, ka viņai jākļūst par parastu sava vīra sievu, māti, verdzeni.

Un tāda meitene satika baltu bārdainu vīrieti, kurš mierīgi aizmiga uz viņas būdas sliekšņa, nebaidīdamies no šķēpa.

Viņš nekavējoties iekaroja Imu, atzīstot viņā Lielo Mednieci, kas visā ir līdzvērtīga vīrietim. Un tad, kad viņam paklausīja tēvs un sāka paklausīt visi karagači, viņa sāka interesēties par viņu.

Svešinieks starp citiem nekā Imu neizdalīja, bet viņa ar visu savas vienkāršās sirds spēku iemīlēja bārdaino Saules dēlu.

Ar naivu mednieka vienkāršību viņa nolēma svešinieku “iegūt” sev un, ja nepieciešams, aizstāvēt ar šķēpu.

Un viņa ieradās kopā ar tēvu Saules bērnu jaunajās mājās, lai palīdzētu viņiem dzīvot. Ja viņi, tāpat kā bailīgie brieži, neprot ēst gaļu, ko viņa dabū mežā, viņa savāks tiem barojošas saknes un saldus stublājus.

Lai pievērstu bārdainā svešinieka uzmanību, Ima savu plankumaino ādu nomainīja pret jaunu košu inku audumu un bieži dziedāja.

Viņa dziedāja nevis cilvēku, bet meža dziesmas. Viņas balss spēja rēkt kā saniknota mātīte midzenī, spēja uzlidot zaigodama kā spožs putns saulē. Bārdainajam Saules dēlam ļoti patika viņas dziedāšana, un viņa domāja, ka viņš varētu viņu mīlēt.

Bet viņš pat nepieskārās viņas rokai. Ima cieta rūgti, ievainota savā lepnumā un savā pirmajā meitenīgajā sapnī.

Beidzot viņai kļuva skaidrs, ka Saules dēls viņai nepieder, jo viņai ceļā stājās tā baltādainā sieviete, kura ar viņu dalīja pirmās briesmas pie izdzisušā ugunskura.

Un tad ar mežoņa naivumu, kuram bija tik ierasts nogalināt, viņa savāca indīgo gajamači sulu.

Viņa Saules bērniem un viņu palīgiem gatavoja ēdienu. Viņai bija pavisam viegli ar to saindēt Eras Lua iecienītāko ēdienu.

Bet viņai nebija nodoma nodarīt pāri Tiu Haunakam, kuru mīlēja un cienīja visi kagarači. Mežonīgā medniece pat nedomāja par savas rīcības sekām. Vienkārši Era Lua mirs, tāpat kā viens no tiem zvēriem, kurus viņa nodūra ar šķēpu. Galu galā Imā neviens nebija audzinājis tās rakstura iezīmes, kuras Iva Klusā tagad mēģināja ieaudzināt mazajiem inkiem.

Rakstura iezīmes! Greizsirdība kā rakstura iezīme ir raksturīga atsevišķiem cilvēkiem vai arī tā ir raksturīga visiem cilvēkiem kopumā? Pēc tam par to daudz domāju kopā ar saviem draugiem. Ja tā sevi parādītu tikai vienīgi Taurenīte, to varētu uzskatīt par nelaimes gadījumu. Bet tagad Ima lika aizdomāties par šādas cilvēku uzvedības modeļiem, lūk, kas bija biedējoši.

Es, Kon-Tiki, par to visu domāju daudz vēlāk, bet tajā brīdī redzēju tikai to, ka stiprais Higučaks aiz matiem atvilka Imas galvu, atvēzēja cirvi un to ar strauju vēzienu nolaida.

6. PIRMĀS MĀTES KĻŪDA

Māšu Padomes pulks atkal sasniedza mirušo Dzīvības pilsētu, kas bija pamesta pirms neskaitāmiem cikliem. Tāpat kā pirmo reizi, ejošajam visurgājējam ceļā stājās putekļu vētra, un ceļotāji sēdēja, pa pusei iesniguši, līdz vētra beidzās. Iegājuši dziļajās galerijās, kas tagad bija savienotas ar Mara atmosfēru bez jebkādiem vārtiem, viņi atkal gāja pa gadu tūkstošu putekļu klāto taku.

Mona Klusā šeit neviļus sāka meklēt sava dēla pēdas. Un viņas pavadone ar izvirzītām krūtīm un kupri, kas skafandrā šķita pat nevis mariete, bet citplanētiete, satraukti skatījās apkārt.

Aukstās lāpas nespēja zkliedēt dziļo tumsu, izraujot no tumsas tikai sienu fragmentus, pussabrukušas ieejas bijušajos mājokļos.

Blakus Monai Klusajai soļoja resnā Lada Lua.

Lūk pazīstamā ala. Stalaktīti, kas karājās no arkas, saplūda ar stalagmītu akmens svītrām, veidojot dīvainus pīlārus. Vienā no tiem satecējumos bija paslēpta Lielā Veča akmens figūra.

Mona klusā šeit ijapavadījusi daudz laika, spītīgi atbrīvojot seno tēlu no slāņiem, kas uz tā bija nogulsnējušies.

Mona Klusā nolēma izkalt pati savu Lielā Veča skulptūru.

Bet tagad viņu šeit bija atvedis cits mērķis.

No kolonnu alas bija jānokāpj pa stāvu eju uz apakšējo alu, kur atradās ieeja slēptuvē.

Tajā Inka Klusais, Kara Gaišā un Gigo Gants savulaik atrada ne tikai rakstus, zīmējumus, bet arī pašus aparātus, bez kuriem faetu saglabātais “Meklētāja” vraks būtu miris uz visiem laikiem.

Taču ne Gigo Gants, ne Kara Gaišā, ne Inka Klusais toreiz nezināja, ka slēptuvē ir vēl viena slēptuve. Par viņu zināja tikai Pirmā Māte, bet viņa klusēja.

Un tagad dziļā klusumā auksto lāpu gaismā abas Mātes un viņu neglītais pavadonis apstājās nevis pie slēptuves tālākās sienas, kā varētu gaidīt, bet gan pie sienas, kurā jau bija durvis. atvērtas, bet tikai no velves iekšpuses.

- Man to neatvērt, - Mona Klusā bezpalīdzīgi apsēdās uz akmens. - Manas acis neprot melot… Man nav vēlēšanās atvērt šo sienu.

— Tad lai Mātes atļauj man, — iejaucās jauns marietis un piekliboja pie sienas. - Bet es šeit neredzu spirāli. Kur skatīties? Kam pavēlēt, lai atvērtos?

- Sakopo visu savu gribasspēku, - Lada Lua teica melodiskā balsī. - Iedomājies visu, ko redzēsi, kad atvērsies siena.

— Ierīci matērijas sadalīšanai? Bet kā tā izskatās, es gribētu zināt! Kā asi elpojoša ķirzaka, vai kā mans nelaimīgais kupris?

– Tūlīt redzēsi. Leģenda vēsta, ka viss ir atkarīgs no to cilvēku vēlmes stipruma, kuri to uzdrošināsies, un no viņu nodomu tīrības.

- Tad siena neaizturēs!

Abas Mātes apsēdās tālāk uz akmens. Lada Lua klusi teica:

- Bez mūsu palīdzības viņš, iespējams, to atvērs ātrāk.

Mona Klusā pasmīnēja.

- Atcerējies, kā traucēji dēlam?

— Nē, kāpēc? Es jūs šeit atvedu pati. Izlēmu.

Marietis stāvēja sienas priekšā un vērīgi skatījās sev priekšā, ieliekot skatienā visu savas vēlmes spēku.

Un atkal, tāpat kā pirms dažiem cikliem, nostrādāja senie mehānismi, kas bija noregulēti uz smadzeņu starojumu. Nevajadzēja pat pretsvaru palīdzību. Siena pati nolaidās grīdā, marietis, nedaudz velkot kāju, devās uz priekšu.

- Šeit tukšs! Nav nekā! - viņš kliedza. - Nav nekā!

Abas Mātes saskatījās. sadusmotais jauneklis apstājās viņu priekšā:

— Tu apsolīji, Mona Klusā, ka mēs no šejienes paņemsim jau gatavu ierīci, lai nekavējoties varētu lidot uz Lua! Kurš to paņēmis?

Mona Klusā noplātīja rokas.

— Es apsūdzu tevi! - saniknojies, iemeta viņai sejā jauneklis.

***

Uz Mara nekad nebija bijis tādas neskaidrības kā laikā, kad Kirs Spilgtais ar brieduma varoņdarbu pierādīja, ka planētas Lua un Zeme sadursies daudz agrāk, nekā, pamatojoties uz iepriekšējiem Inka Klusā un Nota Kri aprēķiniem, uzskatīja vecākais zvaigžņu pētnieks Vokars. Vecis jutās aizskarts līdz sirds dziļumiem un kategoriski atteicās atzīt sava mācekļa brieduma varoņdarbu. Dedzīgs, nesavaldīgs, atšķirībā no mierīgās un aukstās vecākās māsas Karas Gaišās, viņš bija gatavs - tomēr tāpat kā viņa - patiesības vārdā aizslaucīt visu, kas bija viņa ceļā.

Daba pret viņu bija izturējusies bargi. Viņš bija ar kupri un klibs kopš dzimšanas. Mazvērtības apziņa viņā attīstīja slavaskāri, kas bija pārmērīga pat mariešu vidū. Viņš lepojās ar Karu Gaišo. Viņa bija skaistuma iemiesojums un uzvedības piemērs. Viņš sapņoja, tāpat kā viņa, veltīt sevi Zemes cilvēku glābšanai.

Un, neskatoties uz saviem fiziskajiem trūkumiem, viņš gatavojās lidot uz Lua.

Viņa neparastās spējas pārsteidza Vokaru. Jūtot līdzi lepnajam jauneklim, viņš sākumā izturējās pret viņu īpaši uzmanīgi un pat piedeva viņa skarbos spriedumus par visu pasaulē, kas visus pārējos tracināja. Bet, kad viņš sāka atspēkot paša secinājumus, aizvainotais večuks atnāca, lai dalītos apvainojumā ar savu seno draudzeni Monu Kluso.

Mona Klusā bija aizņemta, pabeidza leģendārā faeta akmens skulptūru.

Turpinādama darbu, ar nemanāmām kustībām piešķirdama akmens sejai dzīvību, Mona Klusā klausījās vecajā zvaigžņu pētniekā.

- Mana sirds neskumstu,- viņa nolika kaltu, - ja taisnība nebūtu tev, Vokaram, Zināšanu cietoksnim uz Mara, bet gan jaunajam Kiram Gaišajam. Neapvainojies un uzzini, ko Māšu Padomei pārraida elektromagnētiskie sakari no Zemes.

Un Vokars noklausījās skumjo stāstu par dieva Ketsalkoatla izraidīšanu no Tollas un ļaundarībām Saules pilsētā.

- Atbildi man, vai tik asinskārus un melīgus cilvēkus ir iespējams atzīt par saprātīgiem? Tur, iespējams, visas sievietes ir nežēlīgas un greizsirdīgas. Asiņaini noziegumi ir ikdiena. Vai apgaismoto faetu pēcteči varēja kļūt par tādiem briesmoņiem? Vai viņi varētu būt tik mežonīgi? Vai tie nav Zemes briesmoņi, kas ir ieguvuši saprāta pamatus, lai kļūtu vēl mežonīgāki un briesmīgāki nekā visi nesaprātīgie planētas dzīvnieki?

Vokars nespēja nejust, ka viņu sarunā piedalās arī tas trešais ar augsto pieri, sarauktām uzacīm un cirtainu akmens bārdu. Viņam gribējas uzminēt, ko būtu teicis viņš, ja atrastos uz Zemes? Bet statuja klusēja.

- Tev taisnība, Pirmā Māte, - sacīja Vokars Nesējs pēc pārdomām. — Lielais Vecais neattaisnotu iejaukšanos planētu likteņos. Es domāju, ka viņš, rūpējoties par mariešiem, kuru dēļ uzlika savus aizliegumus bīstamām zināšanu jomām, tagad ieteiktu Saprāta misijai atgriezties no Zemes uz Maru, pirms saduras planētas.

Mona Klusā uzmanīgi paskatījās uz zvaigžņu pētnieku.

— Vai tā runātu senais Vecis? Bet tu, viņa nolikto Zināšanu glabātājs, kā tev pašam šķiet: gaidāmā sadursme nav tik bīstama un tavs jaunais skolnieks kļūdās?

- Planētu sadursme izraisīs stihisku eksploziju. Neskaitāmas katastrofas uz Zemes. Mariešiem ir jāatgriežas.

"Tad tiešām žēl, ka tu, pirmais Marazvaigžņu pētnieks, nepiekrīti jaunajam Kiram Gaišajam," sacīja Mona Klusā, ar kaltu padziļinot Lielā Veča statujas uzacu krokas.

- Kāpēc? — izbrīnījās Vokars Nesējs.

- Diemžēl, tev dots izzināt tikai zvaigznes, nevis mariešu sirdis.

— Sirdis un zvaigznes?

- Saproti, stihiju trakošana tikai piesaistīs tādus,kuri meklē varoņdarbus. Ja tavs viedoklis par nenovēršamo planētu sadursmi būtu tāds pats kā drosmīgajam jauneklim, tas varētu pārliecināt Inku Kluso drīz atgriezties pie mums, uz Mara. Jo viņu gaida māte.

Vokars Nesējs apdomāja, iesānis skatīdamies uz skulptūru un nervozi kaltu cilājošo tēlnieci.

- Matemātiskais aprēķins dažreiz ir atkarīgs no tā, kā izmanto skaitļošanas ierīces, - viņš vilcinādamās iesāka. - Pirmā Māte ieteica jaunu pieeju, - viņš turpināja apņēmīgāk. - Vēlreiz pārbaudīšu sava jaunā mācekļa secinājumus un lai viņam ir taisnībai, lai es varētu pievienot savu balsi Saprāta Misijas locekļiem sūtītajam brīdinājumam.

- Tas nozīmē, ka mēs esam viens otru sapratuši, - nobeidza Mona Klusā, uzmetusi uz skulptūras auduma gabalu. - Kad marieši atgriezīsies no Zemes, matērijas sabrukšanai ir jāpaliek noslēpumam uz visiem laikiem, kā to novēlēja Viņš.

***

Tik negaidīti Kiram Gaišajam viņa brieduma varoņdarbs pēkšņi tika atzīts par “veiktu”, un viņš pats tika atzīts par cienīgu piedalīties lidojumā ar kosmosa kuģi "Meklētājs-2", kurš bija uzbūvēts saskaņā ar seno laiku faetu rasējumiem, Mara dziļajās pazemes darbnīcās.

Kirs Gaišais jaunības karstumā panākumus attiecināja uz sevi un visu sev raksturīgo enerģiju novirzīja kuģa, kuru viņš vadīs, iekārtu būvei.

Liels bija viņa šoks, kad viņš uzzināja, ka lidojumam uz Lua gatavais kuģis ir nevajadzīgs, jo tā ekipējumā nebija vissvarīgākās detaļas - vielas sadalīšanas ierīce…

Mariešu dziļā pilsēta dzīvoja savu ikdienas dzīvi.

Dažādos līmeņos krustojās neskaitāmo galeriju sarežģītais tīkls. Pa tām viena pēc otras gāja kalsno, ātro mariešu virknes, reti blakus (šaurās ejas apgrūtināja pārvietošanos pa pāriem un izmainīties ar pretī nākošajiem, tāpēc mariešiem izveidojās ieradums staigāt virknē). Katrs gāja savās darīšanās, bet no malas varētu šķist, ka visus vada viens mērķis.

Kirs Gaišais sava kupra un klibuma dēļ krasi izdalījās kopējā pūlī. Daudzi viņu pazina ka to, kurš strīdā uzvarējis pašu Vokaru Nesēju, un ar interesi pavadīja viņu ar skatieniem. Viņam bija daudz atbalstītāju, īpaši jauniešu vidū. Daudzi marieši bija gatavi dalīties ar viņu visās ar lidošanu kosmosā saistītajās briesmās.

Bet tagad tikai vienīgais kas domāja par Lua, bija Kirs Gaišais klibodams nebeidzamajā mariešu rindā. Viņš pat naidīgi noraudzījās uz tiem, kas nogriezās "sadzīves priekšmetu alās". Viņam tagad šķita gandrīz vai zaimojoši izvēlēties ikdienai nepieciešamās lietas, kas ikvienam tika piedāvātas sadzīves alās, šķita neiespējami ēst, gulēt, lasīt vēstules, mācīties “Zināšanu alās”, kurām viņš gāja garām, vai ar entuziasmu strādāt dziļajās darbnīcās, kur veda stāvi nobraucieni, piepildīti ar mariešiem tikai pirms vai pēc darba beigām.

Kiram Gaišajam bija atlicis pietiekami daudz laika, jo viņš vēlējās tikt galā ar satraukumu, kas viņu pārņēma pirms tikšanās ar Monu Kluso, Mīlestības un rūpju padomes Pirmo Māti, un nolēma doties dziļajās alās, lai redzētu, kā tiek īstenoti plāni. kam viņš nolēma sevi veltīt. Viņš uzskatīja, ka to viņam novēlējusi māsa.

Kirs Gaišais sajuta ražojošo mašīnu raksturīgo smaržu. Dziļuma vējš iepūta sejā un lika nāsīm paplašināties.

Kirs Gaišais šeit tika bijis arī agrāk. Viņu vienmēr pārsteidza un pat nedaudz apspieda automātisko mašīnu daudzums. Bet tagad tās viņam šķita pavisam citādas, varenas un paklausīgas, aicinot īstenot viņa plānu.

Viņš parunāja ar dziļās pazemes inženieriem. Viņā klausījās ar līdzjūtību un cieņu, neizrādot nekādas apjukuma pazīmes. Galu galā viņiem bija jāizdara kaut kas pilnīgi nepazīstams, un pat nebija saprotams, kas tieši.

Tomēr Mara tehnika bija tik augsta, ka neviens nešaubījās par tās iespējām.

Kiram Gaišajam vēl bija laiks, un viņš ieskatījās arī vielu zinātāju alās. Piramīdu, sfēru, kubu kaudze. Noslēpumainie, grūti saprotamie eksperimenti, kas šeit tika veikti, lika Kiram Gaišajam uz brīdi nožēlot, ka viņš nav kļuvis par šo zināšanu mācekli. Milzu aparatūra sasniedza pārkarenās velves. Tā likās pasakaina.

Bet galu galā arī uzdevums, kam viņš gatavojas, ir pasakains! Līdz šim tas viss ticis stāstīts tikai teiksmās.

***

Mona Klusā satraukto jaunekli uzņēma nevis savā istabā, bet gan Māšu Padomes alā.

Kirs Gaišais paskatīja uz velvi, uz kuras sāka veidoties stalagmīti, pēc tam uz satecējušo sienu, pie kuras reiz stāvēja viņa māsa, negaidot spriedumu, bet metot  Māšu padomei izaicinājumu. Viņš darīs to pašu!

Mona Klusā uzmanīgi paskatījās uz neizskatīgo jaunekli. Viņa acis zem nokarenās pieres dega tik spilgti, ka šķita, ka tās varētu tumsā spīdēt.

— Kas tevi atveda uz šejieni, Kir Gaišais? Es pārliecināju tavu skolotāju atzīt tavu brieduma varoņdarbu. ko vēl tu gribi?

- Šādu jautājumu var uzdot tikai vienaldzība! - Kirs Gaišais kaismīgi iesaucās.

Mona Klusā sarauca pieri.

- Neapdomīgi vārdi nevar sāpināt sirdi. Vai mariešiem var rasties aizdomas par Mātes vienaldzību?

- Jā! Saprāta dziļumā var! Kāpēc lidot uz Lua, ja nav ierīces matērijas sadalīšanai, kā mainīt tās orbītu ja vēl nav atklāts faetu noslēpums?

- Padomā, straujais jaunekli, ka tikai patiesa vienaldzība pret mariešu turpmāko likteni var priekšlaicīgi atklāt bīstamo noslēpumu!

- Par kādu priekšlaicīgumu mēs varam runāt, ja līdz planētu sadursmei atlikuši tikai daži cikli! Pat pats Vokars Nesējs man piekrita šajā jautājumā. Bet mums, mariešiem, vēl jāiemācās izgatavot vielas sabrukšanas ierīci savās darbnīcās.

- Kurš man pateiks, ka to nepieciešams darīt?

- Kā to saprast?

Mēs jūtam jebkuru objektu no divām pusēm. Varbūt atceries, ka tavas māsas priekšā atvērtajā slēpnī atradās ne tikai rasējumi, bet arī gatavas kuģa iekārtas. To pašu var gaidīt matērijas sabrukšanas slēpnī. Zini, ka ne tava māsa, ne viņas pavadoņi nepaliks uz Zemes, Mīlestības un Gādības Padome viņus aicina atpakaļ uz Maru.

- Bet bez viņiem uz Zemes dzīvo tādi paši cilvēki kā mēs! Mēs gribējām izglābt ne tikai šo mariešuu grupu, kas viņus atrada, bet gan visus, kas ir līdzīgi mums!

– Diemžēl, – Mona Klusā nopūtās. - Zemes dzīvniekus, tikai ārēji līdzīgus mums, nevar atzīt par saprātīgiem. To izglābšana no katastrofas atļaus viņiem tikai izraisīt līdzīgu katastrofu nākotnē.

- Kauns! - Kirs Gaišais kliedza. - Es neticu, ka Mīlestības un Gādības Padomes pirmā Māte varētu tā teikt! Ko tad jūs mīlat? Par ko gādājat?

Šķita, ka Mona Klusā saplūda ar stalagmītu, pret kura viņa balstījās. Viņas vaibsti kļuva nekustīgi.

- Tavus jaunības degsmes vārdus var piedot tikai Māte.

Jaunība, jaunība! — kliedza Kirs Gaišais, vicinādams rokas. - Kāpēc es piedzimu uz šīs alu planētas? Būtu labāk, ja es nomirtu bezgalīgas dzirkstošās jūras krastā starp savējiem, izstiepis rokas pret milzīgo apžilbošo sauli, nekā veģetētu šeit, sasmakušajās dzīlēs, kur domas ir bez spārniem un aizliegumi bez apdoma!

- Bīstamu zināšanu aizliegums ir rūpes par nākotni. Tāpēc pastāv mariešu cilts, kas ir tik atšķirīga no faetiem.

- Nožēlojama cilts, kurai trūkst zināšanu, kas viņiem atvērtu visu pasauli! Patiesība ir nevis aizliegumos, bet gan kalpošanā Zināšanām dzīvības labā.

- Vārdi ir kā no augstuma krītoša akmens šalkoņa.

- Lai es krītu, bet es tagad pateikšu, ka Lielais Vecis kļūdījās vismaz divas reizes.

Mona Klusā pārmetoši pašūpoja galvu.

- Pat Lielais Vecis?

- Jā. Pirmo reizi, kad viņš visiem atklāja matērijas sabrukšanas noslēpumu, cerot vājprātīgos apturēt ar bailēm no nāves. Otro reizi, kad, apzinoties savu nespēju, nobiedēts no Faenas traģēdijas, viņš atkāpās no Zināšanu gaismas, uz visiem laikiem aizliedza to meklēt.

- Tu runā karsti, bet nespēj mani pārliecināt.

- Tad lai to pasaka tavs dēls no Zemes!

Šos pašus vārdus Māšu Padome saņēma no Zemes un tie satricināja mariešus līdz sirds dziļumiem. Trīs marieši un trīs marietes, kuri bija izturējuši tik daudz pārbaudījumu un uzzinājuši par cilvēku ļaunākajām īpašībām, kategoriski atteicās atgriezties uz Mara, pieprasot veikt izmaiņas Lua orbītā, kā tas bija norunāts pirms viņu aizbraukšanas.

Monai Klusajai nācās padoties. To veicināja arī Ladas Luas pārmetums, kura atgādināja, ka, ja viņai uz Zemes ir meita Era, tad Pirmajai mātei tur ir gan dēls, gan meita. Un, ja Pirmā māte vēlas būt visu mariešu māte, tad vispirms viņai jāpierāda sevi kā savu bērnu mātei.

Un tad Kirs Gaišais iemeta to viņai sejā:

— Es apsūdzu!

Viņš nezināja, ka slēptuvē nav vielas sabrukšanas ierīces. Pēdējos lādiņus, kuri bija faetu rīcībā kosmosa bāzēs "Fobo" un "Deimo", viņi bija izmantojuši, cenšoties iznīcināt viens otru.

7. SAULES VĀRTI

Saule tik tikko pacēlās virs horizonta. Tās slīpie stari met nepamatoti garu jauno "svēto vārtu" ēnu uz sablīvētās dzeltenās augsnes. Tas sasniedza Kalasasavas zināšanu tempļa attālāko celtni.

Tas bija kāzu ceremonijas sākums.

Lielisko gājienu vadīja Zināšanu priesteri, Tiu Haunaka sekotāji. Viņi bija tērpušies košās drēbēs un gāja pa pāriem – viens krāsainā galvassegā no putnu spalvām, bet otrs zvēru vadoņa jaguāra maskā.

Atmetuši galvas atpakaļ, it kā vērotu debesis, viņi uzkāpa pa stāvo taku un nodziedāja dīvainu dziesmu, ko reiz mīlēja dziedāt Ima. Viņu balsis tagad pacēlās uz augšu zvanošās rulādes, pēc tam krita dusmīgu viļņu šalkoņā.

Aiz viņiem stingrā klusumā maršēja karotāji no milzu ūdens ķirzaku zvīņainās ādas izgatavotās jakās, ar savītām metāla spirālēm. Viņiem galvā bija no tādas pašas ādas izgatavotas ķiveres, pastprinātas ar metāla stieņiem, kuras pat tālās Tollas karotāji nevarēja sacirst ar absidāna šķembu koka zobeniem. Rokās viņi turēja melna metāla zobenus, kurus izkalt viņiem iemācīja Saules Bērni.

Tad nāca dziedošas sievietes garās kleitās, citas, gandrīz kailas, dejoja viņu dziedāšanas ritmā.

Un visbeidzot, ievērojamāko inku ieskauti, gāja jaunlaulātie. Viņš bija ģērbts krāšņās drēbēs, viņai pār pleciem bija tikai jaguāra āda.

Viņš gāja lepni paceltu galvu, viņa nomākti nolaidusi galvu, rotātu ar ziediem, kas slēpj matu neesamību.

Gājiens apgāja Saules vārtus no abām pusēm, un tikai jaunlaulātie devās taisnā ceļā caur tiem.

Zinību priesteri un karotāji sastājās rindā pie vārtu atvēruma, gaidot, kad jaunlaulātie ar saviem siluetiem aizsegs Vārtos uzlecošo Sauli.

Atvērums bija šaurs, un jaunlaulātajiem bija cieši jāsaspiežas, lai tiktu tam cauri.

Priesteru un karotāju saucienus uztvēra otrpus vārtiem stāvošās sievietes.

Uz sablīvētās zelta zemes kāju spēra jauns precēts pāris, "pašas Saules iesvētīts".

Tiu Haunaka līkdegunainā seja tagad izstaroja prieku, tāpat kā Saules gaisma, ko viņš, šķiet, bija uzsūcis sevī, izejot cauri Saules Vārtiem. Pēc gajamači sulas viņš bija ieguvis jaunu dzīvību!

Tikai pilnīga sarecējošo asiņu nomaiņa varēja izglābt Eru un Tiu Haunaku, kuri bija saindēti ar gajamači sulu.

Es redzēju Eras Lua sāpju pilnāss acis, kuras atvadījās no manis. Netālu mira Tiu Haunaks.

Nopietna atšķirība starp marsiešiem un cilvēkiem bija viņu asiņu īpatnība. Viņi vēl nevarēja tās apmainīt savā starpā. Bet marsieši jau sen bija iemācījušies nodot asinis viens otram.

Draugi mani toreiz saprata bez vārdiem.

Eru noguldīja uz paaugstinātas platformas. Viena roka nokarājās, un no atvērtās vēnas bļodā tecēja sabiezējoša, tumšu asiņu strūkla.

Viņas otru roku savējā turēju es. Gigo Gants turēja mani uz savām rokām tā, ka es atrados augstāk virs Eras.

Jutu, ka pamazām kļūstu nespēcīgs, bet mani piepildīja neizsakāma laimes sajūta. Era man kļuva mīļa un tuva kā māsa.

It kā no tālienes atplūda Imas balss, kurai tēvs kā bēdu un kauna zīmi ar cirvi bija nocirtis tikai viņas greznos ugunīgos matus. Tagad viņa uzstāja, ka, lai glābtu Eru, ir jāatver nevis mana, bet gan viņas vēna.

Iva viņai paskaidroja, ka tādā veidā cilvēks spēj izglābt tikai cilvēku, bet ne atnācēju no citas zvaigznes.

Tad Ima kopā ar savu tēvu un Čičkalanu aizskrēja uz to mājas pusi, kur mira Tiu Haunaks.

Pēdējais, ko redzēju pirms zaudēju samaņu, bija sarkanā jūra uz dzeltenās akmens grīdas ar dīvainu purpursarkanu līci, kas, skatoties no augšas, atgādināja mūsu Tiki-Taku saulrietā.

Kad Nots Kri un Iva pārliecinājās, ka esmu bezsamaņā un Era ir ārpus briesmām, viņi nolika mani viņas vietā, un otro reizi manā mūžā Nots Kre man atdeva daļu no savām asinīm.

Atjēdzies, es ieraudzīju viņu virs sevis uz Gigo Ganta rokām. Izrādās, ka es tagad konvulsīvi spiežu viņa roku, nevis Eras Lua pirkstus.

Gigo Gants uzmanīgi nolika man blakus Notam Kri, un viņi kopā ar Ivu skrēja pie Tiu Haunakas, lai palīdzētu Karai Gaišajai.

Kara Gaišā jau bija likusi, lai Ima atdotu daļu no savām asinīm Tiu Haunakam, bet pietrūkstošās dotu  viņas tēvs.

Čičkalans pārmaiņus turēja rokās gan meitu, gan tēvu.

Tad izrādījās, ka nevis es izglābu ar gajamači sulu saindēto Eru, bet gan viņa mani, jo pēc veiktās operācijas, lai viņu glābtu, tikko dzīvs biju pats.

Era ar tādu pašu rūpību pieskatīja gan mani, gan Not Krī un uzminēja katru mūsu vismazāko vēlmi.

Viņa neizteica nevienu pateicības vārdu. Bet viņas acīs es varēju izlasīt visas viņas jūtas.

Bet savējās?

Kāpēc es līdz šim tik maz zināju par sevi? Cik daudz taisnības bija gandrīz nomirušajam Tiu Haunakam, kad viņš man stāstīja par iespējamajām marsiešu precībām.

Jādomā, ka mūsu dzejniekiem tomēr kļūdās, apgalvojot, ka patiesa mīlestība vienmēr nav dēļ kaut kā, bet tikai par spīti …

Es iemīlējos Erā Luā nevis par spīti tam, ka viņa bija skaista, pēc rakstura maiga, pašaizliedzīga un no visas sirds veltījusies man, bet gan tieši visa tā dēļ. Ja arī spītēju, tad Saprāta Misijas vadītāja pienākumiem, kam nebija tiesību kādu mīlēt vairāk nekā citus.

Bet mūsu mīlestība ar Eru bija izņēmums. Viņa varēja tikai palīdzēt pildīt Pienākumu, bet nekādā veidā to traucēt! Era bija ar mani it visā: savās domās, uzskatos, rīcībā.

Es nezinu, vai tas, ka es atdevu Erai daļu no sevis, ko ietekmēja. Galu galā, nevis viņas asinis tagad plūda manās dzīslās, tuvinot mani viņai, bet tieši otrādi! Viņai vajadzēja justies tuvinātai man. Bet es … Bet tomēr, iespējams, zināmā mērā operācija ietekmēja manas jūtas, kas izrādījās spēcīgākas par mani. Es Eru Lua iemīlēju.

Un tomēr neuzskatīju sevi par tiesīgu ar viņu iziet cauri Saules Vārtiem, lai uz mūžu saņemtu laimi no tās stariem. Vai es to drīkstēju darīt Zemi sagaidošās katastrofas priekšvakarā?

Imu par viņas noziegumu bija jātiesā Karai Gaišajai. Tiu Haunaks, atveseļojies pirms Imas, ieradās pie Karas Gaišās.

- Uzticīgais atnācēju māceklis, - viņš teica, augsti turēdams savu lielo galvu, - vēlas izzināt ne tikai zvaigžņu kustības likumus vai darba kopienas pamatus, bet arī Taisnīguma Principus.

- Tiu Haunaks domā par Imas, kura viņu gandrīz nogalināja, tiesāšanu? - Kara Gaišā uzminēja.

- Liels bija noziegums, bet liela arī nožēla. Vai jums vajadzētu atņemt noziedzniecei dzīvību?

- Slepkavība ir nepieņemama pat kā atmaksa?

- Kādu tad sodu spriest? Smagu darbu?

— Darbs nav sods, bet gan atlīdzība par dzīvošanu sabiedrībā. Jāsoda nevis ar darbu, bet darba tiesību atņemšanu.

- Bet darbs sabiedrībā ir obligāts visiem.

— Atņemot tiesības strādāt, tāds no sabiedrības tiks izstumts.

— Šausmīgi ir Saules Meitas vārdi! Labāk vainīgajam atņemt dzīvību nekā izraidīt mežā, kur viņa pārvērtīsies par zvēru. Galu galā, ja viņas rīcība bija neattīstīta prāta auglis, tad upurim dotās asinis bija viņas sirds pavēle. Cilvēks ar tādu sirdi var kļūt Saules Bērnu cienīgs.

– Kā viņa varēs palikt inku kopienā?

- Ģimenē, kuru viņa radīs.

Kara brīdi padomāja, tad jautāja:

– Vai viņa atradīs kādu vīru, ja tas zinās par viņas aizraušanos?

- Atradīs. Tiu Haunaku.

— Lūk tā? - Kara Gaišā bija pārsteigta. - Tādas precības tikai aiz līdzjūtības, bez mīlestības iespējamas?

- Uz Zemes, nav kā uz Marsa. Precības šeit ir vairāk tīkamas prātam nekā sirdij. Vīrieši izvēlas sievas, bet sievietes pakļaujas.

- Tiu Haunaks runā par nezinātāju Zemi, kāpēc viņš, tik gudrs, lai piekristu šādām precībām?

- Tāpēc, ka Tiu Haunaks jau sen mīl Imu, un, ja viņa tiks izraidīta, viņš būs gatavs sekot viņai mežā un… jaguāra žokļos.

- Tiu Haunaks ir pretrunā ar sevi, - Kara Gaišā secināja ar mīklainu smaidu. - Laulību pamatā, uz kurām viņš tiecas, tomēr ir Mīlestība.

Un tagad, kopā izgājuši caur Saules Vārtiem, kļuvuši par vīru un sievu, Tiu Haunaks un Ima devās pie mums, Saules Bērniem, kas vēlēja viņiem laimi, jo Taisnīgums nav atmaksa, bet cilvēcības uzvara pār ļaunumu.

Mēs bijām trīs marsiešu pāri. Ja notikušais satuvināja mūs ar Eru, to pašu nevarētu teikt par Karu Gaišo un Notu Kri.

Taču Iva un Gigo Gants kļuva arvien vajadzīgi viens otram, bez ārēju notikumu ietekmes.

Tas jau bija nolemts – un es, Saprāta Misijas vadītājs un Ivas vecākais brālis, tam piekritu – viņi būs nākamie, kuri dosies cauri Vārtiem,  šeit, uz Zemes, apvienojoties zem Saules uz visiem laikiem.

Mēs sevi saucām par Saules Bērniem, uzskatot cilvēkus par tādiem pašiem, jo gan Marsa, gan Zemes saprātīgie iedzīvotāji visu ir parādā dzīvības devējai Saulei, kuras pavadoņi ir abas mūsu planētas.

Tiu Haunakam mūsu vizīte uz Zemes bija īpaši nozīmīga.

Viņš kļuva par pirmo Zināšanu priesteri. Viņš mūs, atnācējus, uzskatīja par Inku zinību pamatlicējiem.

Un gribēja uzcelt mūsu apmeklējumam pieminekli, kas būtu nesagraujams gadu tūkstošiem ilgi. Saskaņā ar viņa plānu šim piemineklim bija jāpauž mūsu idejas par Vienlīdzību un Taisnīgumu matemātiskajos simbolos. Viņš tam atrada savdabīgu izteiksmi.

Mēs, marsieši, uzskatījām par nepieciešamu vadīt inkus pēc kārtas. Tiu Haunaks mums katram deva divdesmit četras dienas, bet mana pirmā inka Kon-Tiki daļa, pēc viņa aprēķiniem, bija par dienu garāka.

Mēs uzstājām, lai arī mūsu labākie mācekļi piedalās secīgajā inku pārvaldē. Izvēle krita uz Tiu Haunaku, Higučaku un Haizivs Zobu veco kagarači vadoni.

Tas pats Tiu Haunaks, pamatojoties uz saviem noslēpumainajiem aprēķiniem, ierosināja, ka marsieši pamīšus valdīs divas reizes pēc kārtas, bet tad zemieši pārņēma valdīšanu uz trīs termiņiem. Viņu termiņi bija vienādi ar manējiem — divdesmit piecas dienas.

Šis draudzības un vienlīdzības kalendārs tika attēlots uz mūsu Zemes apmeklējuma pieminekļa, uz Saules Vārtiem.

Kalendāram bija arī dziļa slepena nozīme. Saules Bērni inkus pārvaldīja kopā divsimt deviņdesmit dienas, kas bija līdzvērtīgi MĒNESS GADAM! Mēness apriņķoja Sauli savā nestabilajā elipses orbītā divsimt deviņdesmit dienās.

Ja 290 dienām pievienojam trīs cilvēku valdīšanas periodus, kas ir divdesmit piecas dienas, iegūstam 365 dienas - Zemes gada ilgumu, kas ir gandrīz puse no Marsa cikla garuma. [kļūda: laikā kad Mēness bija patstāvīga planēta, Zemes gada ilgums bija 360 dienas. Tieši tāpēc senie cilvēki arī riņķa līniju sadalīja 360 grādos. Piecas dienas, kuras daudzas tautas vēl tagad uzskata pat "tukšajām", tika pievienotas gadam pēc kosmiskās katastrofas un Lielajiem Plūdiem. tulk.]

Primitīvie inku mākslinieki katru no mums uztvēra savādāk.

Tā viņi mani, Kon-Tiki, attēloja kā jaguāru, jo jaguārs ir visu dzīvnieku vadonis. Pārējiem maniem domubiedriem nepaveicās vairāk, līdzās katram attēlam, bija redzams viņu valdīšanas termiņu skaitliskā izteiksme.

Kas attiecas uz trīs cilvēku valdniekiem, tad viņi pie Saules Vārtiem bija klātesoši ne tikai simboliski, bet arī ļoti pārdomāti.

Vārti tika izgatavoti no trim milzīgiem akmens monolītiem, kas bija cieši savienoti viens ar otru. Šie akmens monolīti, pēc Tiu Haunaka nodoma, iezīmēja cilvēku valdniekus.[Dienvidamerikā netālu no Titikakas ezera un Kalasasavas senās celtnes drupām pie indiāņu ciema Tiagaunaka atrodas slavenie Saules Vārti, kuru vecums ir vairāk nekā 15 tūkstoši gadu. Kā konstatējuši zinātnieki Kīss un Poznaņskis, uz tiem attēlots kalendārs ar 290 dienām gadā: 10 cikli (mēneši?) pa 24 dienām un divi no 25 dienām. Šim kalendāram nav izskaidrojuma arī mūsdienās.]

Tiu Haunaks un Ima piegāja pie mums.

Viņš skatījās uz mani ar ērgļa, pētošām, plaši ieplestām acīm.

Es nekad nespētu samelot Tiu Haunakam. Un aprobežojos tikai ar sirsnīgu apsveikumu, apskaudams viņu rokām.

Tagad nebija īstais brīdis viņu informēt par drūmo ziņu, ko biju saņēmis no Marsa, izmantojot elektromagnētiskos sakarus.

Faetu slēptuvē gatava matērijas sabrukšanas ierīce netika atrasta. Mona Klusā, rēķinoties ar to, bija nežēlīgi kļūdījusies!

Šīs ierīces tagad bija jāizgatavo pašiem marsiešiem.

Bet vai viņi paspēs to izdarīt gaidāmajā Zemes un Mēness sadursmē, kas varētu būt pēdējā abām planētām?

Mēs negribējām aizēnot jaunā pāra laimi.

Bet nākamais pāris gribēja būt Iva un Gigo Gants.

Bet mēs ar Eru?

Mēs nolēmām sevi kopīgam liktenim ar cilvēkiem. Man nenāca prātā iespēja aizbēgt no Zemes, aizlidot ar "Meklētāju". Par to man čukstēja Nots Kri.

Es biju gatavs viņu ar skatienu sadedzināt. Bet viņš man bija devis savas asinis pat divas reizes!

Un kopā ar viņu mums jāsagaida Zemes tuvošanās Mēnesim, kas draud ar neskaitāmām nelaimēm.

Un ne tikai ar viņu vien - ar visiem saviem draugiem, un pats galvenais, ar Eru, ar manu Eru! ..

Trešā nodaļa. PASAULES GALS

.

1. CERĪBU ĒNAS

- Lūk uz kādu ēnu es ceru! - priecīgi iesaucās Kirs Gaišais.

Gan Mona Klusā, gan Lins Lepnais, sirms, kalsns marietis ar augstu pieri, noliecās pie 'Meklētāja-2" iluminatoriem.

No apļveida orbītas augstuma viņiem atklājās Lua virsma, kas bija izraibināta ar krāteriem.

Marieši pieraduši pie saviem dzimtajiem ar meteorītu krāteriem klātajiem tuksnešiem. Bet to, ko viņi redzēja uz Lua, mērogā nevarēja salīdzināt ar Mara ainavu.

Kuģim kustoties,lēnām griežas gigantiskā bumba, te plakana, te kalnaina, te izraibināta ar lielu un mazu krāteru plankumiem.

Kalnu virsotnes met asas melnas ēnas.

- Paskatieties uz šīm garajām ēnām. Tās krīt nevis no kalnu virsotnēm, bet it kā no koniskām smailēm, - Kirs Gaišais norādīja pa logu. - Tās, iespējams, ir vairāk nekā desmit tūkstošu soļu augstas.

Vecākie apkalpes locekļi ar pūlēm valdīja uztraukumu. Viņi skaidri redzēja četrus nocirstus koniskus veidojumus ar seštūkstoš soļu pamatni un trīs tūkstošus soļu šķērsgriezumu. Blakus kā bezdibenīgas aizas rēgojās apaļi caurumi un pilnīgi regulārs melns taisnstūris, ko norobežo stāvas sienas.

Nedaudz malā atradās milzu kupols, spējīgs noklāt veselu pilsētu, saglabāt tajā mākslīgu atmosfēru, kā Marsa pilsētās.

Citā gandrīz tikpat milzīgajā kupolā bija aplī izvietotas atveres,  līdzīgas iluminatoriem. Uz tā nebija velves augšējās daļas: atvērums bija melns. Abus kupolus savienoja kolosāla velvju eja, kas arī spēja paslēpt jebkuru no Marsa pilsētām.

Tālumā līnijas turpinājumā, kas gāja cauri abiem kupoliem, kalnam līdzīgā tornī bija melns apaļš atvērums, kas meta ēnu pār līdzenumu. Nedaudz tālāk varēja redzēt divas pareizas piramīdas.

- Tās taču nav dabas kaprīzes - iekliedzās Kirs Gaišais. -Tā ir mūsu cerība.

Lins Lepnais paraustīja plecus.

- Kādu cerību varētu atstāt "Mierīgais Kosmoss", kas aizliedza faetiem nodot matērijas sabrukšanas līdzekļus uz kosmiskajiem debess ķermeņiem, tostarp uz Lua?

— Bet bāzes "Fobo" un "Deimo"? - Kirs Gaišais iebilda. — Šo staciju apkalpes savā starpā izvērsa nukleāru karu. Kosmosā!

Uz to atbildes nebija.

***

Katram no trim mariešiem uz "Meklētājs-2" bija savi iemesli, kāpēc viņi piedalījās Palīdzības Misijā. Monai Klusajai - bērni uz Zemes. Turklāt viņa tika apsūdzēta par faetu slēptuves atvēršanas aizkavēšanu, kas Marsa vielas pazinējiem atstāja pārāk maz laika, lai izveidotu lielākas jaudas iekārtas.

Pirmais no vielas pazinējiem Lins Lepnais uzskatīja, ka labāk būs iet ar Palīdzības Misiju, gaidot nākamo tuvināšanos, kā iepriekš bija izskaitļojis Vokars. Tad būtu iespējams izveidot gan nepieciešamo vajadzīgās jaudas iekārtu skaitu, gan pietiekamu skaitu kuģu to piegādei.

Taču nenogurdināmais Kirs Gaišais lika visiem viņam piekrist, pierādot, ka planētu sadursme notiks pie nākamās tuvināšanās.

Palīdzības misijas nosūtīšana tika izmisīgi sasteigta. Tāpēc viņi aprobežojās tikai ar vienu gatavo kuģi "Meklētājs-2". Bija jāsamazina apkalpes locekļu skaitu: sešu vietā tikai trīs. Arī degvielas krājumi tika samazināti uz pusi. Un tas viss, lai atrastu visas gatavās nukleārās iekārtas.

Lins Lepnais negrasījās lidot uz Lua, viņš tikai atšifrēja visus faetu uzrakstus un vadīja nukleāro iekārtu būvniecību. Taču Mona Klusā uzstāja, ka vienīgajam marietim, kurš zināja visu par matērijas sabrukšanu, noteikti jāpiedalās Palīdzības Misijā, tas ir viņa pienākums. Turklāt viņa pieprasīja, lai uz kuģa atrastos visas viņa atšifrētās plāksnes ar faetu rakstiem, ko bija atraduši Dzīvības pilsētas paslēptuvē. Uz Marsa nebija jāpaliek nevienai matērijas sabrukšanas iekārtai. Linsam Lepnajam pat šķita, ka Mona Klusā paļaujas uz to, ka Meklētājs-2 neatgriezīsies un ar to neatgriezīsies faetu noslēpums.

Vai Mona Klusā pati cerēja atgriezties?

Tikai tajā gadījumā, ja no Zemes startēs kuģis "Meklētājs" ar viņas bērniem un viņu pavadoņiem.

Kirs Gaišais, protams, domāja par savu māsu Karu Gaišo. Bet viņš lidoja, lai planētu sadursmi novērstu. Viņam nedeva mieru nukleāro iekārtu jaudas nepietiekamība, bet tomēr viņā bija cerību ēna.

Tomēr, lai arī cik gatavs Kirs Gaišais bija realizēt savas cerības, viņš nespēja savaldīt nepacietību, gaidot, kad izkliedēsies Mēness putekļi, ko sacēla "Meklētājs-2" nolaišanās laikā ar bremzējošo gāzu strūklām.

Beidzot cauri neskaidrajam plīvuram sāka iezīmēties neparastas ainavas kontūras.

Tā bija pilsēta! Īstā faetu pilsēta, ko viņi kādreiz šeit bija uzcēluši! Acīmredzot uz Lua nebija atmosfēras jau tad. Šī iezīme atstāja savas pēdas dīvainajā gigantisko būvju arhitektūrā.

Īpaši pārsteidzoši bija divi kupoli, kurus savā starpā savienoja gigantiska, pa pusei putekļiem klāta mainīga diametra caurule.

Tiem blakus, nešķita liela pat milzu piramīda, lai gan tās augstums bija līdzvērtīgs Marsa kalnam. Kupoli bija līdzīgi kalniem. Lielākais no tiem atgādināja nebijušu izmēru disku, kas noguldīts uz zemes. Tā augšdaļā bija izliekta arka, kas kādreiz bijusi caurspīdīga, bet pēc tam, kad tikusi bombardēta ar neskaitāmām sīkām kosmiskām daļiņām, kļuvusi blāva.

Vēl viens kupols ar iluminatoriem, skatoties no augšas, izrādījās bez nosedzošās velves.

Tālumā pacēlās pavisam citas struktūras: uz melnajām zvaigžņotajām debesīm, kur bija šausmīgi spoža planēta Zeme, vērsti torņi vai to paliekas.

Līdz Terras un Lua sadursmei bija palicis ļoti maz laika …

- Piramīda izklāta ar gigantiskām plāksnēm, - satraukti sacīja Kirs Gaišais.

- Kāpēc faetiem tas bija vajadzīgs? - brīnījās Lins Lepnais.

- Tas ir piemineklis. Mūžīgs piemineklis! - Kirs Gaišais secināja. - Faeti baidījās no nukleārā kara un centās uz visiem laikiem atstāt atmiņas par savu civilizāciju. Tāpēc piemineklis, no vienas puses, pauž matemātiku regulāru ģeometrisku figūru veidā un, no otras puses, tehniku, kas bija spējusi uzcelt šādus masīvus.

- Bet blakus ir vēl gigantiskākas būves, - iebilda Lins Lepnais. - Taviem senajiem faetiem, kad izteica saprāta idejas, pietrūka loģikas!

- Protams, šeit ir ne tikai pieminekļi, - Kirs Gaišais steidzīgi piekrita. - Es vēl nesaprotu šo gigantisko būvju mērķi, bet domāju, ka tās pieder militārajai bāzei. Kaujinieciskie faeti nebūtu palaiduši garām tādu iespēju kā nukleāro torpēdu draudi no Lua naidīgajai zemei. Tāpēc es ceru šeit atrast neizmantotus nukleāros lādiņus.

- Kādā veidā? - Lins Lepnais iesmējās.

- Tu to zini labāk par mani. Pēc to starojuma…

Pirmajā diskā (bez velves) marieši tā arī nevarēja atrast ieeju. Kāpt augšup pa stāvajām sienām, lai ieskatītos atverē, izrādījās neiespējami.

Un viņi devās gar kalnu grēdu atgādinošo putekļu pa pusei apklāto cauruli, pazūdošu aiz horizonta.

Salīdzinājumā ar to, zaudēja pat debesīs zūdošā piramīda.

Lua griezās ap savu asi, iespējams, Faenas okeānu eksplozijas un tās šķembu triecienu rezultātā. Diena bija apmēram uz pusi garāka nekā uz Marsa. Pētniekiem bija jāiet gar šo cauruļveida grēdu visu vietējo nakti un visu nākamo dienu. Tikai tad, kad saule pazuda aiz robainā apvāršņa un tās vietā debesīs uzkāpa draudīgā Zeme, astronauti sasniedza galveno kupolu, kā viņi to bija nosaukuši lidojuma laikā.

Divas reizes viņi apsēdās atpūsties, pirms pamanīja atvērto ieeju kupolā.

Patiesībā ieeja nebija zem kupolveida velves, bet gan gigantiska līdzenumā guļošā diska melnajā atverē.

Nācās izgaismot ceļu ar no kuģa līdzpaņemtajām aukstajām lāpām.

Ceļotāji devās pa plašu galeriju ar daudzām augstām aizslēgtām ieejām, kas pēc izmēra atgādināja vārtus. Galerija izveda uz kāpnēm.

Viņas tuvumā pakāpieni bija tik augsti, ka pat Lepnais Linss bija līdz ķiveres apkaklei.

- Spriežot pēc tavas Lielā Veča statujas, faeti nebija garāki par parastajiem mariešiem, - Monai Klusajai sacīja LinS Lepnais.

- Kas sapratīs nezināmos celtniekus un viņu veidojumus, - mīklaini atbildēja Pirmā Māte.

Nolēma kāpt augšā. Vispirms pacēla uz pakāpiena Kiru Gaišo, pēc tam Monu Kluso un, visbeidzot, uzrāpās Lins Lepnais.

"Milžu kāpnes" izveda ceļotājus uz tieši tādu pašu galeriju, no kādas viņi šeit uzkāpa.

Lins Lepnais rūpīgi nopētīja gludās sienas.

- Tas nav akmens. Metāls!

— Metāls? - Kirs Gaišais bija pārsteigts. — Kāpēc izgatavot tik kolosālu metāla konstrukciju, vest no Faenas? - viņš neizpratnē jautāja.

Atkal pa galeriju gāja tūkstošiem soļu, līdz apstājās kāpņu priekšā ar tādiem pašiem gigantiskiem pakāpieniem kā iepriekšējie. Un atkal marieši soli pa solim to pārvarēja tādā pašā secībā.

Kirs Gaišais skaļi dusmojās par absurdo faetu iegribu.

- Vismaz mēs varam izdarī secinājumu, - mierīgi sacīja Lins Lepnais.

- Secinājumu? Kādu?

– Ka pirms mums te staigāja… kājām.

- Par ko tu runā?

- Ak, es esmu tikai matērijas, nevis dzīvo ķermeņu pazinējs. Man ir grūti izdarīt pareizu secinājumu par tiem, kas izmantojuši šo dīvaino struktūru.

- Tu gribi teikt, ka viņi bija garāki par mums?

— Man ir aizdomas.

- Par ko tev vēl ir aizdomas?

- Es to pateikšu, kad nonāksim zem galvenā kupola.

Monai Klusajai bija grūtāk no visiem. Varbūt tāpēc viņa klusēja, nesūdzējās un nestrīdējās.

Metāla galerijas stāvu pa stāvam veda arvien augstāk un augstāk. Un tikai viena atvere telpā, kas atradās blakus galerijai, izrādījās atvērta.

Auksto lāpu gaisma apgaismoja nišas sienas un kāpnes. Nekas vairāk kā nogriezts konuss, kas apgriezts otrādi.

Ceļotāji devās tālāk.

Viņi uzkāpa uz citām galerijām, ieskatījās vēl divās tukšās telpās ar četrdesmit soļu garām nišām. Šeit nevarja būt tik liela izmēra nezināmas radības kas šeit bija gulējušas! ..

Kad marieši, pilnīgi noguruši ienāca plašajā zālē zem matēta kupola, viņu pārsteigumam nebija robežu.

Stāvi pacēlās izliektas sienas, aizņemtas ar konusiem, piramīdām un sfērām.

Marieši, nodzēsuši tagad jau nevajadzīgās aukstās lāpas, kustējās pa riņķi, neuzdrošinādamies šķērsot zāli. Un tikai tad, kad ieraudzīja kaut ko līdzīgu Meklētāja-2 vadības panelim, pieskrēja pie tā.

Taču daļa ieliektās sienas izskatījās pēc vadības paneļa tikai no tālienes. Tuvumā līdzība zuda neparasto proporciju dēļ. Taču bija kāds priekšmets, kas neradīja šaubas par šīs telpas daļas mērķi.

Tas bija krēsls. Bet kāds krēsls! Tajā varēja sēdēt tikai milzis, acīmredzot viens no tiem, kas mierīgi kāpelēja augšā lejā pa neticamajiem pakāpieniem un atpūtās milzu guļvietās.

- Zvaigžņu kuģis! - Kirs Gaišais izmisumā apsēdās uz metāla grīdas. - Tie nebija faeti! .. Tie ir atnācēji no citas zvaigznes.

- Lielu atklājumu esam veikuši mēs, marieši! - Mona Klusā teica. - Tas atmaksā mūsu lidojumu. Visuma plašumos domājusi ne tikai faetu rase.

– Kā gan mūsu lidojums atmaksājas? - uzlēcakājās Kirs Gaišais. Un, neskatoties uz to, ka bija kuprains, viņš kļuva garš. – Kā mūsu lidojums atmaksājas? Mums vajadzīgs tikai viens atklājums - atlikušie nukleārie lādiņi, kurus faeti nepaspēja izmantot savā karā.

- Ko lai dara? - nopūtās Lins Lepnais. - Tev bija tikai cerību ēna. To aizsedz šo grandiozo saprāta darinājumu ēna. Aprobežosimies ar to spēku, kas mums ir.

- Tā nepietiek, nepietiek! - Kirs Gaišais kliedza.

Kāpēc nezināmais kosmosa kuģis nolaidās uz Lua? Kas to varēja šeit piesaistīt? - Mona Klusā jautāja.

2. DEBESU NAZIS

Tagad Zemei bija divi gaismekļi. Otrais naktī spīdēja spožāk par visām zvaigznēm.

Tagad bija jāgaida zemestrīce, plūdi, viesuļvētras. Inkiem tika lūgts atstāt akmens ēkas, lai izvairītos no nāves to drupās. Kalnos, tālu no jūras, kas varēja ar milzu vilni mesties krastā, viņi no lapām cēla būdas, kā tas notika vēl pirms sabiedrības izveidošanās.

Pilsētā palikām tikai mēs, Saules Bērni, un Tiu Haunaks ar sievu, kas gaidīja bērnu. Inkus kārtējo reizi pārvaldīja vecais mednieks Higučaks. Viņa palīdzība mežā tagad cilvēkiem bija īpaši noderīga.

Mēness pacēlās debesīs jau pirms Vakara zvaigznes. Saules apgaismots tikai no vienas puses, tas izskatījās kā izliekts nazis saldo kātu nogriešanai. Pacelts virs Zemes, tas draudīgi dzirkstīja, pieaugot ar katru dienu. Akmens ēkas naktī izskatījās sudrabotas.

Tad, sadevušies rokās un kaunēdamies par savu laimi, mēs ar Eru klejojām starp tām.

Paceļoties virs horizonta, Zemei draudošais nazis šķita asiņains.

Mēs lieliski zinājām, ka iemesls tam ir Mēness atstarotās gaismas iziešana caur biezākajiem Zemes atmosfēras slāņiem, taču Era neviļus piespiedās man pie pleca, un es viņu apskāvu ar aizsargājošu kustību, it kā spētu pasargāt viņu no visām nelaimēm.

Bet nelaime tuvojās. Monas Klusās elektromagnētiskie sakari sagādāja vilšanos. Karas jaunākais brālis Gaišais aprēķināja, ka Mēness un Zeme neizbēgami sadursies vistuvākajā nākotnē. Pirmā Māte, kā viņa mums bija solījusi, pati aizveda kuģi uz Mēnesi, paņemot līdzi visas radītās vielas sabrukšanas iekārtas. Bet vai nebūs par vēlu?

Nots Kri apgalvoja, ka mums nav jēgas palikt starp cilvēkiem, ja ir iespēja atstāt Zemi ar "Meklētāju". Viņš mēģināja pārliecināt mūs, kas pulcējās mūsu mūra nama lielajā zālē, ka Saprāta Misijas mērķis nepavisam nav pašnāvība, ka mūsu dzīvības pieder Marsam, visbeidzot, ka mēs varam atgriezties šeit, kad būsim pārliecināti, ka Zemei vairs nekas nedraud.

Kara Gaišā klusējot tikai smīnēja. Man pēkšņi kļuva žēl Nota Krī. Es nojautu viņa cerības, jo tagad vairs nestāvēju starp viņu un Kara Gaišo.

Bet marsieši tagad domāja nevis par personīgajiem pārdzīvojumiem, bet gan par uzstājīgu, loģiski un auksti pamatotu priekšlikumu.

Iva piecēlās no putnu spalvu paklāja, ar kuru, gādīgais Čičkalans bija izrotājis mūsu mājokļa grīdu, kā Tollā. Viņa turēja Gigo Ganta roku, kurš sēdēja pie viņas kājām.

- Mēs šeit ieradāmies cilvēku dēļ, - viņa skaļi sacīja. - Tagad viņi baidās no asiņainā naža, kas pacelts virs Zemes. Mūsu brīdinājumi par gaidāmajām katastrofām viņiem izklausās kā pasaules gala pareģojums. Inki savu aiziešanu kalnos jau uztvēruši kā visa, ko viņi bija ieguvuši Saules pilsētā, zaudēšanu.

Biju pārsteigts par šīs runas gudrību. Iva man joprojām bija tikai meitene.

- Ko iesaki tu, mana māsa? - jautāju.

- Drosmīgais Kon-Tiki, mūsu dārgais Inka. Man nepavisam nav sveša Nota Kri aukstā loģika, bet es savā sirdī ticu, ka tevis vadītās Saprāta Misijas dalībnieki nespēs nodot nobijušos un bezpalīdzīgos cilvēkus. Tas ir kā neizglābt no ugunsgrēka savus bērnus, jo "pieaugušie ir sabiedrībai vērtīgāki". Ja Mēness ar mums apsolīto matērijas sabrukšanas sprādzienu palīdzību paies Zemei garām un visa dzīvība šeit paliks, tad cilvēki vienalga zaudēs kaut ko vairāk par savām DZĪVĪBĀM, zaudēs TICĪBU TAISNĪGUMAM, ko iedvesmoja Saules Bērni, kas viņus atstāja grūtībās. Un viņi vairs nebūs tie inki, kādus mēs vēlējāmies.

Nots Krī pārklājās ar plankumiem, viņa šaurās lūpas cieši sakniebās. Viņš tās atvēra, lai pateiktu:

- Ja visi Augstākā Saprāta pārstāvji domā tikpat "loģiski" kā šī jaunā būtne, tad es varu tikai pārliecināt viņus drošības un Pienākuma izpildes vārdā kādu laiku paslēpties mūsu kuģī "Meklētājs", līdz beigsies satrakojusies stihija. Tas mums dos iespēju ne tikai izdzīvot, bet arī ātri nākt palīgā pārbiedētajiem un ievainotajiem.

- Lai viņiem palīdzētu, mums ir jāpaliek viņu vidū! - Kara Gaišā vēsi iebilda. - Cilvēkiem ir jābūt pārliecinātiem, ka saprāts ir augstāks par stihiju. Un tas jādara tagad, kad viņus pārņēmušas bailes.

Iva pateicīgi paskatījās uz viņu un, it kā turpinot viņas domas, sacīja:

— šāds palīgs var būt mūsu pašu piemērs. Mēs nedrīkstam bēgt, lai vismaz aizsegtos, mierīgi vērojot pārējo bojā eju, bet tieši otrādi…

- Ko otrādi? - aizkaitināti vaicāja Nots Kri.

- Mēs ar Gigo Gantu esam nolēmuši savienot savas dzīves. Un darīt to nevis kaut kad vēlāk, bez rūpēm, bet tieši tagad, pērkona negaisā. Lai zemes cilvēki piedalās laulību ceremonijā pie Saules Vārtiem. Tas viņus nomierinās.

Es jutu, ka Era Lua, kas sēdēja man blakus, paspieda manu roku. Es sapratu viņas domas, un tāpēc ar īpašu aizkustinājumu klausījos māsas turpmākajos vārdos.

Viņa turpināja:

- Stāvot vārtos, mēs ar Gigo Gantu dosim zvērestu cilvēkiem palikt kopā ar viņiem uz visiem laikiem, kā to lūdza Tiu Haunaks.

"Lūk kā? Vai mēs ar Eru varētu izlemt par līdzīgu soli?"

Es paskatījos uz viņu. Viņa skatījās uz putnu spalvu paklāju.

***

…Iva Klusā un Gigo Gants, rokās sadevušies, gāja pa spožo joslu pretī Vārtu atvērumā lecošajai Saulei.

Dejojošās sievietes ar savām kustībām it kā virzīja viņus uz priekšu, pretī saulainai dzīvei.

Inki nokāpa no kalniem, lai palūkotos, kā precas Saules Bērni, kuri nolēmuši palikt kopā ar viņiem uz visiem laikiem.

Iva un Gigo skatījās sev priekšā.

Vārtu monumentālie stāvvadi bija gludi, ar divām nelielām taisnstūrveida nišām. Tikai masīvo šķērsstieni klāja izkalts ornaments, ar kuru Tiu Haunaks vēlējās pastāstīt saviem tālajiem pēctečiem par Mēness gadu, par Saules Bērniem, viņu secīgo inku pārvaldi, par viņu parādīšanās uz Zemes tiešo saistību ar draudiem no Mēness.

Tieši virs atvēruma fresku vidū izcēlās jaguāra tēls, kam vajadzēja simbolizēt mani, Kon-Tiki. Tagad Iva un Gigo stāvēja tieši akmens jaguāra priekšā. Vēl daži soļi līdz atvērumam – un tie uz mirkli aizsegs sauli, absorbējot tās starus.

Pie Vārtiem viņiem bija jāsaspiežas cieši kopā.

Tiu Haunaks pasludināja:

- No šī brīža un bezgalīgo gadsimtu laikā Saules Bērni dod valdniekus inkiem, kuru asinīs nav ne ļaunprātības, ne nežēlības. Laimīgie inki uzticas Saules Bērniem un viņu pēctečiem, lai tie valdītu mūžīgi, lai Taisnīgums uz Zemes nekad netiktu pārkāpts. Turpmāk katrs pirmais inks lai prec tikai savu māsu, saglabājot Saules Bērnu asiņu tīrību.[Inku valdnieku dīvainais paradums precēties tikai ar māsām saglabājās vairākus gadu tūkstošus, līdz inkus iekaroja Pizarro vadītie spāņu konkistadori, izmantodami leģendu par Saules Bērniem, kuri bija solījuši atgriezties, un uzdodot ar viņiem sevi, baltādainos un bārdainos spāniešus.]

- Nazis debesīs! Un ap to dzirksteles! - atskanēja pūļa kliedzieni.

Ikviens pacēla galvas un dienas laikā ieraudzīja nakts spīdekli izliekta naža formā, kas bija pacelts virs Zemes.

Debesīs vienlaikus atradās divi spīdekļi. Tajā nebija nekā pārsteidzoša. Vakara zvaigzne dažkārt ir arī Rīta zvaigzne, kas paceļas kopā ar Sauli virs apvāršņa, tikai vēlāk kļūst neredzama.

Bet tagad dzirkstošā naža parādīšanos debesīs inki uztvēra kā baismīgu zīmi.

Cilvēki bēga no Saules Vārtiem uz jūru. Un tad viņi pamanīja, ka uz krastmalu virzās milzīgs vilnis, nikni veļoties pār akmeņiem ar putojošām šļakatām.

Akmens siena, kas iesniedzās tālu jūrā un aizsargāja no jūras viļņiem līci un pilsētas ostu (pilsētnieku iecienīto pastaigu vietu), jau ir pazudusi zem ūdens, un ūdens ielauzās centrālajā laukumā.

Iva un Gigo Gants sastinga Vārtu ejā. Un tad zem kājām nodrebēja zeme.

Kara Gaišā skriešus metās uz Saules Vārtiem, lai palīdzētu jaunlaulātajiem.

Tiu Haunaks, būvējot Saules vārtus, vēlējās, lai tie izturētu jebkuru zemestrīci, paliekot stāvam uz visiem laikiem. Bet mūsu acu priekšā saplaisāja milzīgais šķērsām novietotais monolīts. Plaisa izgāja cauri visiem burtiem, sadalot tos divās nevienlīdzīgās daļās. Briesmīgam akmens bluķim vajadzēja uzkrist Ivai un Gigo.

Bet brīnumainā kārtā tas turpināja turēties savā vietā.

Kara Gaišā nesasniedza Vārtus. Zemi satricinošais vilnis viņu nogāza no kājām dažus soļus no brūkošās konstrukcijas.

Nākamajā mirklī zemes vilnis nogāza mūs visus, kas stāvējām kopā ar Tiu Haunaku.

Tiu Haunaks piecēlās pirmais un metās pretī uzbrūkošajai jūrai, lai glābtu mājās palikušo Imu,  un nedzimušo bērnu.

Kad piecēlos kājās, Iva un Gigo Gants jau bija mums blakus. Papildus viņiem bija vairāki Zināšanu priesteri un karotāji, kā arī Čičkalans un dejotāji.

Visi pārējie bēga prom uz kalniem. Bet kalnu pakājē viņus sagaidīja akmens lavīna.

Ar dārdoņu un rūkoņu, atsitoties un saduroties, viņiem pretī ripoja akmeņi.

Un tad kalnos, kur stāvēja mūsu "Meklētājs", notika briesmīgs sprādziens. Bet pirms tā skaņa sasniedza cilvēkus, kuri izmisumā metās zemē, augstu debesīs pacēlās uguns stabs.

Varbūt tieši tādus seno cilvēku šausmīgo ieroču sprādzienus mēs tikko bijām  redzējuši debesīs dzirksteļu veidā uz aptumšotā Mēness diska. Protams, ne jau šie glābšanas sprādzieni izraisīja katastrofas, kas sākās, bet gan planētu tuvināšanās, kuru šie nukleārie sprādzieni nespēja novērst …

Kalna nogāzē kā milzīga čūska, kas šļūca no kalna parādījās ugunīga upe. Pār to vēlās dūmu mutuļi.

Cilvēki pagriezās atpakaļ, bet nonāca starp akmeņu lavīnu, kas vēlās no kalniem, un jūru.

Neviens nezināja par to inku likteni, kuri palika kalnu mežos. Nogāzes sašķēla jaunas aizas, akmeņu lavīnas aizslaucīja visu savā ceļā, sajaucās ar no zemes dzīlēm izplūdušajām magmas upēm.

Pēkšņi parādījās Kara Gaišā.

Viņa aicināja cilvēkus apstāties, rādot bezbailības piemēru.

Nots Krī, Era Lua, es un jaunlaulātie pievienojāmies viņai. Apziņa, ka Saules Bērni ir ar viņiem, iedrošināja mūsu Zemes draugus.

Nobijušies, satriekti viņi sadrūzmējās ap mums.

Zemes josla starp brūkošajiem kalniem un uzbrūkošo jūru sašaurinājās.

- O, lielais Kon-Tiki, izglāb mūs! - lauzīdami rokas sauca vīrieši un sievietes.

- Nebaidieties, sekojiet man! — kliedza Kara Gaišā, drosmīgi dodoties uz tālumā dārdošo akmens lavīnu. - Vislabāk būs paslēpties zem milzīgas klints.

.

Es sastingu nekustīgs, kad ieraudzīju divas figūras, kas parādās uz mūsu mājas jumta. Tie, protams, bija Tiu Haunaks un Ima.

Viņiem nebija iespējams palīdzēt: nekur tuvumā nebija ne laivas, ne baļķa.

- Peldēšu pie viņiem, - paziņoja Gigo Gants, - mēģināšu palīdzēt.

- Es kopā ar tevi, - atsaucās Iva. - Esmu iemācījusies peldēt.

Briesmīgs kliedziens lika apstāties gan Gigo Gantam, gan Ivai.

Neticēju savām acīm. Mēs tikko redzējām slaido Karas Gaišās figūru, kas daļu pūļa ved prom no jūras, dodamās kalnu klints aizsardzībā. Un pēkšņi viņa un visi, kas bija ar viņu, pazuda.

Vietā, kur viņi tikko bija stāvējuši, tagad atvērās plaisa, no kuras cēlās tvaika un dūmu mākoņi.

Atlikušie inki un mēs, marsieši, bet jau bez nepārspējamās Karas Gaišās, bijām nogriezti no kalniem.

Nots Kri sabruka zemē, drebēdams un raudādams. Es pats biju gatavs raudāt viņam blakus, bet apkārt bija cilvēki, kas no manis kaut ko gaidīja.

- O varenais Kon-Tiki, izglāb mūs no jūras! Pavēli tai griezties atpakaļ, - atskanēja nelaimīgo satrakotie saucieni.

Ko es varēju izdarīt, izņemot to, ko jau darīju, mierīgi stāvot starp tiem, kas man ticēja!

Gigo Ganta un Ivas tur nebija. Viņi peldēja uz mājas jumta pusi.

- O varenais Kon-Tiki! Tu izglābi mūs! - bija dzirdami histēriski sieviešu kliedzieni.

To nozīme mani uzreiz nesasniedza. Nodomāju, ka man joprojām tiek prasīts neiespējamais.

Bet, izrādās, viņi man pateicās par it kā “izdarīto”.

Un tad mēs ar Eru Lua redzējām, kā jūras viļņi, kas bija skalojušies gandrīz pie mūsu kājām, sāk atkāpties.

Toreiz es vēl nezināju, ko nozīmē šī mūsu brīnumainā izglābšanās, par kādu globālas katastrofas cenu tā tika nopirkta.

Mēs sekojām atplūstošajiem viļņiem, apejot izmestos priekšmetus: vai nu kāda pīpi reibinošo dūmu ieelpošanai, vai veca vīra nūju, vai viļņu izskalotu kaklarotu. Apstājāmies noslīkušo priekšā. Tādu bija daudz, ļoti daudz. Nebiju domājis, ka pilsētā tomēr palikuši tik daudz inku.

Man bija bail ieskatīties viņu sejās, lai neieraudzītu starp viņiem savu māsu Gigo Gantu, Imu vai Tiu Haunaku …

Jūra atkāpās.

Debesis kļuva pilnīgi melnas no mākoņiem, kas izplūda virs tikko pamodinātā vulkāna. Uz zemes nolaidās priekšlaicīga krēsla.

Nots Kri mūs panāca uz ielas. Viņa seja bija saviebta no niknuma un sāpēm.

- Negribējāt aizlidot! - viņš šņāca. - Par savu neprātu, kas nebija saprāta cienīgs, samaksājāt ar Karas Gaišās dzīvību.

- Jāatrod Iva un Gigo, - sacīja Era.

- Kas man daļas gar viņiem, kad vairs nav Karas Gaišās! — nikni kliedza Nots Kri.

Era Lua raudāja man uz pleca. Zvēru, pirmo reizi mūžā arī manas acis bija asaru pilnas.

Jūra atkāpās no mūsu mājas, kur viss bija sadragāts, appludināts ar ūdeni, bet tā bija tukša.

Tikai krastmalā satikām Tiu Haunaku kopā ar Imu un mūsu marsiešiem. Ja tādā brīdī varēja runāt par laimi, tad jutāmies laimīgi. Uz Imas pleca sēdēja Gaukamaija papagailis no tālās selvas. Ar zeltainu auklu, nopītu no Imas nocirstajiem matiem, tas bija piesiets pie viņas kaklarotas. kāpēc?

… Jūra turpināja atkāpties.

3. PASAULES GALS

Tikai daudz vēlāk es varēju iedomāties, kas toreiz notika uz visas Zemes.

Zemestrīces sekoja viena pēc otras. Akmens mājas sabruka kā rotaļlietas, it kā uzceltas no graudiem uz galda, kad to pēkšņi strauji satricina.

Uz ielām mētājās šķembu kaudzes. Gaiss oda pēc putekļiem un kaut kā cita saldena, nejauka, kas vēl nesen bijis dzīvs…

Visur gulēja atlūzas, un dažreiz nebija iespējams noteikt, vai tas ir līķis vai salauztas statujas daļa.

Krastmalā drūzmējās nožēlojams pūlis, ko tur sadzina lavīnas. Zināšanu priesteru un dziedātāju skaistie tērpi, kas nu jau zaudējuši visu spožumu, ieročus nometušo karotāju izmirkušās bruņas, dejotāju kailie ķermeņi ar rokassprādzēm un Saules Bērnu cieši pieguļošie marsiešu tērpi piešķīra pūlim raibu un neviendabīgu izskatu.

Mēs visi stāvējām blakus, iespiesti starp drupām un paisumu. Citur nebija kur iet.

Tāpēc pat ne šausmu kliedziens, bet vispārējs vaids pārņēma pūli, kad sašūpojās krastmalas plātnes. Tās izspiedās kā briesmonis, kas zem viņiem dusmīgi sagrozījies.

Šis satrauktais briesmonis bija pati Zeme, ko ievainoja naidīga kosmiskā ķermeņa varenās gravitācijas brutālā ietekme.

Un it kā zemetrīču radītā iznīcība nebūtu pietiekama, pār pilsētu uzvirpuļoja smirdoši, melni dūmi. Vējš apdedzināja sejas ar sausu karstumu. Asaroja acis.

Lavas upe, kas kā ugunskritums no klints izplūda no jaunradītā vulkāna un aizpildīja plaisu, kura bija aprijusi pirmos katastrofas upurus, tostarp mūsu Karu Gaišo, tagad izplūdai pa pilsētas ielām.

Tikai šausmas, kas mūs ielenc, ļauj man runāt par mūsu Karu Gaišo kā vienu no daudzajiem, kas viņai sekoja… Iedomājoties par viņu vienkārši nevaru izteikt vārdos savus rūgtos vaidus,…

Mēs visi bijām noskumuši. izturīgākā no mums izrādījās Era Lua: viņa atrada labu vārdu ikvienam. Viņa turējās stingri. Skatoties uz kūpošo pilsētu, viņa pat ar rūgtumu atcerējās nelaimīgo Tollu:

- Arī Saules Pilsētu aizdedzinās… mežoņi.

- Nē, - skarbi iebilda Nots Krī. - Karas Gaišās nāvē nevajadzētu vainot faetveidīgo mežonīgos pēcnācējus, bet gan kādus citus, pavisam “civilizētus” … - viņš pēdējam vārdam piešķīra īpašu nozīmi.

- Ja tu domā civilizētos mežoņus, kas ir atbildīgi par to, ka bijušais Lua un tagad Mēness lido uz Zemi, tad tev ir taisnība, - es teicu.

- Filozofija nevarēs apklusināt sirdsapziņas balsi, - Nots Kri mani rupji pārtrauca.

- Filozofam vienmēr ir jāprot  atrast parādības patieso cēloni,- mierīgi sacīja Gigo Gants. - Lai arī neviens šeit nemet degošas lāpas atvērtajos mājokļu logos, tomēr tieši “apgaismotie mežoņi” pirms miljons gadiem aizdedzināja arī šo Saules Pilsētu.

— Faeti, kas uzsāka nukleāro karu? - Iva strauji jautāja, paspējusi, tāpat kā Gigo Gants, pēc peldēšanas pakaļ Tiu Haunakam atkal saģērbties drēbēs, ko viņai bija atradusi Era.

— Okeānu sprādziens sašķēla Faenu. Tās daļas aizklīda kosmosā un nevarēja noturēt savu bijušo pavadoni savā tuvumā. Ir pagājis miljons gadu, un šis satelīts, kas kādreiz tika izsists no savas orbītas, tagad atrodas šeit, virs mūsu galvām. Tas iznīcina mājas tāpat kā nukleārās torpēdas, atmodināja vulkānus, kuru lava kļuvusi par dedzinātāju lāpu.

- Apklustiet! - Nots Krī pārtrauca Gigo Ganta pārdomāto valodu. - Apklustiet! Vienkāršākais veids ir novelt vainu uz jau sen mirušajiem faetiem. Ziniet, ka Karas Gaišās nāvē ir vainīgi civilizētie mežoņi! Bet ne faeti, bet gan MARSIEŠI, kuri atteicās pārlaist dabas katastrofu drošā vietā!

Pārmetoši paskatījos uz Notu Kri.

- Ļauj mūsu Karas Gaišās piemiņai iebilst pret tev ar viņas vārdiem.

- Ienīstu jūs, vājprātīgie "Saprāta cīnītāji"!" Jūs nogalinājāt manu Karu Gaišo, kuras dzīvība bija vērtīgāka par visu nožēlojamo Zemes cilšu dzīvībām kopā! Jūs, kuri iedomājaties sevi par nespējīgiem uz slepkavību, aprāvāt manu dzīvību! ..

To kliedzot, Nots Kri atgrūda Ivu un metās pretī liesmu stabam, kas pacēlās virs drupām.

Čičkalans, stāvēdams netālu, nesaprata Saules Bērnu valodu, bet uzminēja sarunas jēgu. Nedomādams viņš metās pakaļ neprātīgajam Notam Krī.

***

Pēc kāda laika zeltainais parādījās atkal, nesdams uz rokām apsvilušo Saules Dēlu.

Era sāka viņa atdzīvināšanu.

No sāpēm vaidēdams, Nots Krī caur zobiem izgrūda:

- Šis neattīstītais faetoīds izturējās pret mani kā pret zvēru. Viņš nobrāza man apdegumu čūlas.

- Viņš izglāba tev dzīvību, - laibsirdīgi iebilda Era.

- Kam ir tiesības kontrolēt manu likteni? Nots Kri pacēla balsi. - Neviens uz Marsa nebūtu uzdrošinājies manā vietā izlemt, kad man jādzīvo un kad jāmirst.

- Bet tu, Not Krī, esi daļa no Saprāta Misijas. Tev ir Pienākims.

- Kam man kaut kāds pienākums, ko izdomājis senatnes pustrakais dzejnieks. Katrs dzīvo laimei. Tas ir vienīgais pienākums.

- Ir labi, ka tevi vairs nedzird Kara Gaišā. Tu ne tikai neiekarotu viņas mīlestību, bet arī pazaudētu viņas draudzību, - sacīja Era.

- Draudzība starp tiem, kurus pati Daba uzspiež vienu otram nevar būt, - un Nots Kri atkal ievaidējās. -Vai tad starp Inku Kluso un Era Lua ir draudzība? Nevajag tēlot aklos! Ļaujiet man doties uz Uguns upi!

Ugunīgā upe pati lauzās pie mums, uzpūšoties ar žilbinošām mīklas malām. Pietūkdama un burbuļodama izlīda uz piekrastes akmeņiem,. Putekļi, kas nosēdās uz tās, iedegās zilām uguntiņām.

Pūlis no tās atkāpās. Bija jāvairās no ādu apdedzinošā karstuma.

Es, auzsedzies ar vizieri, varēju redzēt, kā pa lavas virsmu skraida ugunīgi atspulgi. It kā uz dzirkstošā spoguļa parādītos un pazustu kādi nesaprotami uzraksti.

No plūstošās magmas apakšas izlidoja dzirksteļu kūļi.

Smagā sarkani karstā masa plūda uz piekrastes malu, un no pirmajiem jūrā krītošajiem gabaliem,  pacēlās tvaiku stabi.

Mirkli vēlāk no vietas, kur ugunskritums satikās ar paisumu, atskanēja svilpjoša šņākšana. Putas saplūda ar tvaika strūklām. Viss apkārt bija ietīts dedzinoši karstā, pēc sēra smirdošā miglā. Mēs gandrīz neredzējām viens otru, ietīti pa zemi izplūstošajā mākonī. Elpa dedzināja plaušas. Reiba galva.

Cauri tvaikiem spīdēja bieza un matēta sarkanīga lava, kas spītīgi slīdēja jūrā. No saskares ar ūdeni tā nekavējoties pārvērtās cietos akmeņos. Spīdošā straume spītīgi spiedās pāri tiem, plūstot ap sastingušajiem šķēršļiem un nogriežoties uz krastmalu, kur draudēja sasniegt cilvēkus.

Uzpūta vējš aiznesa tvaika mākoni prom, un, atviegloti nopūšoties, mēs kādu laiku vērojām cīņu starp divām stihijām: ūdeni un uguni. Virs Tiki-kava līča izauga viesulis, līdzīgs putekļu vētrām, kas izceļas Marsa tuksnešos. Šajā līcī pamazām sāka veidoties sastingušas lavas akmens krasts, līdzīgs molam, ko inki te nesen bija uzcēluši, lai pasargātu no okeāna viļņiem milzīgo, jaunuzbūvēto kuģi. It kā sīvā kaujā uzcelts, šis krasts izskatījās kā mirušo ķermeņu kaudze, un gar to, dzirkstīdama un uzbriestoša, turpināja uzvaroši kustēties magmas plūsma. It kā kaujas neprātā kritušo vietu arvien centās ieņemt ugunīgi pulki.

No "kaujas" vietas pacēlās baltu tvaiku mākoņi, kas kā kaujas dūmi apklāja līci.

Ja vējš būtu pūtis mūsu virzienā, mēs būtu nosmakuši vai izvārījušies karstajos tvaikos.

Čičkalans satvēra manu roku, tad nokrita uz ceļiem manā priekšā:

- O Ketsalkoatl, tu esi visvarens, - viņš iesaucās Tollas iedzīvotāju valodā, norādot uz jūru. - Tu esi dievs! Es vienmēr to esmu zinājis!

Likās, ka jūra, atzīst savu sakāvi, sāka atkāpties lavas priekšā. Izkususī magma turpināja ieņemt savu vietu uz joprojām mitrajiem akmeņiem.

Gigo Gants bažīgi skatījās uz savu lepnumu – nesen ūdenī nplaisto kuģi. Atkāpjoties jūrai, tas manāmi nosēda, un tās masti tik tikko pacēlās virs krasta malas.

Šķita, ka ūdens aizplūda kaut kur no līča,  kā no viena trauka uz otru.

Tas bija mūsu glābiņš!

Un tad sāka gāzt lietus.

Atceros, kādu iespaidu uz marsiešiem atstāja pirmais lietus selvā. Tā bija tropiska lietusgāze, kas lika mums, pieradušiem saglabāt katru Mara mitruma lāsi, sastingt no šausmām un sajūsmas. Tad pie dušām pieradām. Bet to, kas tagad notika inku zemē, nevarēja salīdzināt pat ar pirmo selvas brīnumu, tās lietu.

Jūra, tikko atkāpusies, pēkšņi metās atpakaļ, bet jau no debesīm, neviens nesaprata, kā tā tur nokļuva. Ūdens straumes mūs nogāza, noslīcināja, neļaujot elpot.

Šajā laikā Gigo Ganta kuģis jau atradās uz sauszemes un bezpalīdzīgi gulēja uz akmeņiem.

Neviļus bēgdami no lietusgāzes, visi skrējām pa bijušo līča dibenu uz kuģi. Tieši es ierosināju mums tajā steidzīgi atrast patvērumu.

Atceros, kā divas dejotājas palīdzēja klibot vecajam Zināšanu priesterim, viņam bija salauzts un asiņoja ceļgals. Viņš apstājās, mēģināja apgulties, bet abas viņa mazmeitas viņu vilka tālāk.

Tā mēs nokļuvām uz kuģa un ar grūtībām uzkāpām uz slīpā klāja.

Gigo Gants vēl nesen loloja sapni ar šo kuģi aizbraukt uz Rietošās saules kontinentu, kur, pēc baumām, dzīvo baltbārdainie, no kuru cilts bija nākusi Topelcina nelaimīgā māte, daudz civilizētāka par Tollas iedzīvotājiem.

Tagad mēs nekur netaisījāmies doties. Bija tikai jāpārlaiž lietus. Bet tas kļuva arvien stiprāks.

Drīz vien debesu ūdenskritums uzvarēja visu, pat ugunīgo straumi, kas plūda lejā no vulkāna nogāzēm. Lava sacietēja uz ielām akmeņainās klintīs, vietām paceļoties virs applūdušajām mājām. Jūra aizgāja, it kā izlijusi kaut kur caur radušos caurumu, un pat debesu ūdenskritums nevarēja papildināt tās aizplūšanu.

Paslēpušies kuģī, nezinājām, ko darīt.

Mūsu pavadoņi, kā jau marsiešiem pieklājās, sameklēja Gigo Ganta sagatavotos pārtikas krājumus garam ceļam un izdalīja arī inkiem.

Lietusgāze arvien pastiprinājās. Pilsētas ielas, kas ved uz krastmalu, pārvērtās dubļainās straumēs, kas gāzās lejup no krastmalas magmas mola.

Iespējams, ka tādas pašas ūdens straumes plūda arī daudzviet citur uz visas Zemes. Mums šķita, ka visur notiek tas pats. Ja mēs nebūtu patvērušies uz kuģa, mēs būtu ieskaloti līcī, kas atkal piepildījās ar ūdeni, kura līmenis manāmi cēlās.

Mūsu kuģis uzpeldēja. Tā klājs vairs nešķiebās kā agrāk, bet gan draudīgi šūpojās.

Gigo Gants devās pie stūres, sāka kuģi vadīt. Spēcīgākos inkus viņš pielika pie airiem. Tādā lietusgāzē mēģināt pacelt buras nebija iespējams.

Bez burām atlika tikai uzticēties airiem un straumei, kas mūs nesa arvien tālāk no Saules pilsētas, pareizāk sakot, no tās drupām.

Sākās vētra, kas atņēma mūsu pēdējo cerību uz izglābšanos.

No tilpnes bija dzirdami kliedzieni un vaidi.

Mēs ar Eru devāmies uz turieni. Cilvēki gulēja blakus, cieši piespiesti viens otram.

Daudzi cieta no jūras slimības.

Pēc apspriešnās ar Eru nolēmām, ka vislabākās zāles šādiem slimniekiem būtu nepārtraukts darbs, uzmanības novēršana no apdullinošās vides.

Es liku visus, kas varēja piecelties, sākt izsmelt ūdeni.

Ima, neraugoties uz to, ka gaidīja bērnu, piecēlās kopā ar citām sievietēm ķēdē - lai no rokas rokā nodotu ar ūdeni piepildītos traukus, lai no klāja izlietu ūdeni jūrā. Tomēr darboņus nepameta bezcerības apziņa, izņemot, iespējams, lepno Imu, ar savilktām lūpām.

Tad Era ieteica man mēģināt ietekmēt kuģa pasažieru psihi.

Tikai Marsa Māšu iedzimtais prāts varēja viņai iedvest šādu domu!

Šeit, uz klāja, plūdu un vētras laikā mēs nolēmām  visu to klātbūtnē, kam ar mums bija kopīgs liktenis apvienot savas dzīves. Bet ne tāpēc, lai tās beigtu jūras dzelmē, bet lai kopā ar visiem ieietu jaunā dzīvē pēc tuvas izglābšanās!

Mēs paziņojām par savu lēmumu saviem likteņa biedriem.

Tiu Haunaks un Čičkalans to paziņoja pārējiem inkiem.

Doma par Saules dēlu kāzām tik neparastos apstākļos lika piecelties pat guļošajiem. Šķita, ka viņi redz aiz biezajiem mākoņiem paslēpušās Saules malu.

Bet caur ūdens straumēm, kas lija no augšas, ne tik daudz iekļuva saules gaisma, cik nepārtraukti zibens uzliesmojumi.

Aizsedzot to spožumu, mēs ar Eru stāvējām vadības kajītes atvērumā.

Visi mūsu draugi atradās vadības kajītē, un no kravas nodalījuma lūkas lūkojās ārā drošsirdīgie, pastāstot citiem visas mūsu steigā izdomātās ceremonijas detaļas.

Pēc Tiu Haunaka signāla no kravas telpas atskanēja dziedātāju kāzu dziedāšana, un divas no vismazāk izmisušajām dejotājām dejoja zem lietus straumēm. Vienai no viņām Ieraudzīju uz augšstilba pazīstamu rētu.

Zibens uzplaiksnījumu gaismā, zem pērkona grāvieniem tieši virs mūsu galvām, kuri līdzinājās nukleāro sprādzienu dārdiem, Tiu Haunaks pasludināja mūs ar Eru par vīru un sievu:

- Lai no šī brīža Kon-Tiki, kuru debesīs sauca par Inku Kluso, un Era Lua, kas nesa seno Mēness vārdu, ir tikpat spilgti kā šie Debesu uguns uzplaiksnījumi. Un lai laime pavada jauno vīru un sievu uz Zemes, Marsa un jebkuras citas Visuma zvaigznes! Lai tas tā notiek Kon-Tiki, viņa sievas un visu to, kas kopā ar viņiem kuģo Dzīvības vārdā pērkona un vētras vidū, kas nozīmē tikai Dzīvības izpausmes! Lai notiek tā!

Lietus, ja šo straumi varēja saukt par lietu, gāzās bez pārtraukuma vairākas dienas, visas mūsu jaunās dzīves ar Eru pirmās dienas. Mēs vienmēr bijām kopā, palīdzējām citiem ar savu izskatu un uzmundrinājām vājos un cietējus ar mierinošu vārdu.

Tiu Haunaks un Čičkalans ar piemēru iedvesmoja airētājus. Gigo Gants bija nenogurdināms un sevi nomainīt ļāva tikai man. Iva bija viņam blakus, stiprinot viņa pārliecībi.

Zināšanu priesteri un dziedātāji ar dejotājiem nenogurstoši smēla ūdeni. Telpa bija smacīga un oda pēc mitruma. Era pavēlēja atvērt lūkas.

Kad nomainīju piekusušo Gigo Gantu, viņš man iečukstēja:

- Klausies, Inka, īstā vētrā atklātā jūrā… Nē, kuģis nebūtu izturējis.

- Atklātā jūrā? -Es jautāju, juzdama uzsvaru, kas tiek likts uz šiem vārdiem.

Gigo Gants klusi pamāja un aizmiga dziļā miegā. Iva nolika viņa galvu sev klēpī un noņēma brilles, kuras vajadzēja sargāt kā paša acis.

Ko viņš ar to domāja? Vētra bija pārāk vāja okeānam, kurā mums jau sen vajadzēja būt?

Kur tad pazudis okeāns?

Mēs ar Eru apmainījāmies skatieniem, iemācījušies saprast viens otru bez vārdiem.

Kuģis šupojās no vienas puses uz otru. Es centos to noturēt pret vilni. Čičkalana karotāji man palīdzēja ar airiem. Bez tiem kuģis jau sen būtu apgāzies.

Era man atzinās, ka gandrīz visi pārtikas krājumi jau apēsti.

- Labi, ka vismaz neviens nejūtas izslāpis, - viņa piebilda, pamājot uz lietus strūklām, kas atsitas pret klāju.

Katru reizi, kad stājos pie stūres, skrēju pie elektromagnētiskā sakaru aparāta, lai dzirdētu Marsa, vai kaut Monas Klusās balsi no Mēness. Bet visi mani pūliņi bija veltīgi.

Acīmredzot uz visas planētas trakoja ārkārtīgi spēcīga magnētiskā vētra un ar necaurlaidīgu ekrānu aizsedza mums pārējo pasauli.

4. AIZMĀKOŅU JŪRA

- Bēdas inkiem, bēdas! - no klāja atskanēja kliedzieni. - Dziest pati Saule!

Era, Tiu Haunaks un es, aizelsušies, izskrējām no vadības kajītes un skrejošo mākoņu spraugās ieraudzījām īstu sauli, bet it kā atdzisušu, bālu, dīvainu ēnu pārklātu.

- Lai inki nomierinās, vissliktākais ir beidzies, - sacīja Tiu Haunaks, atvelkot elpu. - Lietus beidzot sāka pierimt, un debesīs varēja redzēt nevis dziestošo Sauli, bet zvaigzni, kas bija pielidojusi un palikusi Zemes tuvumā.

Tā mēs pēc lietus beigām vērojām pirmo PILNMĒNESI uz Zemes.

- Ļoti dīvaini, - Tiu Haunaks man klusi čukstēja. - Visi aprēķini pierādīja, ka Zeme nav spējīga satvert šo svešo kosmisko ķermeni kā pavadoni. Tie varēja tikai sadurties.

- Tiu Haunaks neņēma vērā dzīvību glābjošos sprādzienus, kuru trieciens neļāva Mēnesim nokrist uz Zemes.

- Mēnesi par Zemes pavadoni varēja padarīt tikai ārēja iejaukšanās, - piekrita Zemes zvaigžņu pētnieks un novērsis skatienu iedziļinājās aprēķinos, kurus varēja veikt prātā. - Šādu sprādzienu spēkam vajadzētu būt daudz lielākam par netālu no Saules Pilsētas atmodinātā vulkāna spēku, tik daudz ielākam, cik jūra ir lielāka par šo kuģi.

- Tiu Haunaks varētu būt faetu skaitļojamā mašīna, - es mēģināju pajokot, bet mūsu māceklis palika nopietns.

- Faetu gudrība padarīja viņus stiprākus par pašu dabu, - viņš teica.

- Viņu bēda bija tā, ka viņu zināšanas par lietām pārspēja viņu zināšanas par taisnīgumu. Tāpēc Saules Bērni pirmām kārtām cenšas nodot inkiem Taisnīguma mācību. Zināšanas par lietām tiks viņu pēcnācējiem, vairs nebūs bīstamas.

- Kaut es varētu tam noticēt, - Tiu Haunaks nopūtās.

Es jutu viņa šaubas un satraukumu. Vai es biju pilnīgi pārliecināts par saviem vārdiem? Vai viņš varēja paredzēt visus vēlāko, zinātkāro un nepazīstamo Zemes tautu attīstības ceļus? Un ja nu bīstamās zināšanas par lietām pēc gadu tūkstošiem nonāktu, teiksim, Rietošās saules kontinenta iemītnieku, kas sevī nes Tollas iedzīvotāju iedzimtās iezīmes, rīcībā? Faenas traģēdija nevarētu atkārtoties pat šeit uz Zemes?

Savās bažās es ne ar vienu nedalījos. Vienalga marsiešu ceļš, kas attīstījās zem Lielā Veča aizlieguma, man šķita nepareizs. Man likās, ka patiesi brīvam prātam nevajadzētu nekādus aizliegumus, tas pats atradīs PAREIZO ZINĀŠU PIELIETOJUMU.

Pirmais pilnmēness sakrita ar priecīgu notikumu uz kuģa. Imai piedzima dēls. Par godu jaunajam nakts spīdeklim viņu nosauca par Lunu Haunaku.

Debesis gandrīz attīrījās no mākoņiem, un tajās spīdēja jaunais nakts spīdeklis, kas pārpludināja jūru ar sudrabainu gaismu.

Kad to aizsedza caurspīdīgie mākoņi, lika tam mirgot nepastāvīgā dūmakā. Un tad likās, ka pa debesīm skrien nevis mākoņi, bet gan pats Mēness.

Mūsu mīla ar Eru sākās, kad mēness izskatījās kā izliekts nazis. Tagad tas bija kļuvis par dzirkstošu disku. Inki domāja, ka tas tāds paliks mūžam. Taču jau nākamajās naktīs spožā diska mala sāka satumst, it kā kāds to aizsegtu.

Inki baidījās. Vai šādas pārmaiņas nakts spīdekļa sejā nedraud ar jaunām katastrofām? Turklāt pār jūru kā melna migla vēlās draudīgi zemi mākoņi, saplūstot ar pelēkajām viļņu putām.

Tiu Haunaks saviem tautiešiem skaidroja, ka notiekošajā nav nekā slikta. Mēness nespīd pats no sevis, bet tikai atstaro Saules starus. Saule vienmēr apgaismo tikai pusi no Mēness bumbas, kas tagad skrien apkārt ap Zemi. Un brīžiem no Zemes būs redzama vai nu visa izgaismotā Mēness puse, vai tikai daļa no tās, kas izskatīsies pēc izliekta naža.

Inki neticīgi klausījās savā Zināšanu priesterī. Taču mūsu garā ceļojuma laikā viņi bija pārliecinājušies par šādu pareģojumu pareizību. Tas inkos izraisīja neparastu cieņu pret viņu, bet mūsos - lepnumu par mūsu mācekli. Un mēs bijām priecīgi, kad inki nostādīja Tiu Haunaku vienā līmenī ar mums, Saules Bērniem.

Laiks noskaidrojās. Inki izlīda no tilpnes uz klāja, baidoties tomēr tuvoties bortiem, lai neapgāztu kuģi.

Viņu vidū parādījās Ima ar bērnu rokās un nemainīgo Gaukamakaija papagaili uz pleca.

Tikai tagad es sapratu, kāpēc viņa, meža bērns, nešķīrās no šī putna. Izrādās, kagaraču ciltij bija savdabīga paraža bērna piedzimšanas reizē palaist brīvībā zivi vai putnu. Un Ima aizkustinoši rūpējās par papagaili, nešķiroties no viņa ne zemestrīču, ne plūdu laikā. Viņai vajadzēja viņu izglābt, lai īstajā laikā atbrīvotu.Tagad šīm mazajām svinībām bija jānotiek uz kuģa.

Mēs ar Eru, un Tiu Haunaku stāvējām inku pūlī blakus Imai. Gigo Gants un Iva, kā vienmēr, atradās vadības kajītē, vismaz noturot kuģi pret vilni, jo nebija zināms, uz kuru pusi kuģot.

Ima, turot rokās zeltmataino dēlu, deva viņam iespēju izkliegties. Tas bija kā signāls.

Viņa ar medību nazi nogrieza no matiem nopīto zeltaino auklu, uzmeta atbrīvoto putnu pāri viļņiem un skaļi nokliedza:

Nav lielākas laimes par brīvību! Lai to saņem Gaukamaija, bet pretī dod laimi mazajam Lunam Haunakam, nākošajam vīrietim!

Papagailis saulē priecīgi plivināja spilgtos, visās krāsās dzirkstošos spārnus, apmeta apli virs kuģa, it kā izvēloties vietu, kur nosēsties, tad “pārdomāja” un aizlidoja sānis… nezin kur.

Vispār!..

Mēs ar Eru saskatījāmies, jo bijām iemācījušies saprast viens otru bez vārdiem. Putns varēja lidot … tikai uz krastu! Arī mēs visi vēlamies uz krastu…

Tomēr bija dīvaini, ka zeme atradās Saules pilsētai pretējā virzienā. Par to runāja debesīs mirdzošā Saule!

Un tomēr putns, bez šaubām, lidoja uz cietzemi!

Es uzreiz devos pie Gigo Ganta.

Tur jau bija Tiu Haunaks, viņš, tāpat kā mēs, pamanīja putna lidojuma virzienu.

— Jāpaceļ buras! – uzzinājusi jaunumus, priecājās Iva.

— Vēl tālāk no Saules Pilsētas? - Gigo Gants rauca pieri.

- Tiu Haunaks aprēķinājis, - sacīja mūsu draugs, - ka papagaiļa lidojums nebūs ilgs, jo tas ātri piekūst. Krasts, ko viņš sajuta un, iespējams, pamanīja no augšas, ir kaut kur ļoti tuvu.

***

— Zeme pie apvāršņa!

Cik reižu šis jūrnieku sauciens izskanēs kā cerība uz glābiņu nākamajā cilvēces vēsturē!

Zemes strēmeli no masta ieraudzīja tur uzkāpušais Čičkalans.

- Piedzērusies Blusa ir nopelnījis savu kausu pulkes! - no turienes viņš priecīgi kliedza.

Mēs nekļūdījāmies. Mūsu spārnotais izlūks gaukamaija papagailis mūs vadīja pareizi. Drīz vien svītra pie apvāršņa kļuva redzama arī no klāja.

Bija grūti aprakstīt vispārējo līksmību uz kuģa.

Uz klāja iznāca pat Nots Kri. Bet, drūmi palūkojies uz glābjošo sloksni, paraustīja plecus un atkal nokāpa tilpnē.

Tuvojoties glābjošajam krastam, mūs pārņēma arvien lielāks apjukums. Visur varēja redzēt tikai kailas, drūmas klintis, uz kurām neauga neviens koks.

Vai visus ar saknēm izrāvušas vētras? Bet tad paliktu guļam nokritušie stumbri.

Ar lielu piesardzību kuģis tuvojās kailajiem akmeņiem.

Nolaidām laivu. Mēs ar Eru, Tiu Haunaku un dažiem inkiem devāmies izpētīt zemi.

Varbūt tā bija vulkāniska sala, kas pacēlās no jūras dibena?

Šķita, ka šis pieņēmums apstiprinājās, kad uz skarbajām, smilšainajām klintīm atradām nesažuvušas aļģes.

Neauglīgais krasts nesolīja neko.

Ar šo rūgto ziņu mēs atgriezāmies uz kuģa.

Pirmais, ko tur ieraudzījām, bija Ima Haunaka ar bērnu rokās un… papagaili uz pleca.

Pats Gaukamaija arī atgriezās pie cilvēkiem. Viņš uz mirušās salas neatrada brīvību.

- Tā nav sala, -, smagi elsdams, pavēstīja Gigo Gants.

Smagi elsa ne tikai viņš, kurš iznāca mums pretī, bet gandrīz visi inki, izņemot tos, kas bika nokāpuši Saules pilsētā no augstiem kalniem.

Kā bēdu vēstnesis uz klāja parādījās Nots Kri un aizsmakušā balsī paziņoja, ka viņam ar īpatnēju paņēmienu izdevies konstatēt, ka tagad esam vismaz piecus tūkstošus soļu virs bijušās jūras līmeņa. Šī ziņa mūs satrieca, taču palīdzēja izdarīt par notikušo uz planētas pareizus secinājumus.

Pat uz Marsa, kā jau sākumā atzinu, biju grēkojis ar dažādām hipotēzēm, noskaņojot pret sevi cienījamus Zināšanu nesējus. Šī tieksme tagad man palīdzēja.

- Jūra līdz tādam augstumam pacelties nevarēja, - es lēsu. - Acīmredzot kļuvusi aizmākonīga tikai daļa no tās. Jādomā, ka cietzeme, uz kuras mēs visi dzīvojām,  pamodušos iekšējo spēku ietekmē izspiedās uz augšu, to pievilka pietuvojies Mēness. Bet šādam zemes garozas pacēlumam vienā vietā obligāti jābūt saistītam ar citas tās daļas nogrimšanu dzelmē.

- Ko gudrais Kon-Tiki vēlas pateikt? - Tiu Haunaks jautāja.

- Tiu Haunak, ja tas būtu aprēķināms ar prātā paturētiem skaitļiem varētu pierādīt, ka blakus esošais kontinents, kas atrodas saulrieta virzienā, uz kura dzīvoja civilizētie baltbārdainie cilvēki, nogrimis jūras dzīlēs.

- Un vienīgie saprāta aizmetņi, kas izpaudās Zemi apdzīvoto faetveidīgo dzīvnieku pēcnācējos, uz tās gājuši bojā, - paziņoja Nots Kri, kurš parādījies vadības kajītes durvīs, dzirdēja manus vārdus.

– To noteikti būtu iespējams atrisināt, tikai atkal uzlidojot kosmosā un vērojot Žemi no malas. Mēs varētu salīdzināt pazīstamo kontinentu aprises ar tām, kuras redzamas tagad, - loģiski secināja Gigo Gants.

- Gigo, mans Gigo parādīs jums izeju, - ar pārliecību sacīja Iva.

- Izeja ir vienkārša, - turpināja Gigo Gants. - Ja mēs atrodamies jūras aizmākoņu daļā, tad mūsu priekšā ir nevis mirusi sala, bet gan jauna augstu uzcelta cietzemes daļa. Lai atrastu mežus un auglīgas zemes, mums jāatgriežas Saules Pilsētā.

- Kā? Atkal pāri jūrai? - Era bija šausmās.

- Gigo Gantam taisnība, - es piekritu savam draugam. - Mūsu priekšā ir tas akmeņainais slieksnis, kas, pacēlies no dibena, aizšķērsoja aizmākoņu jūru, padarot to par ezeru.

Gigo Gants uzvilcis buras pārliecinoši vadīja mūsu kuģi.

Tiki-Takas ezers (inki ar to saglabāja kādreizējā līča nosaukumu) izrādījās neliels. to, meklējot brīvību varēja pārlidot pat papagailis. Bet viņš vairs negribēja lidot prom no Imas.

[Mūsdienu augstkalnu ezers Titikaka atrodas Andos, uz Peru un Bolīvijas robežas, četru tūkstošu metru augstumā virs jūras līmeņa. Tās krastos atrodami jūras gliemežvāki un pārakmeņojušās jūraszāles. Netālu no Kalasasavas drupām redzamas jūras tipa ostas iekārtu atliekas.]

Beidzot nonācām pie Saules pilsētas drupām – Kalasasavas. Šeit bija saglabājies mols, kas aizsargā ostu no okeāna viļņiem. Mūsu kuģis devās pietauvoties.

Mums par lielāko izbrīnu un prieku krastmala un mols bija pilni ar cilvēkiem, kas iznāca mums pretī.

Gudrajam vadonim Higučakam, kurš valdīja pār inkiem viņiem visgrūtākajā laikā, zaudējot daļu cilvēku un līdz ar tiem arī veco vadoni Haizivs Zobu, pēc zemestrīces beigām izdevās izglābt cilti un atgriezt to pilsētā.

Lepna un atturīga Ima klusējot apskāva sirmā tēva krūtis, kurš maigi paņēma no viņas mazdēlu.

Tad mēs apskatījām ar sastingušo lavu piepildītas ielas ar māju drupām, kas izvirzījās tieši no lavas lauka.

Pārsteidzošākais bija tas, ka bijasaglabājušies Saules Vārti. Nekas, izņemot plaisu, kas radās no pirmā trieciena, neliecināja par pārlaistajām kataklizmām.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, tos apbrīnoja Tiu Haunaks.

Mēs ar Eru piegājām pie viņa un redzējām Ivu skrienam no Saules pPilsētas it kā marsiešu elpas vilciena skrējienā.

Jau iztālēm viņa sauca:

- Māte! - un, sasniegusi mūs, nokrita zemē.

Kad mums izdevās viņu dabūt pie samaņas, viņa nočukstēja:

- Elektromagnētiskie sakari … Mamma uz kuģa "Meklētājs-2".

— Kur, kur viņa ir?

- Nolaidusies ļoti tālu… citā kontinentā… brīnišķīgo tempļu zemē…

- Kāpēc viņi nelido uz šejieni?

- Viņiem nav degvielas … nav pilota …

— Bet Kirs Gaišais?

- Matērijas sabrukšanas radītā emisija… Viņš uz Mēness atrada Faetu lādiņus… Un arī milzīgā kosmosa kuģa degvielu… Viņam izdevās to visu uzspridzināt. Tāpēc Mēness neskāra Zemi…

- Kāpēc viņi nenolaidās mūsu kontinentā?

- Viss uz Zemeslodes ir ļoti mainījies… Mums blakus esošais kontinents nogrima… Viņi nolaidās citā kontinentā… Kirs Gaišais kļūdījās… Viņa vairs nav… Emisija…

— Nabaga Kirs Gaišais! - Era nočukstēja.

- Mums jālido viņus izglābt, - es nolēmu.

Nesaprazdams marsiešu valodu, Tiu Haunaks jautājoši paskatījās uz mani. Es viņam visu paskaidroju.

- Mēs atgriezīsimies, - es apsolīju.

- Bet mēs ar Gigo paliksim šeit, - Iva stingri paziņoja. - Tu, Inka, atvedīsi mammu šurp, pie mums … ar mūsu "Meklētāju".

Tajā pašā dienā Čičkalans devās uz kalniem pārbaudīt mūsu kuģa stāvokli.

Viņš atgriezās jautrs.

- Lai piedzērušajam blusam vairs negaršo pulke, ja viņš nav redzējis brīnišķīgu skatu!

– Čičkalans redzēja kuģi? - mēs viņam unisonā jautājām.

Viņš pakratīja galvu.

- Nē! "Debesu bļoda" pārvērtusies par uguni izelpojošu bedri. No tā ceļas uguns un dūmi saēd acis. Pāri malai tek ugunīgā upe.

- Kāpēc Čičkalans ir tik jautrs?

- Piedzēries Blusa zina, ka, tiklīdz Ketsalkoatls pavēlēs Ugunīgajai upei atgriezties, tāpat kā viņš pavēlēja jūrai, Debesu kauss neskarts pacelsies no kūpošās bedres.

Čičkalans dabūjis savu pulke, baudīja to malā, kamēr mēs, Saules Bērni, bezpalīdzīgi skatījāmies viens uz otru.

Tikai Tiu Haunaks saprata mūsu bezspēcību.

5. MĒS ATGRIEZĪSIMIES

Inki atjaunoja Saules pilsētu.

Tiu Haunaks, Higučaks, Čičkalans strādāja kopā ar akmeņkaļiem. Katrs no Kalasasavas iedzīvotājiem brīvprātīgi apņēmās papildus ierastajam darbam kopienas labā atdot daļu savu spēku, lai attīrītu ielas, sakoptu gruvešu kalnu un celtu jaunas mājas.

Arī mēs, Saules Bērni, palīdzējām novākt drupas un atjaunot mājas. Gigo Gants izraisīja vispārēju apbrīnu, paceļot pat smagākus akmeņus nekā stiprinieks Čičkalans.

arī es nesu akmeņus, lai gan mani nomāca cits, nesalīdzināms svars. Un ne tikai es viens.

Parādību un sajūtu neizskaidrojamo sakarību dēļ, atjaunoto ēku skats, pamazām atdzīvinot Saules pilsētu, manī, Erā, Ivā un Gigo Gantā, nemaz nerunājot par Notu Kri, modināja mokošas ilgas pēc  dzimtā Marsa. Ja tikai daļu no šī Zemei tādā daudzumā pilnīgi nevajadzīgā ūdens varētu pārnest uz Marsu, uz Marsa varētu radīt atmosfēru un nedzīvot tur noslēgtās alās, elpojot mākslīgu gaisu! Cik brīnišķīga tad būtu šī planēta!

Lai Marss ir bezgalīgi nabadzīgāks un bargāks par Zemi, viņš tomēr bija dzimtais un aicina pie sevis. Taču atgriezties mājās vairs nebija cerību.

Kontinentālo daļu ar brīnišķīgo tempļu valsti, kur nolaidās Monas Klusās kuģis, no mums šķīra bezgalīgs okeāns, kurā nogrima cietzeme. Mēs to nosaucām Monas Klusās vārdā – Mo kontinents. [šeit un turpmāk autors acīmredzot domājis seno hipotētisko kontinentu Lemūriju vai Mu. tulk.]

Ilgas! .. Es, kas vienmēr esmu apbrīnojis Zemes krāšņo dabu, tagad meklēju tuksnešainas vietas, akmeņu krāvumus, kur neaugtu neviens zāles stiebrs, un tur es sēdēju bezcerīgās skumjās.

Era zināja, kur mani atrast.

- Inka, - viņa teica, apsēdusies uz klints blakus. — Man šķiet, ka nokļūt pie Monas Klusās vēl ir iespējams. Padomā par Gigo kuģi. Mēs varēsim ar to kuģot pāri okeānam, kā viņš pats gribēja pirms plūdiem.

Es rūgti pasmaidīju. Mīļā, dārgā Era! .. Viņa tik ļoti vēlas mani nomierināt. Bet viņa spītīgi turpināja:

“Es saprotu, ka Tiki-taka līcis ir kļuvis par ezeru, kas pacelts virs mākoņiem. Bet vai tad nav iespējams izjaukt kuģi pa gabaliem un lūgt mūsu draugiem tos nonest jaunā okeāna krastā, tur lejā? un viņa pastiepa roku pret rietošo sauli.

Es izbrīnījies paskatījos uz savu draudzeni. Droši vien neskaitāmu paaudžu dziļā jēga un pieredze mums uz Marsa ir tajā, ka tur par augstāko pārvaldes institūciju ir kļuvusi Mīlestības un Gādības padome, Māšu padome. To uz Zemes pat grūti iedomāties, bet tagad mana Era atkal atgādināja man dzimto Marsu.

Mēness ir kļuvis par Zemes pavadoni. Tūlītējās briesmas ir pagājušas, - turpināja Era. - Mēs nepārkāpsim savu Pienākumu, ja tagad atstāsim savus zemes draugus. Viņiem būs gaiša dzīve daudzus gadu tūkstošus, ja viņi turpinās iet pa Taisnības ceļu.

Pārdomāju Eras ieteikumu. Pārnest kuģi, nolaist to piecus tūkstošus soļu gar klintīm? ..

Tajā pašā dienā es par to parunāju ar Gigo Gantu. Mūsu inženieris sākumā bija apstulbis, tāpat kā es. Ievu, tas satrauca. Abi man atzinās, ka arī viņus pārņēmušas ilgas pēc mājām. Varbūt tās bija visa pārdzīvotā rezultāts.

- Bet mums ar Gigo jāpaliek, - sacīja Ieva un izplūda asarās. - Mēs zvērējām nekad nepamest inkus, - viņa šņukstot piebilda.

Gigo Gants nomākts stāvēja viņai blakus un slaucīja brilles. Viņa sejā atspoguļojās visas jūtas, kas viņu mocīja.

Tiu Haunaks noklausījās mūs ar paceltu galvu. Kad stāstījām par iespējamo braucienu ar no kalniem nolaisto kuģi, viņa sārtajā sejā ar līko degunu neatspoguļojās nekas. Viņš mierīgi sacīja:

Tiu Haunaks zināja, ka Saules Bērni nonāks pie šīs idejas. Viņš pats būtu varējis viņiem to pateikt, ja nebūtu baidījies palikt bez viņiem.

Un tad Iva ar marsiešiem raksturīgo apņēmību paziņoja, ka viņa un Gigo Gants paliks un ka viņa gaida bērnu. Tiu Haunaka seja kļuva gaiša.

- Svētīts lai ir Saules bērns, kuram jāvalda pār inkiem bez jaguāra sirds graudiem asinīs.

Čičkalans, uzzinājis par mūsu plānu, lūdza viņu ņemt līdzi. Atgādinājām, ka viņš tikko no dejotāju vidus izvēlējies sev jaunu sievu. Es viņu labi atcerējos, ar rētu uz augšstilba, dabūtu glābjot vectēvu un māsu.

Čičkalans pasmīnēja un teica, ka piekrīt atkal lidot ar mani pat līdz debesīm un … pat bez sievas.

Mēs negribējām viņus izšķirt un apsolījām paņemt abus. Turklāt kuģim, nogādājušam mūs brīnišķīgo tempļu kontinentā, bija jāatgriežas. Tāpēc Čičkalanam bija jāņem palīgā visdrosmīgākie un stiprākie inki, kuri iepriekš bija kuģojuši kopā ar viņu un ar Gigo Gantu. Tādi tika atrasti. Bet par palīgiem nav ko teikt. Nebija neviena inka, kas necenstos mums palīdzēt, lai gan viņi visi no sirds cieta no domas, ka būs no mums jāšķiras.

Šo cilvēku jūtas mums bija kā balva par visu, ko bijām pārcietuši kopā ar viņiem un viņu dēļ.

Gigo Ganta vadībā milzīgo kuģi sāka izjaukt atsevišķās daļās. Tā vraks bija klāts ar cilvēkiem, kā strādīgiem zemes mežu kukaiņiem.

Īsā laikā skaistais kuģis, kas šūpojās pie bijušās jūras ostas mola, bija izjaukts. Krastmalā parādījās glīti sakrautas koka dēļu kaudzes, uz katra gabala bija uzraksti. Jūras krastā šie uzraksti palīdzēs salikt kuģi tā, lai tas izturētu visas navigācijas grūtības tāpat kā Plūdu laikā.

Tad simtiem inku, apkrāvušies ar koka detaļām, Higučaka vadībā devās ceļā gar Tiki-Takas ezera krastu.

Mēs nevarējām šķērsot ezeru un sākt demontēt kuģi otrā pusē, tuvāk okeānam, jo kuģis nebūtu paņēmis līdzi visus nepieciešamos nesējus.

Inki gāja pa vecajām takām, līdz pazīstamo reljefu izmainīja jaunizveidoto kalnu krokas.

Uz priekšu bija jāsūta izlūki. Viņi atrada un dažreiz pat izcirta jaunas takas, pa kurām nokāpa nesēji.

Mēs, Saules Bērni, dalījāmies grūtībās ar draugiem. Katrs no mums nesa kādu no kuģa daļām. Es un Era dabūjām stūres mehānismu. Likās, ka dienas beigās tas sver divreiz vairāk nekā no rīta.

Bet nedzirdēju Eru nopūšamies vai sūdzamies.

Nekad neaizmirsīšu dienu, kad sasniedzām klinti, aiz kuras sākās nolaišanās un aiz kur pēc katastrofas atkāpās jūra.

Un atkal, kā kādreiz, ieraidzījām okeānu debesīs. Tas izplūda miglainā dūmakā neaptveramā augstumā. Bet zemāk priekšā ar mežonīgu steigu, nokļuvuši jaunā labvēlīgā vidē, jau auga augi.

Nokāpt vienmēr ir grūtāk nekā uzkāpt. Katrs no nesējiem saprata, ka nedrīkst pazaudēt nevienu kuģa daļu, citādi kuģi nesamontēt, Bet nasta tik viegli varēja iekrist bezdibenī!

Uzvarēja tikai šo cilvēku dzelzs izturība. Visa nesēju armija, pa ceļam nepazaudējus nevienu detaļu, nolaidās jaunajā okeāna krastā. Pēdējie tūkstoš soļi bija jāizbrien cauri izaugušajai selvai.

Paisuma skaņa mums jau šķita kā balva par šo pārvarīgo darbu.

Un tūdaļ bez atpūtas cilvēki Gigo Ganta vadībā sāka savākt kuģi, kas te bija nolaists no aizmākoņu jūras.

Drīz vien mūsu skaistulis šūpojās uz viļņiem nelielā līcī netālu no klints. Kuģī tika iekrauts viss, kas nepieciešams garam ceļojumam.

Beidzot pienāca diena, kad Era, Nots Kri, Čičkalans, mana sieva, divi inku jūrnieki un es uzkāpām uz mūsu kuģa.

Tuvojās skumjs šķiršanās brīdis. Atvadījāmies ne tikai no inkiem, bet arī no Ivas un Gigo Ganta.

Nez kāpēc pavadītāju pūlī nebija vecā Higučaka. Mēs negribējām aizkuģot, neatvadījušies no mūsu pirmā drauga, ar kuru satikās inku kopiena. Bet ilgāk gaidīt vairs nevarēja.

Visi pie klints sadrūzmējušies inki kliedza un māja atvadas.

Es ieraudzīju, ka līcī iebrauc primitīva laiva, kuru izmantoja kagarači zvejnieki, pirms viņi mūs satika.

Tas bija plosts, sasiets ar augu šķiedrām no vairākiem ļoti viegliem baļķiem ar mīkstu un elastīgu porainu koksni. Gadsimtiem ilgi zvejnieki bija kuģojuši ar šiem primitīvajiem transportlīdzekļiem, novērtējot, ka, neskatoties uz visiem trūkumiem, tie negrimst, pat viļņu appludināti.

Senais plosts tagad bija uzlabots. Uz tā bija pacelta Gigo Ganta izgudrotā bura, un airētāji vicināja garus airus.

Pie masta stāvēja Higučaks. Bijušais zvejnieks mums kaut ko kliedza.

Es iedomāju, ka mūsu draugs ir nolēmis doties kopā ar mums jūrā, bet neuzminēju viņa nodomus.

- Lai Saules Bērni ņem šo plostu uz kuģa, - mēs dzirdējām viņa balsi. - Ja okeāna vētras sagraus un nogremdēs kuģi, tad plosta baļķi nenogrims nekad. Uz tiem Saules Bērni var kuģot līdz pat debesīm.

Mēs ar Notu Kri apmainījāmies skatieniem.

- Mums no tāda bezjēdzīgā balasta ir jāatsakās, - sacīja Nots Kri. - Kāds barbarisms! Bezcerīgi ir mēģinājumi attīstīt tik primitīvas smadzenes!

Atkal mums ar Notu Kri bija atšķirīgi uzskati. Es nevarēju noraidīt šo drauga dāvanu, kurš savā veidā pauda bažas par mums. Plosts tika pacelts uz klāja. Milzīgais Gigo Gants stāvēja uz akmens, rudbārdains, "četracains" un aizkustinoši skāva savu sīko sievu.

- Inki atvadās no Kon-Tiki, - svinīgi sacīja Higučaks. - Lai Saules Bērni zina, ka saule riet kopā ar viņiem. — Tā bija taisnība, jo mēs devāmies pretī saulrietam. Bet Higučakam bija prātā kas cits. — Saule noriet inkiem. viņus atstāj Saule-Tiki. Bet viņa māceklis Tiu Haunaks, kurš palika Kalasavasā, pacels no drupām pilsētu, un abi Saules Bērni dzīvos laimīgi un valdīs pār inkiem. Tomēr lai Saule-Tiki apsola inkiem, ka viņš atgriezīsies.

Vienkāršās dvēseles vīrs nedomāja, ka mēs varētu aizkuģot uz visiem laikiem.

- Piedzērusies Blusa zina! — kliedza Čičkalans no kuģa. - Saules Bērni spēj atgriezties uz Zemes pat pēc nāves. Piedzēries Blusa to redzēja pats!..

— Lai Kon-Tiki apsola, ka viņš atgriezīsies, — Higučaks uzstāja.

Viņa vārdos bija tik daudz sirsnības, ka es nevarēju neiesaukties:

- Mēs atgriezīsimies!

Nota Krī seja saviebās.

- Vai vajag tā melot šīm pussaprātīgajām būtnēm? Māšu padome šādus melus neattaisnos.

- Mēs atgriezīsimies! - es atkal iekliedzos.

Era mani skaļi atbalstīja:

- Mēs atgriezīsimies!

Nots Kri paraustīja plecus un novērsās.

Jūrnieki pārcirta tauvas, kas noturēja kuģi, un tas, bēguma nests, devās ceļā, kas nozīmēja, ka Mēness jau izgājis aiz horizonta un tā gravitācija jūru neietekmē.

Klints sāka attālināties.

Inku pūlis kliedza atvadas. Daudzi no viņiem raudāja kā bērni.

Kaklā sprūda kamols. Es pats biju gatavs raudāt un nevarēju izrunāt ne vārda. Tikai Era atkal kliedza, ka mēs atgriezīsimies.

Es tam ticēju. Mēs, protams, aizlidosim, atkal atlidosim šurp no Marsa ar jaunu kosmosa kuģi. Tagad brāļu tautas būs saistītas Visumā.

Bet vispirms mums bija jāšķērso okeāns ar vieglo kuģīti, kas vēl nekad nebija peldējis tik tālu.

6. OKEĀNS

Liāna, Čičkalana sieva, elastīga kā augs, kura vārdu viņa nesa, uz klāja izpildīja izteiksmīgu "atvadu deju".

Un tad vējš piepūta buras, un kuģis sāka ātri attālināties no krasta.

Klints ar mūs pavadošo inku pūli jau sen pazudusi no redzesloka. Kalnu grēda atkāpās dūmakā, aiz kuras kaut kur, pretī Saullēktam, bija no pelniem augšāmcēlusies pilsēta ar Saules Vārtiem pie tās.

Vienu brīdi man likās, ka caur vēja auriem sadzirdu pazīstamo Imas balsi, it kā dzirkstošu Saulē. Bet es zināju, ka starp inku nesējiem nav nevienas sievietes. Es noteikti dzirdēju tikai to cilvēku atmiņu, kuri man kļuvuši īpaši mīļi. Viņi visi bija tālu aiz muguras, un priekšā bija bezgalīgais okeāns.

Nots Kri spēja saskatīt jaunu okeāna straumi, kas, viņaprāt, agrāk nevarēja būt. Viņš iebilda, ka tikai kontinentālās barjeras pazušana ļāva straumei no mūsu atstātā krasta pagriezties atklātā okeānā.

Elektromagnētiskā sakaru iekārta, ievietota skaistā diskā, ko es vienmēr nēsāju uz krūtīm, atnesa mums Monas Klusās balsi. Čičkalans, pat dzirdēdams šo nepazīstamo balsi no tālienes, nokrita uz sejas, uzskatot, ka Ketsalkoatls sarunājas ar citiem dieviem. Māte un viņas vienīgais dzīvais vielu pazinējs Lins Lepnais uzsāka sakarus ar cilvēkiem. Viņi neuzdrošinājās mainīt šeit sociālo kārtību, kā mēs to mēģinājām izdarīt Tollā, bet iemācīja viņiem kontrolēt savu ķermeni tā, kā to darījām mēs, uz Marsa. Viņi stāstīja par aizturētu elpošanu un pēc tam runāja par šausmīgo nukleāro karu, kas bija noticis uz Faenas, brīdinot cilvēkus no tāda paša postoša ceļa.

Varbūt tas vēl bija pāragri, taču Mona Klusā ziņoja, ka tempļu priesteri pierakstīja viņas leģendas, nosauca viņu par dievieti Šivu, un kuģi, ar kuru viņa ieradās, — par "Lidojošajiem ratiem". (Acīmredzot šajā valstī jau pazina  riteni!) Savukārt mēs ar elektromagnētisko sakaru palīdzību ziņojām Monai Klusajai, ka braucam pie viņiem ar lielu buru laivu, jo mūsu kosmosa kuģis "Meklētājs" gājis bojā vulkāna krāterī.

Grūtākais bija pateikt mātei, ka Iva palika uz visiem laikiem kopā ar inkiem uz Zemes.

Monas Klusās atbilde bija negaidīta:

— Tāds ir Dabas likums. Meitas pamet savas mātes, radot jaunas ģimenes – un es pat dzirdēju viņas nopūtu no otras Zemes puslodes.

Drīz pēc sarunas ar Monu Kluso mūsu kuģa stāvoklis jūrā krasi mainījās.

Pirmkārt, sāka pūst stiprs vējš. Bijām sajūsmā, mūsu kuģītis lidoja no grēdas uz grēdu, un tuvojāmies mērķim ar arvien lielāku ātrumu.

Bet tas nevilkās ilgi, vējš pastiprinājās.

Tagad mūsu kuģis vairs nešūpojās, bet gandrīz tika nests pa gaisu. Noturēties guļvietās nebija iespējams. Atcerējos Gigo Ganta atvadu vārdus, ka vētrā jāguļ tikai uz vēdera, kājām un elkoņiem jābūt šķirtiem. Pamēģināju un atklāju, ka viņam taisnība.

Iemācīju Erai un Notam Kri gulēt tāpat. Čičkalanam tas nebija vajadzīgs, jo viņam bija jāuzņemas kuģa vadības smagums. Tāpat kā viņa skolotājs Gigo Gants, viņš neizgāja no vadības kajītes, piesējies tur ar virvēm.

Es viņu nomainīju, katru reizi atceroties mūsu vareno Gigo Gantu, kurš Plūdu laikā ļāva viņu aizstāt pie stūres tikai man.

Vētra kļuva arvien spēcīgāka.

Jūra jau izskatījās kā kalnaina valsts ar grēdām un ielejām starp tām. Mēs vai nu pacēlāmies viļņu virsotnēs, tad slīdējām lejā, iekrītot spraugās, lai vēlāk atkal paceltos.

Buras draudēja pārtrūkt. Bijām spiesti tos noņemt.

Bet ļaunākais vēl bija priekšā.

Kamēr viļņi bija milzīgi un attālums starp tiem pieauga, mēs joprojām varējām manevrēt, izkļūstot starp grēdām vai balansējot uz to virsotnēm, taču drīz vien ar okeānu sāka notikt kaut kas neiedomājams. Tā vietā, lai ap mums tagad būtu garas ūdens grēdas, apkārt viļņoja koniskas virsotnes, kas burbuļoja un griezās kā smilšu vētrā.

Ar pērkonu un svilpieniem tās triecās pret kuģi, nogāžot to uz sāniem, noslaukot no klāja visu kas nebija piesiets. Ja katrs no mums nebūtu piesējies pie masta vai virsbūvēm, visi būtu sanesti jūrā.

Kravas telpas bija applūdušas. Mūsu niecīgās pūles tikt galā ar tilpnēs esošo ūdeni bija bezjēdzīgas. Kuģis grima arvien zemāk ūdenī.

Un visbeidzot notika ļaunākais. Koniskie viļņi, pa ceļam griežot kuģīti, ar kaujas kaucienu sadūrās, kā nāvējošā kaujā, un pārlauza mūsu kuģīti uz pusēm.

Skaistais Gigo Ganta veidojums beidza pastāvēt.

Kuģis nogrima, bet mēs … palikām uz senlaicīgā plosta - Higučaka dāvanas, pie kuras mēs jau iepriekš bijām piesējušies.

Mēs domās atvadījāmies no kuģa, priecājoties, ka pēc Eras uzstājības uz plostu tika pārnesti vismaz kaut kādi pārtikas krājumi, ēdamie bumbuļi un saldūdens.

Viļņi ar tādu pašu niknumu krita pār mums, bet aizplūda starp baļķu spraugām. Es baidījos par augu šķiedrām, kas tos saistīja. Taču mūsu struktūra bija pielāgojusies jaunajiem apstākļiem. Acīmredzot elastīgās saites kļuva slapjas, piebrieda un, galvenais, dziļi iegriezās mīkstajā kokā, kas pasargāja tās no berzes.

Sajutām, ka tagad kuģojam nevis pa okeānu, kā uz kuģa, bet gan pašā okeānā. Ūdens bija ne tikai zem mums, ne tikai blakus, tas bija mums visapkārt un pat virs mums, šad tad plostu noklājot ar caurspīdīgu zaļu velvi. Tieši tad noderēja treniņi skriešanā bez elpas. Mums paveicās palikt dzīviem, ilgstoši atrodoties zem ūdens, strīdoties ar pirmatnējiem jūras dzīvniekiem. Taču arī Čičkalāns un inki izturēja šo pārbaudījumu, lai gan jutās nesalīdzināmi sliktāk par mums.

Beidzot vētra sāka norimt. Debesīs starp mākoņiem parādījās spraugas. Mēs redzējām zvaigznes un varējām noteikt savu atrašanās vietu. Izrādījās, ka, lai arī vētra mums atņēma kuģi, tā mūs aizmeta tuvāk vēlamajai cietzemei lielā attālumā, kas pat pilnās burās kuģim būtu jāpārvar ļoti ilgi.

Nots Kri, kurš veica aprēķinus, mums par to pastāstīja ar neslēptu rūgtumu.

- Tomēr mums tas vairs nav svarīgi, - viņš nobeigumā piebilda, - jo uz šī veidojuma nav iespējams kuģot.

- Bet mēs taču kuģojam, - es viņam atgādināju.

Nots Kri paraustīja plecus un novērsās. Es drīz sapratu, ko viņš ar to bija domājis.

Ko mēs ēdīsim, kamēr mūs nesīs mānīgie viļņi? Uz plosta ir tikai neliels daudzums ēdamo sakņu, inku iecienītākā ēdiena, no Zemes laukiem novākto, mūsu, marsiešu kukurūzas graudu un dažu citu šķiedraugu. Ar to mums visiem ilgi neiztikt…

Uzzinājis par manu satraukumu, Čičkalans sāka smieties:

- Vai tad dievs Ketsalkoatls jau nav par to visu parūpējies? - un viņš norādīja uz zivi, kas sitās uz baļķiem, Tās piederēja tādām, kas izlec no ūdens, lido pa gaisu, un nonāk uz mūsu plosta. - pēc Kecalkoatla gribas pārtika pati nāk mūsu rokās.

Pat bada draudi nevienam no marsiešiem nebūtu piespieduši apēst nogalināta radījuma līķi.

Ap mums bija zivis un citi jūras radījumi.

Čičkalans, divi inki un Liāna ķērās pie zvejas, kas te nebija grūta, par ko Čičkalans nenogura mani nepelnīti uzslavēt.

Es sapratu, ka šie cilvēki ir audzināti ne jau Marsa, bet citos apstākļos. Tādi viņi paliks vēl ilgu laiku. Ir muļķīgi viņus atrunāt no barošanās ar dzīvām būtnēm, vai pārliecināt par nepieciešamību pāriet (pēc izglābšanās, protams) uz mākslīgi iegūtu pārtiku, (kā uz Marsa) bez dzīvo organismu nogalināšanas.

Taču pats skats, kā dzīva radība trīc, atrauta no sev pazīstamās vides un nomirst, agonijā mainot pat krāsu, lika man, Erai un Notam Kri drebēt. Mūsu acu priekšā cilvēki atņēma dzīvām būtnēm dzīvību, lai pagarinātu savu.

Taču pārliecināt inkus to nedarīt bija bezjēdzīgi.

Sagadījās, ka visas barojošo sakņaugu un graudu rezerves uz plosta palika mums, Saules Bērniem.

Ja tā nebūtu, mana stāsta arī nebūtu.

Reizēm, mūs nopietni apdraudēja plostam piepeldējušše jūras radījumi. Milzīgi, zobaini plēsoņas ar izliektu muti un zobiem kā kukurūzas griešanas nazis to vien gaidīja, lai sagrābtu kādu no mums. Un mums ir jāsaka pateicība Čičkalana un inku bezbailībai, kuriem izdevās uzvilkt šādu jūras laupītāju uz plosta, atstājot viņu pavadošo zivju svītu pilnīgā neizpratnē.

Reiz milzīgs peldošais dzīvnieks, izsviedis no sevis ūdens strūklakas, pietuvojās mums tik tuvu, ka mazākā astes kustība būtu sadragājusi mūsu baļķus gabalos. Mums nebija nekādu līdzekļu, lai ar to tiktu galā. Čičkalans nometās manā priekšā uz ceļiem, lūdza "palīdzību".

Un, kad šis radījums, pietuvojies mums bīstamā attālumā, pēkšņi ienira un pazuda zem mums kaut kur dziļumā, viņš sāka man pateikties par mana it kā neizmērojamā spēka izmantošanu.

Velti centāmies saskatīt jūras milzi caur spraugu starp baļķiem, caur kuru parasti apbrīnojām zem mums peldošās zivis.

Slikti bija tas, ka Čičkalāns mani gandrīz pārliecināja par manu dievišķo spēku.

Noķertās zivis viņi ēda neapstrādātas, izsūcot no tām dzīvības sulas. Tas droši vien garšoja pretīgi, bet noteikti remdēja arī viņu slāpes. Ūdens krājumi atkal palika tikai mums ar Eru un Notu Kri.

Laiks bija mierīgs, izņemot vienmērīgo vēju, kas pūta mūsu buru, ko tik laimīgi bija izgudrojis Gigo Gants. Vējš mūsu plostu pārliecinoši aizdzina uz vietu, kur, pēc mūsu aprēķiniem, nesen bijis Mo kontinents.

- Zeme! Zeme! - iekliedzās acīgā Liāna,pakāpdamās mūsu mastā un vainagodama mūsu buru ar dzīvu dekorāciju.

Milzīgi viļņi, tālas vētras atbalss, lēnām vēlās pāri okeāna virsmai, uzmanīgi cilājot plostu uz savām mugurām.

Un no ūdens grēdas augstuma drīz visi ieraudzījām kalnu, kas izspraucās no ūdens, pareizāk sakot, tā virsotni. To klāja koki, kas gar krastiem bija applūduši līdz pašām galotnēm. Acīmredzot ne tik sen tie auga kalnā, kas tagad bija kļuvis par salu.

Ar visiem spēkiem mēģinājām pagriezt savu plostu pret šo vientuļo kalna virsotni starp okeāna ūdeņiem, taču spītīgais vējš un straume aiznesa mūs garām.

Liāna nokrita uz baļķiem un sāka rūgti raudāt. Čičkalans apsūdzoši paskatījās uz viņu, tad piemiedza man ar aci.

Un, kad tieši mūsu priekšā parādījās jauna mežaina sala, viņš sāka uz plosta dejot, liekot Liānai pievienoties viņam.

Sala arī atgādināja kalnu virsotni, taču atšķirībā no iepriekšējās tā izrādījās nevis mūsu kursam sānis, bet gan tieši mums priekšā. Darbojoties ar stūres airi, mums izdevās virzīt plostu tiešu uz šo salu.

Applūdušais kalns bija akmeņains. Paisuma viļņi ne tikai atsitās pret rūsgani sarkanajiem akmeņiem, bet arī putoja to spraugās. Ūdens šļakatas, baltu putu ieskautas, it kā jūras briesmoņu izmestas, šad tad šķīda vienās un tajās pašās vietās.

Liāna atkal uzkāpa mastā un kliedza:

- Cilvēki! Cilvēki!

Patiešām, visa kalna piekrastes nogāze bija raiba ar mūs pamanījušajiem saliniekiem.

Iespējams, tie bija nogrimušā kontinenta iedzīvotāji un bija dzīvojuši kalnos, vai nejauši tur nokļuvuši, pateicoties kam izglābās un palika dzīvi.

Tagad viņi, mūs ieraudzījuši, lēkāja gar krastu, kaut ko kliedza un vicināja mums ar rokām. Varbūt viņi mūs aicināja pie sevis, varbūt gribēja par kaut ko brīdināt.

- Mums tūlīt jānogriežas! - iekliedzās Nots Kri. - nedrīkst uzticēties faetveidīgo pēcteču barbaru ciltij. Viņi grib mūs visus vienkārši aprīt vai upurēt savām asiņainajām dievībām, jo tāda ir cilvēku daba.

Era pārmetoši paskatījās uz Notu Kri, bet viņš palika pie sava.

Pastāstīju Čičkalānam, par ko runā baltais dievs ar nedaudzo matu skaitu uz galvas, kā viņu sauca Tollā.

Čičkalans dalījās Nota Kri bailēs. Viņš aiz sena ieraduma deva priekšroku svešiniekiem neuzticēties.

Plosts neizbēgami nesās pret rifiem. Mēs nekā nevarējām to valdīt.

Ieteicu visiem lēkt ūdenī un mēģināt peldēt uz krasta pusi. Nots Krī klusējot novērsās.

Jau no ūdens es pamanīju viņa vientuļo figūru turpinam stāvēt pie masta.

Tikt pāri un cauri bīstamajiem akmeņiem peldētājiem bija vieglāk. Mūs ar Eru iznesa starp rifiem, it kā mēs peldētu putojošā kalnu upes straumē starp ūdens virpuļiem.

Pazibēja garām Čičkalāns un Liāna, nedaudz tālāk virs putām bija redzamas mūsu draugu inku galvas.

Nota Kri nebija…

Redzējām, kā saslējās stāvus augšā plosta baļķi. Viļņi, kas triecās pret akmens rifiem, it kā atriebjoties par mūsu veiksmīgo braucienu pāri okeānam, sadragāja plostu gabalos. No virpuļa, kurā pazuda plosts, Nots Kri vairs neizpeldēja.

Veiksmīgi izkāpām krastā samērā klusā līcī.

Pie mums skrēja cilvēku pūlis. Draugi vai ienaidnieki?

Mēs to nezinājām.

EPILOGS. LIDOŠIE RATI

Esmu nolēmis pabeigt savu stāstu. Nav spēka visu izstāstīt. Notikumi zib manā atmiņā kā zibens uzliesmojumi.

Fatu Hiva sala. Cilvēku rases paliekas, kas apdzīvoja Mo kontinentu. Viņiem mūsu parādīšanās bija brīnums.

Un mūs, izkāpušus no niknajiem viļņiem, uzņēma kā dievus. Un ne tikai kā dievus, bet arī kā draugus.

Tiesa, mūsu jaunie draugi bija nobijušies, apmulsuši, vāji. Un viņiem lūgt palīdzību nebija iespējams, bet palīdzēt vajadzēja viņiem pašiem.

Es varētu ilgi stāstīt par dzīvi viņu vidū, bet ne par to ir mans pēdējais stāsts.

Varbūt nekad agrāk uz Zemes atnācēju padomus cilvēki nav pieņēmuši ar tādu pateicību kā Fatu Hivas salā.

[Fatu-Hiva - viena no Polinēzijas arhipelāga salām Klusā okeāna vidū.]

Negaidītu palīdzību mēs saņēmām no okeāna. Paisuma viļņi sāka iznest akmeņainajā krastā to, kas atradās uz plosta. Pirmkārt, tie bija ēdamie bumbuļi [domāti kartupeļi vai batātes]. Bet Nota Kri ķermenis vairs neparādījās…

Iemācījām saliniekiem stādīt šos bumbuļus zemē, un pavisam drīz, vēl mums klāesot, viņi ievāca pirmo ražu, kas viņus iepriecināja, dievišķojot mūs viņu acīs.

Tikpat svarīgi bija Marsa kukurūzas graudi, kas kopā ar mums atceļoja vispirms caur kosmosu un pēc tam pāri okeānam.

Darbā atraduši draudzību ar salas iedzīvotājiem, varējām viņos iedvest Taisnīguma principus, uz kuru pamata dzīvoja inku kopiena. Čičkalans, Liāna un abi inku cilts pārstāvji mums ļoti palīdzēja.

Pirmais strīds izcēlās bumbuļu audzēšanas dēļ. Salinieki bija gatavi mums, kā iestādīto bumbuļu īpašniekiem, atdot lielāko daļu no ražas un bija ļoti pārsteigti par mūsu atteikšanos.

Čičkalānam noderēja Mo tautas valodas zināšanas, valodu viņš bija iemācījies no sava draugu Topelcina, kura māte nāca no šī kontinenta. Viņš paskaidroja salas iedzīvotājiem, ka katrs no tiem, kas stādīs bumbuļus, saņems tik, cik varēs apēst, bet pārējo atdos savas cilts biedriem.

Viņiem bija ļoti grūti saprast, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi un mēs, atnācēji, nevēlamies no viņiem izcelties. Un nevienam nedrīkst būt vairāk kā citiem.

Kad nolēmām atstāt šo nodibināto Taisnīguma salu valsti, mūsu jaunie draugi krita izmisumā. Arī viņi arī lūdza mūs atgriezties.

Mēs ar Eru tiecāmies peldēt tālāk, mazā elektromagnētisko sakaru ierīce, kas karājās uz manām krūtīm, pēc izžāvēšanas sāka atkal darboties. Tā neatlaidīgi aicināja Eru un mani uz Monas Klusās kuģi.

Čičkalans paziņoja, ka dosies kopā ar mums tālāk. Bet uz kā?

Gigo Ganta, lai no salas kokiem uzbūvētu jaunu kuģi, kas spētu izturēt okeāna braucienu, šeit nebija.

Bet savu skolotāju nomainīja Čičkalans.

Viņš izdomāja atjautīgu divu laivu konstrukciju, protams, mazāku par kuģi, bet vairs ne plostu. Šīs laivas bija savienotas ar elastīgu savienojumu, kas ļāva jaunajam peldlīdzeklim būt stabilākam par kuģi. Viļņi to nevarēja salauzt, jo elastīgais savienojums ļāva jebkurai no pārī savienotajām laivām brīvi peldēt pa viļņa virsotni vai nokrist starp viļņiem un neļāva laivām salūzt vai apgāzties.

Šāda divdaļīga laiva tika izgatavota no elastīgu jaunu koku stumbriem, kas auga virs kalnu strautiem, un no smaržīgiem koku stumbriem, kas vēl auga tiem nepiemērotajā, jaunajā, karstajā klimatā, bet bija lemti bojā ejai.

Viņi nelīdzinājās nekam, ko mēs līdz šim tikām redzējuši. Mēs ar Eru ar prieku ieelpojām to sveķaino smaržu, pieskārāmies pirkstiem smalkajām, plānām lapām, kas uzskatījās kā zaļas adatas. To zari, izplešoties kā telts, nolaidās līdz pašai zemei.

To koksne bija lieliska, izturīga, elastīga un neuzbrieda ūdenī. No tiem tika izdobtas laivas tā, ka daļa no izdobtā stumbra pēc tam atkal tika no augšas noslēgta, atstājot tikai nepieciešamo vietu cilvēkiem. Rezultātā, pat ja cilvēkiem būtu jāsēž ūdenī, laivas peldspēja nemainītos, to, tāpat kā mūsu plosta baļķus, nevarēja noslīcināt.

Mēs ar Eru bieži skumām par Notu Kri, Karu Gaišo un ilgojāmies pēc Ivas un Gigo Ganta. Tagad, kad Nota Kri nebija ar mums, viņš mums šķita gudrības un mīlastības siltuma iemiesojums. Saprāta Misija par savu vizīti uz Zemes bija samaksājusi bargu cenu!

Notam Krī vienmēr bija viedoklis par visu. Bet šis viedoklis bija viņa pārliecība, kuru viņš aizstāvēja tieši un godīgi, vadoties no labākajiem nodomiem. Un, ja viņš uzskatīja, ka cilvēki nav cēlušies no faetiem, bet gan ir tikai faetveidīgo dzīvnieku pēcteči, tad tās bija viņa tiesības. Jādomā, ka daudzi Zināšanu glabātāji tā domās arī nākotnē. Galu galā mums nebija neapstrīdamu pierādījumu par cilvēku izcelsmi. Bet mums šie pierādījumi nebija vajadzīgi, jo mūsu palīdzības jēga nemainījās no tā, no kā cilvēki bija cēlušies: vai tie bija mūsu “asinsbrāļi” vai saprāta brāļi.

Saprāta brāļi!

Tas bija galvenais! Droši vien uz citām tālām svešu zvaigžņu sistēmu planētām ir arī saprātīgas būtnes, mūsu saprāta brāļi, kas sapratīs visu mūsu rūgtumu un centienus, mūsu kosmisko vēsturi ar traģisko Faenas likteni un Zemes cilvēci, kas cieta no senajos laikos pastrādātā faetu nozieguma.

Tā, mēs nolēmām turpināt ceļojumu pāri okeānam ar dubulto laivu.

Protams, ja Čičkalans un viņa Liāna nebūtu nolēmuši mūs visur pavadīt, mums ar Eru būtu bijis kopā  grūti…

Salinieki mūs pavadīja ar tādiem pašiem saucieniem kā inki tālajā aizokeāna krastā. Viņi apņēmās izcirst Tiki veltītu akmens statuju, līdzīgu tai, kas bija atstāta inku zemē pie Saules Vārtiem.

[Fatu Hiva salā Polinēzijā džungļos slēpjas tieši tāda pati Tiki statuja, kāda redzama netālu no Saules vārtiem pie Tnagaunakas, kas tur uzstādīta par godu Kon-Tiki]

Mūsu ceļojums ar dubultlaivu bija briesmu pilns un beidzās droši, tikai pateicoties Čičkalana un viņa sievas Liānas, un manas Eras nepārspējamajai drosmei… Vētras, ko pārcietām, var salīdzināt tikai ar kādas cilts naidīgumu. kas izglābusies no Plūdiem kalnainā salā. Mums bija jābēg no šiem asinskāriem cilvēkiem, kuriem viņu pašu zemē notikusī nelaime iemācīja tikai niknumu pret visu dzīvo.

Ar sāpēm sirdī atceros, ka līdz ar inkiem un pirmajiem saliniekiem no kalna, ko viņi sauca par Fatu-Hivu, uz Zemes turpināja pastāvēt un dot pēcnācējus Tollas iedzīvotāji ar saviem priesteriem, cilvēku upuru piekritējiem, un salinieki,  kuri nevēlējās samierināties ar sava milzīgā, bojā gājušā kontinenta zaudēšanu.

Šie pēdējie bija ar gaišāku ādu, taču mākslīgi izkropļoja ausis, novelkot tās gandrīz līdz pleciem.

Bet tomēr lielākajā daļā salu, bijušajās kalnu virsotnēs, mūs sagaidīja sirsnīgi un palīdzēja visos iespējamos veidos. Mēs savukārt dalījāmies ar savu ēdamo bumbuļu krājumiem, lai viņi tos stādītu. Čičkalana palīdzība, kurš turpināja būt mūsu tulks, bija nenovērtējama. Visi salas iedzīvotāji runāja nabaga Topelcina mātes valodā.

Cik tāls bija tagadējais Čičkalans no bumbu spēles laika Piedzērušās Blusas vai Tollas cilvēku uzbrukumiem! .. Viņš pat atradinājās no atkarības no reibinošā pulke. Vienīgais, no kā viņš nevarēja atteikties, bija nonāvētu dzīvnieku gaļas ēšana. Vajadzēja redzēt, ar kādu baudu viņš ēda sagrieztu, uz uguns apceptu dzīvnieku līķu gabalus.

Es nekad nespēšu saprast šo cilvēku iezīmi, ar kuriem visā pārējā esmu tik tuvs.

Paredzu, ka pēc desmitiem tūkstošu gadu, kad cilvēku kultūra būs pietiekoši augsta un kad Zemes iedzīvotāju skaits sasniegs kritisko robežu, radīsies jautājums, kā pabarot visu dzīvo uz Zemes. Un tad cilvēki tomēr atteiksies izmantot uzturā dzīvo būtņu organismus. Un tā vietā, lai barību iegūtu nogalinot, viņi to sintezēs aparātos, kur par izejmateriāliem tiks lietoti visi nepieciešamie vielu savienojumi, nevis atkarība no dabas kaprīzēm. Tomēr, lai to panāktu, cilvēkiem būs ne tikai jāpārvar dabas procesi, jāpakļauj tie sev, bet arī jāpārvar sava ierastā nepatika pret mākslīgo pārtiku, ko Čičkalans parādīja, kad mēģināju viņu pārliecināt, ka mākslīgā pārtika var būt barojošāka un lētāka nekā dabiskā un ka tas kļūs par galveno cilvēku ēdienu, kā tas bija uz Marsa. Čičkalans tikai atieza savus lieliskos zobus un noliedzoši pakratīja galvu. Viņš atzina tikai ceptu, svaigu gaļu.

Tādi cilvēki kā viņš gadīsies arī pēc desmitiem tūkstošu gadu. Bet tomēr pati cilvēces attīstība neizbēgami novedīs pie dzīvnieku līķu ēšanas noraidījuma.

Bet tas būs nākotnē. Tikmēr Čičkalana labestība un uzticība, viņa neieinteresētā mīlestība pret mums, Saules Bērniem, viņā bija pretrunīgi apvienota ar aizraušanos ar dzīvnieku barību.

Jebkurā gadījumā, ja ne viņa un ne visu tio labvēlīgo jauno salu ļaužu, kurus nesaniknoja nelaime, bet, gluži otrādi, padarīja jutīgus pret citu cilvēku nepatikšanām, mēs nekad nebūtu sasnieguši Uzlecošās Saules kontinentu.

Jā, tā to vajadzēja nosaukt, lai gan mēs paši uz to kuģojām no saullēkta virziena, jo apbraucām apkārt visai Zemeslodei.

Mūs nerimstoši vadīja elektromagnētiskais sakaru signāls, ko, gaidot mūs, mums sūtīja Mona Klusā.

Šis signāls ļāva mums noteikt virzienu atklātā jūrā, starp daudzajām salām, kas mums gadījās ceļā, bet uz kurām mēs neļāvāmies ilgi uzkavēties.

Mīlestības un Gādības signāls mūs noveda pie milzīgas, jūrā ieplūstošas upes ietekas.

Šeit, protams, globālās kataklizmas laikā arī bija Plūdi. Bet to sekas bija salīdzinoši nelielas. Cilvēki palika tur, kur bija dzīvojuši.

Pie upes ietekas mūs sagaidīja vietējie iedzīvotāji, kuri jau zināja, ka mums jāparādās, to attiecinādami uz dievietes Šivas pavēli. Tā viņi sauca manu māti Monu Kluso.

Mums tika piešķirti barbariski pompozi pagodinājumi un palīdzība nokļūt brīnišķīgo tempļu valstī.

Ceļojuma pēdējā posmā atvadījāmies no mūsu dubultlaivas un braucām uz cilvēkiem paklausīgu milzīgu dzīvnieku mugurām, kuri pārvietojās uz četrām kājām, ar piekto, roku aizstājošo ekstremitāti, deguna vietā. Likumsakarīgi, ka spēja strādāt ar šīs "rokas" palīdzību padarīja šos dzīvniekus ļoti saprātīgus. Tiesa, cilvēki izmantoja šo saprātu tikai, lai pakļautu viņus savai gribai un ar vareniem dzīvniekiem veiktu visgrūtākos darbus.

Braucot tāda milža mugurā uz brīnišķīgu templi, kurā dzīvoja mana māte, biju ļoti noraizējies. Galu galā būtībā Mona Klusā pieļāva to pašu kļūdu, ko es, viņas dēls, Saprāta Misijas vadītājs, melojot cilvēkiem, ka esmu dievs Ketsalkoatls.

Bet manas bailes iztādījās nepamatotas. Mona Klusā bija gudrāka.

Viņa neizmantoja dievietes varu, lai cilvēkiem kaut ko uzspiestu. Viņa tikai iepazīstināja viņus ar mūsu gudrā Ogi mācības pamatiem par varu pār savu ķermeni.

Mēs ar Eru braucām uz pirmā ziloņa – tā cilvēki sauca šos gandrīz saprātīgos milžus, Čičkalans un Liāna – uz otra.

Cilvēku pūļi košos tērpos, huri liecināja par viņu kultūras augsto līmeni, steidzās uz dievietes Šivas tikšanos ar dēlu.

Upes līkums, gar kuru veda ceļš, mums pavēra skatu uz patiesi krāšņu templi, ar kuru nevarēja salīdzināt pat Tollas piramīdas. Ja tur iespaidīgumu pirmām kārtām radīja augšup ejošo pakāpienu izmēri, tad šeit gandrīz no debesīm nolaidās žilbinoši baltas kāpnes, kurām abās pusēs atradās gaišas, skaisti būvētas ēkas. Tās augšpusē beidzās ar kolonādi, kas bija it kā pārklāta ar daudziem jumtiem, kuru malas izliecās uz augšu.

Mēs ar Eru, no prieka un skriešanas strauju elpu, steidzāmies pa kāpnēm augšup. Atceros, ka mēs, izdzirdot priesteru balsis, no bailēm paklupām un gandrīz nokritām, taču mums izdevās noturēties kājās.

Cik neiespējami to iedomāties uz Marsa: purpurs un zelts, baltais un saules gaisma! ..

Un cik apbrīnojami dabiski izskatījās Mona Klusā visa šī krāšņuma ielenkumā, tērpusies marsiešu skafandrā ar pleciem piestiprinātiem papildu manipulatoriem. Viņa stāvēja divdaļīgu durvju atvērumā uz dūmakaini balta akmens fona un tiešām izskatījās pēc krāšņas dievietes. Par savām apbrīnojamajām spējām veikt jebkādu roku darbu, sākot no tēlniecības līdz izšūšanai vai mazgāšanai, ko viņa labprāt mācīja citām sievietēm, kā arī pateicoties papildu skafandra manipulatoriem, viņa tika saukta par “daudzroku dievieti” un pat tika attēlota skulptūrās tieši tāda.

Mūs ar Eru, kas nokritām pie viņas kājām, viņa pacēla ar savām spēcīgajām un maigajām mātes rokām un piespieda sev klāt. Un tad sāka raudāt, kā raudāt var tikai veca sieviete uz Zemes.

- Kara Gaišā, - viņa čukstēja. - Nots Kri… Kirs Gaišais…

- Smaga alga par Saprāta Misiju, - es atbildēju, pieceldamies no ceļiem. - Brīnums, ka visi pārējie dalībnieki ir drošībā.

-Bet Iva! Gigo Gants! - Mona Klusā skumji sacīja.

- Viņi ir laimīgi, tici mums, pirmā starp Mātēm, - sacīja Era.

- Tu būsi mana meita, paliec pie manis, - Mona Klusā viņu apskāva.

Pēc tam mēs iegājām brīnišķīgajās tempļa telpās, kas bija izrotātas ar smalki veidotām skulptūrām, nevis biedējošām, kā Tollā, bet priecējošām acis.

Šeit, zemes mācekļu ielenkumā, mēs atradām veco Linsu Lepno, kas skaidroja cilvēkiem dabas pamatlikumus,  vienādus uz visām planētām.

Kad mēs ar Eru kāpām pa ārējām kāpnēm kosmosa kuģī "Meklētājs-2", mums šķita, ka iluminatorā paraudzīsies Kara Gaišā, Nots Kri, Iva, Gigo Gants… Galu galā kuģis bija tieši tāds pats kā daudzus gadu tūkstošus senais "Meklētājs".

Bet mūsu bijušo pavadoņu vietas tagad ieņēma Mona Klusā, Lins Lepnais un … Čičkalans un Liāna, kas pat dzirdēt negribēja palikt uz Zemes. Es tam piekritu tikai tāpēc, lai ar Marsa reālijām uzveiktu Čičkalana mežonīgo māņticību. Turklāt mums bija jāatgriežas, un, protams, kopā ar viņu un Liānu. Lai viņu pieviļ Marsa tuksnešu smiltis, akmeņi un krāteri, lai viņu samulsina "dievu" dzīves apstākļi Pazemes pilsētās ar nebeidzamām galerijām un mākslīgo gaisu. Viņam ir jāatgriežas apgaismotam, gudram cilvēkam, lai viņš nestu gaismu saviem līdzcilvēkiem.

***

Par mūsu atgriešanos uz Zemes man bija nopietna saruna ar Monu Kluso.

- Esi pārliecināts, mans dēls, kurš vadīji Saprāta Misiju, ka cilvēkiem šāda misija bija vajadzīga? - viņa man jautāja, vērīgi skatoties acīs. - Būs iespējams paplašināt savu ietekmi uz pietiekamu cilvēces daļu?

- Esmu pārliecināts tikai par to, ka tiem, kas ieradās ar Saprāta Misiju, nevajadzētu uzvesties kā dieviem.

Mona Klusā sarauca pieri.

– Jā, es šeit darbojos kā dieviete. Bet tikai tāpēc, lai iemācītu cilvēkiem vadīt savu ķermeni pēc uz Marsa izplatītās Ogi sistēmas. Nevarēju citādi gūt panākumus, pārkārtot viņu dzīvi. Pārāk mazu cilvēces daļu var pārliecināt dzīvot pareizi. Zini, ka jo vairāk cilvēce attīstās, paceļoties Zināšanu augstumos, jo mazāk mums, viņu Saprāta brāļiem, tiesību uzspiest viņiem savu ceļu, un jo grūtāk mums būs viņus pārliecināt, ja mēs to gribētu izdarīt.

- Bet vai mums nevajadzētu atgriezties, lai vismaz atstātu vēstījumu nākamajām paaudzēm?

– Par ko būs šis vēstījums?

- Par Faenas bojā eju un par Saules Bērniem, kuri apmeklēja Zemi sarežģītajā Mēness sagrābšanas laikā.

- Kam tas vajadzīgs?

— Lai cilvēce nekad neiet pa savu senču, faetu ceļu.

- Bet ja nākotnes cilvēki neatzīs sevi par faetu pēctečiem? Ja viņu Zināšanu glabātāji nākotnē pierādīs cilvēces neatkarīgo izcelsmi?

- Tam nebūs nozīmes, - es dedzīgi protestēju. - Tas neko nenozīmēs. Runa nav par asinssaitēm, bet gan par Saprāta attīstības ceļiem. Saprāta patiesais mērķis ir sniegt palīdzību, līdzīgu tai, ko Marsa iedzīvotāji sniedza Zemes iedzīvotājiem, izmantoja matērijas sabrukšanu, lai novērstu katastrofu, nevis lai pašiznīcinātos, kā tas notika ar faetiem, no kuriem tikai nenozīmīga daļa bija tik neprātīga, bet gāja bojā visi.

Mona Klusā brīdi padomāja, tad pacēla savas mierīgās pelēkās acis:

- Tev taisnība. Cilvēki par to ir jābrīdina. Bet kā? Kurtu atstāsi tādu pieminekli, kas netiks cauri gadsimtiem izdzēsts, kam noticēs mūsdienu mežoņu apgaismotie pēcteči?

– Man ir daži priekšlikumi. Varbūt izveidot gigantisku būvi, kuras izbūvei būtu jāstāsta nākotnes cilvēkiem par izmantotajiem jaudīgiem tehniskajiem līdzekļiem?

- Viņi sacīs, ka, ja jau senie cilvēki uzcēluši šādu būvi, tad spējuši to izdarīt, viņi neticēs atnācējiem no citas planētas.

- Tad es palūgšu padomu kosmosa pētniekiem uz Marsa.

— Tu pats esu kļuvis par ievērojamāko kosmosa lidojumu zinātāju.

- Tāpēc man radies šis plāns. Bet, lai to piepildītu, man būs jāvelta sevi stāstam par Faenas bojā eju. Mans pienākums ir to aprakstīt, pamatojoties uz mūsu leģendām, un papildināt to ar patiesu stāstu par savu ceļojumu uz Zemi. To visu izdarījis, es atgriezīšos šeit… Bet atgriezīšos pilnībā apbruņots ar kosmosa tehnoloģijām, kas ļaus mums izveidot mūsu apmeklējuma pieminekli, kas būs spējīgs sagaidīt laiku, kad cilvēki to atradīs un sapratīs visu, kas ietverts tajā.

***

Un tagad es, apstājies uz kāpņu pakāpiena, satvēris lūkas margas un ar visu ķermeni atliecies atpakaļ, pēdējo reizi atskatos uz Zemi.

Brīnišķīgo mežu zaļums, ko nekad neredzēt uz Marsa, Zemes dabas dāsnums, neizsīkstošais dzīvības avots tās bezgalīgajās izpausmēs. Vareni un cilvēkiem paklausīgi dzīvnieki, apsēti lauki kalna nogāzē, zils upes spožums, kas ieplūst bezgalīgajā okeānā! ..

Vai tas viss nav cilvēku laimei,  tas viss, kas pastāv uz planētas, kur viņiem bijusi tā laime piedzimt? Kāpēc šajā svētlaimīgajā zemē valda naids, nežēlība, noziegumi?

Paliec sveika, Zeme, palieciet sveiki, cilvēki, kas rada, iespējams, rūgtu, bet lielu vēsturi! Es nevaru jūs visus vadīt aiz rokas, tāpat kā savai sirdij dārgos inkus, bet vēlos, lai jūsu liktenis nekad nebūtu tāds pats kā faetiem. Lai jūsu vēsturi grezno kosmiskās draudzības un savstarpējās palīdzības paraugs. Bet kurš var ieskatīties nākotnē?

***

Lins Lepnais ieņēma pilota vietu.

Ne jau mūsu palīdzības dēļ mūs gaidīja Mona Klusā un Lins Lepnais. Viņi jau sen būtu varējuši aizlidot bez mums. Ja degvielas krājumi neļāva mūs sameklēt citā kontinentā, tad degvielas pietika, lai atgrieztos uz Marsa. Bet viņi neatlidoja no Mēness uz Zemi, lai aizlidotu no šejienes bez mums, kuri veicām savu Saprāta Misiju.

Kuģis nedaudz nodrebēja. Sajutu rokasspiedienu. Era stāvēja man blakus un skatījās ārā pa iluminatoru.

Lejā palika meži un liels klajums ar mūs pavadošo ļaužu pūli, kuri pēc tam savās leģendās ierakstīs, kā "Lidojošie rati" pārvērtās par pērli debesīs un pazuda.

TREŠĀ DAĻA BRĀĻI

.

Pirmā nodaļa. PĒDAS

.

1. IZRAKUMI

Galaktions Aleksandrovičs Petrovs, vēstures zinātņu doktors, ievērojams arheologs, vadīja Sibīrijas kurgānu izrakumus vēl pirms tos appludinās Jeņisejas jūra. Jeņisejas dambja celtnieki steidzās, un arheologiem nācās ar viņiem sacensties, lai nepazaudētu seno Sibīrijas tautu noslēpumus. Bet noslēpumi bija svarīgi.

[Jeņisejas jūra Sibīrijas dabai par laimi tā arī netika izveidota, jo pie Angāras ietekas tika atrastas iespaidīgas cinka-svina-urāna iegulas. Arī pārprojektēto Sajānu Šušinskas hidroelektrostaciju neuzbūvēja, jo sabruka Padomju Savienība.]

Petrovs kļuva slavens ar saviem darbiem, kas liecināja, ka senos laikos Jeņisejas baseinā dzīvojuši stalti zilacaini bārdaini vīrieši ar augstu pieri un gaišiem matiem.

Galaktions Aleksandrovičs bija pašaizliedzīgi nodevies zinātnei un nepieļāva pārsteidzīgus zinātniskus secinājumus, tāpēc katrs viņa vārds tika novērtēts ļoti augstu. Ārēji viņš pats bija līdzīgs senajiem Sibīrijas iemītniekiem, viņš bija liela auguma, lai gan ar nelielu lieko svaru, ar rudiem matiem, kā novgorodieši vai suzdalieši, taču nenēsāja bārdu, kā šeit pirms tūkstošiem gadu dzīvojušie viņa Eiropas senči vai viņu radinieki pie Jeņisejas.

Tā kā kurgānu atrakšanai atvēlētais laiks kļuva arvien mazāks, Petrova ekspedīcijai palīgā tika norīkota studentu "celtniecības komanda". Tajā bija Galaktiona Aleksandroviča jaunākais brālis, kurš mācījās Tomskas Politehniskajā institūtā, un Tomskas universitātes studente Elga Vedeņeca, kura sapņoja kļūt par arheologu. Un no tās pašas Tomskas nāca arī skolnieki, un viņu vidū bija arī Elgas jaunākā māsa Taņa, "gārņa cālis", kā par viņu mēdza teikt Dalka(Dāls).

Petrovs jaunākais bija mazāks par savu brāli it visā: gan augumā, gan stingrībā, gan autoritātē. Dāls bija bez prāta no Elgas, un viņa slepus atbildēja šīm jūtām. Meiteni ar tik brīnišķīgajiem matiem, kas pakausī bija sataisīti smagā zirgastē, nemazināja skaistumu pat neveiklais kombinezons un smagie kirzas zābaki. Viņa prata izskatīties pievilcīga visnepiemērotākajos apstākļos, pat lietū starp dubļainajiem māla izrakumiem. Un, kad viņa jādelēja zirga mugurā, Dalam šķita, ka tādi jātnieki reiz te pāri stepei auļojuši.

Topošais inženieris Dals Aleksandrovičs Petrovs interesējās ne tikai par vietējo arheoloģiju. Viņš zināja par daudziem pārsteidzošiem atradumiem visā pasaulē un viņam bija savs viedoklis par to, taču, tā kā nebija iespējams personīgi piedalīties seno maiju pieminekļu, Lieldienu salas noslēpumaino elku vai seno Sahāras fresku izpētē, viņš aktīvi palīdzēja brālim dzimtajā Sibīrijā.

Kustīgs, asprātīgs, dzīvespriecīgs, kā dzīvsudraba lāse, no bērnības iemīlējis dziesmu ar vārdiem "kas meklē, tas vienmēr atradīs!". Un viņš, kā īsts romantiķis, bija pārliecināts, ka noteikti atradīs to, par ko sapņoja. Un gadījās tā, ka dziesmas vārdi izrādījās pravietiski.

***

Šajā sausajā, stepes klimatam līdzīgajā, karstajā dienā atklājums sajūsmināja visus, īpaši Elgu. Meitene rūpīgi ar otu noslaucīja zemes paliekas no senās māla figūriņas un neļāva to ņemt ne Taņai, ne Dalkam, līdz dārgumu, kas, iespējams, bija vairākus tūkstošus gadu vecs, nav apskatījis pats Galaktions Aleksandrovičs.

Dīvainā figūriņa, acīmredzot, attēloja sievieti, taču bija stilizēta, un pats galvenais, pārklāta ar līniju tīklu un nepazīstamas rakstības zīmēm. Bet Dalka tajā saskatīja ko citu!

- Spraugveida brilles! - viņš kliedza. - Tās taču tādas pat kā japāņu "dogu"!

Elga tikai pašūpoja savu lielisko frizūru. Taņa sastinga ar atvērtu muti, bet Galaktions Aleksandrovičs paņēma figūriņu rokās un apdomājās. Tā izskatījās kā nedaudz izliekts plats nazis ar rokturi cilvēka galvas formā, milzīgām brillēm ar horizontālām svītrām.

Dalka, aiz satraukuma aizelsies, apliecināja:

— Japāņu mīklas atkārtojums! Honsju salā tika atrastas piecus tūkstošus gadu vecas "dogu" figūriņas. Tos no apdedzinātiem māliem izgatavojuši japāņu priekšteči. "Dogu" senajā valodā nozīmē "halāts, kas nosedz galvu". Mūsdienīgā - skafandrs.

- Vecais krievu vārds "balahons" ir labāks, - atzīmēja Galaktions Aleksandrovičs, noģērbjot savu putekļu mēteli un noslaucīja seju ar jau netīru kabatlakatiņu.

- Viņi dzīvojuši akmens laikmetā, - Dalka turpināja, - un ietērpa savas figūriņas kostīmos, kas atgādina kosmosa skafandrus! Kas varēja kļūt par šo seno skulptūru prototipu? Senie mākslinieki metālu nepazina, bet uz figūriņām rūpīgi atveidoja lūkas mehānismu apskatei, elpošanas filtrus ar caurumiem hermētiskā ķiverē, spraugām līdzīgas polarizējošās brilles!

- Ja atmetam romantisko slāni, - sacīja Galaktions Aleksandrovičs, - tad mūsu atradums interesants tieši saistībā ar "dogu" figūriņām.

— Lūk kā? - Elga cieņpilni pabrīnījās, koķeti šķielēdama gan uz vienu, gan otru brāli.

- Aini, gandrīz izmirusi tauta, japāņu priekšteči. Ainu eiropeiskie sejas vaibsti vienmēr ir bijuši noslēpums, — it kā lasīdams lekciju monotoni ierunājās Galaktions Aleksandrovičs. -  ikonās gleznotie bārdainie, veckrievu stila sejām, atgādina mūsu zemniekus no dzimtbūšanas laikiem. Šķēlumam līdzīgas brilles, kuras, iespējams, kādreiz pret stepes putekļiem izgudroja tie, kuru acis pēc dabas nebija šauras, no šejienes varēja pārvest uz Japānas salām. Tas, iespējams, nedaudz paver plīvuru tautu migrācijas noslēpumam. Iespējams, ka tieši no šejienes nākuši ainu senči, kas apmetās gan Eiropas līdzenumos, gan Tālo Austrumu plašumos.

- Nē! - Dalka protestēja. - Ainu senči Japānas salās redzēja atnācējus no kosmosa un no tiem radīja savus dievus, jo tos par dieviem uzskatīja. Arī laikā tas viss sakrīt. Atcerieties Sahāru! Tur, Tasili akmeņos, senie mākslinieki attēloja radījumus skafandros. Hermētiskās ķiverēs! Un blakus pārmērīgi pagarināta būtne ar izstieptām rokām, ragainu ķiveri un asti!

Dāls runāja un vicināja rokas, pat ieņēma pozu, kurā bija attēlota dīvaina figūra no Tasili freskām.

Izrakumu vadītāja teltij, pie kuras norisinājās saruna, pamazām sāka tuvoties "celtniecības brigādes" audzēkņi un skolnieces, Taņas draudzenes. Visiem bija interesanti aplūkot atradumu un paklausīties, ko par to saka izglītotie tēvoči.

Kāds tam sakars ar mūsu izrakumiem? - saviebās Galaktions Aleksandrovičs.

- Tiešs! - iekaisa Dalka. - Šeit mēs esam atraduši figūriņu ar tādām pašām brillēm kā "dogu" Japānā. Bet Japānā blakus “dogu” viņi atrada Sahāras “Lielā marsiešu Dieva” skulpturālu attēlu. Bet es lūk atradu … marsiešu robota kopiju no Tasili freskām.

- Kur tu to atradi?-  Elga pārsteigta, bet ar slēptu prieku jautāja.

- Lieldienu salā.

Atbilde izraisīja vispārīgus smieklus. Pasmaidīja pat Galaktions Aleksandrovičs. Bet Dalka nemaz nebija apmulsis:

— nemaz nav jādodas uz Lieldienu salām, pietiek ar fotogrāfijām, kuras tur uzņemtas. Skatieties, - un viņš izvilka no jakas kabatas aploksni, kas bija cieši piebāzta ar fotogrāfijām un izgriezumiem. - Papriecājieties. Lūk,  "Lielais marsiešu dievs", un lūk viņa japāņu skulpturālā kopija. Un šeit ir tā pati kopija, bet ar izceltām detaļām: hermētisko ķiveri, spraugām līdzīgajām brillēm un spirālveida ornamentu.

- Kāpēc spirālveida? - Taņa jautāja.

- Ļoti vienkārši, - Dāls meitenei piekāpīgi atbildēja. - Ja meklēt simbolu, kas būtu saprotams visām saprātīgām būtnēm, lai kur tās arī dzīvotu Visumā, tad tā ir spirāle!

Kāpēc spirāle? Taņa neatkāpās.

- Fu tu! Vēl nav skaidrs? - Dalka zaudēja pacietību. – tāpēc, ka spirālveida galaktikas novēro visas kosmosa civilizācijas.

- Bet Lieldienu salā? - meitene atgādināja.

- Lūdzu, esiet tik laipni! - Dalka no aploknes izņēma izvērstu Tassili freskas reprodukciju no Anrī Lota grāmatas un nolika tai blakus, no speciālas kabatas izņemtu, Lieldienu salas klints gleznas fotogrāfiju.

- Lieliski! - bija dzirdamas balsis.

Galaktions Aleksandrovičs vienaldzīgi paskatījās uz fotogrāfiju un paraustīja plecus.

Elga ieskatījās viņam sejā ar cieņpilnu jautājumu.

Taņa ar smejošu skatienu skatījās uz Dalkas zīmējumiem un atpakaļ.

Galaktion Aleksandrovičs pacēla roku:

– Manuprāt, būtu nevietā jaukt zinātniskos pētījumus un stingru metodiku ar priekšlaicīgiem secinājumiem, par pamatu ņemot aplūkotās fotogrāfijas.

Kāpēc, jūsuprāt, ir zinātniskāk pieņemt, ka ainu senči dzīvojuši šeit un pēc tam aizceļojuši uz austrumiem un rietumiem, un neņemt vērā daudzās liecības, ko senatnē atstājuši uz Zemes atnācēji?

Jo tādu pēdu nav.

- Kā nu nav? Neviens vēl nav pētījis šīs pēdas uz stingri zinātniskiem pamatiem, par kuriem tu te runāji. Vai tad var atstāt neievērotas seno tautu leģendas Dienvidamerikā, Mezopotāmijā, Indijā, Japānā!.. Visur runā par vienu un to pašu - no citas zvaigznes uz Zemes nolaidās debesu bērni, palīdzēja cilvēkiem, mācīja rakstīt, mācīja lauksaimniecību, amatniecību. Tad viņi aizlidoja un apsolīja atgriezties. Dienvidamerikā tas pat noveda pie traģēdijas, kā rezultātā mežonīgie spāņu konkistadori iekaroja indiāņus. Acteki, maiji, inki tos uzskatīja par cilvēkiem, kas atgriezušies no debesīm, labdariem, Ketsalkoatla vai Kon-Tiki dēliem.

- Kādi nieki! Iegrožo savu fantāziju, Dāl. Manuprāt, tas viss ir muļķības.

Tu aizstāj argumentus ar viedokli!

- Viedoklis ir svarīgāks par jebkādiem argumentiem, ja tas ir balstīts uz nepārprotamiem zinātniskiem secinājumiem. Zinātnei nav vajadzīgi fantasti.

Man ir fakti, nevis iztēles augļi. Dienvidamerikā ir ne tikai leģendas, pasakas, kā tu te saki. Tur vēl mūsdienās ir saglabājušies ārkāsrtīgi senie Saules Vārti ar ne Zemes kalendāru, kurā ir divsimt deviņdesmit dienas gadā! Nedrīkst aizmirst arī Palenkes uzrakstu tempļa piramīdu, tajā esošo kapu ar kapakmeni, kurā izkalts raķetes šķērsgriezuma zīmējums. Un tajā attēlots cilvēks.

- Tas jau tikai rituāls kukurūzas attēls, zem kura cilvēks pārdomā nemirstību.

"Tikai šis cilvēks ir apglabāts sarkofāgā, kurš kaut kādu iemeslu dēļ izgatavots raķetes formā! - Un viņa sejas nefrīta maska arī stāsta par daudz ko!

- Par ko? - Taņa jautāja, pārvēršot savu starojošo skatienu no viena debatētāja uz otru.

– Viņa deguns sākas virs uzacīm. Starp cilvēkiem mēs nezinām tādu rasi. Varbūt apbedīto seno maiju asinīs bija kāds atnācēju asiņu piemaisījums.

- Saltikovam-Ščedrinam patiesi bija taisnība, sakot, ka neierobežota iztēle rada iedomātu realitāti.

- Kas te iedomāts? Realitāte liek mums iedomāties atnācējus uz Zemes, nevis otrādi.

- Man neviens nekad nepierādīs, ka Zemi ir apmeklējuši viesi no kosmosa, jo mirstīgai būtnei nav iespējas pārvarēt simtiem un tūkstošiem gaismas gadu garo starpzvaigžņu attālumu. Saules sistēmas planētas, pēc jaunākajiem datiem, diemžēl nav apdzīvotas, - aizkaitināti atvairījās Galaktions Aleksandrovičs.

Bet Dalka nepadevās.

-Tev nepietiek ar pēdām, kas atrodamas uz Zemes? Un kosmosā?

– Kaut kā neesmu dzirdējis par pēdām kosmosā.

- Tomēr citu pasauļu viesiem vajadzēja atstāt mums kādu atmiņu par sevi. Un varbūt viņi arī atstāja.

- Kāpēc? - Taņa jautāja.

Elga pārmetoši paskatījās uz viņu. Bet meitene izteica visu klātesošo kopīgo jautājumu.

- Brīnišķīgi! es atbildēšu! — kaislīgi sacīja Dalka.

- Būs interesanti paklausīties, - ironiski atzīmēja Galaktions Aleksandrovičs. - Tikai neaizmirsti par savu dežūru virtuvē.

Kāds iesmējās.

- Kopš tika palaists pirmais padomju mākslīgais Zemes pavadonis, - Dāls turpināja, purinādams pinkaino cekulu, - parādījusies jauna zinātne — satelītu izsekošana un izpēte. Astronomisko, radioastronomisko, elektronisko skaitļošanas ierīču, kompjūteru komplekss. Izrādījās, ka tuvajā kosmosā lido daudzi ķermeņi. Gandrīz katrs var pateikt, kad un kas to palaidis. Bet tikai gandrīz… Ir tādi Zemes pavadoņi, kurus nav palaiduši ne PSRS, ne ASV.

- Parastie spiegošanas pavadoņi, - Elga vēsi paraustīja plecus, sajutusi stepes vēsmu. – Vai nu Rietumi atzīs viņu palaišanu? Smieklīgi!..

- Loģika ir zinātnes ierocis! - Galaktions Aleksandrovičs atzinīgi paskatījās uz savu palīdzi.

Viņa apmulsusi nolaida acis. Viss, ko viņa gribēja izdarīt, bija tikai paķircināt Dalku.

- Jā, bet starp neidentificētajiem satelītiem ir vismaz viens, par kuru raksta Čikāgas Universitātes doktors, franču satelītnovērošanas speciālists Žaks Balē, - Dalka neatkāpās. - Ir vismaz viens, kas pārvietojas pretējā virzienā nekā Zemes griešanās.

- Nu un? - Taņa ar interesi jautāja.

- Šāda satelīta palaišana ir daudz grūtāka nekā parastā. Zemes rotācija parasti palīdz sasniegt pirmo kosmisko ātrumu. Un, ja tā traucē, ir jātērē daudz vairāk degvielas.

- Nu, lūk ko, - pārtrauca Galaktions Aleksandrovičs. — Mēs atradām vērtīgākās figūriņas. Taču tas nedod mums tiesības vicināt rokas kosmosā. Bet "Melnais princis" ir tikai nomaldījies meteorīts.

[Siltumizolācijas pārsegs, kas bija paredzēts uzstādīšanai uz Juniti ISS moduļa ārējās virsmas un kuru, strādājot kosmosā nejauši palaida vaļā kosmonauts Džerijs Ross. tulk.]

- "Melnais princis"? — Elga pārjautāja, paceļot tievās uzacis.

- Jā. Tā viņi sauc šo objektu Rietumos, - vienaldzīgi paskaidroja Galaktions Aleksandrovičs.

- Mēs esam pieraduši, ka arheologi rokas zemē, -  Dalka atsāka. - Tas ir tāpēc, ka cilvēki uz savas planētas virsmas dzīvo putekļos, putekļo, saceļ putekļus, - un viņš norādīja uz stepi. Tur pa ceļu virzījās putekļu stabs, kas aiz kravas mašīnas stiepās lēnām izklīstošā vēdeklī. – Bet pienāks diena, kad arheologi sāks meklēt ne tikai zemē, bet arī kosmosā, viņi arheoloģijas zinātni padarīs KOSMISKU.

- Un mēs aizlidosim pie Melnā prinča! - Taņa laimīgā balsī iesaucās.

Visi iesmējās.

Tomēr kosmoss ir kosmoss, bet virtuve ir virtuve. Vajadzēja sākt mizot kartupeļus. Taņa un meitenes palīdzēt Dalkam pieteicās brīvprātīgi.

Veikli izgrebjot no kartupeļiem figūras, kas tuvojas sfērām (neatkarīgi no mizu biezuma!), Dalka ar entuziasmu stāstīja par noslēpumainajām akmens bumbām daudzstāvu ēkas lielumā, kas izkaisītas pa Kostarikas mežiem un purviem, kā citplanētiešu atstātā zvaigžņu kartē.

Gatavojot otrajā putru, Petrovs jaunākais atsauca atmiņā seno kosmodromu Naskas tuksnesī, kur bija saglabājušies akmens skrejceļi, ko  atstājuši viesi no kosmosa. Apstiprinot savas domas, viņš sauju pēc saujas meta katlā sāli kā zīmi, ka atnācēji Zemi apmeklējuši daudzas reizes.

Putra izrādījās šausmīgi sāļa. Ēst šo "kosmisko" brūvējumu bija grūti, bet toties jautri.

Samulsušais Dāls vakarā meklēja Elgu, taču velti, meitene no telts neizgāja.

Debesīs iedegās zvaigznes. Vējš no kaut kurienes atnesa putekļus.

Visu nakti Dalka sapņoja par "Melno princi"…

2. "MELNAIS PRINCIS"

Simtiem miljonu cilvēku visā pasaulē pulcējās kopā, lai noskatītos aizraujošās "Melnā prinča" pētījuma epizodes Pasaules televīzijā.

Galaktiona Aleksandroviča draugi pulcējās viņa dzīvoklī. Tagad viņš jau bija profesors, PSRS Zinātņu akadēmijas korespondents. Viņa asistente, vēstures zinātņu doktore Elga Sergejevna nesen atgriezās no vasaras arheoloģiskās ekspedīcijas, vadījusi to vairākus gadus (par spīti slepenam profesora īgnumam, kurš labprātāk vēlējās, lai Elga vienmēr būtu pie viņa).

Ar Taņas palīdzību, kura ieradās pie māsas pirms nodarbību sākuma Tomskas universitātē, Elga Sergejevna veikli servēja galdu, šķindinot ar senlaicīgu galda sudrabu (citādu servējumu profesors neatzina).

Dalka skumji noskatījās uz viņas lielisko frizūru ar grieķu matu mezglu pakausī. Akadēmiskajā pilsētā viņš ieradās no liela Sibīrijas būvlaukuma prakses, kur bija saistīts ar vienu no saviem neskaitāmajiem projektiem. Plāni vai nu atkausēt Sibīrijas mūžīgo sasalumu, vai uzbūvēt visas Sibīrijas vēja turbīnu enerģijas gredzenu, kas varētu aizstāt hidroelektrostacijas, vai kāds cits tikpat grandiozs projekts neļāva viņam laikus pabeigt Politehnisko institūtu, kas izraisīja viņa vecākā brāļa atturīgu nosodījumu..

Galaktiona Aleksandroviča profesora dzīvoklis šķita auksts un neērts, lai gan tajā bija daudz retu kolekciju. Bet lauskas un kauli, lai arī tiem bija zinātniska vērtība, dzīvojamo istabu dekorēšanai maz līdzēja. Tomēr Galaktions Aleksandrovičs pārāk cienīja arheoloģiju, lai atteiktos no eksponātiem, kas viņam bija nenovērtējami, un viņa kolekcijas papildināja arī Elga Sergejevna. Taņai un Dalkam ļoti patika šī atmosfēra.

Labākais dzīvokļa rotājums bija lielisks televizors. Uz tā milzīgā, gandrīz kinoteātra ekrāna varēja redzēt zvaigžņotās debesis, ko pārraidīja tieši no kosmosa.

- Nesaprotu, kā jūs tādā brīdī varat ēst! - Taņa atstūma šķīvi prom.

Dāls pašķielēja uz viņu. Kā viņa izmainījusies! Kur pazudis gārņa cālis? Iespējams, viņa var arī aulekšot uz zirga, tāpat, ka māsa. Elga Sergejevna viņai joprojām bija pilnības paraugs.

Galaktions Aleksandrovičs, it kā vadīdams to, kas parādījās uz ekrāna, svinīgi teica:

- Uzmanību. Tūlīt mēs pārliecināsimies, ka tas ir tikai nomaldījies meteorīts.

Diktora balss Galaktionu Aleksandroviču neatbalstīja:

- Jūs savos ekrānos redzat noslēpumaino objektu, ko sauc par "Melno princi". Diemžēl tas griežas ap savu horizontālo asi, tāpēc šķiet, ka tā forma vairās no jūsu acīm. Mēs dodam vārdu mūsu kosmonautam Krutogorovam, kurš tagad aplūko objektu no sava kuģa. Lūdzu, Georgij Petrovič.

- Pēc izskata - disks, - atskanēja nedaudz aizsmacis bass. — Protams, varēja palaist arī diskveidīgu izlūkpavadoni. Pievienoju televīzijas kamerai teleskopisko objektīvu. Kā attēls?

- Tagad ķermenis ir aplūkojams skaidrāk. Žēl, tas kūleņo.

Uz ekrāna lēnām kūleņoja disks, kas bija pelēks saulainā pusē un melns ēnas pusē. Izskatījās pēc saplacinātas kūkas.

- Tam nav šķembas forma! — Dāls iesaucās. - Kāds te klaiņojošais meteorīts? Tādi ķermeņi dabā neeksistē.

- Kāpēc? - Galaktions Aleksandrovičs iebilda. — Ir pat ideālas sfēras. Kaut vai planētas.

- Tās izveidojas no gāzveida stāvokļa.

— Kas to lai zina. Vienota viedokļa nav.

- Klusumu, tūlīt paziņos, - Taņa nočukstēja.

- Mans kuģis tuvojas "Melnajam princim". Tas ir melns tikai ēnas pusē. Tā virsma ir it kā smilšu graudu izrobota. Kosmiskie putekļi, vai…

- Ja tā nav maskēšanās, - iebilda Galaktions Aleksandrovičs.

Elga pārmetoši uz viņu samiedza acis.

- Mainu savas domas, - sacīja profesors. – Acīmredzot tas nav dabisks, bet gan mākslīgs veidojums no aukstā kara laikiem kosmosā.

- Es vienmēr esmu domājusi par spiegu satelītu, - piekrītoši pamāja Elga Sergejevna.

– Pilnīgi iespējams, ka tas tika apzināti palaists virzienā, kas ir pretējs Zemes griešanās virzienam, lai to būtu grūtāk atklāt un neitralizēt.

- Tagad, - no ekrāna atskanēja aizsmacis bass, - arī jūs varat skaidri redzēt, ka tas ir metāla disks. Tagad tas atrodas kādus simt metrus no manis. Mēģināšu aizlekt viņam klāt. Skafandrs man jau ir uzvilkts, ņemu līdzi televīzijas kameru, lai visi skatītāji kopā ar mani varētu to aplūkot no iekšpuses.

- Jūs, Georgij Petrovič, sakāt, "no iekšpuses". Jūs domājat, ka tur ir lūka un tā jums tiks atvērta? — diktors jautāja.

- Lūka ne lūka, bet tur ir kaut kāda atvere. Un, iedomājieties, tā, šķiet, ir it kā atvērta.

- Protams, - sacīja Galaktions Aleksandrovičs. - Kā gan citādi viņu instrumenti varētu novērot Zemi? Lūkai jābūt atvērtai.

- Viņš tiešām lēks? Un, ja nu notrūks, aizlidos bezdibenī? - uztraucās Taņa.

Kosmonauts, it kā viņu mierinot, sacīja:

– Esmu šeit droši nostiprināts ar auklu, kā Ariadnes diegu. Gluži kā senajā mītā. Ja lēkšu un netrāpīšu, tad pa auklu aizvilkšoss atpakaļ.

- Kā es vēlētos tur būt! - Dalka nopūtās.

- Jā, kaut kā iztiek bez tevis, - ar neīstu līdzjūtību nopūtās Galaktions Aleksandrovičs.

- Uzmanību. Mēģinu lēkt, - brīdināja astronauts.

Ekrānā apaļā dejā, saplūstot gaišos apļos, griezās zvaigznes.

- Atvainošanu, ieguvu savu rotāciju, - paskaidroja astronauts. - Neveiklība.

Zvaigznes uz ekrāna vispirms nomainīja milzīgs kupris, pēc tam bālgana jūra, kas vietām bija savīta spirālēs.

- Tā bija Zeme, kas nokļuva objektīvā, - paskaidroja Galaktions Aleksandrovičs. - Mākoņu sega, cikloni tajā …

Astronauts tika galā ar savu rotāciju, un zvaigznes objektīvā nomierinājās. Daļu no ekrāna klāja strauji pieaugošs disks. Disks lēnām pagriezās, uz brīdi atklājot tā centrā esošo melnu apli.

- Mazliet netrāpīju, - sacīja astronauts. - turos pie auklas mazliet sānis no diska. Tūlīt mēģināšu piepeldēt tam klāt, pietuvoties … ar raķešu pistoles palīdzību.

Uz ekrāna uz sekundi parādījās raķešu pistoles stobrs, ko astronauts parādīja skatītājiem pirms tās izmantošanas. Tad disks, turpinot apgāzties, sāka tuvoties.

- Gatavs. Tūlīt pieskaršos tam ar roku. Hlop! Pieklauvēju. Pietauvojos. Slikti redzams? Pārāk tuvu. Tūlīt noregulēšu kameru. Guļu uz virsmas, ja to var nosaukt par gulēšanu. Kā muša pie griestiem. Baidos atgrūsties. Uzmanīgi rāpoju. Virsma ir raupja, it kā speciāli tā izgatavota.

- Es taču teicu, - Galaktions Aleksandrovičs svarīgi atzīmēja. - Maskēšanās.

- Kā ar iekšpusi? - Taņa jautāja.

- Tūlīt noskaidrosim, kas tam iekšā, - astronauts turpināja, it kā atbildot meitenei. - Pierāpoju pie lūkas, pavērsu pret to objektīvu. Tagad jums vajadzētu redzēt labāk nekā man.

Uz ekrāna bija grūti kaut ko saskatīt, izņemot melnā cauruma izgaismoto sudraba malu.

- Georgij Petrovič, tu varētu pagaismot iekšā. Mēs tur neko neredzam, - palūdza diktors.

— Dodu gaismu. Žēl, ka Saules stari tur neiespīd. Šeit Saulē esmu aizmirsis par lukturīti. Man tomēr rodas jautājums, kurš gan te palaidis šo velna verķi?

uz ekrāna parādījās diska iekšpuse, ko caur lūku apgaismoja astronauts.

— Tagad kopā ar jums, dārgie biedri skatītāji, dosimies iekšā "Melnajā princī".

- Oh, kādam šobrīd pasaulē pavisam nelāgi, - atzīmēja Elga Sergejevna. – Tūlīt redzēsim gan kinokameras, gan amerikāņu televīzijas iekārtas.

– Kaut kā dīvaini! Es nezinu, kā jūs tur uz Zemes, bet es neko neredzu. Šķiet, ka iekšā ir tukšs. Velti paņēmu līdzi uzgriežņu atslēgas. Nav aparatūras,ko noskrūvēt. Pagaidiet. Bet šito redziet? Kaut kas dīvains peld bezsvara stāvoklī un ne pie kā neturas. Kaut kādas piramīdas un lodes. It kā kaut kāda dekorācija.

- Parādi arī mums, Georgij Petrovič, mēs kopā paskatīsimies.

Uz ekrāna bija redzama dīvaina kmonstrukcija, kas vismazāk izskatījās pēc aparāta.

- Tādi verķi te ir divi. Tulīt tos piesiešu un ar trofeju došos atpakaļ uz kuģi. Lai Zeme pēta, kas tas ir.

– Kas tur jāpētī? - nožāvājās Galaktions Aleksandrovičs, ar baudu izstiepdams kājas. - Viss skaidrs. Īstā aparatūra pēc lietošanas tika izmesta kosmosā, un tās vietā palika šie manekeni, kuriem vajadzētu pārliecināt lētticīgos, kā mūsu Dalku, ka tās ir atnācēju iekārtas.

- Ļoti atjautīgi, - atzīmēja Elga Sergejevna. - Bet tas vēl nav apstiprināts ar pētījumiem. - Viņai gribējās Dalku aizstāvēt.

Dalka pateicīgi paskatījās uz viņu. Viņa novērsās. Kāpēc viņš tāds drosmīgs ar visiem, bet ne ar viņu?

Kādu laiku uz ekrāna bija redzama dīvainā struktūra, tad atkal parādījās zvaigznes, ar mākoņiem pārklāta Zeme un uz tās fona astronauta sudrabainais kuģis, kurā viņš atgriezās, rūpīgi satīdams kabeli, kas viņu turēja.

- Disks ir nofilmēts no visām pusēm, - Krutogorovs pabeidza ziņojumu. - Paņemts metāla, no kura tas ir izgatavots, paraugs.

- Un tā, dārgie visas pasaules skatītāji, mēs kopā ar jums piedalījāmies mūsu kosmiskā laikmeta noslēpuma atrisināšanā un it kā palīdzējām Georgijam Petrovičam, kurš kopā ar mums pabija tā saucamajā "Melnajā princī", neapšaubāmi mākslīgā veidojumā, bet visticamāk tomēr ar Zemes izcelsmi. Tomēr neaizsteigsimies notikumiem pa priekšu. Zemes zinātnieki varēs noskaidrot, kādu aparātu mums izdevies tur atrast. Mēs vēlamies pateikties Georgijam Petrovičam Krutogorovam par lieliski veikto operāciju kosmosā un par uztraukumu un prieku, ko viņš mums visiem sagādāja. Tagad mēs ar nepacietību gaidīsim viņa kuģa drošu nosēšanos uz mūsu dzimtās Zemes. Uz redzēšanos, dārgie skatītāji. Mūsu pārraide no kosmosa beigusies.

Droši vien visā pasaulē šajā brīdī cilvēki ilgi nevarēja nomierināties pēc televīzijas ekrāna izdzišanas.

- Tūlīt lidošu uz Maskavu, - sacīja Dāls.

- Kāpēc? - Galaktions sarauca pieri.

- Piedalīties pētījumu veikšanā.

- Tavs uzdevums ir mācīties. Maskavā atradīsies kam noteikt, kādi "manekeni" lētticīgajiem atstāti spiegošanas satelītā.

- Es gan negribētu, lai tas būtu spiegošanas satelīts! - Taņa iesaucās.

Dalka piekrītoši paskatījās uz viņu.

Elga Sergejevna, pildot saimnieces pienākumus, aicināja visus pavakariņot.

– Un kāda brīnišķīga putra bija toreiz! - Taņa viltīgi pasmaidīja.

- Jā, putra toreiz bija ārkārtīgi sāļa, - apstiprināja Galaktions Aleksandrovičs.

3. ATRADUMS

Diena bija mākoņaina, bet auksta, it kā jau beigtos rudens. Sejā cirta pirmās agrās sniegpārslas.

Elga un Galaktions Aleksandroviči stāvēja vējā lidostas ēkas priekšā. No sagaidītājiem lidlaukā tika izlaisti tikai divi, viņi sekoja lidmašīnas izkraušanai.

- Elga Sergejevna, - Galaktions Aleksandrovičs pamācīja viņu sirsnīgā balsī. - Es nezinu citu tik pedantisku un akurātu cilvēku kā jūs. Ticu, ka nekļūdīšos, uzticot jums atradumu. Nodošana mums izpētei pēc militāro ekspertu slēdziena ir vislielākā uzticēšanās mūsu zinātniskajam centram, tā universāluma atzīšana.

- Un jūsu personīgi, Galaktion Aleksandrovič, - Elga piebilda.

- Man vajadzētu būt pēdējam, par ko runāt, - pieticīgi atbildēja Galaktions Aleksandrovičs.

Lidmašīna piestūrēja pie lidostas termināļa. Tai pretī brauca pašgājējs traps. Kad tas bija piestiprināts pie durvīm, tās atvērās, Elga veikli uzskrēja pa kāpnēm. Kuģa komandieris steidzīgi devās viņai pretī.

Viņš aizveda meiteni līdz bagāžas lūkai. Šeit jau atbraucis elektriskais iekrāvējs, un tam sekoja Elgai Sergejevnai pazīstamais vecais “Moskvičoks”, furgons, viņas senais ceļabiedrs stepju ekspedīcijās, daudzu prieku un neveiksmju liecinieks.

Galaktions Aleksandrovičs nepacietīgi stāvēja pie bagāžas lūkas un nervozēja, ka Elga tik ilgu laiku ir prom. Bez viņas vienmēr jutās kaut kā nelāgi.

Viņa parādījās kopā ar kuģa komandieri un iepazīstināja viņu ar profesoru.

- Esmu pārvadājis simtiem tūkstošu tonnu dažādu iekārtu, - sacīja pilots, - taču tādas kravas vēl nav bijis. Piegādājām pilnīgā drošībā, kā kristālu vatē. Lūdzu parakstīt šo aktu. Nodots no rokas rokā.

- Lūdzu, uzmanīgāk, - Elga uztraucās.

Lidostas darbinieki darīja visu iespējamo.

Divas kastes ar uzrakstiem "Uzmanību" un "Uz augšu" tika uzmanīgi pārnēstas un rūpīgi ievietotas furgonā. "Moskvičs" apstājās pie elektromobiļa.

- Nemaz nav smagas, - atvadoties sacīja ūsainais krāvējs, kuram palīdzēja zēns ausainē. - Iespējams, ka arī atminējumi jums būs kā pūkas.

- Pieneņu, - smaidot papildināja Elga Sergejevna.

Viņa iekāpa furgonā ar kastēm, bet Galaktions Aleksandrovičs apsēdās priekšējā kabīnē blakus šoferim.

Kastes tika pārvestas uz profesora Petrova laboratoriju.

Tās atvērt palīdzēja pati Elga, nebeidzot atkārtot par piesardzību. Beigās viņa savainoja uz naglas pirkstu, un Taņa to pārsēja ar pārsēju.

Kopš tā vakara, kad ekrānā parādījās "Melnais princis", bija pagājušas tikai trīs dienas, tāpēc Dāls un Taņa nepaspēja aizbraukt. Tāpēc Dalka tika izmantots laboratorijā kā palīgdarbinieks, bet Taņa bija entuziasma pilna skatītāja.

Dīvaino konusu, kubu un sfēru kombināciju, uz kuru ar aizturētu elpu vēl nesen skatījās visa pasaule, tagad izņēma no visparastākās zemes zāģu skaidu iepakojuma. Kāda laipnā dvēsele Maskavā nebija skopojusies.

- Cik daudz atkritumu! — žēlojās Elga Sergejevna, attīrot priekšmetu no sausajām skaidām.

Taņa brīvprātīgi pieteicās palīdzēt māsai, taču viņa, aizsargādama savu dārgumu, izpleta rokas kā vista spārnus. Tad Taņa sāka slaucīt grīdu.

- Galka, atļauj man piedalīties izpētē, pirms es aizbraukšu, - Dalka lūdzās, uzrunājot brāli bērnības vārdā; kādreiz pirms daudziem gadiem abus sauca par Galku un Dalku.

— Nē, — atcirta Galaktions Aleksandrovičs. - Tā tev nav izklaide kādiem citplanētiešu cienītājiem. Tas ir nopietns zinātnisks uzdevums, kas atzīts par izpildāmu manis vadītajam centram.

- Nu, lūdzu, - Dāls uzstāja.

— Liec mani mierā, lūdzu, — profesors vaibstījās, it kā no zobu sāpēm. - Elga Sergejevna, - viņš pagriezās pret savu palīdzi, - šodien jau vēls. Lūdzu, paņemt līdzi laboratorijas atslēgu. Rīt sāksim darbu. Kā zināms, no rīta prāts gudrāks.

Apvainotais, Dāls nolēma veikt savus pasākumus.

Mājupceļā viņš pierunāja Taņu nočiept no somas laboratorijas atslēgu, kuru viņai bija iedevusi nēst māsa. Viņi šovakar būs pirmie, kas apmierinās ziņkāri. Bet profesors lai "uzkrāj prāta gudrību līdz rītam".

Meitene nekavējoties piekrita, nozīmīgu lomu šeit spēlēja fakts, ka šis priekšlikums nāca no Dāla.

Taņai izpildīt delikāto uzdevumu izdevās bez kādām pūlēm. Elga Sergejevna kā jau labi pazināma zinātniece bija izklaidīga un no māsas somu ar atslēgu nepaņēma. Taņa klusītām piezvanīja Dalkam pa tālruni un norunāja ar viņu "randiņu zem pulksteņa".

Viņa ieradās precīzi norādītajā vietā, un viņi nekavējoties devās uz zinātniskā centra korpusu.

Arheoloģija ir miermīlīga zinātne. Zinātniskajam centram bruņota apsardzība nav nepieciešama. Tiesa, vestibilā vienmēr atradās tantiņa, kuru sauca par sardzīti. Šodien dežurēja veca, ļoti resna sieviete nosirmošām ūsām. Viņa bija pārsteigta, atkal satikdama jauniešus, kuri nesen bija aizbraukuši no šejienes kopā ar pašu profesoru Galaktionu Aleksandroviču un "Olgu Sergejevnu".

- Un tiešām jau tagad pētīsiet? - vecā bija pārsteigta.

- Kā lai nociešas! - Dalka daudznozīmīgi sacīja.

- Izskatās, ka nevarat vien sagaidīt, ka atskrējāt vecākajiem pa priekšu. Kur es varu jūs laist? Nekur. Olga Sergejevna atslēgu no laboratorijas paņēma līdzi.

- Nu vecmāmiņ, jūs ko! - Taņa lūdza. - Uz ielas tik auksts.

– Jā, laiks akurāt pēc prognozes vai pēc veciem ticējumiem. Mana mugura sāpēja. Kur ta jūs palaist? Nu, kaut profesora kabinetā. Tā atslēga vienmēr tepat karājas. Tikai sarunāsim. Sēdiet klusu, gaidiet vecākos.

Smagi gāzelēdamās no vienas kājas uz otru, viņa veda tos pa gaiteni gar lolotajām durvīm uz laboratoriju.

Taņa un Dals saskatījās un gandrīz nespēja apvaldīt smieklus.

Profesors Petrovs savu kabinetu sauca par "senlietu veikaliņu". Citreiz Dalka, iespējams, būtu ieinteresējies par to, kas slēpās zem vitrīnu stikliem, bet tagad viņš, klausīdamies sardzītes attālinošos soļos, nespēja valdīties. Pēc tam izliecās pa atvērtajām durvīm un deva zīmi Taņai.

Viņi uz pirkstgaliem pārskrēja pāri koridoram.

- Bet ja nu esmu paņēmusi nepareizo atslēgu? - Taņa čukstēja. – Uz gredzena bija vēl divas.

Tomēr laboratorijas durvis atvērās. Viss bija kā pirms stundas, kad zinātnieki kopā ar Dalku un Taņu aizgāja no šejienes. Un skaidas, saslaucītas kaudzē, atradās tajā pašā vietā, un dīvainie priekšmeti - uz galda.

Dāls metās pie tiem.

- Uzmanīgi! - Taņa brīdināja Elgas balsī un piemiedza acis gluži kā vecākā māsa.

Dalka no pārsteiguma pat sarāvās, bet tad dusmīgi atgaiņājās. Viņš taustīja dīvaino aparatūru, mēģinot noteikt, vai tas ir metāls, koks vai plastmasa. Un neko nenoteica.

- Dīvaini, - viņš atzīmēja un piebilda: - Tā tam arī vajadzētu būt, ja jau citplanētiešu.

— Oi, cik lieliski! - Taņa nočukstēja jau savā balsī.

— Ģeometrija! Tas ir fakts. Visi gaidīja no citplanētiešiem Pitagora teorēmas secinājumus, bet šeit ir vesels stereometrijas klāsts. Vai tā nav domas izpausme? Vienalga, kādas! Ģeometriskās figūras viņiem nebija velti zināmas.

- Kam?

- Fu tu! Citplanētiešiem, protams!

- Un ko šīs figūriņas nozīmē?

- Eksperti secināja, ka tām nav nekā kopēja ar to, kas var izmērīt, novērot, uztvert, raidīt vai pārraidīt pa radio - vārdu sakot, viņi noteica, ka figūras ir tikai simboli. Viņi nesāka iekļūt figūriņu iekšpusē, atstāja to arheologu ziņā. Tagad profesors Petrovs tās sāks graizīt vai nezin, ko vēl … Viņš jau visu izlēmis. Viņš nekur nesaskata noslēpumu.

- Un tu?

- Tas nav “mats divos gājienos”, pat ne šaha etīde. Ko tu trīci? Baidies?

- Nē. Auksti.

- Parasta lieta. Rudens. Pagalmā drīz snigs, bet apkures ieslēgšanas laiks nav pienācis. Instrukcijas!

— Cik tās ir skaistas! - Taņa apbrīnoja, ar rokām glāstīdama ģeometriskās figūras. - Kas tās izgatavojis? Varbūt tām arī auksti? Un viņa mēģināja ar plaukstām sasildīt kubu, kas viņai patika.

- Paga, paga! — Dalka aizsmacis iesaucās. – Vai arī man sāk rēgoties? Nu, sildi, sildi  stiprāk!

- Es uzpūtīšu. Drīkst? - un Taņa sāka sildīt kubu ar elpu.

Bet Dalka pievērsa skatienu kuba virzienā, uz kura parādījās kaut kādas ēnas, tikai gaistošas, kā sarma uz stikla saltā dienā.

- Nu, Taņa, saturies! Šķiet, ka mēs ar tevi esam … - viņš pat nevarēja pabeigt.

Kopā viņi sāka sildīt kubu, kopā elpoja uz tā. Un bija tik ļoti aizrāvušies, ka nepamanīja, kā saskūpstījās.

Dalka kā applaucējies izlēca no laboratorijas un aizskrēja pa gaiteni.

Taņai reiba galva. Arī Dalka noteikti jūtas tāpat, viņa domāja. Diemžēl nē! Izrādījās, ka viņš aizskrējis pie sardzītes pēc sērkociņiem. Taņa aizvainoti pagriezās pret logu.

— Ehei, gārņa cāli! - Dalka viņai sauca. – Skaties uz to kubu: ja kaut ko redzi – stāsti.

Un Dāls sāka dedzināt sērkociņus vienu pēc otra, sildot viņus ar Taņu satuvinājušo kubu.

- Redzu, - Taņa pēkšņi ierunājās aiz uztraukuma pārvērstā  balsī.

- Ko tu redzi?

- Cilvēkus.

– Kādus cilvēkus? Ko vēl neizdomāsi! Nu dedzini sērkociņus, pats paskatīšos.

Meitene paklausīgi apmainījās vietām ar Dalku.

Vai tāpēc, ka viņa rūpīgāk karsēja kubu ar sērkociņiem, vai arī viņam bija izdevies to uzsildīt, līdz nepieciešamajai temperatūrai, bet laboratorijā kļuva dzirdama klusa, periodiska, bet izteikta skaņa.

Dalka paskatījās apkārt un uz blakus galda ieraudzīja senu masku, kādu sibīrieši savulaik izgatavoja mirušā otrreizējai apbedīšanai (mirstīgās atliekas no meža, kur tas atdusējās pakārts kokā, pārnesa uz ģimenes kapiem). Dālam šķita, ka maska viņam kaut ko stāsta…

Faktiski sāka "runāt" kubu un konusu aparāts. Skaņa kļuva arvien izteiktāka, ritmiski atkārtojās, un kuba malā arvien izteiktāks kļuva … cilvēka tēls! Un tad laboratorijā no dusmām un skrējiena aizelsušies iebrāzās Galaktions Aleksandrovičs un Elga Sergejevna.

- Ko jūs šeit dariet?

— Kas tā par nejēdzību!

Tanja nometa sērkociņus un apjukusi murmināja!

- Ko darījām? Neko tādu … Goda vārds, skūpstījāmies, un tikai …

- Bet kas tas? — kliedza Galaktions Aleksandrovičs, norādot uz sadegušajiem sērkociņiem un nokvēpušo kubu.

- Ak skūpstījāties? Atraduši labu laiku un vietu skūpstiem! — Elga caur zobiem šņāca, nicinoši uzlūkodama Dalku. (Un vēl uzdrošinājās rakstīt viņai tās pustrakās vēstules. Bet viņa tās uzglabāja!)

- Lūdzu piedošanu, - Dāls teica aizsmakušā, uzreiz pieklusinātā balsī (un tāpēc atgādināja kosmonautu Krutogorovu). - Atvainojiet. Te ir sarežģīta lieta. Paskatieties uz šo ekrānu uz kuba. Ne sliktāk par televīziju. Iedod man savu slaveno gāzes šķiltavu, Gaļa.

- Nav ko bojātu objektu, - Galaktions Aleksandrovičs kāpās atpakaļ.

- Ne jao bojāt, bet izpētīt. Nebaidies, nenožēlosi. Tas tikai eksperiments tavā laboratorijā. Bet pats grasījies graizīt un dauzīt, ne tikai sildīt. Uzraksti ziņojumu. Rakstu "Pārskatos".

Galaktions Aleksandrovičs sašutis paraustīja plecus, izņēma šķiltavas, bet, pirms iedeva to brālim, aizdedzināja savu nemainīgo pīpi, kas, kā viņš uzskatīja, viņu ļoti rotāja. Viņš mēģināja savaldīties, kā jau cienījamam zinātniekam pienākas, taču nespēja nostāvēt uz vietas, soļoja ap galdu ar priekšmetiem un dusmīgi izpūta dūmu mākoņus. Dāls pienesa liesmu kubam, kuru viņi kopā ar Taņu sildīja iepriekš.

Profesors, strauji atgriezies no durvīm pie galda, iesaucās:

- Brīnišķīgi!

Nekas nevarēja tik ļoti pārsteigt Elgu Sergejevnu kā šī vienmēr nesatricināmā šefa atzinība. Bet viņa savu priekšnieku nepazina.

- Lielisks manas taisnības apstiprinājums!

- Ko tu ieraudzīji, Galka? - Dalka jautāja.

- Mi-sti-fi-kā-ci-ju! Pārgudru un muļķīgu mistifikāciju, kuru sagatavot nebija slinkums tiem, kuri nolēmuši maldināt visu pasauli.

- Nu ko, tavuprāt, "Melnais princis" nav saprāta radījums?

- Tieši otrādi. Neapšaubāms saprāta radījums, bet tikai ZEMES saprāta, ko pacentīšos pierādīt ar vispamatīgāko izpēti.

- Tu esi tik pārliecināts, ka tas ir zemes saprāts?

– Neapšaubāmi, jo zinātnei nav pamata uzskatīt, ka saprāts eksistētu kaut kur citur, izņemot Zemi.

Dāls, nolaidis rokas, ar klusu pārmetumu paskatījās uz brāli, kurš pārliecinoši smēķēja pīpi un pravietoja nemainīgas dogmas.

Elga Sergejevna, audzināta godbijībā pret autoritātēm, starp kurām bija arī profesors Petrovs, uzticīgi paskatījās uz viņu, cenšoties likt to pamanīt Dalkam.

Taņa novērsās. Viņa pēkšņi jutās tik apbēdināsta, ka baidījās izplūst asarās.

4. MISTIFIKĀCIJA

Kad brāļi vēlu vakarā atgriezās mājās, Galaktions Aleksandrovičs, dusmīgi pīpēdams, staigāja pa kabinetu un rāja Dalku:

- Ar to vēl nepietiek, ka esi ne tikai vieglprātīgs un spītīgs, jo tikai tā es varu izskaidrot tavu nepārdomāto viltību ar atslēgu un sērkociņiem, turklāt tev trūkst arī politiska redzējuma. Tu nevēlies saskatīt avotus, kas rosina politisko dzīvi Rietumos.

Kādi tur vēl avoti,- Dalka pasmīnēja. - Tur ir gudrāki mehānismi. Mūsu pusvadītāju ekspertiem būs ko palauzīt galvu.

– Vispirms tiksim skaidrībā mēs, arheologi. Arheoloģija tagad ietver visas zinātnes! Par pusvadītājiem tev taisnība. Jau mūsu laikos nav nekā neiespējama izveidot ierīci, kas atskaņo un rāda vietējās sildīšanas ietekmē. Žēl, ka ārvalstu sasniegumi šajā jomā atkal tikuši izmantoti dezinformācijai.

— Tev, Galka, nešķiet, ka ierīce ar apsildāmu kubu ir kaut kas līdzīgs fonētiskajai vārdnīcai? Katram attēlam ir jāatbilst nezināmas valodas skaņai?

- Līdz šim mēs esam dzirdējuši vienu aprautu svilpienu un redzējuši vienu attēlu. Turklāt nevis kādas nezināmas būtnes, bet cilvēka. Mistifikatoriem vispirms ir jāpārmet iztēles trūkums. Vai tad nevarēja banāla cilvēciņa vietā uzzīmēt kaut kādu briesmoni?

- Es visu laiku domāju: jāatrod tāds slēdzis, lai parādās cita skaņa un cits, tai atbilstošais attēls.

- Es jau runāju ar tevi par iztēli un iedomāto realitāti.

- Bet es tomēr… - iesāka Dāls, bet dusmīgais Galaktions Aleksandrovičs paziņoja, ka beidzot ir pienācis laiks gulēt. Neatskatījies viņš aizgāja uz savu istabu.

***

No rīta Galaktions Aleksandrovičs bija pārsteigts, ka Dalka negāja viņam līdzi uz laboratoriju. Profesors paaicināja Elgu Sergejevnu, kas dzīvoja kaimiņu mājā, doties kopā ar viņu uz zinātnisko centru. Laboratorijas atslēga bija pie viņas.

Taņa samulsusi uz mirkli izlēca priekšnamā, kur, nenoģērbis virsdrēbes, gaidīja Galaktions Aleksandrovičs ar cepuri rokā. Viņa atvadījās un atvainojās par vakardienu, jo šodien aizbrauca uz Tomsku. Viņa ļoti gribēja pajautāt par Dalku, bet neuzdrošinājās.

***

Dāls atstāja māju pirms brāļa un devās tieši uz Kibernētisko centru pie akadēmiķa Leonīda Sergejeviča Pescova.

Leonīds Sergejevičs Pescovs bija ievērojams cilvēks, jauna veida zinātnieks. Vēl ne vecs, stalts, gara auguma, atlētisks, izcils tenisists un šahists, izcilas daiļliteratūras zināšanas – tā par viņu runāja tie, kuru viņu pazina. Sešpadsmit gadu vecumā viņš iestājās universitātē, divdesmit gadu vecumā kļuva par zinātņu kandidātu un divdesmit astoņu gadu vecumā tika izvirzīts par akadēmiķi. Tagad viņš jau bija saņēmis daudzas zinātniskas prēmijas un balvas.

Akadēmiķis Pescovs bija vienkāršs un pieejams ikvienam. Iekļūšana viņa kabinetā bja pavisam viegla. Nebija ne sekretāra, ne sardzītes.

Viņš sirsnīgi piecēlās pretī Dalkam, būdams par viņu garāks galvastiesu.

— Petrovs? Pasaulē ir daudz Petrovu. Vai tik ne mūsu profesora Petrova Galaktiona Aleksandroviča brālis?

- Brālis, - Dāls iesmējās, - tikai pilnīgi pretstats.

– Pilnīgs pretstats? - jautāja akadēmiķis, apsēdinot viesi. – Tas jau kļūst interesanti. Arī arheologs? Vēsturnieks?

- Vēl arvien students - Tomskas Politehnikums.

- Tomskas politehnikums? Lieliska augstskola! Izcilu cilvēku kalve, jo īpaši kibernētikas un matemātikas jomā.

– Es pie jums tieši saistībā ar kibernētiku.

— Nākotnes specialitāte? - Pescovs pētoši skatījās.

- Nepavisam. Es vēl nezinu, ko darīšu. Mans sapnis ir pārveidot Zemi. T'mēju uz mūžīgā sasaluma slāni.

- Jauki. Tātad globālā mērogā? Kāds tam sakars ar kibernētiku?

- Gribēju pajautāt, Leonid Sergejevič, vai ir iespējams izveidot tādu kibernētisko vārdnīcu, lai tā izrunātu vārdu un atveidotu tā jēdzienu uz ekrāna?

- Kāpēc tad nav iespējams? Ir. Tikai kam tas vajadzīgs?

– Tā jau ir cita saruna. Teiksim, lai maldinātu visu pasauli. Izgudrot nezināmu valodu un attēlot tās vārdus elektroniskās vārdnīcas ekrānā. Vai… ja ir tāda vārdnīca, vai jūsu kibernētiskā mašīna, izmantojot šo vārdnīcu, var iztulkot krievu valodā stāstu, ko svešvalodā ierunājusi sveša mašīna?

- Es jūs slikti saprotu, dārgais globālais pārveidotāj. Vispār mašīntulkojumi ir iespējami, bet …

- Jūs, protams, zināt, ka jums atsūtīja šurp "Melnajā princī" atrastos manekenus kas tur atstāti dezinformācijai.

- Nu, nu, pieņemsim.

– Vakar nejauši izdevās noskaidrot, ka dezinformācija nonākusi tik tālu, ka mistifikatori, kā apgalvo mans brālis profesors Petrovs, izgatavojuši nevis kartona, bet kibernētiskos manekenus, kuri pat runā un rāda attēlus.

— Interesanti. Leģenda ir svaiga, bet … ar smaciņu. Ne tik sen man gadījās redzēt Kalifornijas ziemeļos filmētas mūsdienu "neandertāliešu" fotogrāfijas, tā saukto bigfutu - "lielkājaino"  tulkojumā. Tā pēdas nospiedums ir divreiz lielāks par parastu cilvēka pēdu. Astoņdesmitais izmērs! Holivudas ekspertiem tika uzdots jautājums: vai iespējams uzņemt kombinētus kadrus, lai filmā divarpus metrus gara būtne, tāda primitīva vilnā tērpta, vieglā gaitā ietu pa mežu un soļotu ātrāk nekā olimpiskie skrējēji? Holivudas eksperti teica, ka var izveidot šādu filmu … par diviem miljoniem dolāru. Nav slikti? Un ko? Amerikāņus, tostarp daudzus zinātniekus, tas pilnīgi apmierināja. Viņi nosprieda, ka neatradīsies neviens ārprātīgais (vai uzņēmējs), kurš izšķērdēs tik daudz naudas, lai vieglas mistifikācijas vārdā uzņemtu tādu filmu. Jūs arī pieminējāt mistifikāciju…

- Es ne. Mans brālis Galaktions.

- Šobrīd diez vai kādam, pat Pentagona ģenerālim, ienākt prātā iztērēt tādu naudu šajā gadījumā palaist «saules vējā», lai pakutinātu ziņkāri tiem, kas kosmosā tikuši pie neizpētītā aparāta.

- Es arī tā domāju. Tāpēc atnācu pie jums. Ņemiet, Leonīd Sergejevič, arheologisko kosmisko atradumu savā rīcībā. Galu galā kibernētika taču var visu!

Akadēmiķis pasmaidīja viltīgu puicisku smaidu un, sadevis rokas, sāka grozīt īkšķus.

– Kibernētika, protams, spēj daudz, atšķirībā no tiem, kas to komandē. Mašīna var spēlēt šahu. Arī mašīnas vadītājs to prot un ne labāk par savu mašīnu. Iekārta var komponēt mūziku. Ir gadījies kādreiz dzirdēt?

- Man nepatīk. Kaut kāda viduslaiku.

— Vienkārša, jūs gribat teikt. Tātad tas ir atkarīgs tikai no programmas. Tas, ko jūs tajā ievietosiet, skanēs pēc tīri matemātiskas kombinācijas. Šeit ir daži dzejoļi, kurus varu jums nolasīt. Nesen "mūsējās" sacerēti (pēc mūsu pavēles).

Pirmie zaļumi izlauzās pirms laika,

Brieda stumbri, uzņemot sulu.

Gaiss smaržoja pēc slapjas mizas.

Kaut kur klaiņoja pavasaris.

Akadēmiķis piecēlās, pagājās pie loga un atpakaļ.

- Kā ir? Zinu, zinu. Teiksiet, ka šeit ir vairāk informācijas nekā poēzijas. Piekrītu. Domāju, ka es pats, skaitļotāja vadītājs, dzeju rakstu labāk, it īpaši skaistām dāmām, ja atkal aizraujos. Gadās. Viens šāds hobijs man beidzās bēdīgi. Kibernētika piekrāpa. Iemīlējos jaunā dāmā, kura rakstīja lugas. Atceraties Čehovu? Viņa man kā zinātnisko aprindu pazinējam atnesa savu jauno drāmu no zinātniskās dzīves. Bet es to paņemu un iedodu analizēt savai elektroniskajai skaitļošanas mašīnai, kura četrdesmit astoņās stundās bija atšifrējusi maiju uzrakstus. Bet es tai iedevu tikai darbojošos personu sarakstu. Domāju, uzminēs vai nē, blēde (es runāju par mašīnu!), Kāds būs sižets, kādi būs varoņi? Un ko domājat? Tā precīzi norādīja, kurš būs pozitīvais, kurš sliktais, kad docents pievils studentu, kad iejauksies dižciltīgais profesors un kā viss beigsies labi. Tad nu saprotiet, ka man tas labi nebeidzās. Tā vecpuišos arī staigāju. Ir reizes, kad mašīnām ir lielāka jauda nekā to vadītājiem. Tāpat arī tagad … es nekādi nevaru iejaukties arheoloģiskajās lietās. Zinātniskā ētika! Nav pakļauta matemātiskajai analīzei. Bet mašīna nedomātu …

- Bet ja pie jums vērsīsies pats Galaktions?

- Tad tas būs savādāk. Tātad, kā jūs teicāt? pirmajai skaņai atbilda cilvēka tēls?

- Līdzīgs cilvēkam, - Dāls apstiprināja.

– Es domāju, ka tas nebija cilvēks, kaut arī līdzīgs. Un skaņa nozīmēja pavisam citu vārdu.

- Un kādu?

— Faets.

— Faets? - Dalka izbrīnījās, turot aizdomās par kārtējo akadēmiķa joku.

Bet tas bija pilnīgi nopietns:

– Tāda planēta Faetons patiešām eksistēja, kā šķiet, pirms miljons, un varbūt vēl vairāk gadiem. Tās orbītas vietā tagad nepārtraukta gredzena formā ir palikuši asteroīdi, nelieli, fragmentāras formas kosmiski ķermeņi. Ir cilvēki, kuri tos uzskata par mirušas planētas fragmentiem. Mani vienmēr ir intersējusi šīs katastrofas problēma. Lai izskaidrotu visas tās pazīmes, jo īpaši to, kāpēc planētas fragmenti palika savā bijušajā orbītā, nevis aizlidoja, kā tas būtu sagaidāms sprādzienā vai sadursmē ar svešķermeni, bija jāatzīst planētas ūdens eksplozijas iespējamība. Starp citu, ir fiziķi, kuri atšķirībā no citiem kolēģiem to pieļauj. Un to pieļāvis pat tāds spīdeklis kā Nilss Bors. Un, ja tas tā varētu būt bijis, tad izskaidrot ir iespējams tikai ar SAPRĀTA (vai vājprāta!) iejaukšanās palīdzību. Vārdu sakot, nav iespējams izslēgt civilizācijas attīstību un bojā eju uz Faetona kara izraisītā kodolkatastrofā. Matemātiski, ja runājam par varbūtības teoriju, tas ir iespējams. Acīmredzot ne visas Visuma civilizācijas spējušas pārvarēt kodolattīstības slieksni. Un tad šāda mākslīgā pavadoņa parādīšanās pie Zemes - faetu aparāta, ko mēs saucam par "Melno princi", ar vēstījumu mums, zemes iedzīvotājiem, nevar pārsteigt īstu zinātnieku.

- Tad kā jūs varat sēdēt mierīgi, ja, kā jūs teicāt, faetu aparāts atrodas jums blakus?

Akadēmiķis noplātīja rokas un pasmaidīja.

- Mēs esam vāji cilvēki, sapinušies nosacījumu tīklā.

- Bet ja pie jums griezīsies tavs brālis? Es to panākšu.

- Tad tā būs cita lieta. Bet ne jau vienkārša. Pietiks darba gan mums, kibernētiķiem gan valodniekiem. Visgrūtāk būs iztulkot abstraktos jēdzienus, jo nav zināms, kā tie tiks attēloti jūsu "kibernētiskās vārdnīcas" ekrānā, kā jūs tos iedomāsieties. Valodnieki var atkāpties, bet ne mēs, matemātiķi. Lai gan arī mums ir kā priekšā atkāpties.

— kā?

- Lai atšifrētu attēlu, salīdzinot to ar skaņām, ir jādzird šīs skaņas. Un mūsu mašīnas, lai arī izglītotas, redzošas, tomēr pagaidām kurlas. Mēs tikai sākam mācīt tām izmantot dzirdi, uztvert informāciju no skaņām. Bet jums, pareizāk sakot, mums visiem, kā es saprotu, šī lieta ir degoša.

— Tātad vajadzīgs entuziasts, kurš aparātam aizdos savu dzirdi, kurš kopā ar to ar tās palīdzību iemācīsies svešvalodu un tad klausīsies un tulkos cilvēkiem svešo vēstījumu.

- Tur jums taisnība, Dāl Aleksandrovič. Tāds cilvēks ir vajadzīgs. Ja es būtu jaunāks un nebūtu tik aizņemts…

- Es esmu jaunāks. Un pat neesmu tik aizņemts.

Akadēmiķis uzmanīgi paskatījās uz jaunekli, it kā kaut ko aprēķinādams.

– Kā tad ar institūtu?

- Paņemšu akadēmisko atvaļinājumu uz gadu, uz diviem…

Atskanēja telefona zvans.

Pescovs pacēla klausuli. Dalka grasījās lēkt augšā, bet akadēmiķis ar rokas mājienu nosēdināja viņu atpakaļ:

— Jā, Galaktion Aleksandrovič, sveicināti! Priecājos jūs dzirdēt, gaidīju jūsu zvanu. Kāpēc gaidīju? Nu kā lai jums pasaku. Lai arī jūsu centra iespējas ir milzīgas un visaptverošas, tomēr mēs visi nevaram vien sagaidīt, kad varēsim pieslēgties jūsu dārgumu izpētei… Protams…, protams…, varat uz to paļauties. Pieslēgsies visa mūsu elektronika… Un ne tikai tehnika… Nu, es pie jums iegriezīšos.

Pescovs atlaidās krēslā:

- Nu ko, mans dārgais Dāl Aleksandrovič, jūsu brālis vispirms ir zinātnieks. Bet jūs organizējiet sev akadēmisko atvaļinājumu. Es uzrakstīšu pieprasījumu. Cik daudz laika jums ir nepieciešams šim nolūkam? Paturiet prātā, ka mums, kibernētiķiem, laiks tiek aprēķināts nevis nedēļās, nevis dienās, bet stundās un minūtēs, bet visbiežāk sekundēs.

- Es tikai aizskriešu uz staciju. Pavadīšu meiteni. Viņa manu pieteikumu aizvedīs uz Tomsku.

- Meitene? Tas ir labi. Bet es iešu pie arheologiem. Atzīstos, nevaru sagaidīt.

Uzzinājis, ka viņa brālis nedomā atgriezties institūtā, Galaktions Aleksandrovičs sacēla brēku.

Kad izrādījās, ka Dāls piedevām ar kibernētikas palīdzību nolēmis “pētīt faetu valodu” (kāda bezprecedenta vieglprātība, iedomātā realitāte!), profesors vienkārši sadusmojās uz brāli, viņš intuitīvi nojauta pretinieku, kurš nolēmis viņam oponēt uz “ortodoksālās zinātnes” ceļa, aizstājot to ar spekulatīvām sensācijām!

Dāls drosmīgi izturēja skandālu, taču stingri palika pie sava viedokļa.  Akadēmiķi Pescovu un "viņa faetus" viņš neizdeva.

Savās dusmās brālis pat atteica brālim viesmīlību. Uzzinājis par to, Leonīds Sergejevičs, kuram patika Dalka, uzaicināja viņu dzīvot pie sevis. Tomēr Galaktions Aleksandrovičs laikus attapās un nepieļāva tādu skandālu. Viņš pārāk augstu vērtēja stāvokli sabiedrībā.

Viņš sevi mierināja, ka "faetu valoda" ir to pašu mistifikatoru valoda, kuri to iestrādājuši savā muļķīgajā kosmosa veidojumā. Savā veidā arī viņš bija pārliecības un principialitātes cilvēks.

5. KĀZU DĀVANA

— Nevis Oba, bet Sibīrijas Amazone! teica akadēmiķis Pescovs, paņemot airus. – Eiropā nav citu tādu upju kā lielās Sibīrijas upes! Tieši par tām Gogolim bija jāsaka: rets putns aizlidos līdz vidum, spārni nogurs. Un peldētājam pārpeldēt šādus plašumus ir īsts spēkavīra cienīgs varoņdarbs!

Dalka, arī sēdēdams pie airiem, atskatījās pār plecu: krasts bija gandrīz pie paša apvāršņa.

- Nedaudz tālāk - un būtu nevis upe, bet jūra, - it kā uzminējusi viņa domas, no pakaļgala teica Taņa.

Leonīds Sergejevičs smejoties nosauca viņu par "stūrētāju-uzraugu",  kura par laimi airētājiem, noslīcinājusi savu pātagu. Pēc tam nokliegušies pa laupītāju modei, kopā ar Dalku viņi ķērās pie airiem.

Laiva ātri virzījās no krasta, ņemot nedaudz pret straumi. To rotāja ziedi un ciedra zari, kurus no taigas apmetnes atveda Galaktiona Aleksandroviča un Elgas Sergejevnas vecāki. Tie brauca ar otro laivu, pēc tā paša Pescova definīcijas, "senču kanoe". Kanoe, airējot ar pakaļgala airi, stūrēja vecmāmiņa Aņisja, kura stūri neatzina. Viņa vairs nestrādāja par profesora Petrova sardzīti, bija aizgājusi pensijā, taču saglabāja pieķeršanos "Olgai Sergejevnai". Viņa sevi dēvēja par “pelmeņu meistari”, un pie viņas kājām stāvēja milzīga termosa kamera ar divu spaiņu tilpumu ar saldētiem pelmeņiem, kurus pēc viņas receptes visi kopā bija gatavojuši divas dienas.

Viņas mazdēls Vaņa Krutihs bija pie trešās laivas stūres, kurā atradās arheoloģisko un kibernētisko centru zinātnieki.

Galaktions Aleksandrovičs un Elga Sergejevna, kā jau jaunlaulātajiem pienākas šādā dienā, sēdēja blakus pirmajā laivā uz priekšgala soliņa un skatījās uz attālinošos pilsētas krastu.

Lai "klausītos upē", šoreiz viņi no motorlaivām atteicās. Bez trokšņa - svinīgā klusumā! Airu skaņas un šļakatas, kas skanēja pār ūdeni, tikai pasvītroja rāmo klusumu.

Taņa atbrauca uz māsas kāzām uzreiz pēc universitātes beigšanas. Viņa ieskatījās Dalkas saspringtajā sejā. Kā viņš izmainījies: lūpas cieši sakniebtas, acis kaut kādas caururbjošas, uzacis gandrīz saaugušas kopā. Skatās uz viņu, bet vai redz? Viņai bija taisnība. Dāls skatījās uz Taņu, bet redzēja Elgu. Pārmetošais meitenes skatiens atgrieza viņu realitātē. Malacis Taņka, paspēja pabeigt universitāti - jauna vēsturniece! Bet viņš iestrēdzis Politehnikuma ceturtajā kursā. Teiksim, ne velti iestrēdzis… Bet ko tas maksāja?

Ar kibernētikas palīdzību viņš sāka apgūt "mirušo valodu", kura, lai arī ko teiktu Galaktions, nevarēja būt izdomāta apmāna vai ļauna nolūka dēļ. Un Elga pirmā pačukstēja Dālam dīvainos vārdus, ko viņš bija iemācījies pirmajos darba mēnešos un parādīja, kā otrajā aparātā skan garš stāstījums šajā sulīgajā un grūtajā valodā. Dalkam vienam pašam to nepaveikt! Palūk, ja Elga piekristu…

Dalkas ģeniālais aprēķins bija vienkāršs. Viņš gribēja kopā ar Elgu zubrīt nezināmus vārdus, vienmēr būt kopā ar viņu un runāt vienam ar otru šajā “slepenajā valodā”.

Bet Elga ne bez izsmiekla atgādināja viņam "skūpstus" un Taņu. Tas nebija godīgi! Viņš tikai vienu reizi noskūpstījis meiteni, un arī tad nejauši! Dāls sašuta, bet Elga vēsi paziņoja, ka nevar kalpot antizinātniskiem mērķiem, lai arī cik krāsaini tie izskatītos. Galaktionam Aleksandrovičam jau bija radies zināms viedoklis par kosmosa "mulāžām", un viņa izvēlējās savu ceļu zinātnē blakus profesoram.

Izrādās, ka ne tikai zinātnē! Arī dzīvē! Tātad, Dāls bija pārpratis viņas piemiegto acu daiļrunīgos skatienus!

Bet ne tikai Dāls, neviens pasaulē nezināja par lepnās Elgas visdziļāko noslēpumu, nezināja par viņas asarām un mokām. Pēc Dalkas "nodevības", kurš rakstīja viņai tādas "trakas" vēstules bet pēc tam skūpstījās ar Taņu, Elga nolēma viņam nežēlīgi atmaksāt. Tomēr viņa gaidīja. Bet Dāls, kā viņa nolēma, izlikās, ka nekas īpašs nav noticis! Viņš sāka interesēties par faetu valodu un pat mēģināja pārliecināt Elgu to iemācīties. Viņa bija gaidījusi kaut ko pavisam citu.

Viņš tā arī neko nenožēloja un nepateica Elgai svarīgāko. Elgas uzsvērtajā uzmanība uz savu priekšnieku profesoru Petrovu Dālam šķita pilnīgi vienaldzīga. To piedot Elga nevarēja. Noslēgta un lepna viņa visu to nesa dziļi sevī un tad pēkšņi piekrita apprecēties ar Galaktionu Aleksandroviču.

Greizsirdība viņu padarīja aklu, piespieda izšķirties par nelabojamo. Viņa nepazina dzīvi! Nezināja, ka greizsirdība nekad nevienam nav sagādājusi laimi.

Dāls, uzzinājis par Elgas lēmumu, atvēra acis un “aizvēra dvēseli”, noslēdzās un pilnībā pievērsās “mirušajai valodai”, “kvazi-esperanto” (izgudrotu, bet ne internacionālu!), kā to sauca Galaktions Aleksandrovičs. . Tikai akadēmiķis Pescovs cieši sekoja Dalkas centieniem un pat zināja dažas faetu valodas frāzes. Dāls tulkoja stāstu, kas bija ierakstīts zemes iedzīvotājiem, tieši no svešā aparāta balss.

Visādu pārsteigumu mednieks Pescovs piekrita Dalkas draiskajam plānam un tagad airēja ar viņu kāzu laivā.

Aiz viņiem slīdēja "senču laiva". Pie airiem tajā sēdēja Galaktiona Aleksandroviča tēvs, Tomskas Politehniskā institūta prorektors Aleksandrs Aņisimovičs Petrovs, labi saglabājies, spēcīgs vīrs ar noskūtu galvu un dzīvīgām acīm, viņš izcēlās ar vecākā dēla nelokāmo gribu un jaunākā enerģiju, kā arī Elgas Sergejevnas tēvs - Sergejs Borisovičs Vedeņecs, laikraksta "Krasnoje Znamja" redaktors, salīdzinot ar prorektoru, mērens cilvēks, bet tāds, kurš prata visu redzēt no negaidīta skatu punkta. Viņam bija neticami bieza matu kodeļa un līks garš deguns. Viņu sievas sēdēja plecu pie pleca: bērnu ārste Agnija Elisejevna Petrova, stalta, novecojoša skaistule ar nogurušu seju, un Raisa Afanasjevna Vedeņeca, nervoza un gādīga apaļīga dāma, kura iepriekš bija strādājusi pie vīra redakcijā un pēc tam izaudzinājusi trīs meitas un tagad sapņoja par mazbērniem.

Beidzot sasniedza zemo krastu. Tuvāk ūdenim auga krūmi, tālāk bija redzama bērzu birzs. Tur bija paredzēts "kāzu mielasts".

Vaņa un Dāls stiepa aiz rokturiem termos-kameru, un vecmāmiņa Anisja sekoja viņiem, gāzelējās no kājas uz kāju, un vaimanāja:

- Kāpēc jūs neejat solī? Izbārstīsiet man visus  pelmeņus!

Bērzu birzī jau dega ugunskurs, to iekūra agrāk atbraukušie aicinātie viesi, cienījamie zinātnes ļaudis.

Vecmāmiņa Aņisja ugunskuru izbrāķēja: uz tāda uzvārīt katlu nevarēs. Ugunskurs degt negribēja. Nepacietīgais jaunietis piedāvāja uzliet tam benzīnu, taču laiva jau sen bija aizbraukusi, un, par laimi, benzīna nevienam nebija. Elga, pieradusi pie lauka dzīves, varēja visu nokārtot vienā mirklī, taču viņai, kā līgavai, nekas nebija atļauts, un viņa tikai viebās. Galaktions Aleksandrovičs greizsirdīgi vēroja viņas sejas izteiksmes un bija neapmierināts ar to, ka viņa dusmojas.

Visbeidzot, vecmāmiņa Anisja ar Taņas un Dāla palīdzību tomēr uguni aizkurināja. Ūdens katlā sāka vārīties.

Visi sasēdās zālē ap izklātu galdautu. Daudziem bija neparasti un neērti sēdēt uz zemes, bet tieši viņi smējās visvairāk, pārliecinādami, ka lieliski iekārtojušies.

Beidzot ūdens katlā uzvārījās, un vecmāmiņa Aņisja, ar priesterienes izskatu, sāka laist tajā saldētos pelmeņus, kuriem malto gaļu nebija maluši gaļas mašīnā, bet gan tā bija sakapāta karbonādes silēs. Liellopu gaļa un cūkgaļa bija sadalīta vienādi, bet jēra gaļa tika pievienota kā divas trešdaļas no liellopa gaļas. Un vēl - muskatrieksts un visādas garšvielas pēc senlaicīgām receptēm.

Kamēr pelmeņi uzpeldēja augšā, vīri piepildīja glāzītes un pacēla tās jauniešu laimei. Pirmo reizi viņi kliedza:

– Rūgts!

Elga skatījās zemē un neparko negribēja pakļauties senajai paražai. Bet viņai bija jāpiekāpjas.

Dalka “rūgts” kliedza visskaļāk. To gan viņa pamanīja. Taņa arī…

Pēc tam Taņai piekusa kājas, visiem apnēsājot kūpošu pelmeņu šķīvjus, ko vecmāmiņa Aņisja ar rievotu karoti makšķerēja no katla.

- At]lausiet man paņemt vēl vienu porciju.

— Ķečupa mērci? Vai ar skābo krējumu?

- Ir gan tā vecmāmiņa Aņisja! Nu meistare! Gandrīz mēli noriju!

Pelmeņus vajadzēja saēsties nevis līdz sātam, bet gan līdz vairs negāja iekšā.

Kad visi sāka mēģināt dziedāt, vecmāmiņa Anisja deva zīmi Taņai, ka  jāpaņem pārtraukums.

- Lai nedaudz nosēstas, - viņa teica, runājot par pelmeņiem pārējo vēderā.

Tad piecēlās Dalka.

- Ikviens dāvāja jaunajiem visu, ko varēja, - viņš iesāka. - arī man vajadzētu uzdāvināt kāzu dāvanu.

Kāpēc to vest uz šejieni? - jautāja Galaktions Aleksandrovičs. - Varēji arī mājās…

- Mana dāvana ir bez svara, lai gan, iespējams, sver neparasti daudz.

- Mīklas? - Vaņa Krutihs jautāja.

- Ļaujiet man kā dāvanu jaunlaulātajiem, kurus vieno ne tikai laulība, bet arī kopīgs zinātniskais darbs, uzdāvināt senatnē kosmosa kuģī "Melnais Princis" atstātā citplanētiešu vēstījuma cilvēkiem tulkojumu krievu valodā.

- Tās vairs nav mīklas, bet joki, - Galaktions Aleksandrovičs sarauca pieri.

- Jūs vispirms paklausieties, - ieteica akadēmiķis Pescovs.

Viesi pārstāja šķindināt dakšiņas un karotes un gatavojās kādai jautrai palaidnībai.

Bet Dāls bija pavisam nopietns. Lai gan labam jokam tas arī bija vajadzīgs.

- Kosmosa kuģi Zemes orbītā pirms vairāk nekā desmit tūkstošiem gadu atstāja marsieši, kuri iepriekš bija nosūtījuši uz Zemi Saprāta Misiju, - viņš paziņoja.

- Uz marsiešu veselību! — nokliedza Vaņa Krutihs, paceļot glāzīti.

Pārējie viņu apklusināja.

- Saprāta Misiju vadīja marsietis, vārdā Inko Klusais. Uz Zemes viņu sauca Ketsalkoatls, bet pēc tam Kon-Tiki.

- Nu, ziniet, tas vairs nav asprātīgi! - Galaktions Aleksandrovičs no sašutuma pat aizrijās.

Elga skatījās uz Dalku samiegusi acis, it kā pētot viņu vai prātojot, uz ko vēl viņa fantāzija būs spējīga. Taņa klausījās ar pavērtu muti. Leonīds Sergejevičs palūdza pelmeņus. Arī pārējie viesi sāka ieklausīties.

- Lai tas, ko es tagad paziņošu, liek pirmo akmeni jaunās “kosmosa arheoloģijas” zinātnes pamatos, kas tika ieplānota profesora Petrova laboratorijā, kur bija nogādātas “Melnajā princī” atrastās ierīces!

- Kas tās tur atstājis un kādam nolūkam? Kon-Tiki, vai? — jautāja Vedenecs.

- Nē, droši vien vairs ne Kon-Tiki. "Melnais princis" tika atstāts vēlāk, lai ziņotu par Kon-Tiki vadīto izlūkošanas misiju laikā, kad Zeme sagūstīja Mēnesi.

— Jo tālāk, jo trakāk, — Galaktions Aleksandrovičs nopūtās. – Par kādiem marsiešiem mēs varam nopietni runāt, ja visi automātisko staciju un astronautu apmeklējumi uz Marsa liecina, ka uz šīs «sausās un skopās» planētas nav ne saprātīgu būtņu, ne to pēdu? Tur pat nav skābekļa, ko elpot. Un par kādu Mēness satveršanu var runāt, ja matemātiķi pierādījuši, ka Zeme to nevarēja satvert, bet neapšaubāmi ar to sadurtos.

- Būtu sadūrusies, ja nebūtu iejaucies augstais saprāts! Uz Mēness virsmas marsieši uzspridzināja milzīgas jaudas kodolierīces. To reaktīvais atsitiens neļāva Mēnesim krist uz Zemi, piespieda to atgriezties apļveida orbītā.

— Tā viņu, tā viņu, tā! - vecais profesors Petrovs zibināja acis. - Kā to saprast? Pats to izdomāji, vai tas viss tā pierakstīts "Melnajā princī"?

- Tagad es pārstāstīšu visu, kas ierakstīts "Melnā prinča" runas aparātā, visu par marsiešu Saprāta Misijas neveiksmēm, par Ketsalkoatlu un Kon-Tiki.

- Viņš tiešām peldēja pāri okeānam uz plosta? - viens no skeptiķiem sarkastiski jautāja.

- Jā, viņš savu okeāna ceļojumu pabeidza uz plosta, - apstiprināja Dalka, - lai nonāktu pie viņiem pakaļ atlidojušā kosmosa kuģa,, tāpē, ka viņa kuģis uzsprāga katastrofiskās Andu pacelšanās un Atlantīdas nogrimšanas laikā.

- Kādas spekulācijas! - ievaidējās Galaktions Aleksandrovičs.

- Tomēr kāzu dāvanu ir vērts noklausīties līdz galam, -  noslēpumainu mājienu deva akadēmiķis Pescovs.

Viesi apklusa. Dāls ar entuziasmu sāka stāstīt par neparastajiem mariešu, kā viņi sevi sauca, piedzīvojumiem uz Zemes.

Viņš beidza savu stāstu ar to, kā Kon-Tiki satika savu māti uz krāšņa Indijas tempļa kāpnēm un mariešu kuģis beidzot atstāja Zemi.

Kādu laiku visi klusēja. Tad Vedenecs aiz žurnālista ieraduma sāka pratināt:

- Un ko,  tā arī aizlidoja un nekad vairs  neatgriezās?

- No visām zināmajām Zemi apmeklējušo citplanētiešu pēdām, visticamākā ir "Melnais princis" ar tajā ietverto vēstījumu cilvēkiem.

- Bet kāpēc šis vēstījums? — pratināja Vedenecs.

- Pirms Saprāta Misijas stāsta ir cits stāsts par Faenas nāvi.

— Faenas? Kas tas tāds?

– Es pārtulkoju mirušās planētas nosaukumu tā, lai tas saskanētu ar mūsu ierasto nosaukumu Faetons.

- Tāds Faetons nekad nav bijis, - asi iebilda Galaktions Aleksandrovičs.

— Kas to lai zin? - ielika akadēmiķis Pescovs. - Tur visi asteroīdi ir šķembu formas.

Kāpēc visi palika apļveida orbītā, ja eksplodēja planēta? - zaudējis savaldību, pacēla balsi Galaktions Aleksandrovičs. - tas ir izslēgts!

- Tāpēc, ka planēta nevis eksplodēja, bet sašķēlās tās okeānu ūdens eksplozijas rezultātā,- atbildēja Dāls.

– Tas ir pretrunā ar fiziķu uzskatiem! Ūdens eksplodēt nevar!

Kurš riskētu parakstīties zem šāda paziņojuma? - jautāja akadēmiķis Pescovs. – Katrā ziņā divdesmitā gadsimta izcilais fiziķis Nilss Bors to neuzņēmās. Ir zināms viņa apgalvojums par okeānu eksplozijas iespējamību ķēdes reakcijas rezultātā, ko izraisījis superjaudīgas kodolierīces sprādziens.

- Viņš piemin arī faktu, ka lielākajai daļai fiziķu ir cits viedoklis, - Galaktions Aleksandrovičs nepadevās.

- Tieši tā, viņš piemin un piebilst, ka pat ja viņiem taisnība, tad tomēr kodolieroči jāaizliedz.

- Kā tas ir? Runa ir par faetu, kā jūs viņus saucat, atomkaru? Vedenecs iejaucās. - Es nezinu, vai tā ir taisnība vai nē no fizikas viedokļa, kas, starp citu, laika gaitā mainās, bet no tīri cilvēciskā viedokļa, kurš nav mainījies gadsimtiem ilgi, cilvēkiem tas ir jāņemt vērā.

- Kurš tad te iebilst? - Galaktions Aleksandrovičs atsaucās.

- Man izklausījās, ka jūs iebilstat. Bet runa taču iet par atomieroču aizliegšanu, kas, kā mēs tagad dzirdam, var iznīcināt ne tikai civilizāciju, bet arī planētu, uz kuras tā attīstījusies.

- Rietumos neviens tam neticēs, - sacīja Galaktions Aleksandrovičs.

- Bet vajadzētu, - atzīmēja Pescovs, - ja arī neticēt, tad pieļaut šādu iespēju. Kodolieroči patiešām bija spējīgi iznīcināt planētu Faena un visus, kas uz tās dzīvoja.

- Un visi gāja bojā? - Taņa ar šausmām jautāja.

- Ne visi. Saujiņa izdzīvoja. Tie, kas atradās kosmosā: uz Zemes un kosmosa bāzēs pie Marsa.

- Tātad, varbūt es neesmu cēlies no pērtiķa? - Taņa pēkšņi kļuva priecīga.

- Var teikt tikai "izslēgts vai nav izslēgts,- piesardzīgi palaboja akadēmiķis Pescovs. - Bet pat tādā gadījumā tas izklausās kā nopietns brīdinājums cilvēkiem.

– Es esmu par šādu brīdinājumu! - piekrita Vedenecs.

- Pasaka ir meli, bet tajā ir mājiens, - atzīmēja prorektors Petrovs.

Galaktions Aleksandrovičs saķēra galvu.

- Kā tu varēji izdomāt visas šīs muļķības? - viņš uzklupa brālim. - Un pasniegt to tādā dienā kā šī?

- Es tikai pastāstīju "Melnā prinča" vēstījuma būtību. Tā aparāti pirmo reizi ieskanējās tavā laboratorijā. Atceries gāzes šķiltavas?

- Tās taču pasakas! Tēvam bija taisnība! Tās ir pasakas! — kliedza Galaktions Aleksandrovičs.

Viņa jaunā sieva klusi vēroja viņu no nolaistām skropstām.

- Tās ir pasakas, absurdas pasakas, ko izdomājuši sapņotāji, kuri nežēlojuši pūles, lai iekodētu tās stulbā valodā, kuru var iemācīties tikai muļķis, kurš tam nežēlo laiku! Un šīs pasakas to veidotājiem ir vajadzīgas, lai nevis brīdinātu cilvēci, bet gan lai novērstu tās uzmanību. Pasakas! Pasakas!

- Pasakas? Nu ko, lai būtu pasakas. Pirmā no tām ir par Faenas nāvi, otrā – par Saprāta Misiju. Bet ir arī trešā.

- Vēl arī trešā? — ieinteresējās Vedenecs.

- Jā. Pasaka par brāļiem. Un ne tikai par brāļiem Petroviem, kuri Obas krastos ēd pelmeņus. Bet arī par saprāta  (ja ne asiņu!) brāļiem, kurus kosmosa arheoloģijai vēl vajadzēs atklāt.

- Tosts jaunajai visuniversālākajai zinātnei - kosmiskajai arheoloģijai! - pasludināja akadēmiķis Pescovs. - Zinātne pēta faktus. Tāpēc lai tā izšķir, kur ir fakti un kur pasakas!

Otrā nodaļa. "MEKLĒTĀJS"

.

1. ZVAIGŽŅU MŪMIJA

Ne Taņa, ne Elga visa garā ceļojuma uz Marsu laikā nevarēja pierast pie aizraujošās “sudraba tumsas” aiz "Meklētāja" iluminatoriem, jo Krutogorova kosmosa kuģis tika nosaukts pēc Dāla Petrova ierosinājuma.

Pasažieri iemācījušies izmantot apavus ar magnētisko zoli, lai paliktu uz kajītes grīdas un bezpalīdzīgi nepeldētu gaisā. Taņa bija noraizējusies, ka viņas gaita kurpēs, kas līp pie grīdas, izskatījās pēc "gārņa staigāšanas". Viņa nevarēja aizmirst aizskarošo iesauku "gārņa cālis", kāda viņai reiz bija pielipusi.

Dals maz uzmanības pievērsa ne tikai Taņai, bet arī Elgai, kas bija noraizējusies par gaidāmo tikšanos ar Fobosu.

Marsa pavadonim vajadzēja parādīties no aiz planētas milzīgā ieliekuma , kas tagad aizņēma lielāko daļu iluminatora.

Kuģa komandieris Krutogorovs bija pirmais, kurš pamanīja un parādīja ekspedīcijas vadītājam Galaktionam Aleksandrovičam zvaigznīti planētas diska malā.

Pirms dažām dienām šis disks kļuva redzams pilnībā, ar baltām cepurēm uz poliem, nepilns, vienā pusē aptumšots.

Tagad pār Marsa brūnā kupra robaino malu strauji pacēlās spoža zvaigzne.

- Kādas muļķības! - Profesors Petrovs vaibstījās. – Es piekritu vadīt arheoloģisko ekspedīciju uz Marsu tikai tāpēc, ka, tāpat kā profesors Šklovskis, esmu pārliecināts, ka marsieši sen pazuduši. Mums ir jādatē viņu pazušana uz Marsa ar desmitiem vai simtiem tūkstošiem gadu, ja ne miljoniem.

- Un Dalkam nebūs neviena, ar ko parunāties, - Taņa nedaudz izsmējīgi pajautāja.

— Diemžēl! - Galaktions Aleksandrovičs raustīja plecus. - Es biju spiests pakļauties viņa spiedienam, lai gan baidos… ka tulkotājs, kurš zina tikai bijušo Marsa iedzīvotāju mirušo valodu, nevis rakstus, kas viņus varētu būt pārdzīvojuši, arheoloģiskā ekspedīcijā nebūs pirmajā vietā. Gatavošanās laiks netika tērēts velti. Kosmosa arheologi ir kļuvuši par visvairāk pieprasīti daudziem speciālistiem: vēsturniekiem, ārstiem, tehniķiem.

Drīz vien zvaigznīte, kas kopā ar Fobosu veidoja dubultzvaigzni, pārvērtās spilgti dzirkstošā gredzenā, kas nedaudz atgādināja Saturnu.

Un pēc kāda laika jau bija iespējams saskatīt, ka satelīts ir milzīgs ritenis ar noapaļotu loku toroida formā ar cilindriskiem spieķiem, kas savieno to ar rumbu centrā, no kura zvaigžņu miglā stiepās sudrabains pavediens.

- Tā taču tipiska orbitālā stacija, - Krutogorovs atzīmēja aizsmakušā basā. - Tālumā izstiepta, tātad siltumnīca, kur viņi kādreiz audzējuši apkalpei dārzeņus.

- Un ja arī tagad audzē? - Taņa jautāja.

Krutogorovs papurināja galvu.

- stacijā jau sen noteikti trāpījis meteorīts. Paskatieties uz drupām.

Tagad visi pamanīja, ka gredzenveida loks ir nepilnīgs. Daļas no tā trūka. Nebija arī spieķu, kam bija jāsavieno iznīcinātā daļa ar centru.

- Tā tam arī vajadzēja būt! — Dāls iesaucās. -  faeti, pārceļoties uz Marsu, nometa uz tā virsmas metāla rezerves, šim nolūkam demontēja daļu stacijas.

- Dāl! - Galaktions Aleksandrovičs iejaucās. – Es palūgtu atcerēties, ar kādu nosacījumu tu tiki iekļauts ekspedīcijā – nejaukt zinātni ar fantastiku. Acīmredzot mums ir gadījums, kad staciju iznīcinājis meteorīts, kas liecina par tās ļoti ilgo pastāvēšanu, jo, pēc varbūtības teorijas, šāds tiešs trāpījums ir ārkārtīgi reta parādība.

- Klusēju jau klusēju, - sacīja Dalka un klusi piebilda: - Pagaidām.

Elga samiedza acis uz viņu, un Taņa uzmundrinoši pamāja ar galvu.

Tad Elga pievērsa uzmanību mazai dīvainai zvaigznei, kura it kā mainīja savu pozīciju starp citām zvaigznēm.

- Varbūt tas ir VIŅU kuģis!- Taņa uztraucās.

Krutogorovs atkal papurināja galvu. Viņš stāvēja pie zvaigžņu stereotālskata un redzēja to, kas pārējiem vēl nebija saskatāms.

- Tas nav vis kuģis, - viņš nez kāpēc nopūtās, - bet izskatās pēc mūmijas.

— Mūmija? - kļuva modra Elga Sergejevna.

Krutogorovs palaida pie okulāra, vispirms viņu, pēc tam Galaktionu Aleksandroviču un visbeidzot Taņu.

- Grūti noticēt! - Taņa iesaucās. - Viņa ir kā dzīva! It kā būtu pamanījusi mūsu kuģi un lidotu uz to, kā tauriņš uz uguni!

Elga salīgi nodrebināja plecus.

- kosmosā nedzīvo, - atzīmēja astronauts.

- Tad kāpēc lido tieši uz mums? - Taņa neatlaidās.

Dalka nekustīgi stāvēja pie iluminatora, it kā tāpat lieliski zinātu, uz ko skatās viņa pavadoņi.

Dīvainā zvaigzne izrādījās sievietes ķermenis ar plīvojošiem sirmiem matiem un kā lidojumā izstieptām rokām.

- Viņa pati izmetusies kosmosā, - Dalka sacīja Taņai. - Tā ir Vlasta Sairusa, kara noziedzniece. Nevarēja izturēt vientulību.

- Mums tas ir arheoloģisks atradums, kas jāizpētī, - secināja profesors Petrovs.

- Kā jāizpētī? - Taņa jautāja.

– Ar to nodarbosies Elga Sergejevna. Iespējams, mūmija būs jāoperē un jānoskaidro atšķirības starp svešo un cilvēka ķermeņa iekšējiem orgāniem.

Taņa saviebās. Galaktions Aleksandrovičs turpināja:

- Acīmredzot kosmosa stacijas iedzīvotājiem bija tradīcija mirušos apkalpes locekļus apglabāt kosmosā. Iespējams, ka atradīsim vēl mūmijas. Līķi tika izmesti kosmosā, un tie tur kļuva, tā sakot, mūžīgie Fobosa pavadoņi.

- Domāju, ka tā nu gan nebija, - Dāls iebilda, bet apklusa, pamanījis brāļa protestējošo žestu.

Pilots Rozmislovs uzmanīgi vadīja "Meklētāju" uz pussabrukušo staciju. Tajā nebija iespējams iekļūt caur bijušajām iedzīvotāju izmantotajām slūžām, jo kuģis nevarēja piestāt stacijai, nesakrita piestātnes doka izmēri un konfigurācija. Nācās iziet kosmiskajos skafandros.

- Palaidīsim katru ar virvēm, - visus mierināja kuģa komandieris.

Jaunie kosmonauti Galaktions Aleksandrovičs un Dāls kopā ar Krutogorovu atstāja kuģa slūžas. Elga Sergejevna un Taņa palika, gatavojoties gaidāmajai mūmijas izpētei, kas vēl bija kosmosā jānoķer, tas tika uzticēta Dālam un Krutogorovam.

Dāls cīnījās ar savu griešanos, turēdamies pie virves, tad paskatījās apkārt, cenšoties saskatīt mūmiju. Bet viņš redzēja tikai viņam šķietami pietuvojušās zvaigznes.

Galaktions Aleksandrovičs ar raķešu pistoles palīdzību apņēmīgi devās uz Fobosa bāzi. Bet Dāls un Krutogorovs, peldot kosmosā uz izstieptām auklām, sāka gaidīt, kad mūmija pienāks tuvāk. Kā noteica elektroniskā iekārta, tā ap staciju riņķoja pa iegarenu elipses orbītu. Taču šķita, ka nepazīstamā sieviete, kuru viņi tikko bija apskatījuši caur zvaigžņu stereotālskati, apzināti lido viņiem pretī. Varēja saprast Taņas sajūtas, kura iedomājās, ka atdzīvojusies sieviete uzbrūk kuģim.

Dāls nevarēja pārvarēt nepatīkamo sajūtu, kad mūmija, peldot kosmosā pietuvojās viņiem. Tas, ka viņi bija skafandros, bet sieviete bez skafandra, izskatījās kaut kā baigi un nedabiski. Šķita briesmīgi, ka sieviete ar izstieptām rokām lido, griežoties ap savu asi, it kā starp zvaigznēm dejotu.

- Pēcnāves valsis, - Dalkas austiņās atskanēja Krutogorova aizsmakusī balss.

Dalkam joki nebija prātā, un viņš komandierim neatbildēja.

Bija pienācis laiks rīkoties. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem notvert mūmiju, šo manevru beidzot izdevās pabeigt.

Nenovērtējamo kravu slūžās saņēma Elga Sergejevna un Taņa - viņām priekšā bija grūts uzdevums.

- Uzacis kā saaugušas! - Taņa pamanīja. — Interesanti, kas viņa bija?

- Negriezīsim, ar rentgenu izpētīsim, - Elga nolēma.

Dalka un Krutogorovs devās pa to pašu ceļu caur slūžām kosmosā, lai atgrieztos pussabrukušajā stacijā.

- Velns zina, kas to salauzis, - sacīja Krutogorovs, pētot milzu riteņa noapaļoto apmali, kuram trūka daļu. - Pēc katastrofas neizskatās. Akurāti izjaukts. Nevienas saplēstas loksnes.

- Viņi paši to demontēja, - skaidroja Dalka. - Tā teikts vēstījumā no Melnā prinča.

- Nu nu! — nomurmināja Krutogorovs.

Un nebija saprotams, ko viņš ar to gribēja pateikt.

Krutogorovs bija vecākais no astronautiem. Viņš kļuva slavens Lielā Tēvijas kara laikā, veicot ar savu iznīcinātāju neticamus varoņdarbus. Pēc uzvaras viņš turpināja lidot, izmēģināja jaunas lidmašīnas, palīdzēja konstruktoriem piešķirt lidmašīnām visdrosmīgākās formas, kuras viņš pārslogoja, izmēģināja tās gaisā. Jau būdams Padomju Savienības varonis, viņš kļuva par astronautu. Ar valdzinošu vienkāršību un humoru viņš atzina, ka nācies nomest desmit kilogramus liekā, “vispārējā”, svara, līdz astoņdesmit. (Taisnības labad jāatzīmē, ka šādas prasības profesoram Petrovam pirms lidojuma uz Marsu vairs netika izvirzītas.) Lai iemācītos lēkt no torņa, ģenerālim Krutogorovam vispirms bija jāiemācās peldēt. Bet viņš pārvarēja visas grūtības un tagad lieliski orientējās atklātā kosmosā. Galaktionam Aleksandrovičam un Dalkam gāja daudz vieglāk. Viņi atkārtoja Krutogorova kustības, turklāt "navigācija atklātā kosmosā" tagad tika uzskatīta par ikdienu.

Tomēr ikvienam, kurš pirmo reizi izkāpa tukšumā starp zvaigznēm, tā bija nesalīdzināma sajūta. Tiesa, kad Dals veica nelielo attālumu no kuģa līdz Fobosa slūžām un saskaņoja savu kustību kosmosā ar gigantiska riteņa griešanos bet pēc tam iebrauca tā lokā, sajūta, ka pēkšņi atgriežas zemes gravitācija, iespējams, bija ne mazāk spēcīga. nekā lidojot skafandrā.

Krutogorovs apgaismoja koridoru ar laternu. Gaisma atspīdēja pulētajās sienās, griestos, grīdā, kas it kā pacēlās kalnup, lai gan kāpums nebija jūtams. Stacijā bija savi likumi, ko izraisīja loka konfigurācija, tā rotācija un centrbēdzes spēks.

Krutogorovs un Dalka, lēnām soļodami katru soli, piespieda sevi kustēties tikai ar gribas piepūli. Koridora galā, it kā no kalna nokāpjot, viņiem tuvojās kosmonauts skafandrā. Tas bija Galaktions Aleksandrovičs.

– Stacijā neviena nav: ne dzīvo, ne mirušo, taču ir daudz objektu, kas interesēs arheologus. Tagad neko neaiztiksim, atgriezīsimies pie "Meklētāja", lai būtu klāt mūmijas sekcijā.

Dāls negribīgi atstāja seno faetu kosmosa staciju, iztēlojās, kā te kādreiz dzīvojuši stāsta varoņi, ko viņš bija gandrīz iemācījies no galvas, uztverot savus varoņus kā patiešām pazīstamus dzīvus cilvēkus (tieši cilvēkus!).

Vīrieši atgriezās uz kuģa, kur viņus jau gaidīja Elga Sergejevna, Taņa un pilots Rozmislovs, kādreiz slavens futbolists, vēlāk lielākās Gagarina vārdā nosauktās orbitālās stacijas vadītājs.

- Tas ir cilvēks! - Elga Sergejevna paziņoja, norādot uz ledaino mūmiju, kas peldēja kajītes vidū.

- Cilvēks? - pārjautāja Galaktions Aleksandrovičs. - Zemes sieviete?

Elga Sergejevna pamāja.

— Man jau bija tādas aizdomas! - pompozi iesāka Galaktions Aleksandrovičs. - Tagad viss nostājas savās vietās! Pasakai beigas! un viņš pagriezās pret apmulsušo Dalku. - Jā jā! Pasakai beigas! Tā padodas jaunajai zinātniskajai hipotēzei, kuru es neizteicu, līdz tā kļuva par apstiprinātu teoriju, - un viņš pamāja uz mūmiju.

- Neko vairs nesaprotu, - sacīja Dāls.

– Man nav pamata šaubīties par izcilās anatomes Elgas Sergejevnas pieredzi, tādai vajadzētu būt īstai arheoloģei. Un ja viņa izteikusi savu spriedumu "CILVĒKS!" Tas nozīmē, ka tas tiešām ir cilvēks. Neviena cita saprātīga būtne visās detaļās, ja vārds ir piemērojams šādā gadījumā, nevar būt tik identiska cilvēkam.

- Iespējams, ka tas nav pilnīgi zinātniski, bet man ir žēl šīs nezināmās, - sacīja Taņa.

– Šajā gadījumā būtu ārkārtīgi svarīgi noskaidrot, kad šī sieviete, kosmosa pētniece, uz šejieni atlidojusi no Zemes. Jā jā! Šeit ir pierādījums, ka uz Zemes pastāvējusi sena civilizācija, kas sasniegusi pārsteidzoši augstu līmeni. Mūsu senči, izrādās, lidoja pāri Zemei un pat uz šejieni, kosmosā, kur uzbūvēja kosmosa bāzes. Tas ir jauns skatījums uz cilvēces kultūras vēsturi. Tā neattīstījās tikai vienā virzienā. Bija lejupslīdes, mežonīguma atgriešanās, ko acīmredzot izraisīja globālas kataklizmas. Acīmredzot reiz Klusajā okeānā atradās slavenais Mo kontinents, kurā cilvēce tiecās uz augstākajiem zinātnes sasniegumiem. Visi pārējie civilizācijas centri citos kontinentos, ieskaitot Atlantīdu, ir tikai varenās prāta koncentrācijas kolonijas Mo kontinentā. Kļūst skaidrāki daudzi vēstures noslēpumi, piemēram, septiņas Mohendžodaro (Mirušo kalna) pilsētas Pakistānā, kas tajā pašā vietā tika uzceltas viena pec otras. Senākajā pilsētā tempļu un piļu neesamība šķita neizskaidrojama, bet tajā pašā laikā bija taisnas ielas ar daudzstāvu ēkām, kur katrā dzīvoklī bija ūdensvada un kanalizācijas sistēmas, kas bija vairāk nekā desmitiem tūkstošu gadu vecas! Un izrādās, ka šeit, kosmosā, ir atbilde uz Mo kontinenta kolonijām, kurām bija sakari ne tikai ar visiem Zemes kontinentiem uz lidojošajiem ratiem (vimanām), bet arī ar citu planētu tuvumā uzbūvētajām kosmosa bāzēm! Mēs nekavējoties atgriezīsimies uz Zemes, lai ziņotu par to zinātnes pasaulei!

– Nebūs par agru? - Dāls šaubījās. - Ja kosmosā atradām cilvēka mūmiju, tas nenozīmē, ka cilvēki šeit lidoja tālā senatnē. Varbūt cilvēki cēlušies no tiem, kas lidoja šeit un aizlidoja uz Zemi?

— Tas ir pilnīgi izslēgts, — Galaktions Aleksandrovičs pārtrauca.

- Kāpēc? - Dalka neatlaidās.

- Tāpēc, ka tas ir pretrunā ar Darvina teoriju, kas ir mūsu zināšanu pamatā. Cilvēks cēlies no sauszemes primātiem.

– Bet kāpēc Darvina teoriju nevar attiecināt ne tikai uz Zemi, bet arī uz visu Saules sistēmu?

- Tāpēc, ka tas ir pretrunā zinātniskajiem uzskatiem un tāpēc ir antizinātniski.

- Un tavs pieņēmums par senām, bet mirušām cilvēku civilizācijām ir zinātniskāks?

- Jā. Tas ir jauns zinātnisks atklājums, un es priecājos, ka mūsu bīstamais lidojums ir atmaksājies. Kosmiskā mūmija atvērs jaunu Zemes arheoloģijas lappusi.

- Bet mums vēl jānolaižas uz Marsa, - Dāls viņam atgādināja.

- Tikai tāpēc, lai pierādītu, ka tur saprātīgas dzīvības nav, nebija un nevarēja būt, - nobeidza Galaktions Aleksandrovičs.

Kosmonauti ar cieņu skatījās uz profesoru, bet uz viņa jaunāko brāli - ar interesi.

- Pakatīsimies, - sacīja Dāls.

2. KRISTĀLA ZĀRKS

Pirms Meklētāja izlidošanas no Fobosa uz Marsu Taņa un Dāls skafandros aizlidoja uz siltumnīcas caurspīdīgo cauruli. Augsne, uz kuras auga augi, jau sen bija pārakmeņojusies, tāpat kā augu paliekas. Taņa rūpīgi savāca šos "mēslus", nepievēršot uzmanību nemierīgajam Dalkam. Bet viņš steidzināja meiteni, žēlodamies, ka viņa ir tikpat rūpīga kā viņas vecākā māsa. Šīs kavēšanās dēļ viņiem pat bija jāieslēdz raķešu pistoles, lai ieskrietos. Dāls bija pirmais, kurš pamanīja, ka siltumnīcas priekšpuse izskatās kaut kā neparasti.

Varbūt te kādreiz bija bijusi izeja kosmosā, bet tagad to sedza caurspīdīgs kubs.

Dāls sāka bremzēt ar raķešu pistoli. Taņa sekoja šim piemēram. Pieķeroties viens pie otra, kūleņojot, atsitoties pret siltumnīcas sienām, viņi kādu laiku lidoja uz priekšu, ar rokām pieķerdamies pārakmeņotajiem augiem, lai apstāties.

Beidzot viņi atsitās pret gala caurspīdīgo sienu un tajā pašā laikā iekliedzās. Aiz sienas tukšuma vietā, kā pasakā, karājās divi sarkofāgi. To pārvalki bija caurspīdīgi, un Taņa un Dalka, piespieduši ķiveres pret starpsienu, varēja redzēt tajos guļošās mūmijas.

- Mums jāziņo Galaktionam Aleksandrovičam, - Taņa čukstēja.

- Ko jūs tur sačukstaties? - austiņās atskanēja profesora balss. Acīmredzot viņš uzmanīgi sekoja katram siltumnīcā ceļojošo vārdam.

Esam atraduši kapliču. Tajā ir divi zārki.

— Aprakstiet sarkofāgu izskatu.

- Parastā zārka lielumā, nedaudz biezāki. Un mūmijas tajos guļ kā dzīvas. Rudbārdains vīrietis un…

- Neparasti skaista sieviete! - Taņa pārtrauca.

- Lūk viņi - cilvēki no Mo kontinenta, - sacīja profesors. - Bez manis neko nedarīt. Elga Sergejevna, Georgijs Petrovičs un es lidojam pie jums.

- Katram gadījumam paņemiet lāzeru. Durvis nav redzamas. Es nezinu, kā viņi tikuši iekšā un ārā.

- Jūs būsiet pārsteigts, cik viņa ir skaista!

– Bet mani interesē bārdainais vīrietis. Neparasta seja! Deguns sākas virs uzacīm. Neviļus nāk atmiņā seno maiju kapenes Uzrakstu templī Palenkē. Nefrīta maska un divas veidotas galvas ar deguniem virs uzacīm…

- Lidojam pie jums. Gaidiet.

- Brīnumi un nekas vairāk. Kā tur ir ar tiem deguniem? - painteresējās Krutogorovs.

- Pats redzēsiet.

- Man kaut kā baigi, - Tanja atzina.

- Nebaidies, - mierināja Dāls. - Pag, kas tad tas? Bet kubā ir gaiss!

– Kā tu to noteici? - no tālienes jautāja Galaktions Aleksandrovičs.

- Gaismas laušanas rezultāts. Skatoties no noteikta leņķa, zvaigznes izmainās.

- Tas nozīmē, ka kaps tiek apmeklēts, - secināja Galaktions Aleksandrovičs. — Viņi bija trīs. Viņi gaidīja maiņu no Mo kontinenta. Divi nomira, un trešais viņus apbedīja. Droši vien viņus apciemoja tā ko atradām pirmo. Tad viņa uzzināja par Mo kontinenta bojā eju, saprata, ka nekad neatgriezīsies uz Zemes, zaudēja prātu …

Drīz vien Taņa un Dāls tālumā sašaurinošajā oranžērijā ieraudzīja trīs kustīgus punktus. Viņus pārklāja raķešu pistoļu dūmu mākonis. No tā diezgan tuvu iznira figūras skafandros un aizlidoja līdz siltumnīcas gala sienai.

- Tātad te ir Mo ļaužu kapsēta, - sludināja profesors. - Aiznesuši uz vistālāko vietu. Mūmijas ir lieliski saglabājušās! Tās rotās Zemes muzejus.

- Saskati kaut ko pazīstamu? - Dāls jautāja.

- Liecies mierā ar savām nefrīta maskām. Seno maiju kapā taču varēja apbedīt arī kādu Mo tautas pēcteci.

- Nē, es nerunāju par to. Redzi, pie zārkiem ir kautkādas ierīces ar izciļņiem un piramīdām. Vai tik nav aparāts?

– Kas te tik īpašs? Ja Mo iedzīvotāji Zemes orbītā atstāja leģendām piebāzto "Melno princi", tad kāpēc gan lai viņi šeit neatstātu runājošu mašīnu? Noderēs tavas zināšanas par Mo tautas mirušo valodu.

- Tās ir citādas ierīces.

- Nu ko? Sāksim griezt? - vaicāja Krutogorovs, rādot ar atnesto aparātu uz caurspīdīgo sienu.

— Pagaidiet! - Dalka protestēja. - Es redzu spirāli!

- Un kas par to? - Galaktions Aleksandrovičs vēsi apjautājās.

- Starp faetiem spirāle bija atslēga skatienam, kas ieslēdza automātus.

- Kādi vēl automāti kapā!

— Pagaidiet! Es tikai pamēģināšu. Faetiem bija jāskatās uz spirāles centru, lai koncentrētu visu gribasspēku. Tikai nezinu, ko gribēt, lai mašīna sāktu darboties.

- Nekavē te laiku, Dāl, - sacīja Elga Sergejevna. - Mums jāpaspēj šīs mūmijas pirms izlidošanas izpētīt.

- Nē, ļaujiet viņam pamēģināt, - iejaucās Taņa.

Dāls ieskatījās spirālveida ornamentā. Jā, tāpat kā uz seno japāņu "dogu" figūriņu "skafandriem", kas viņam tā patika. Ko vēlēties? Pašu neticamāko? Lai atdzīvinātu šīs šķietami pilnīgi dzīvās mūmijas?

Un Dāls, pats neapzinādamies viņa skatiena pārraidītās domas bezjēdzību, ar acīm ieurbās spirālē.

Un pēkšņi, pretēji visai loģikai, iedarbojās nezināms mehānisms, izraisot kristāla kubā brīnumu.

Rudbārža zārka vāks nodrebēja un pacēlās.

Taņa iekliedzās, Krutogorovs nokrekšķēja.

- Grieziet, - pavēlēja Galaktions Aleksandrovičs.

- Neuzdrošinieties! - Dalka kliedza. - Tas nav zārks, bet gan biovanna anabiozei. Viņi ir dzīvi!

— Nejūc nu prātā, — Galaktions Aleksandrovičs atgaiņājās. - Padomā pats. Kāpēc iegremdēt sevi anabiozē netālu no Fobosa? Vāka pacelšanās vēl nav atmoda, bet drīzāk tikšanās ar mirušo rituāls kapa apmeklējuma laikā.

- Paskaties, - nočukstēja Elga Sergejevna, satvēusi vīru aiz rokas.

Kad zārka vāks jeb biovanna bija pilnībā atvēries, kamerā viss kļuva dūmakains, it kā piepildoties ar tvaiku vai dūmiem.

- Griezīsi? - Dāls sarkastiski jautāja.

– Jokus dzen? - Galaktions Aleksandrovičs bija sašutis. — Pats pateici par anabiozi. Jau tikai aizdomas, ka mūmijas varētu atdzīvoties, patiesam zinātniekam izraisa sajūsmu. Tagad mums ar aizturētu elpu jāskatās, jāseko katrai detaļai. Padomā, kāds tas ir lielisks atklājums!

— Baidos, ka atklājums būs jāgaida ilgi.

Jā, būs vajadzīga pacietība. To saprot jebkurš eksperimentētājs.

- Eh, nepaspēju paēst pusdienas, - Krutogorovs nopūtās.

Bet "Meklētāja" ļaudīm bija jāaizmirst ne tikai pusdienas, ne tikai vakariņas, bet arī miegs.

Nezināmajā vilkās garas stundas, un neviens nezināja, kas pavērsies aiz joprojām matētās kapeņu sienas. Neviens nepameta savu novērošanas vietu, un katrs domās redzēja ko savu, atšķirīgu no citiem.

Elga Sergejevna apņēmās ar līdzi paņemtas ierīces palīdzību uzraudzīt temperatūras izmaiņas kamerā. Galaktions Aleksandrovičs bija noraizējies, ka automāti var sabojāt kapeņu izolāiju un tur nokļūs starpzvaigžņu aukstums, kas arī izraisījis caurspīdīgās sienas miglainumu. Dāls, uzzinājis no Elgas, ka temperatūra nemitīgi paaugstinās, gaidīja, kad svešinieki atmodīsies, un viņam jau šķita, ka aiz starpsienas kustas ēnas.

Slēptais enerģijas avots darbojās. Sasalušie ķermeņi atkusa vai varbūt jau piecēlās no savām bioloģiskajām vannām.

Bezgalīgās gaidīšanas laikā pārrunāja par daudzām lietām, bet neviens nestrīdējās. Strīdēties, gaidot brīnumu, šķita zaimojoši. Mo ļaudis vai faeti? Profesora Petrova hipotēze, vai "Melnā prinča" pasakas? Taņa bija par "Melno princi", viņa parliecināja citus, ka iesaldētie ir leģendārie Ava un Mada, lai gan nevarēja izskaidrot, kā viņi šeit nokļuvuši.

Dāls, lai nevajadzētu strīdēties ar brāli, koncentrēti klusēja.

Tikai Krutogorovs bija nesatricināms un uztraucās vienīgi par savu pasažieru stāvokli. Tomēr pierunāt visus atgriezties "Meklētājā" bija veltīgs mēģinājums. Un arī viņš pats nevarēja no šejienes izkustēties.

Pēkšņi kuba sienas sāka pakāpeniski kļūt gaišākas. Aiz tām jau varēja manīt atlētiska auguma rudbārdi pieguļošā apģērbā. Kad redzamība uzlabojās, visi pamanīja, ka viņa virsdegune ir augstāk par uzacīm. Tādēļ viņa sejai izskatījās dīvaini. Izmisumā viņš stāvēja virs otrā kristāla zārka, vērīgi ielūkojoties jaunas sievietes nekustīgajā, skaistajā sejā.

Rudais milzis atskatījās, ieraudzīja cilvēkus skafandros un nemaz nebrīnīdamies  ar roku padeva viņiem zīmi. Tad viņš atkal noliecās pār sarkofāgu, it kā ar gribas piepūli mēģinātu atvērt tā vāku.

Vāks neatveras! Palīdzi Dalka! Skaties uz spirāli! Skaties, kā nākas! Taņa kliedza.

Dals no sasprindzinājuma nosvīda, ar acīm izrādot izmisīgu vēlmi atdzīvināt guļošo skaistuli, taču viņš nebija "viņas pasakas princis", un viņa nepamodās.

Rudbārdainā seja pauda visīstākās cilvēciskās bēdas. Saķēris galvu rokās, viņš lēnām šūpojās.

Pēc kāda laika viņš atguvās, parādīja cilvēkiem nomierinošu žestu (iespējams, ka visām saprātīgām būtnēm būs vienāda zīmju valoda?), atgriezās pie sava sarkofāga, izņēma no tā kaut kādu apģērbu un .. .tas pārvērtās kaut kam skafandram līdzīgam.

- Tas taču "dogu"! Īsts dogu! - Dāls iesaucās.

Staltā atlēta vietā pie sarkofāga tagad stāvēja neglīta figūra ar īsām rokām un kājām. Neticami platās kājas un piedurknes, acīmredzot, saturēja kaut kādus mehānismus. Uz pleciem bija skatu lūkas. Galvu slēpa hermētiska ķivere ar milzīgām spraugām līdzīgām brillēm.

Apjomīgā figūra pa gaisu piepeldēja pie sievietes kristāla zārka un atkal sāka lūkoties vai nu viņas sejā, vai kādā zīmē uz vāka! Vāks nekustējās. Tad svešinieks ar roku parādīja cilvēkiem vēl vienu zīmi, un tūdaļ viņu apslēpa miglas plīvurs.

- Palūk, tur viņš ir! - Taņa kliedza, norādot uz zvaigžņotajām kosmiskajām debesīm, kur, kā sena atdzīvojusies japāņu skulptūra,  starp zvaigznēm gar siltumnīcas sienu peldēja dīvaina cilvēkveidīga figūra.

- Dzīvs Mo kontinena iedzīvotājs! Es neticētu nevienam, ja pats to neredzētu.

- Uz Zemes jau ir bijuši veiksmīgi eksperimenti ar anabiozi, tikai ne cilvēkiem, - atzīmēja Elga. – Te principā nav nekā neiespējama.

- Viņš ir no Mo kontinenta? - Taņa jautāja. – Kā to tik skaidri noteikt?

- Elga Sergejevna izpreparēs, un … viss uzreiz būs skaidrs, - pajokoja Dāls.

Pēdējo reizi uzmetuši skatienu sievietei caurspīdīgajā zārkā, visi devās atpakaļ uz kuģi.

Cilvēki peldēja caurspīdīgajā siltumnīcā, atdzīvojies Fobosa bāzes iemītnieks - tai pa ārpusi. Viņi it kā sarunājās viens ar otru. Katrā ziņā viņu rīcība bija saskaņota. Visi devās uz Fobosas bāzi, lai gan svešinieks neko nezināja par tur esošo Zemes kuģi.

Kas viņš ir? No kurienes? Kā ar viņu sarunāties? Vai Dāla dīvainās mirušās valodas zināšanas palīdzēs? Kādi noslēpumi tagad tiks atklāti? Šīs domas nodarbināja ikvienu no tiem, kas vēroja starp zvaigznēm lidojošo neveiklo figūru.

- Ka tik nekur neaizlido, - bažīgi sacīja Krutogorovs. - Vaņa! Rozmislov! Tu mani dzirdi? Nebrīnies par ciemiņu. Tas lido tieši pie jums. Saproti.

***

Svešinieks pirmais pielidoja pie "Meklētāja" un pacietīgi pagaidīja, kamēr cilvēki iznāks no stacijas centrālā nodalījuma, kas bija savienota ar siltumnīcu.

Krutogorovs pielidoja pie gaisa slūžām pirms pārējiem un ar žestu aicināja, ieiet tajā kopā ar viņu.

Arheologi palika ārpusē un gaidīja savu kārtu.

- No bailēm vat nomirt, - Taņa jokoja.

- Vai no pārsteiguma, - piezīmēja profesors Petrovs.

Kad Dāls un Taņa bija pēdējie, kas iegāja "Meklētāja" kabīnē, svešinieks stāvēja uz grīdas, skafandra īsās kājas plaši izplestas, pārspīlēti masīvas, svešas, dīvainas…

Elga pirmā novilka skafandru.

Svešinieks pielidoja viņai klāt un caur briļļu spraugām vērīgi ielūkojās viņas sejā.

Elga Sergejevna pastiepa roku, piedāvājot svešiniekam atbrīvoties no skafandra. Bet viņš nesteidzās. Viņš acīmredzot gribēja pārliecināties par gaisa sastāvu slūžu kabīnē. Un viņš to izdarīja visredzamākajā veidā. Viņa manipulatoram līdzīgajā divu pirkstu tvērējā uzplaiksnīja uguns. Taņa atlēca sānis, taču sprādziens vai citas sekas nenotika. Svešinieks vienkārši pārliecinājās, vai kabīnes atmosfērā var notikt degšana.

- Kā lai neatceras senos maijus! - Dāls atzīmēja. - "Atnācēju pirkstu galos pazibēja uguns. Viņi bija baltādaini un bārdaini… "

Pārliecinājies, ka kabīnē ir skābeklis, un, iespējams, noskaidrojis tā daudzumu, svešinieks sāka atbrīvoties no skafandra.

Cilvēki klusēdami stāvēja Fobosa bāzes dzīvā iemītnieka priekšā un satraukti gaidīja.

Ķivere ar spraugām līdzīgām aizsargbrillēm peldēja bezsvara stāvoklī, skafandrs sadalījās divās daļās, un varenais rudbārdainais atlēts izkāpa no tā kā no saplīsušas čaumalas.

Un tad Dāls saņēmās, un uzrunāja viņu dīvainajā melodiskajā un svilpojošā valodā, kas atgādināja ūdens šalkoņu un putnu klikšķēšanu.

Svešinieks priecīgi pagriezās pret viņu, noklikšķināja pats.

- Tātad man bija taisnība, - profesors nolēma. - “Melno princi" atsājuši cilvēki no Mo. Nav brīnums, ka Dāls iemācījās viņu mirušo valodu. Ātri pajautā, kas noticis ar viņa dzimteni.

- Tu kļūdies, - sacīja Dāls. - Tas ir marsietis. Viņu sauc Inko Klusais. Viņš bijis uz Zemes, kad Zeme satvēra gravitācijas skavās Mēnesi, un pēc tam viņu sauca par Ketsalkoatlu un Kon-Tiki. Viņš lūdz mūs palīdzēt pamodināt viņa draudzeni.

- Kad tad Zeme sagūstīja Mēnesi? — nevainīgi vaicāja Krutogorovs.

- Spriežot pēc senajiem Babilonijas un Ēģiptes kalendāriem, gan Mēness, gan Saules kalendāriem, ir viens kopīgs nulles atskaites punkts, var domāt par kādu neparastu notikumu, kas toreiz gadījās uz Zemes, - pedantiski sāka skaidrot Elga Sergejevna.

- Kad ta tas bija?

Svešinieks lūdzoši paskatījās uz saviem atbrīvotājiem, cenzdamies uzminēt viņu vārdu nozīmi.

- Vienpadsmit tūkstoši pieci simti četrdesmit gadus pirms mūsu ēras, - sacīja Dāls un pārtulkoja svešiniekam teikto.

Šis skaitlis viņu noteikti satrieca. No skafandra kosmosa zābakiem atbrīvotajām kājām nebija magnētisku papēžu, un rudbārdainā figūra it kā pārsteigta pacēlās augšā. Viņš ātri un satraukti ierunājās.

Dāls mēģināja saprast viņa vārdu nozīmi, taču nespēja sekot.

- Šķiet, ka viņš runā par laimi un bēdām, lūdz izglābt Eru, viņa sievu.

Inko Klusais (Ketsalkoatls, Kon-Tiki) teica:

- Mana laime ir kā kalna virsotne, bet blakus ir melnu bēdu bezdibenis. Es gaidīju Zemes bērnus, kurus mīlēju, pie kuriem ciemojos ar vārdiem Ketsalkoatls un Kon-Tiki. Era vienmēr ir bijusi kopā ar mani. Bet viņa un es nevarējām palikt piesmakušajā Mara pazemē ar saviem brāļiem, pārāk mierīgiem, aukstiem, pareiziem. Sapņojām par krāšņo Zemes dabu, kur viesojāmies vēlreiz, lai pie tās kosmosā atstātu mūsu apmeklējuma pieminekli. Mēs ticējām, ka cilvēki to atradīs un iemācīsies saprast mūsu valodu, lai uzzinātu faetu rūgto vēsturi un mariešu nožēlojamo likteni. Kad Mara Māšu padome, baidoties no nežēlīgajiem Zemes iedzīvotājiem, uz visiem laikiem aizliedza lidojumus kosmosā, mēs ar Eru devāmies šeit gulēt aukstajā miegā, cerot, ka cilvēki mūs atradīs un pamodinās. Jūs esat šeit! Mēs uz jums tā cerējām. Tāpēc palīdziet man, izglābiet manu Eru, pamodiniet viņu!

Bet ko cilvēki varēja izdarīt? Uz Zemes viņi vēl neprata ievietot anabiozē saprātīgas būtnes, viņi vēl neprata izgatavot automātus, kas darbotos no uz viņiem pievērsta skatiena.

3. SENATES LIECINIEKS

Dāls, noslaucījis nosvīdušo pieri, pabeidza tulkot. Galaktions Aleksandrovičs pastāvīgi salīdzināja dzirdēto ar "Melnā prinča" ierakstiem. Nebija nekādu šaubu. Viņu priekšā patiešām bija Inko Klusais!

Klausītāji dziļi aizdomājās, lūkodamies uz faetu pēcteci, kurš atkal kļuva skumjš no atmiņām par kopā ar draudzeni uz Zemes piedzīvoto. Tagad Eras vairs nebija ar viņu, viņa palika laika dzīlēs, no kurienes iznāca tikai viņš.

Skatoties uz viņu, nekas cits kā viņa virsdegune neatšķīrās no citiem cilvēkiem, bija grūti noticēt, ka tas nav cilvēks, bet gan marsietis, kurš piedevām, dzīvojis pirms desmit tūkstošiem gadu.

Taņa atnesa ciemiņam kosmonautu ēdienu. Viņš piesardzīgi paskatījās uz nepazīstamajiem ēdieniem. Dāls tulkoja viņa vārdus:

- Es lūdzu jūs saprast, ka marieši neēd līķus.

Taņa bija neizpratnē:

- Ko jūs! ko jūs! Tie ir sintētiski produkti. Uz Zemes sen iemācījušies, tāpat kā jūs uz Marsa, izgatavot mākslīgus barojošus proteīnus.

- Es zināju, ka tā būs, - viesis pasmaidīja un piesardzīgi iebāza mutē mazu gabaliņu. Galu galā viņš ēda pirmo reizi pēc desmit tūkstošiem gadu.

- Ēšana ir tikpat nepieciešama kā elpošana, - piebilda Dāls.

- Atvainojiet, - iespaidīgi iesāka Galaktions Aleksandrovičs. — Dāl, iztulko, ka man ir daži jautājumi viesim.

- Inko Klusais labprāt atbildēs vecākajam no jaunajiem brāļiem, - atbildēja viesis.

- Pirmais jautājums: kāpēc mūsu viesis bija anabiozes miegā, ja tāda vēl nebija līdz galam izstrādāta, spriežot pēc tā, ka mašīnas otrajā biobotā iz bojātas? Otrais jautājums: kas atstāja runājošos aparātus Zemei tuvajā kosmosā?

- Stāsts ir tikpat skumjš, cik rūgts, - sacīja Inko Klusais. - Bet jūs tiešām neko nezināt par mūsu uzturēšanos uz Zemes?

Elga Sergejevna baidījās, ka viņas vīrs ar savu autoritatīvo tiešumu nopietni ievainos viesi, atceroties, kā dēļ ticības viņa atnākšanai indiāņus paverdzināja spāņu konkistadori. Galu galā viņi tika sajaukti ar Ketsalkoatla un Kon-Tiki dēliem. Viņa pirms vīra pateica:

- Seno tautu leģendas runā par Ketsalkoatlu, kurš aizliedza cilvēku upurus, un par Kon-Tiki, cilvēku apgaismotāju.

– Vai inki saglabāja taisnīguma principus: maize visiem par brīvu, katra pienākums strādāt?

- Pirms vairākiem simtiem gadu šie principi pie inkiem pastāvēja, kā arī dīvainā paraža  inku valdniekam precēties tikai savu māsu.

- Manas māsas Ivas un Gigo Ganta pēcteči! - Inko Klusais nopūtās. - Viņi sargāja vadoņu iedzimtību, lai viņu asinīs neiekļūtu jaguāra sirds.

- Principi, par kuriem viesis jautā, - atgādināja kuģa komandieris Krutogorovs, - tagad ir kļuvuši par visas cilvēces mērķi.

- Tāpēc jūs varējāt atlidot šeit, - sacīja Inko Klusais, nemaz nebūdams pārsteigts. - Saskaņā ar attīstības likumu tam neizbēgami bija jānotiek. Tam ticot, mēs ar Eru iegūlām "aukstā miegā".

Pieminot savas draudzenes vārdu, Inko Klusais uzreiz saguma, viņa sejā kļuva pamanāmāki vaigu kauli.

- Kāpēc jūs neatgriezāties uz Zemes, kā solījāt? - Elga jautja.

– Mēs lidojām, bet pie citām tautām. Mums bija jānes saprāta sēklas arī viņiem, un mēs centāmies to darīt pēc iespējas vairāk. Mēs nolaidāmies citā kontinentā, starp divām lielām upēm. Cilvēku vadoni tur sauca Ammenons.

— Ammenons! - priecīgi iesaucās Elga Sergejevna, kura ļoti labi pārzināja seno vēsturi. - Tie taču ir senie šumeri, iespējams, pirmā civilizācija uz Zemes!

- Kā tad pirmā? - Krutogorovs bija pārsteigts. Kā tad ar ēģiptiešiem, ķīniešiem, indiešiem?

- Babiloniešu-asīriešu kultūra pārņēma šumeru civilizāciju. Šumerologs Torkilds Džeikobsons no Harvardas universitātes, runājot par Mezopotāmijas divupē dzīvojušajām mežonīgajām ciltīm,  raksta, ka “Mezopotāmijas civilizācija izkristalizējās it kā vienas nakts laikā. Shēma, pēc kuras šī civilizācija dzīvos, izzinot sevi un visu pasauli, uzreiz parādās visās tās galvenajās iezīmēs.[7]

- Brīnumaini! - Krutogorovs piezīmēja.

— Ir saglabājušies ķīļrakstu plāksnītes. Mums uz kuģa ir pat grāmata.

- Es to atnesīšu, - piedāvāja Taņa.

- ķīļrakstā rakstīja mūsu tālie un nelaimīgie senči uz Faenas, - atsaucās viesis.

Kamēr Taņa gāja pēc grāmatas, Galaktions Aleksandrovičs atgādināja par saviem jautājumiem.

Inko Klusais skumji atbildēja:

- Pēc mūsu otrās atgriešanās manas mātes Monas Klusās ietekmē Māšu padome nolēma, ka marieši nespēs izglītot cilvēkus mīlestības un miera garā, un tāpēc uz visiem laikiem aizliedza lidojumus kosmosā un vizītes uz Zemes. Iedzimti nežēlīgie Zemes iedzīvotāji, nokļuvuši uz Mara, varēja iznīcināt mariešus. Bet mēs ar Eru, izbaudījuši dzīvi zem klajas debess pie dāsnās Zemes dabas, vairs nevarējām dzīvot smacīgā pazemē kopā ar pārējiem mariešiem. Mēs iemīlējām cilvēkus un ticējām, ka labā sākumi viņos uzvarēs pār "jaguāra sirdi", ka viņi uzkāps pa civilizācijas kāpnēm, izzinās labestību un taisnību. Mēs par to sapņojām. Un Māšu Padome izpildīja mūsu vēlmi. Mums ļāva apgulties "aukstajā miegā". Uz Mara prata tajā iegremdēt… Tomēr mūs nedrīkstēja modināt kosmosu pametušo mariešu pēcteči, bet tikai cilvēki, kad viņi būs gatavi lidojumiem kosmosā. Vienojāmies, ka miegā gaidīsim, līdz viņi mūs atradīs kosmiskajās "Dzīvības Glabātājās" aukstajās vannās.

- Tomēr man nav skaidrs, kāpēc runājošajā aparātā, kas tika atstāts cilvēkiem, kuri pēta kosmosu, par marsiešiem, kas būtu iegremdēti anabiozē netālu no Fobosa nekas nebija teikts, - atzīmēja Galaktions Aleksandrovičs. - Neredzu loģiku.

- Viss ir vienkārši, - nopūšoties paskaidroja viesis. - Ierīcei, ko jūs saucat par Melno princi," - viesis izrunāja šo vārdu krieviski, jo acīmredzot, piemita fenomenālas svešvalodas apgūšanas dotības, - tika atstāta netālu no Zemes, pirms Māšu padome aizliedza turpmākos sakarus ar Zemes iedzīvotājiem. Es un Era varējām paļauties tikai uz to cilvēku saprātu, kuri mantojuši zināšanu sēklas, ko bijām iesējuši uz Zemes…

Ar grāmatu rokās atgriezās Taņa.

- Palūk atlausiet izlasīt: “Pirmajā gadā no tās Persijas līča daļas, kas robežojas ar Babilonu, parādījās dzīvnieks, kas bija apveltīts ar saprātu, un to sauca Muzaru Oannesu.”

[Korns, Antīkie fragmenti. "No stāstījuma par Aleksandru Poligosteru, aizguvuša leģendu no Beroza, Bela-Mardukas priestera Babilonijā, Maķedonijas Aleksandra laikmetā." Tulkojums no sengrieķu un latīņu valodas.]

- Marsietis Inkoanns, - izlaboja viesis. - viņi tā mani sauca.

- Ar secīgiem ne pārāk precīziem ķīļraksta tulkojumiem ir neizbēgamas deformācijas, - skaidroja Elga.

- Ķīļraksts pie viņiem nonāca caur mani no faetiem, - sacīja Inko Klusais.

- Un tas atkal bijāt jūs? - Elga Sergejevna bija pārsteigta. - Bet tālāk ir teikts, - viņa paņēma grāmatu no Taņas, - ka “viss dzīvnieka ķermenis bija kā zivs; bet zem galvas viņam bija vēl viena galva, un apakšā kopā ar zivs asti bija kājas, gluži kā cilvēkam. Viņa balss un runa bija cilvēciska un saprotama.

"Acīmredzot, cilvēki tā uztvēra manu skafandru. Nevēlēdamies pakļaut mūsu kosmosa kuģi iespējamam triecienam, es, izpildot Māšu padomes rīkojumu, nolaidos ar to ūdenī un katru vakaru, ienirstot jūrā, devos pie mani gaidošās Eras. Nav brīnums, ka mani uzskatīja par abinieku. Taču tas netraucēja manām izglītojošajām darbībām.

- Šeit teikts: "Šis radījums dienas laikā sazinājās ar cilvēkiem, bet nepaņēma no viņiem ēdienu …"

- Viņi ēda līķu gabalus, - it kā taisnojās Inko Klusais.

“Un tas viņiem mācīja būvēt mājas, celt tempļus, rakstīt likumus un izskaidrot ģeometrijas principus. Tas mācīja atšķirt zemes sēklas un parādīja, kā ievākt augļus. Vārdu sakot, tas viņiem iemācīja visu, kas var mīkstināt mežonību un padarīt cilvēkus cilvēciskākus. Kopš tā laika cilvēki savām zināšanām nav pievienojuši neko nozīmīgu: viņa mācība bija tik pilnīga. Kad saule norietēja, radījums atkal ienira jūrā, jo tas bija abinieks.

Era mani gaidīja! Cik viņa būtu priecīga, dzirdot šos vārdus!

– Pēc zināšanu nodošanas šumeriem un atgriešanās uz Marsa, kā es saprotu, lidojumi uz Zemi jums tiuka aizliegti? - Galaktions Aleksandrovičs ierunājās atkal. - Kā to saistīt ar tālāko, ar ko mūs tagad iepazīstinās Elga Sergejevna?

— Jā, tālāk tiek runāts par Alapara valdīšanas laiku, kura pēctecis bija Amilars no Pantibiblonas pilsētas. "Viņa laikā otro reizi no jūras iznāca pusdēmons Annedots, ļoti līdzīgs Oannesam (vārdā Odakons). Pēc viņa valdīšanas laiks mainījās vēl trīs reizes, un Daosa, bijušā gana no Pantibiblonas laikā, no jūras atkal iznāca daži divējāda izskata radījumi, kurus sauca par Evedoku, Enevgamu, Enevbolu un Anementu.

- Atkārtojiet, lūdzu, - Inko Klusais pagriezās pret Dālu. - Iespējams, es pārpratu. Tas taču nav iespējams!

Dāls, paņēmis no Elgas rokām Korna "Antīkos fragmentus", rindu pēc rindiņas tulkoja rakstīto. Viesis izskatījās apstulbis.

- Trūkst vārdu, lai izteiktu manu satraukumu! Tas nozīmē, ka jaunākajās paaudzēs Māšu padomes aizliegums tika atcelts, un mariešu pēcteči tomēr lidoja uz Zemi pie šumeriem, lai pārbaudītu iesēto saprāta sēklu asnus.

- Varbūt ne tikai pie šumeriem. Uz Zemes ir daudz noslēpumainu pēdu par viesiem no kosmosa, - skaidroja Dāls un piebilda: - Te lūk jums, japāņu “dogu”! ..

- Cik laimīga būtu Era! Palīdziet man viņu pamodināt!

- Esmu tikai pusizglītots inženieris, bet esmu gatavs ar jums lidot uz "Dzīvības Glabātuvi." Mēģināsim iedarbināt mašīnas, - ierosināja Dāls.

Iejaucās Galaktions Aleksandrovičs:

- Neko tādu tagad darīt nevajadzētu. Vislabāk kopā ar mūsu viesi nolaisties uz Marsa virsmas, atrast vietu, kur sākt arheoloģiskos izrakumus.

— Izrakumus? - Dāls sarauca pieri. - Kāpēc izrakumus?

- Jo, tikai atrodot bijušās Marsa kultūras pēdas, mēs varam atklāt viņu anabiozes noslēpumus. Tikai pēc tam būs lietderīgi atgriezties pie caurspīdīgā kapa.

- Tu ko, vēl tagad domā, ka marsiešu vairs uz Marsa nav?

- Par to nav šaubu, lai cik smagi mūsu viesim būtu to uzzināt. Bet pats par sevi tas ir nenovērtējams atradums zemes zinātnei. Un kopā ar divām mūmijām mums būs…

- Kā tev nav kauns, Galaktion, - Elga Sergejevna pārtrauca savu vīru. - Kapā ir dzīva sieviete!

- Protams. Tāpēc tas mums ir divtik vērtīgi. Es stāšos sakaros ar Zemi. Uzskatu, ka mums tiks atļauts turpināt plānotos izrakumus. Lai gan neizslēdzu iespēju, ka mums pavēlēs nekavējoties atgriezties uz Zemes kopā ar mūsu viesi. par tikšanos ar viņu interesēsies tūkstošiem zinātnieku.

- Ja prasīt Zemei, tad par to, kā izvest Eru no anabiozes, - sacīja Dāls.

– Par ko cilvēki runā? - jautāja Inko Klusais.

- Kā palīdzēt tev un tavai draudzenei, - Dāls steidzīgi atbildēja.

Galaktions Aleksandrovičs saviebās.

- Anabiozē uz Zemes augstākie dzīvnieki vēl nav bijuši iegremdēti. Maz ticams, ka viņi mums spēs palīdzēt … tuvākajā nākotnē. Lai gan iespējams, ka tiks uzsākti nepieciešamie pētījumi. Ja gulētāja tiks pamodināta simts gadus vēlāk, viņai tas neko daudz nekaitēs.

- Kā nekaitēs? Bet viņas Inko? - Elga dusmīgi jautāja, gatava ar skatienu vīru sadedzināt.

Galaktions Aleksandrovičs noplātīja rokas.

Likās, ka Inko Klusais uzminēja, par ko viņi runā:

- Esmu gatavs gaidīt līdz pašām vecumdienām.

Dals lidoja starp zvaigznēm savā skafandrā, blakus dogu dzīvajai figūrai, kas atdzīvojusies no viņa jaunības sapņiem. Siltumnīcas sudrabainā caurule, pa kuru viņi pārvietojās, šķita neaptverami gara.

Inko Klusajam skafandrā nebija valodas uztvērēja, kas būtu piemērots saziņai ar Dāla radioierīci, tāpēc viņi lidoja klusēdami.

Beidzot caurules galā parādījās caurspīdīgais kapeņu kubs, joprojām piepildīts ar bālganu miglu,.

Inko Klusais ielidoja no pareizā virziena, prasmīgi izmantojot kādu sava skafandra atjautīgu ierīci, salīdzinājumā ar kuru Dāla raķešu pistole izskatījās ļoti primitīva.

Inko karājās "Dzīvības Glabātuves" ārpusē pazīstamo gaisa slūžu ieejas priekšā.

Durvis paklausīja viņa signālam un atvērās. Un Dāls viņam sekoja priekštelpā.

Drīz vien to piepildīja caurspīdīga migla, un viņi iekļuva "Glabātuves" kamerā pa iekšējām durvīm.

Acīmredzot šeit bija iespēja elpot, jo Inko noņēma ķiveri un pamāja Dālam darīt to pašu. Viņš gribēja ar viņu parunāt.

- Izgatavots kā pie senajiem faetiem, - viņš teica. - Piedziņas mehānismi no acu skatiena. Pārāk sarežģīti.

- Ja mehānisms iedarbojas no acu skatiena, tad vēl jo vairāk tas sāks darboties no tiešas ieslēgšanas. Jūs zināt, kur atrodas mehānisms? Es labāk to izjauktu un sarežģīto mehānismu aizstātu ar tiešu pārslēgšanu. Kādreiz esmu darbojies ar automātiem, es pat biju izgatavojis robotu, mākslīgu cilvēku.

- Atceries, ka tavs vecākais brālis nedeva tev tiesības izjaukt tehniku. Es tevi atvedu šurp, jo pirmais automāts paklausīja tavam skatienam. Paskaties, lūdzu, uz gultas vāku. Sakopo domas.

Dāls noliecās pār kristāla zārku. Viņam tuvojās maiga seja ar saritinātām, notrīcēšanai gatavām skropstām. Šīs sievietes acīm jābūt tik skaistām.

- Šķiet, ka viņa jau pamostas, - sacīja Dāls.

- Ne agrāk par brīdi, kad tava griba aktivizēs mehānismus.

Dāls noliecās vēl zemāk pār vāku un sāka vērīgi skatīties uz spirāli, kas atradās tieši virs guļošās sievietes skaidrās pieres. Viņš ielika acīs visu spēku, ko sniedza vēlme palīdzēt Inko Klusam un viņa draudzenei, brīnišķīgai cilvēku apgaismotājai.

Taču guļošās sievietes mierīgā seja nesakustējās. Arī “zārka vāks” palika nekustīgs.

- Tavā galvas apvalkā dzirdama cilvēku vecākā brāļa balss, - sacīja Inko Klusais, pasniedzot Dālam ķiveri, ko viņš bija noņēmis.

Dāla acīs no spriedzes satumsa. Kāpēc nedarbojas mašīnas? Kāds kods te nepieciešams? Varbūt jāriskē ieslēgt mehānismus, īssavienot signālu ķēdi, kas darbojas no smadzeņu biostrāvām? Neko nevar zināt, kas varēja notikt pa trīspadsmit tūkstoš gadiem! Varbūt Galaktions ieteiks?

Dāls paņēma no Inka ķiveri un sadzirdēja brāļa balsi:

- Saņemta radiogramma no Zemes. Atkārtoju trešo reizi! “Pārtraukt visus mēģinājumus ieslēgt anabiozes kameras ierīci. Ja uz Marsa nevarēs atrast instrukcijas, kā izvest guļošo sievieti no anabiozes, tiks nosūtīts īpašs kuģis, kas visu kameru nogādās Zemes orbītā. Gulētājas atdzīvināšanā piedalīsies zinātnieki no visas pasaules. Skaidrs?

- Ko viņš saka? - jautāja Inko Klusais.

- Šo kameru nogādās uz Zemi. Tur zinātnieki izdarīs visu iespējamo, lai atdzīvinātu tavu Eru.

- Uz Zemes nav nepieciešamo zināšanu. Es atradīšu mariešus, parādīšu cilvēkiem ieeju viņu pazemes dziļajā pilsētā.

- Ja tā vēl tiek apdzīvota, - no tālienes pa radio atskanēja Galaktiona Aleksandroviča balss, kuram Dāls bija pārtulkojis Inko vārdus.

Marsieši nevarēja iet bojā visi. Viņu vidū būs tādi, kas no seniem rakstiem zinās “Dzīvības Kapsulas” noslēpumu,” pārliecināti sacīja Inko Klusais.

4. NEPAMAKSĀTAIS PARĀDS

Tātad, es, Inko Klusais, kas uz Zemes nesa Ketsalkoatla un Kon-Tiki vārdus, pēc pamošanās atsāku savas piezīmes - savu ziņojumu Saprātam. Pāreja no miega uz nomodu ir raksturīga ikvienam, taču ir nepieciešams laiks, lai ķermenis sāktu darboties normāli. Dzīvības velvē automāti, kas mani pamodināja, ne tikai sasildīja manu ķermeni, atjaunoja spēkus muskuļiem, ievadīja uzmundrinošas vielas asinīs, bet arī informēja mani par zvaigznāju nobīdes leņķi. Mani šokēja apziņa par pagājušo tūkstošgadu skaitu. Mani pamodināja cilvēki, kuri savā augstākajā attīstības stadijā jau bija pacēlušies kosmosā. Es pats par to sapņoju, bet diemžēl! Mana pamošanās man nesagādāja pilnīgu laimi…

Es nezinu, kas izraisīja neciešamās sāpes man pakausī: ilgstošas sasalšanas sekas vai spriedze, ar kādu es mēģināju ar acīm ieslēgt Eras pamodināšanas iekārtas.

Era ir mierīga un skaista, tādapati kā es viņu redzēju aukstā miega gultā, pirms pats apgūlos viņai blakus. Es ne tikai atceros, es jūtu viņas gaišo atvadu smaidu.

Arī tagad viņas lūpas ir puspatvērtas, gatavas atkal pasmaidīt, skropstas spēj sakustēties, acis atvērties, bet… mana Era paliek nekustīga.

Varbūt miega laikā esmu zaudējis skatiena spēku, manās smadzenēs notikušas kādas izmaiņas, un to novājinātās biostrāvas nespēj aktivizēt automātus …

Mani jaunie brāļi, uz kuriem es tik ļoti ceru, izrāda par mani rūpes. Un man ir kauns atzīt, ka viņi man šķiet svešāki nekā viņu mežonīgie senči, kurus es centos pieradināt pie labestības un zināšanām.

Tie senatnes cilvēki man bija skaidrāki: viņi baidījās no sāpēm un nāves, bet bija drosmīgi, viņi kaislīgi mīlēja un neizmērojami ienīda, apzinīgi strādāja, bet tiecās pēc bagātības un varas, bija nežēlīgi un asinskāri, bet bija maigi un līdzjūtīgi. Un pats galvenais, viņi vienmēr centās uzzināt vairāk, nekā zināja, viņi vienmēr gāja uz priekšu, kāri pēc nezināmā.

Jaunie cilvēki, lai arī daudzējādā ziņā atgādina vecos, savā ziņā atšķiras. Ja man kaut kā tuvāks un saprotamāks ir viņu vadoņa jaunākais brālis, tad pats vadonis ar savu pārliecību par mariešu civilizācijas bojā un pat ar spītīgo cerību uz to (kā vārdā?), lai gan nav nežēlīgs un asinskārs, tā kā Holas priesteri, man ir nepatīkams.

Šķiet, ka sievietes kā uz Marsa te pirmo lomu nespēlē, taču nav arī pakļautas vīriešiem, kā uz senās Zemes, un pat kaut kādā veidā ietekmē vīriešu uzvedību. Viņas pašas arī pieder pie audzēknēm, lai gan viņām būs jāveic visi māmiņu pienākumi. Šī dubultā slodze man šķiet dīvaina. Varbūt mana Era, pamodusies, satuvināsies ar viņām, sapratīs viņas. Bet viņas ar mani nav…

Sāpes pakausī ir nepanesamas. Ko tās vēsta? Manas dzīves drīzo galu? Vecākā no zemes sievietēm, vietējā veselības māsa, kas apskatīja sastingušo fetesas līķi, šaubās, vai esmu pilnīgi cilvēcisks un vai varu pielietot viņai pazīstamos līdzekļus?

Bet sāpes pakausī nav nekas, salīdzinot ar sāpēm sirdī. Es pieķeru sevi pie tā, ka mīlestības dēļ pret cilvēkiem, atstājis savu laikmetu, tagad neizturos pret viņiem pietiekami sirsnīgi.

Pēc kopīga lidojuma ar Dālu (tāds ir atbraukušo cilvēku vadoņa brāļa vārds) uz “Dzīvības Kapsulu” un neauglīgajiem mēģinājumiem ieslēgt automātus, lai pamodinātu Ēru, uzzināju, ka zemes iedzīvotāji nolēmuši transportēt “Dzīvības Kapsulu” uz Zemi, lai zinātāji varētu tur izmantot visas savas zināšanas Eras glābšanai. Esmu viņiem pateicīgs, ne velti es viņiem ticēju, dodoties aukstajā miegā, bet viņiem trūkst nepieciešamo zināšanu! ..

Es labprāt piekritu palīdzēt atbraukušo cilvēku vadonim Galaktionam, mēģinot atrast mariešus. Tiesa, mums ar viņu ir dažādi mērķi. Viņš cenšas atrast tikai pēdas no viņu kādreizējās uzturēšanās uz Mara, būdams pārliecināts par mariešu civilizācijas bojā eju, bet man tas ir vajadzīgs pašam, atrast tos, kas ir saglabājuši senos aukstā miega noslēpumus un spēs pamodināt Eru.

Visgrūtākais ir nepadoties šausminošajai vientulībai, pārvarēt savas bēdas, uzvarēt sevi. Man tas izdevies, jo mana vēlme izglābt Eru sakrita ar cilvēku vēlmi izlūkot Maru un nolaisties uz tā virsmas.

Bet ko es tur ieraudzīšu? Galu galā ir pagājušas trīspadsmit tūkstošgades ne tikai kosmosā, tās aizlidojušas arī uz Mara. Kādas pēdas tās atstājušas? Galu galā nekas pasaulē nevar palikt nemainīgs. Tiešām aukstajam Galaktionam taisnība?

Norādīju pilotiem, kur nosēdināt kuģi, lai būtu netālu no Pienākuma pilsētas.

Pienākuma pilsēta! Tās simbols ir senie Tonija Fae dzejoļi!.. Kā gribētos tos lasīt cilvēkiem Zemes valodā!

Man bija Dāla piemērs, kurš apguvis mariešu mirušo valodu, un pieredze pētīt senās dzīvās Zemes valodas. Un es sāku mācīties mūsdienu zemiešu valodu. To sauc par krievu valodu, kas ir viena no visizplatītākajiem starp daudzajām, kas joprojām ir saglabājušās uz Zemes.

Manas smadzenes, it kā apskaidrotas bezgala ilgas atpūtas laikā, ir kā izžuvis sūklis, tās  slāpst pēc zināšanu mitruma. tās tik viegli uzsūc sevī jaunas zināšanas. Cilvēki priecājās par maniem panākumiem un jau bez tulka apmainās ar mani replikām.

Līdz tam laikam "Meklētājs" (likteņa ironija mani atkal novedusi pie šī kuģa nosaukuma) nolaidās uz Mara.

Ar tādu pašu satraukumu kā cilvēki, es skatījos uz savas dzimtās planētas virsmu, kuru, šķiet, esmu atstājis pavisam nesen.

Cik tālu vien acs sniedza, stiepās kails ar bedrēm izrobots līdzenums, pa pusei pārklāts smiltīm. Pie neparasti tuvā (salīdzinājumā ar Zemi) horizonta redzams "Meklētāja" sudraba tornis, aiz tā kalnu grēda.

Kalni atradās savās sākotnējās vietās, bet citādi Maru vairs nepazinu. Kur pazudušas oāzes, kurās skafandros strādāja marieši? Kur Maras augi, lai arī mazāki par Zemi, bet tomēr izturīgi, sulīgi, garšīgi? Visbeidzot, kur smalkās pēdas, ko atstājušas asi elpojošas ķirzakas, vienīgās dzīvās radības, uz Mara virsmas?

Tuksnesis bija miris. Pārsteidzoši bija tas, ka nebija neviena pazīstama krātera, kurā agrāk atradās oāze ar pilsētas slūžu klinti tās priekšā.

Manā ķiverē cilvēki bija ievietojuši elektromagnētisko ierīci, kas ļāva man sadzirdēt viņu balsis. Tagad es katru no viņiem sapratu pietiekami labi, bet izšķirošā brīdī mums palīdzēja Dāls.

Skatoties uz mirušajām smiltīm, Galaktions sacīja:

– Šajā tuksnesī, panīcis un skops izaugtu tikai ančara koks.

- Ančars ir indīgs nāves koks no mūsu lielā dzejnieka dzejoļiem, -  Dāls paskaidroja.

Nāves koks! Pat tādam nav vietas šajā tuksnesī!

- Oāze… šeit… bija, - es teicu cilvēku valodā.

— Oāze? - Galaktions pārjautāja. - Bija? Tieši tā! Un tas sakrīt ar manu teoriju par marsiešu civilizācijas bojā eju.

***

Vairākas dienas pēc kārtas atbraukušie cilvēki, nosaukuši sevi par arheologiem, ar asprātīgas mašīnas palīdzību izrakāja smilšu kalnus. Tomēr viss bija velti.

Violetas debesis, sarkanīgas smiltis, Zemei līdzīgi zili kalni… "Planēta Ančara", kā Maru nosauca Galaktions, skaidrojot, kāpēc nevienam šeit neizdodas atrast dzīvības pēdas.

Mans faeta skafandrs bija neveikls, un es gandrīz neko nevarēju cilvēkiem palīdzēt. Kā es nožēloju, ka man nebija vieglā skafandra, kurā reiz skrēju pa Mara virsmu!

Abas sievietes palīdzēja Dālam visos iespējamos veidos.

— Galaktion! - vecākā (Elga) psauca savu vīru. - Ciets iezis. Izkusis. Pēc meteorīta krātera neizskatās.

Man aizrāvās elpa. Es gribēju paskaidrot Galaktionam, ka mēs esam pie mērķa! Bet man uzreiz izlidoja no galvas visi krievu vārdi. Bet Dāls bija aizņemts ar jaunāko no māsām (Taņa), nosakot atrastās klints sastāvu. Viņš nosauca atklātās vielas, kas daudz ko stāstīja, bet man tie bija jauni jēdzieni, kas pierādīja, ka šeit reiz noticis kodolsprādziens.

Es sapratu, ka kodolsprādziens ir tā pati matērijas sabrukšana, kas iznīcināja faetu civilizāciju.

- Galaktion, - es svinīgi teicu. Mēs esam pie mērķa. Jūs, cilvēki, esat atklājuši smiltīm piepildītu krāteri, kas palicis pāri pēc nukleārā kara starp "Fobo" un "Deimo" bāzēm, kas sākās Faenas bojā ejas priekšvakarā. Blakus ir Pienākuma pilsēta. Nez kāpēc tā arī noklāta ar smiltīm.

- Tāpēc, ka nav neviena, kas attīrītu no iežu nogulumiem, - man pārliecinoši atbildēja cilvēku vadonis.

- Stiebrs! - atskanēja jaunākās māsas Taņas satrauktais kliedziens.

- Tas ir pirmais šāda veida atradums uz Marsa, - Dāls nopriecājās. - Paldies, Inko, bez tevis mēs to nebūtu atraduši.

Es skumji paskatījos uz stiebru, kura lapas bija saritinājušās caurulītē. Tajā bija grūti pazīt kukurūzas - zvaigžņu dāvanas - priekšteci, kuru mēs aiznesām uz Zemi. Kādreiz pazemes upe gar seno mariešu izrakto dziļo kanālu baroja pazudušo oāzi ar mitrumu. Bet, acīmredzot, kādreizējā laistīšanas sistēma joprojām darbojās, ja stiebrs šeit izaudzis pats! ..

Galaktions teica:

- Ja arī bija apūdeņošana, tā jau sen vairs nedarbojas. Var tikai pabrīnīties, kā faetu pēcteči tik ilgi izdzīvojuši uz tik neviesmīlīgas planētas. Varbūt viņi pārcēlušies uz Zemi, un kaut kāda Zemes iekarotājtauta ir viņu pēcnācēji.

Šāds pieņēmums mani mulsināja.

- Marieši nav spējīgi nogalināt!

- Bet tavi stāsti, Inko, varējaa iedvest tavas tautas biedros vēlmi dzīvot brīvi, elpot dabisku gaisu starp dāsnu dabu. Šim nolūkam bija nepieciešams atspiest uz Zemes nekulturālās ciltis. Viss skaidrs! Acīmredzot marieši izveidoja pamatu kontinenta Mo ļaudīm! Tāpēc tur bija tik augsta kultūra. Mana hipotēze apstiprinās, daudz kas kļūst skaidrs!

Ko es varēju iebilst? Atmest cerību, ka uz Zemi pārcēlušies mariešu pēcteči senajos rakstos saglabājuši aukstā miega noslēpumu? Es sāku izjautāt par Mo kontinentu.

- Diemžēl, draugs, - Dāls atbildēja. - Mo kontinents, ja tāds vispār bija, gāja bojā vienā no kataklizmām, kas pirms daudziem tūkstošiem gadu satricināja Zemi. Diez vai kāds būtu varējis izdzīvot vai saglabāt rakstus. Bet zemes zinātnieki tev palīdzēs, viņi paši atklās aukstā miega noslēpumu.

Galaktions steidzās turpināt izrakumus, viņš gribēja tikt pie slūžu klints, un man visu laiku prasīja, kur to meklēt.

Es pirmais pamanīju pie apvāršņa draudīgo smilšu kolonnu, kas man bija labi pazīstama no manas iepriekšējās dzīves uz Mara, un brīdināju cilvēkus par draudošajām briesmām.

- izrakumus mēs neatstāsim, - Galaktions spītīgi sacīja. - Mēs esam šeit tikai dēļ tiem.

- Mums ir jāglābjas, - es brīdināju.

Līdzīgu vētru esmu piedzīvojis arī agrāk, kad kopā ar Monu Kluso devos uz pamesto Dzīves pilsētu meklēt "labā un ļaunā" slēptuvi.

Vētra, tāpat kā toreiz, nokrita tieši no debesīm. Cilvēki vēl nezināja, ka Mara atmosfēras virpuļviesuļi virzās ne tikai pa planētas virsmu, bet arī vertikāli.

Viesulis skāra tuksnesi, un tas atdzīvojās trakulīgā, bet nāvējošā kustībā. Viesuļvētra visus nogāza no kājām, izņemot mani, jo nostāvēju, pateicoties neveiklajam, bet stabilajam faetu skafandram ar muskuļu pastiprinātājiem.

Vētras auri iespiedās ķiverēs, gāžot mums pāri smilšu kalnus. Debesis vairs nebija redzamas. Smagie smilšu mākoņi nolaidās līdz pašai virsmai, bet tiem pretī cēlās melna kolonna, ko cilvēki sauc par viesuli. Atspiedies pret debesīm, šķita, ka tas griež mākoņus pa spirāli.

Drīz pat mans skafandrs nespēja noturēt mani kājās. Atrados blakus Galaktionam, kurš, izmantodams elektromagnētiskos sakarus, mēģināja nosūtīt kuģim savas ekspedīcijas atrašanās vietu, lai mūs izrakt varētu piloti.

Es dzirdēju ķiverē arī Dāla balsi runājam manā dzimtajā valodā. Viņš bija noraizējies, bet, izrādās, ne par sevi, pat ne sievietēm, bet gan par mani, senatnes liecinieku.

- Nav pieļaujams, lai viss beigtos tik stulbi, - viņš teica.

- Nav, - es piekritu, domādams par guļošo Eru. Būs biedējoši, ja viņa pamodīsies bet manis vairs nebūs.

- Mēs izdzīvosim, Inko! Mēs nedrīkstam iet bojā!

- Zini, o karstasinīgais Dāl, kad es pirms vēl nebiju notriekts, paspēju pamanīt, ka melnais viesulis, ejot garām aizputinātajam krāterim, uz mirkli atsedza slūžu klinti.

- Redzi nu! Es atkārtoju, ka mums nav tiesību mirt! Dāls satraukti iesaucās, bet tagad jau krieviski.

- Nav tiesību, - apstiprināja Galaktions.

- Kā mēs varēsim izrakties ārā? Taņa jautāja. Mūs ieputināja kā kapā. - Un viņa apklusa.

Neuzdrošinies, Taņa! Tu esi Zemes meita, - Elga teica, acīmredzot nevēloties, lai cilvēki manā priekšā izrādītu vājumu.

Bet arī es pats biju izmisumā, par to,ka nevarēju neko izdarīt, nevarēju nevienam palīdzēt, ka es nekad vairs neredzēšu Maru, Zemi vai Eru …

Un tad Dāls teica:

- Izdzīvot ir mūsu pienākums.

Pienākums? Un es savā dzimtajā valodā noskaitīju pantus par Pienākumu:

Ir kaut kas svarīgāks

Nekā laime

Skaistāks

Nekā mīlestība

vērtīgāks,

Nekā dzīve.

Šis kaut kas ir PIENĀKUMS.

Bez pienākuma nebūtu

Ne dzīvības, nr mīlestības, ne laimes.

- Spēcīgi vārdi, - pēc pauzes sacīja Dāls un krievu valodā piebilda: - Cilvēki ir parādā marsiešiem, ka neļāva Zemei sadurties ar Mēnesi.

5. BAIĻU MĀCĪBA

Ar rūgtu sajūtu es eju cauri dziļās pazemes Pienākuma pilsētas sasmakušajām un putekļainajām galerijām. Klusās ēnas varēja atrast tikai slūžām tuvākajās alās… Jā, tikai "mariešu ēnas"! Cik maz viņi līdzinājās maniem laikabiedriem!

Lielais Priesteris mani pavada visur. Atgādinādams lielgalvainu bērnu ar tievām rokām un kājām, viņš nesasniedz manu plecu un grabošā, raudulīgā balsī saka:

- Senajā kamerā, kuru atradīs dievišķais Inko, tiks izveidots templis, kurā lūdzēji sirsnīgi slavēs Monas Aizliedzējas dēlu.

Es jau esmu bijis dievs Ketsalkoatls uz Zemes, un es apņēmos nekad vairs nespēlēt šādu lomu; bet tagad, pēc trīspadsmit tūkstošiem gadu, par spīti manai vēlmei, es atkal tieku pasludināts par dievību, bet tagad jau uz mana dzimtā Mara, kas manā laikā neatzina nekādas māņticības, priesteris bija jau pieradis pie maniem protestiem un pacietīgi skaidroja dievišķo baiļu mācību.

— Kā jūs varējāt pie tā nonākt? - es pārtraucu.

Un Vecais Priesteris nenogurst atgādināt, ka pat Lielais Vecis (viņu galvenais dievs!) bija pirmais, kas uzlika bīstamo zināšanu aizliegumu. Tad viņa diženā praviete Māte Mona aizliedza lidojumus kosmosā uz Zemi, kur mīt briesmoņi, kas izrauj viens otram sirdis un savā baigajā nežēlībā cenšas ieņemt svešas valstis, paverdzināt vai iznīcināt tautas. Un šie dēmoni noteikti atlidos uz Maru, lai tiktu galā ar mariešiem. Mariešiem ir tikai viens glābšanas līdzeklis: uz visiem laikiem doties dziļās alās un nekad neparādīties virspusē. Tāpēc jau tūkstošiem ciklu Mara tuksnešos nav bijušas mariešu pēdu, visas oāzes aizputinātas ar smiltīm, lielā apūdeņošana ir pamesta, marieši pārtiek tikai no tā, ko var iegūt pazemē.

Tātad Lielais Vecis ir kļuvis par pirmo dievu, un mūsu senākā dzejnieka Tonija Fae brīnišķīgie panti tagad ir kļuvuši par bezdomu lūgšanām. Marieši tos murmina reliģisko ceremoniju laikā. Neziņa rodas no bailēm, kas ir nomaitājušas kultūru un nogalinājušas Zināšanas. Nav pārsteidzoši, ka ne Lielais Priesteris, kurš saprata vairāk nekā citi, ne kāds cits marietis neko nebija dzirdējis par auksto miegu. Viņiem es esmu vienkārši nemirstīgais, kā jau tas dievam pienākas. Mana nabaga Era! Kas tevi pamodinās? Un kad?

Ar lielām grūtībām es jaunu izraktu tuneļu tīklā atrodu veco “pazemes koka alu”. Protams, no auga nav ne miņas, bet senās istabas joprojām saglabājušās. Un mana sirds sāpīgi sažņaudzas. Skumji skatos uz no bērnības pazīstamo sienu. Tagad šeit vairs nav enerģijas plūsmas, un tā nemirgo meteorīta sprādzienā, kas reiz nogalināja manu tēvu. Kādreizējā attēla vietā starp akmens svītrām diez vai var uzminēt seno bareljefu ar brīnumaino faetu torni, ar kura palīdzību tie lidoja starp zvaigznēm. Ieraugot pasakainā kuģa aprises, mani pārņem rūgtas atmiņas. Es apskatu saglabātās figūriņas neparastajos skafandros, un tās atdzīvojas manā atmiņā. Šādi uz malas varēja stāvēt Kara Gaišā, auksta un gaiša, drosmīga un mierīga. Viņai blakus ir Nots Kri, vienmēr iebilstošs, neko uzreiz nepieņemošs, bezkaislīgs spriedumos, bet nesamierināms mīlestībā un bēdās. Viena atrada sev kapu inku zemē, kas pavērās zem viņas, otrs negribēja izpeldēt no Fatu Hivas salas virpuļiem. Bet labajā pusē ir mana nepārspējamā, maigā, lēnprātīgā un pašaizliedzīgā māsa Iva! Viņa palika uz Zemes cilvēku labā kopā ar savu dzīves draugu, gudro labo vīru Gigo Gantu. Bet šī tikko pamanāmā figūra centrā, it kā akmens aizkara aizsegta, varētu būt mana Era, kas nav mirusi kā visi pārējie, un tomēr nav arī dzīva.

No telpas griestiem nokarājas stalaktīts, kura agrāk tur nebija. Pret to virzienā no grīdas stiepjas satecējis stalagmīts. Šeit, šajā vietā, es pirmo reizi dzirdēju Tonija Fae dzejoļus par Pienākumu:

“Bez Pienākuma nebūtu

Ne dzīvības, ne mīlestības, ne laimes!"

Es izteicu šos vārdus, kad mūs ar cilvēkiem pārklāja smiltis un vairs nebija cerību uz glābiņu.

Un Baiļu Priesteri, izrādās, šausmās vēroja šausmīgo citplanētiešu, mežonīgo Zemes dēmonu rīcību, meklējot ieeju Pienākuma pilsētā, lai izrautu mariešu sirdis, sagrābtu viņu dzimtās alas.

Un priesteri izmisīgi lūdza Visvareno, Lielo Veci, lai viņš izglābtu mariešus, sūtītu visus Mara spēkus pret Zemes briesmoņiem.

Un, kad, it kā atbildot uz viņu lūgšanām, pacēlās gaisā smilšu mākoņi un Melnais Tornado aizbēra nežēlīgos dēmonus, bālo, izbiedēto mariešu acīs sariesās pateicības asaras.

Un pēkšņi elektromagnētiskais savienojums, kas līdz šim bija pārtvēris tikai zemiešu biedējošo valodu, noraidīja mariešiem galvenās lūgšanas vārdus, ko viens no atnācējiem nolasīja senajā mariešu valodā, kas saglabāta dievišķajās ceremonijās.

Marieši bija samulsuši. Galu galā viņiem tika atgādināts par viņu Pienākumu, tika rosināts labs sākums, ielikts katra sirdī. Un marieši, pārvarējuši savas bailes, nāca palīgā ar smiltīm pārklātajiem atnācējiem. Viņi nevarēja nenākt. Tā bija viņu būtība.

Un pilsētas vārtos, atbrīvoti no skafandriem, mēs, atnācēji (mani jaunie draugi no Zemes un es), alkatīgi ieelpojām Pienākumu pilsētas mākslīgo gaisu.

Marieši pulcējās mums apkārt, stiepa savas tievās rokas, kratīja lielās galvas, kā bailīgi un ziņkāri bērni, naivi, bailīgi un labestīgi.

Vajadzēja redzēt, kādās patiesās šausmās viņi atsprāga, uzzinājuši, ka atnācēji patiešām ir cilvēki no Zemes (tas ir, dēmoni), bet es esmu senais marietis, leģendārais Inko, Monas Aizliedzējas dēls, kurš atstājis Maru pirms vairāk nekā sešiem tūkstošiem ciklu, un tas nozīmē dzīvu apstiprinājumu dievišķajai Baiļu Mācībai. Galu galā tieši Inko uz Zemes satikās ar briesmoņiem, kas izrāva sirdis, tieši viņa dēļ Mona aizliedza lidojumus uz Zemi.

Mēģināju viņus atrunāt no sava dievišķuma, stāstīju par auksto miegu, pat atzinos, ka ceru uz viņu palīdzību Eras modināšanai, bet mazie, lielgalvas bērni tikai apmulsumā mirkšķināja ar milzīgām acīm, kā Zemes naktsputni. Viņi neko nezināja ne par auksto miegu, ne to, kas vēl gulēja "Dzīvības Glabātavā".

Dāls, mans jaunais draugs, dedzīgi iztaujāja mariešus, kuriem viņu saprast bija grūtības. Galaktions un Elga pierādījuši sevi par patiesiem zinātājiem. Neskatoties uz visu, ko viņi bija pārdzīvojuši, tagad viņus aizrāva "fosilo cilvēku" vēsture, kā Galaktions nosauca dziļās pazemes mariešus.

Man bija rūgti uzzināt lielās mariešu kultūras iznīkšanas vēsturi, kas mantojusi faetu civilizāciju, tagad ir nospiesta un pieņēmusi Baiļu reliģiju.

Acīmredzot šī drūmā doktrīna uzreiz neuzvarēja. Mariešu kultūra ilgu laiku pretojās. Un ne reizi vien tika pārkāpts Monas aizliegums lidot uz Zemi. Bet, acīmredzot, no turienes atvestie iespaidi nerunāja par labu cilvēkiem. Un tuvredzīgās Māšu padomes kopā ar jaunajiem priesteriem mariešu civilizāciju noveda strupceļā. Visas mariešu pēdas uz virsmas tika iznīcinātas. Tās varēja atcerēties tikai aizbildņi priesteri, izmantojot optiskās ierīces, kuras cilvēki sauca par "periskopiem".

Jaunākā no Zemes sievietēm Taņa neatkāpās no šāda periskopa. Viņa vairāk nekā citi cieta no ieslodzījuma, viņa bija pirmā, kas sajutās kā cietumnieks.

Marieši, protams, neizmantoja ne spēku, ne piespiešanu. Pienākumu pilsētā izbaudījām pilnīgu "brīvību". Bet mums nebija kosmosa skafandru un ķiveru ar rācijām.

Kad Taņa caur periskopu ieraudzīja kosmonautus no "Meklētāja", kuri klaiņoja pa mūsu neseno izrakumu vietu, viņa saprata, ka bez skafandriem un ķiverēm nevar tiem par sevi pavēstīt. Viņa lūdza Dālu paskaidrot mariešiem, ka ir jādod signāls cilvēkiem. Bet marieši baidījās. Un Dāla vārdi viņus nobiedēja vēl vairāk. Taņa to nesaprata, nevarēja saprast.

Man arī nebija viegli saprast, kā marieši atteikušies no zināšanām par Visumu, izsvītroja no savām zināšanām zvaigžņu zinātni. Baiļu doktrīnas secinājumi, iepriekš vismaz balstīti uz kaut ko, pamazām deģenerējās, pārvērtās biedējošos dēmonu tēlos no Zemes. Kā marietis varēja nodot viņu klātbūtni šiem dēmoniem, kuru spēks, protams, bija paslēpts viņu draudīgajā tornī.

Un marieši paslēpās savās alās. Un kopā ar viņiem mēs bijām viņu "brīvie gūstekņi".

***

Astronauti katru dienu ieradās izrakumu vietā un, noguruši, mēģināja izrakt mūsu līķus. Bet viņiem izdevās atrast tikai mehānisko ekskavatoru, kuru uzkontrolēja Dāls, un neko citu …

Acīmredzot viņi saņēmuši kaut kādus norādījumus no Zemes, jo atnesuši sev līdzi dīvainu konstrukciju no caurulēm. vietā, kur "gāja bojā pirmā mariešu arheoloģiskā ekspedīcija viņi atstāja norādījuma zīmi, lai jauni zemiešu kuģi varētu atrast šo vietu un izrakt mirušos arheologus.

Atstājuši zīmi, piloti devās uz tālumā redzamo "Meklētāju". Aiz tiem smiltīs stiepās pēdu virtenes.

- Viņi aiziet! Taņa izmisumā iekliedzās. - Viņi tūlīt aizlidos!

Raudas nav jātulko citās valodās, tās ir saprotamas ikvienam uz Zemes un uz citām planētām.

- Mums jāpanāk, jāaptur viņi, - Dals sacīja un pagriezās pret Lielo Priesteri, lūdzot, lai viņš iedod vismaz vienu skafandru vai tkai ķiveri, kurā bija rācija.

Lielais Priesteris ar smago galvu salīdzinājumā ar viņa trauslo ķermeni pamāja, kas mariešiem nozīmēja noliegumu, atteikšanos.

Man to nācās paskaidrot Dālam.

Mēs ar viņu kopā piegājām pie periskopa.

Gaisa slūžas bija virs mums, izcirstas klintī. Es labi pazinu šo ierīci. Neviens vtās nesargāja, un marieši neprata pielietot spēku.

Man ienāca prātā atrisinājums. Atmiņā pazibēja neaizmirstamās jaunības dienas un aizraušanās ar skriešanu bez elpas.

Kara Gaišā, Nots Krī!

Daudziem tajā laikā tā šķita trakulīga riskēšana. Bet tad ne reizi vin pienāca brīdis, kad man bija jāpierāda, uz ko ir spējīgs marietis.

- Ko viņš dara? - Taņa kliedza. - Apturiet viņu!

Marieši bailēs no manis atkāpās, kad es metos pie slūžām.

Bez skafandra, tikai cieši pieguļošā apģērbā, kurā gadu tūkstošus biju nogulējis "Dzīvības Glabātavā", izlēcu caur gaisa slūžām tuksnesī.

Šeit, uz Mara, esmu kļuvis kā pērļu nirējs uz Zemes, kuri dažreiz uz vairākām minūtēm ienirst okeānā.

Savulaik, skrienot bez elpas, mēs ar Ivu un Karu Gaišo sapņojām, ka marieši kādreiz spēs pielāgoties “asai elpošanai”, kā asi elpojošās ķirzakas, lai mūsu pēcnācēji beidzot varētu iziet no dziļām patversmēm uz virsmas, zem purpursarkanajām debesīm. Diemžēl tas ir palicis nepiepildīts sapnis. Patiesībā mūsu "pēcnācēji" pilnībā atstāja planētas virsmu ar tās elpojošanai nederīgo atmosfēru. Un šī rase ir pilnībā nožuvusi… pazemes dzīlēs.

Bet es tomēr piederēju pie bijušajiem mariešiem, kuri, pa jokam, sporta nolūkos, tuksnesī skrēja tūkstoš un vairāk soļu bez elpošanas.

Es atceros, kā mani vienmēr priecēja pāreja no drūmās alas uz tuksnesi, kas mirdz saules staros. Tiesa, tas nekādā veidā nebija salīdzināms ar Zemes apgaismojumu. Bet mūsu acs neaptverami pielāgojas visspēcīgākajām gaismas intensitātes izmaiņām.

Es skrēju, sākumā aizvēris acis, tad atvēru acis un ieraudzīju sev priekšā divas aizejošās figūras skafandros.

Cik simti soļu līdz viņiem?

Manas kājas vienmērīgi kustējās, nesot mani.

Es, pirms izlēcu tuksnesī, gaisa slūžās ievilku pēdējo elpu. Protams, neviens marietis nevarēja iedomāties, ka tas ir iespējams. Bet man bija jāizglābj cilvēki, man bija jāizglābj marieši, jāuzvar viņu viltus bailes, man bija jāatmodina mana Era.

Noskrēju trīssimt soļus. Acis sāka aizmigloties. Galu galā es tik ilgi nebiju trenējies šajā sporta veidā! Pat pēc daudziem gadiem (izslēdzu tūkstošiem gadu miegu, kas, par laimi, manī neko nebija izmainījis), it kā sajutis jaunības atgriešanos, pārvērtos par skrējēju. Jā, tā nebija skriešana, bet gan pārvērtība par skrējienu. Citā reizē es nebūtu ticējis, ka tas ir iespējams… Bet vējš pūta mugurā, sāpīgi kapājot ar smilšu graudiem kailo pakausi, kaklu un ausis, bet palīdzot skriet.

Drīz vien sajutu, ka vairs nevaru paskriet, mute pavērās, lai ievilktu retināto bezskābekļa gaisu, kā tas notiek uz Zemes ar slīkstošiem cilvēkiem. Man šķita, ka man kājas padodas, acīs satumst.

Bet, stipri noliecies uz priekšu un izlicis kājas sev priekšā, es nekritu. Un pēc mirklļa ar iepriekšējo spožumu ieraudzīju kuģa torni, kuram tuvojās abas figūras skafandros.

Es tikai domāju, ka Mara, visu mariešu, cilvēku, Eras nākotne ir atkarīga no tā, vai es sasniegšu kuģi vai ne …

Un spēks atgriezās manī, pirms biju noskrējis pusceļu uz "Meklētāju". Atkal kājas pašas mani nesa tuvāk mērķim.

Te viens no kosmonautiem atskatījās, iespējams, lai pēdējo reizi paskatītos uz norādījiuma zīmi, cik tā labi pamanāma. Un viņš, absurdās vīzijas apstulbināts, mani ieraudzīja. Vai gan cilvēks (un es viņam, protams, biju parasts cilvēks) varētu skriet bez skafandra pa svešas planētas stindzinoši auksto tuksnesi?

Viņš neveikli metās man pretī. Bet es skrēju ātrāk. Mani muskuļi, kas bija ietrenēti Zemes apstākļos, uz Mara darbojās labāk. Galu galā uz Mara man bija tikai puse no tā svara kāds man bija uz  Zemes. Un es nevis skrēju, bet lidoju uz "Meklētāju".

Un aizskrēju. Aizskrēju garām kosmonautam, kurš steidzās man pretī (tas bija Krutogorovs), garām otrajam, kurš tikai tagad atskatījās pēc komandiera sauciena.

Satvēru ārējās kronšteinus, kā savulaik senos laikos mans draugs Čičkalans (Piedzērusies Blusa), un pa tiem uzlidoju līdz kuģa slūžam, kas atvērās pašas.

Neko vairāk neatceros.

Trešā nodaļa. SAPRĀTA PARĀDS

.

1. ATMODA

Es apņēmos atgriezties pie savām piezīmēm tikai Eras atmodas dienā. Un es to sagaidīju.

Ir grūti izteikt to, ko tagad pārdzīvoju, ņemot vērā vairākas dzīves, ko esmu nodzīvojis uz dažādām planētām dažādās tūkstošgadēs.

Es atkal jūtos nedrošs, kā neaptverami tālajā jaunībā. Man ir bail tikties ar Eru. Kādas jūtas es viņā izraisīšu; prieku vai bēdas? Vai man ir tiesības viņai kaut ko atgādināt, kad viņa sāks jaunu dzīvi? Cilvēki pārāk bieži sagrauj savus laulātos pārus, izšķiras. Vai mēs ar Eru varētu būt izņēmums?

Kopā ar diviem Zemes zinātniekiem es ieeju tuvējo reisu kosmosa kuģī, kas nepārtraukti kursē starp Zemes zinātnes centriem un "Dzīvības Glabātuvi", tagad nogādātu Zemes orbītā.

Cik daudz reizes es jau esmu lidojis uz šo kosmisko centru, kas izaudzis apkārt caurspīdīgajai kamerais, kurā turpina gulēt mana Era!

No caurspīdīgā kuba malām stiepās milzīga riteņa resnie spieķi, kā Marsa bāzei "Fobo". Būtībā tā ir orbitāla zinātniska stacija, uz kuras ass, saglabāts sarkofāga bezsvara stāvoklis un “Dzīvības Kapsula”. Riteņa malā, kur jau jūtama parastā Zemes gravitācija, viens otru nomainot, strādāja zinātnieki. Nomainoties… paaudzēm.

Cik reizes esmu uzturējies viņu laboratorijās, iepazīstoties ar tik grūta, sistemātiska un nerimstoša darba gaitu, kas prasa neticamu izturību un pacietību. Un katru reizi lūdzu, lai mani aizved uz caurspīdīgo kameru ar sarkofāgu, kurā ieeja pagaidām stingri aizliegta. Caur caurspīdīgajām sienām un “zārka”, biovannas vāku nolūkojos sev tik mīļajos sejas vaibstos.

Tie, tāpat kā miljoniem attēlu, kas pazīstami ikvienam, kas dzīvo uz Zemes, paliek nemainīgi, gatavi smaidīt, atdzīvoties, priecājoties par gaismu un labestību …

Es ieņemu krēslu pretī profesoram Neonam Daljevičam Petrovam. Neons ir mana pirmā drauga dēls jauno cilvēku vidū. Visizcilākais apvienotās Zemes pasaules biologs (dzīvības zinātnieks marsiešu valodā), kurš savu dzīvi veltīja augstāko organismu anabiozes problēmai. Savulaik Dāls teica, ka ja ne viņš, tad viņa dēls Neons parūpēsies, lai es savu Eru redzētu dzīvu un joprojām skaistu.

Pats Dāls risināja pavisam citas problēmas, taču savu vārdu turēja. Un tagad man pretī sēž viņa dēls, cienījams profesors, un viņa mazdēls, jauns zinātnieks. Viņi aizmidzinājuši aukstajā miegā desmitiem tūkstošu dzīvnieku un visus droši atgriezuši dzīvē. Vairāk nekā tūkstotis cilvēku veica šo bīstamāko eksperimentu ar sevi un tika atkal pamodināti. Un pēdējais no viņiem bija pats Neons Petrovs. Tāpēc viņš šķiet tik jauns, lai gan nesen nosvinēja savu piecdesmito dzimšanas dienu, kā arī piedzimusi viņa mazmeita, kuru nosauca par Eru - gan par godu manai draudzenei, kura gaidīja savu atmodu, gan par godu jaunajam laikmetam (tāda marišiešu un zemes valodu skaņu sakritība!), kas sācies līdz ar pirms pusgadsimta aizsāktās "kosmiskās asins pārliešanas" dienu.

Pats Neona dēls Ivans pamodināja tēvu pēc septiņu gadu anabiotiskā miega. Tas bija pirmais lielais jaunā zinātnieka darbs.

Bet kas gan ir septiņi gadi, salīdzinot ar manas Eras trīspadsmit gadu tūkstošiem! Bet es dzīvoju kā visi citi uz Zemes, guļu tikai pa nakti! Tā es sevi mierinu.

Neons ir pārliecināts par atmodināšanas, kuru tik ilgi neviens neuzdrošinājās uzsākt, panākumiem. Bet es zinu, ka kritiskāks un piesardzīgākais Ivans ir noraizējies.

No tūkstošiem cilvēku, kuri bija aizmidzināti anabozē, nepamodās tikai divi. Un trīs nomira pēc pamošanās…

- Tikai pieci cilvēki uz tūkstoti, - saka Petrovs-tēvs.

– Pieci cilvēki uz tūkstoti! - saka Petrovs-dēls.

Viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās…

Bet kāpēc man būtu jāuztraucas? Zinātnieku paaudzes pusgadsimtu izpētīja seno mariešu iekārtas visos to smalkumos. Demontējuši biovannas sarkofāgu, kurā gulēju es, viņi uzbūvēja otro “Dzīvības Kapsulu” un pārbaudes nolūkā tajā aizmidzināja un pamodināja dzīvniekus un pašaizliedzīgi devušos riskantajā eksperimentā cilvēkus.

Kā es varu to atmaksāt? Taču savus centienus viņi uzskata par pienākumu pret marsiešiem, kuri savulaik novērsa Zemes sadursmi ar Mēnesi.

Piloti ierasti vada kosmosa kuģi uz piestātnes vietu. Mana sirds dauzās krūtīs, gatava izlēkt. Nebiju domājis, ka tā var tā pukstēt veciem cilvēkiem.

Skūtā enerģiskā, iesirmo deniņu apēnotā, iespējams, pat nedaudz skarbā Neona Petrova seja ir mierīga, bet Ivans miedz acis, izbrauc ar plaukstu cauri gaišajiem garajiem matiem un nervozi rausta cirtaino, slikti augošo bārdu.

Pa iekšējo pāreju kuģa piestātnē mēs dodamies uz orbitālo staciju. Pētniecības centra pētnieki ar cieņu satiek savu vadītāju un priecājas par Ivanu, kopīgo mīluli.

Neons darbojas ātri un izlēmīgi. Pārāk daudz laika jau ir zaudēts gatavojoties. Viņš piedāvā nekavējoties sākt Eras atmodināšanu.

Sev par izbrīnu un prieku klātesošo vidū, kas ieradušies pirms mums, pamanu savus senos draugus: pirmkārt Elgu Sergejevnu, tagad Zinātņu akadēmijas korespondenti, joprojām uzmundrinošu, bet ļoti resnu sievieti ar sniegbaltiem pakausī smagā mezglā sasietiem matiem. Pirms desmit gadiem kopā ar akadēmiķi Leonīdu Pescovu piedalījos viņu sudrabkāzās. Galaktions Petrovs, arī jau sen akadēmiķis, nevarēja viņai piedot šķiršanos, kam, viņaprāt, nebija ārēju iemeslu, un pēc tik daudziem gadiem viņš neieradās sudraba kāzās. Bet viņš ieradies šeit. Ļoti vecs, salīcis, ar bezsvara apstākļos nevajadzīgu, bet rokās turētu pazīstamu nūju, viņš stāv malā, magnētisko zoļu noturēts. Viņš šeit bija klāt kā godājamākais viesis, kā pirmās zinātnieku vienības vadītājs, kurš kosmosā atrada "Dzīvības Glabātavu".

Bet Dāla un viņa sievas Tatjanas Sergejevnas, manu tuvāko draugu, te nav. Abi daudzus gadus nodzīvojuši kopā Antarktīdā. Viņš atbrīvoja kontinentu no ledus, un viņa uz tā meklēja aizvēsturiskā cilvēka apmetnes un ne tikai meklēja, bet neilgi pirms savas nāves arī atrada. Es apsolīju aizlidot pie tagad jau vientuļā Dāla, un, iespējams, kopā ar Eru, kad viņa pamodīsies …

Pēc pamošanās!

Kā es parādīšos viņas priekšā, sirms, savu dzīvi uz mūsu ar Eru sapņu Zemes pabeidzis, bārdains vecis? Viņai vēl būs jāskata cilvēku turpmākā dzīve, to, kuri tagad izplata visā pasaulē tos principus, kurus mēs kopā ar viņu savulaik likām inku valsts pamatos: visi strādā, visiem maize bez maksas…

Par ko es kļūšu Erai? Savecējis vīrs, kurš vairs nes tikai agrāk mīlētā jaunekļa vārdu? Dzīva, bet “novecojusi”, pēkšņi materializējusies bijušās dzīves atmiņa?

Tomēr es vēl neesmu tik savecējis. It īpaši, ja salīdzina mani ar Galaktionu vai vismaz ar to pašu neizsīkstoši jautro kolēģi Pescovu, Elgas Sergejevnas vīru. Kuriozas sakritības dēļ, ja atņem manu daudzu tūkstošu gadu miega laiku, tad es tomēr bioloģiski esmu jaunāks par šiem akadēmiķiem.

Vājš mierinājums! Maz ticams, ka tas palīdzēs Erai izturēt neizbēgamo triecienu.

Bet neko nevar darīt. Ar auksta miega palīdzību ir iespējams izlēkt cauri desmit gadu tūkstošiem, taču nav iespējams pavirzīties atpakaļ pat dienu, nemaz nerunājot par atjaunošanos vismaz par desmit gadiem! Tāds ir cēloņsakarības likums!

Desmit gadi! Smieklīgi maz! Ko tie nozīmē manā garajā mūžā? Astoņdesmit, vai septiņdesmit – vai tam ir kāda nozīme!

Lai būtu līdzvērtīgs savai Erai, man jāizskatās jaunākam par piecdesmit vai, pareizāk sakot, par piecdesmit vienu Zemes gadu! ..

Cilindriskais koridors, kura galā atradās “Dzīvības Kapsula”, man kaut kā atgādina faetu oranžēriju, lai gan tā ir necaurredzama.

Mēs, kas esam sapulcējušies pie atmodas, stāvam pie vienīgās caurspīdīgās sienas, kas atrodas blakus “Dzīvības Kapsulai”. No šejienes var redzēt, kā gaisā karājas manas Eras "zārks". Vispār to vajag saukt par biovannu.

Ivans ir atbildīgs par automatiku, tieši to, kas nedarbojās pirms pusgadsimta. Neons pārvalda operāciju secību, atbildīgs par bioloģiskajiem un psiholoģiskajiem rezultātiem. Mēs ar viņu ilgi spriedām, kā sagatavot Eru  manis satikšanai.

Neons ir cilvēks ar retu aukstasinību un jūtīgumu. Viņš mani saprata no acu uzmetiena. Nekad neesmu saticis šādus cilvēkus vai marsiešus pat savā ilgajā mūžā. It kā viņā vienlaikus dzīvotu Nots Kri, Kara Gaišā un Gigo Gants, manas senās dzīves draugi.

Viņš mani mierināja:

- Labi, ka tev, Inko, tobrīd neizdevās ieslēgt Eras biovannas automātiku. Atklāto mehānisko bojājumu dēļ, Era nepamostos vispār.

Tā vai gandrīz tā man teiktu Kara Gaišā vai Gigo Gants.

- Tas ir brīnums, ka tev izdevās pamosties pašam. Tagad viss būs kārtībā. - Tā jau bija Nota Kri sentence.

Un tāpat kā pirms piecdesmit viena gada es redzēju "Dzīvības Kapsulas" caurspīdīgo kubu, kas piepildījās ar necaurredzamu miglu. Bet tagad man priekšā bija īpašs ekrāns, uz kura bez traucējumiem varēja novērot visu, kas notiek kamerā.

Pacēlās vannas vāks, tas pats vāks, kuru es tik neveiksmīgi mēģināju pacelt ar gribasspēku, pat izmisumu.

Un Eras seja notrīcēja. Noplīvoja skropstas. Maigas lūpas pavērās smaidā.

Tas bija neticami! Īsi pirms tā, ledainā, mirusī kā meteorīts, viņa tagad atdzīvojās smaidā …

Viņas acis atvērās, un viņa sāka meklēt kādu savā tuvumā. Tad viņa izdarīja asu kustību ar savu ķermeni (masāžas sasildītajos muskuļos tika atgriezts agrākais spēks). No šīs kustības viņas ķermenis pacēlās pāri "zārkam" un karājās miglā.

Zemes zinātne uzvarējusi! Noticis brīnums! Bet kāpēc brīnums? Trīspadsmit tūkstoši gadu? Bet galu galā vienšūnas organismi, kas atrasti Zemes mūžīgajā sasalumā, atdzīvojās pēc divsimt piecdesmit miljoniem gadu! Tātad, nevis brīnums, bet dabas parādība, kuru var izpētīt un pakļaut. Un es pats esmu pirmais pierādījums tam. Bet tagad es nebūšu vienīgais senatnes liecinieks.

Ekrānā bija redzams, ka Era bažīgi skatās apkārt, protams, meklējot mani. Viņa jau bija pamanījusi, ka no kameras pazudis otrs sarkofāgs. Tas tika izņemts jau sen, lai uz tā izpētītu visu marsiešu aukstā miega tehniku.

Neons Petrovs pienāca pie manis un klusi teica:

- Tu vari ar viņu parunāt, Inko. Viņai jāpazīst tava balss, ja… ja viņas atmiņa pamodusies kopā ar viņu.

Neons mani nobiedēja un es steidzīgi caur mikrofonu pasaucu Eru.

- Era, dārgā! Laimīgu rītu jaunajā dzīvē!

- Inko? Kāda laime! Tu jau pamodies? Kur tu esi? Kas mūs pamodināja? Cilvēki vai marsieši?

Cilvēki, mana mīļotā! Cilvēki, kuri ir sasnieguši tādu attīstības līmeni, kādu mēs viņiem novēlējām.

- Cik labi, - Era nopūtās. - Bet kur esi tu, kāpēc es dzirdu tikai tavu balsi un neredzu tevi?

Es apbrīnoju Eras seju uz ekrāna, prieka, apjukuma, satraukuma pārmaiņas uz tās, tad atkal priecīgo smaidu.

Profesors Neons Petrovs apņēmīgi atvēra caurspīdīgās kameras durvis un drosmīgi iegāja tajā. Viņam pretī izvirpuļoja tvaika mākoņi un apņēma mūs kā ar Antarktīdas auksto gaisu, kas ieplūdis siltā istabā.

- Sveicu tevi, o gudro mariešu meita, cilvēku apgaismotāja! - viņš teica lieliskā seno marsiešu valodā, īpaši apguvis to ar "Melnā prinča" aparāta palīdzību un mūsu ar Dālu pamācībām. - Sveicu tevi, cilvēku viešņa, ar ienākšanu jaunā dzīvē.

- Sveiciens tev, mūsu valodu zinošais Cilvēk. Bet es varētu ar tevi runāt kādā no Zemes valodām. Teiksim, Tollas vai inku valodā beidzot, pat šumeru valodā.

- Es labāk runāšu tavā valodā, nesavtīgā Era. Valodas, kuras tu atceraties, gandrīz visas uz Zemes ir sen aizmirstas.

- Tu mani biedē, cilvēk. Es tikko dzirdēju savu Inko balsi, bet es redzu tikai tevi. Kas ir ar viņu? Viņš ir dzīvs? Vai arī es dzirdēju tikai viņa balss ierakstu?

- Viņš ir dzīvs un gaida tevi. Bet man jāpārliecinās, ka ar tavu veselību viss ir labi, pirms pakļauju tevi tik smagam pārsteigumam.

— Pārsteigums? Tu pareizi runā mūsu valodā? Kāpēc pārsteigums? Ar viņa pamošanos viss nebija kārtībā?

- Ar viņa pamošanos viss bija lieliski.

- Tātad ar manējo? - Era uzminēja.

Neons palīdzēja Erai nostāties uz kameras grīdas un parādīja, kā izmantot magnētiskās zoles.

- Tu esi cilvēks, kurš pamodināja manu Inko? — Era jautāja, knibinādama apavus un lūkojoties uz Neonu.

– Nē, nevis es, kuru sauc Neons, bet mans tēvs Dāls.

- Viņš bija vecs, tavs tēvs, kad pamodināja manu Inko? - Era piesardzīgi jautāja, kaut ko sākdama nojaust.

Pienāca Ivans Petrovs, kautrīgi paskatījās uz skaisto princesi no senas pasakas.

- Viņam ir bārda, kā manam Inko jaunībā, - Era pamāja viņa virzienā.

- Tas ir mans dēls un pirmais palīgs. Viņu sauc Ivans.

- Šumeri manu Inko sauca par Oannu. Kur viņš ir? Tu neatbildēji, cik sen atpakaļ tavs tēvs viņu pamodināja?

Neons vilcinājās ar atbildi, un šī apzinātā vilcināšanās bija sagatavošanās tam, kas tūlīt tiks darīts zināms Erai.

- Mans tēvs Dāls, pirmais mariešu valodas zinātājs, pamodināja tavu Inko pirms manas dzimšanas.

- Bet tev tagad jau ir pieaudzis dēls! — Era ar šausmām teica. - Vai arī tagad izaug ātrāk?

- Pirms tevi aplūkos mūsu "veselības priesteri", lai pasargātu tevi no visām nelaimēm, tu redzēsi savu Inko.

Uz Eras sejas starp uzacīm un abās lūpu pusēs nogūla stingras līnijas.

- Esmu gatava uz visu, - viņa skarbi teica.

Neons padeva zīmi, un es izgāju no jaunajā tūkstošgadē Eru sagaidošo cilvēku vidus, un devos uz caurspīdīgo kameru.

Centos turēties taisni, gandrīz atraujoties no magnētiskajām zolēm, kas klikšķēja ik uz soļa.

Migla jau bija izklīdusi un Era mani ieraudzīja.

Visus divus gadus, kad Neons pēc paša pamošanās gatavojās Eras atmodināšanai, es ne reizi neuzdrošinājos ieskatīties uz sevi spogulī. Man bija bail. Bet savu sirmo, garo bārdu varēju redzēt pat bez spoguļa. Protams, tās nogriešana neko nemaksāja. Bet vai tad tikai bārda? Visus šos gadus, pārdzīvojot par gaidāmo satikšanosi ar Eru, mēģināju saglabāt sevī sparu. Fiziskajos vingrinājumos, skriešanā (un pat neelpojot!) neviens nebija izturīgāks par mani. Tāpēc izskatījos jaunāks par Galaktionu un Pescovu, bet tomēr Eras priekšā es biju tikai sens vecis.

Viņa neveikli stāvēja uz magnētiskām zolēm, kas bija pielipušas pie grīdas. Ieraugot staltu, kā viņa vēlāk atzina, vecu vīru ar garu sirmu bārdu, viņa sākumā nespēja noticēt, ka tas esmu es. Bet tad visu sapratusi, ar Neona gudrajiem vārdiem sagatavota nežēlīgajai patiesībai.

Viņa piesteidzās pie manis, pieplaka manām krūtīm, tik tikko sasniedzot manu zodu, paslēpa seju manā biezajā bārdā.

Noglāstīju viņas plecus.

- Mēs būsim kopā, - es saku. - šajā pasaulē uzskati mani par savu vectēvu.

- Ak nē! viņa iesaucas un paceļ pret mani ar pirmajām asarām jaunajā pasaulē klātu seju. Nē, Inko! Ja tu, gaidot mani, pats savā sirdī neesi mainījies, es jau nu mainījies neesmu.

- Labāk es būtu miris, - nočukstu.

- Kā tu vari tā runāt? Jo tad mēs tagad nebūtu kopā!

Bet starp mums nogūlis pusgadsimts.

- Tas taču nav gadu tūkstošu bezdibenis! Mēs kopā izgājām tiem cauri un, kamēr dzīvosim, paliksim kopā.

- Kopā! Beidzot kopā! - Es čukstu, ieskatoties savas pamodinātās draudzenes mitrajās acīs.

2. ASINS PĀRLIEŠANA

Sniegputenis tikai sākās. Baltais tuksnesis, ko nesen sadalīja zeltains celiņš, kas stiepās pret sārto, zemo sauli, tagad saputoja un kā verdoša jūra metās uz visurgājēju.

Taču mašīna pārliecinoši turpināja ceļu pa iebraukto ceļu uz “asins pārliešanas bāzi”, kā sauca pa Antarktīdu ceļojošo ledus raķešu palaišanas nometni.

Drīz plūstošā sniega straume paslēpa iebraukto sliedi. Baltas mēles pacēlās līdz mākoņiem, pārklāja visurgājēju ar aukstu liesmu. Un jau likās, ka tas peld pa baltu, vētrainu jūru, kuras līmenis draudīgi cēlās, līdz pusei pārpludinot kabīni ar lidojošu sniegu.

Kamēr plosījās putenis, abi pasažieri apbrīnoja neparasto stihiju. Galu galā katrs graudiņš šeit bija sasalis ūdens, kas tik reti sastopams uz Marsa.

Drīz pa logiem neko vairs nevarēja redzēt. Likās, ka visurgājējs nogrimis niknas straumes dibenā. Mežonīga svilpoņa un auri iespiedās pat cauri virsbūves apšuvumam un dzesēja asinis.

Taču mašīnas ekipāža bija mierīga. Lokatori ļāva pārvietoties gan tumšā polārajā naktī, gan spēcīgā putenī.

Varenais vecis smaidīdams skatījās ārā pa aizputinātajiem logiem. Viņš šeit bijis jau daudzas reizes. Viņa jaunā līdzbraucēja neviļus pieķērās viņam pie pleca. Dažreiz viņi apmainījās klusējošiem skatieniem.

Viņi joprojām nevarēja beigt aplūkot viens otru. No malas varētu domāt, ka tie ir mīloši vectēvs un mazmeita. Bet viņi bija vīrs un sieva, kurus tagad vienoja briesmīgā vētra uz Zemes, bet traģiski atdalīja pusgadsimts.

Vecis arvien vērīgāk raudzījās uz pazīstamajiem un šķietami mainīgajiem savas mīļotās sejas vaibstiem. Viņš mēģināja domāt, ka ir laimīgs, ka drīz viņi kopā ar Eru aizlidos uz Marsu, bet tagad paskatīsies,kā kosmosā uzlido milzīgi ledus bluķi, aizlido uz viņu dzimto planētu, kā tas tika darīts dienu no dienas jau piecdesmit gadus.

Varbūtību teorija, strādājot ar lieliem skaitļiem, nevar izslēgt atsevišķus izņēmuma gadījumus, avārijas gadījumus, kad kosmosā izšautais miljonais aisbergs, dzinēja bojājuma dēļ, pēkšņi nokrīt atpakaļ Antarktīdā vai okeānā. Pa visiem piecdesmit Petrova "galaktiskā" plāna īstenošanas gadiem bija notikuši tikai divi šādi gadījumi.

Un nejaušības dēļ trešais notika tieši tad, kad visurgājējs ar diviem cilvēcei nenovērtējamajiem Zemes viesiem brauca pa Antarktīdas ledus bruņu atliekām.

Ja ledus lādiņš daudzstāvu kuba lielumā, tāpat kā visi pārējie, aizlidotu uz Marsu, tad, krītot, tas tur izveidotu krāteri, izkaisot dzirkstošas lauskas.

Tā nenotika, un ledus bloks nogāzās blakus visurgājējam, ar sķembām ietriecoties kabīnē.

Mehāniķis-vadītājs un stūrmanis tika uz vietas nosisti. Abi pasažieri gulēja bezsamaņā, noplūda asinīm.

Pirmā pēc ievērojama laika atguvās Era. Viņa sev priekšā ieraudzīja Inko kādreizējo sarkano, nevis balto bārdu un neticēja savām acīm. Viņš pēkšņi nevarēja kļūt jaunāks?

Bet viņš nekļuva jaunāks: viņam bija asiņaina bārda.

Era piespieda sevi pakustēties. Izrādās, ka, lai arī apdullināta, viņa var piecelties.

Viņa ar šausmām ieraudzīja sadragāto vadības kabīni, divus sakropļotus līķus tajā un ieraudājās.

Bet nekavējoties saņēma sevi rokās. Viņa reiz bija ārste un prata pildīt pienākumu. Cilvēkiem vairs palīdzēt nevar, bet blakus gulēja mirstošais Inko.

Era atpogāja viņa drēbes, atklāja caurdurtu brūci uz kakla, zāļu aptieciņā atrada pārsējus un prasmīgi apturēja asiņošanu. Bija briesmīgi domāt, cik daudz asiņu viņš jau zaudējis! Viņa seja kļuvusi zemes krāsā, lūpas izkaltušas, krūtis krampjaini cilājas.

Kā  cilvēkiem dot ziņu par notikušo nelaimi?

Era ar grūtībām atvēra vadības kabīnes iekšējās durvis: nepazīstama aparatūra, ne konusu, ne sfēru, nekā pazīstama no "Meklētāja" vai dziļajām pilsētām. Kur ir elektromagnētisko sakaru ierīces? Vai tās darbojas?

Un Era izmisumā sāka griezt visus mazos rokturu cilindrus pēc kārtas. Tajā pašā laikā viņa stāstīja par notikušajām šausmām. Un pēkšņi saprata, ka tas viss ir velti. Pat ja viņu sadzirdēs, neviens nesapratīs ne vārda.

Viņa sāka runāt Tollas iedzīvotāju valodā, inku valodā, pat seno šumeru valodā. Un beidzot viņa ieraudājās kā sieviete, rūgti un nemierināmi. Raudot, viņa atkārtoja tikai marsiešu vārdus.

Taču, lai arī cik viņa grieza nepazīstamos kloķus, kabīnē nebija ne skaņas. Acīmredzot neviens nedzirdēja vientuļo saucienu pēc palīdzības. Un neviens neatradīs deformēto visurgājēju ar mirstošu marsieti Inko un viņa bezpalīdzīgo draudzeni.

Un tad marsiete, vairāk paklausīdams izmisumam nekā saprātīgam aprēķinam, nolēma doties uz Bāzi, velkot aiz sevis savu samaņu zaudējušo vīru.

Viņa no visurgājēja atlūzām izgatavoja kaut ko līdzīgu kamanām, jai gan nekad mūžā tās nebija redzējusi, izmantoja slēpes, izkārpot tās no visurgājēja apakšas. Uz šīm slēpēm viņa novietoja Inko, ietina viņu visā, ko viņa varēja atrast visurgājējā. Tad iejūdzās paštaisītajā iejūgā un vilka ragavas pretim stindzinošajam vējam.

Sniegs durstīgi cirtās sejā, apžilbināja acis. Tomēr tik un tā neko redzēt nebija iespējams.

Era centās nenomaldīties no iebrauktās trases, pa kuru vilka slieces. Pret lidoja auksta, degoša liesma, kas sastāvēja no sasaluša mitruma graudiņiem. Un pat asaras acīs pārvērtās par ledus gabaliem, sasala  skropstas… Elpot kļuva arvien grūtāk.

Cik skarba, izrādās, skaistā Zeme!

Era, sakniebusi apsaldētās lūpas, izmisīgi virzījās uz priekšu. Pēkšņi sniegs pārstāja sist viņai sejā. Mākoņainais plīvurs pazuda kā saplēsts priekškars. Vietā, kur pirms vētras bija redzama sārtā saule, tagad debesīs smalkās krāsās izplatījās oranža blāzma. Saltais gaiss apstājās un it kā nozvanīja – bija beidzies polārais putenis.

Era sev par šausmām pārliecinājās, ka ir pazaudējusi rievoto sliedi, un vairs nezināja, kurp jādodas. Viņa apstājās, lai ar elpu sasildītu Inko.

Tad viņa atkal sakustējās, nogurumā nokrita, bet atkal piecēlās, lai dotos nezin kur.

Blāzmu debesīs nomainīja zvaigžņu izbārstījums. Un tad, karājoties zaigojošās, smalkās varavīksnes krokās Era ieraudzīja krāsainos aizkarus, kas tās aizsedza. Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka Zemes debesis var būt tik daudz skaistākas par kosmiskajām! Bet tagad viņai dabas skaistums bija vienaldzīgs.

Tad aizkari izplūda, un kļuva gaišs kā jaunā rītausmā. Debesīs no aiz horizonta izrurbās stari. Tie varēja būt prožektori, kā cilvēki sauc spēcīgus virzītus gaismas starus.

Lūk, tur atrodas ledus raķešu nometne!

Era pagriezās pret kamanām, kurās gulēja Inko, un sastinga izbrīnā. Tieši tādi paši stari pacēlās no pretējās horizonta puses, apvienojoties debess kupolā ar gigantisku telti.

Era grozījās te vienā, te otrā virzienā pilnīgā apjukumā. Pārgurusi viņa iekrita sniegā pie pašdarinātajām kamanām. Tagad gan viņu, gan Inko atkal pārņems aukstais sapnis… Lai… Viņi jau reiz bija tā aizmiguši, un tad tas nemaz nebija biedējoši …

***

Dāls Aleksandrovičs Petrovs pieticīgi svinēja savu septiņdesmit piekto dzimšanas dienu. Pasaules akadēmija un universitātes viņam neizrādīja tos pagodinājumus, kas pirms desmit gadiem tajā dienā tika piešķirti viņa brālim Galaktionam Aleksandrovičam Petrovam, akadēmiķim un pasaules zinātnisko balvu ieguvējam, atzītajam Lielā "kosmiskās asins pārliešanas" plāna autoram.. Viņa jaunākais brālis Dāls tā arī palika parasts inženieris un visu mūžu laida kosmosā ledus raķetes saskaņā ar šo plānu. Un neviens, izņemot viņa vecāko brāli, nezināja, ka pirms pusgadsimta,  uz Marsa, Dalka, kā viņu toreiz sauca, piedāvāja Galaktionam pārvest lieko Zemes ledu uz Marsu. Bet vai šis "galaktiskais plāns", ko izvirzījis kāds "neizmācījies izlēcējs", kurš vēl nebija pat absolvējis institūtu, varētu izraisīt nopietnu interesi? Cita lieta, ja ar līdzīgu plānu nāk klajā cienījams toreiz jau pagodināts Zinātņu akadēmijas korespondents, profesors Galaktions Aleksandrovičs Petrovs. Un tad uz tālā Marsa gandrīz izmirušās dziļās Pienākuma pilsētas pamestā stalaktītu alā brāļi savā starpā vienojās. Lai sasniegtu tik lielu mērķi kā marsiešu iziešana uz dzīvībai piemērotas virsmas, Marsa pārveidošanas plāns jau sākotnēji oficiāli piederēs Petrovam vecākajam.

Bet gadu gaitā Galaktions Aleksandrovičs tik ļoti pierada pie savas marsiešu glābēja lomas, ka pat neatcerējās šo seno sarunu ar brāli. Dāls desmitgades "vilka ļamku", regulāri palaida ledus raķetes, risinot nepamanītas, bet svarīgas tehniskas problēmas, kurām nozīmīgais akadēmiķis Petrovs nepievērsa uzmanību. Dāls nekad neatgādināja brālim par viņu vienošanos, saskaņā ar kuru Galaktionam bija pienākums vēlāk paziņot plāna patiesā autora vārdu. Tagad, kad Petrovam vecākajam bija pāri astoņdesmit pieciem gadiem un viņš bija pārslogots gan ar gadiem, gan nopelniem, Dāls viņam to vienkārši nevēlējās atgādināt.

Viņam tas nebija vajadzīgs. Kopš zaudējis savu mīļoto sievu Taņu, kura kļuva par ievērojamu zinātnieci (atklāja aizvēsturiska cilvēka apmetni Antarktīdas piekrastē, pateicoties Dāla noņemtajām ledus bruņām), Dāls sāka izturēties pret sevi vienaldzīgi. Viņš lepojās ar savu dēlu, izcilo profesoru, mazdēlu, talantīgo biologu. Un priecājās, ka bija aizņemts ar “asins pārliešanu”, kas dienu no dienas kosmosā sūtīja ledus bruņas, kuras, nolidojušas simtiem miljonu kilometru pa noteiktu maršrutu, nokritīs uz Marsa kā ledus meteorīti, piepildot jaundzimušās jūras ar ūdeni.

Bija tikai viens cilvēks, ja to var saukt par cilvēku, kuram bija aizdomas par patiesību un kurš no visas sirds simpatizēja Dālam. Tas bija marsietis Inko Klusais, kurš visus savus vairāk nekā piecdesmit savas dzīves Zemes gadus veltīja Zemes un Marsa kultūras sasniegumu apmaiņai.

Tagad Dāls kļuvis par sausnēju, kustīgu sirmgalvi ar dzeltenīgi sirmiem matiem, laika sagrauztu seju un nemierīgi brūnām, dzīvīgām acīm. Viņa nenogurdināmo raksturu zināja visi, kas ar viņu strādāja. Viņš nevienam nedeva mieru, visu nokārtoja, iedziļinājās visā, nestaigāja, bet skrēja, neatpūtās, bet pārgāja uz citu darbu, negulēja, bet snauda, lai uzlēktu augšā, kad nepieciešams.

Vislielākais prieks viņam bija redzēt, kā pie ledus sliekšņa (ledus no cietzemes tika noņemts slāņos) celtnis neskaitāmas reizes nolaida uz ažūras bultas topošā ledus šāviņa metāla formu. Elektriskā strāva to uzsildīja un atkausēja plaisu starp topošo šāviņu un ledus monolītu. Tikmēr šādā veidā izgrieztā ledus raķetes apakšējā daļā tika uzstādīts reaktīvais dzinējs un degvielas tvertnes. Pēc Dāla teiktā, tas viss bija no ledus, tikai sprauslas bija pārklātas ar ugunsizturīgu vielu. Dāla nodrošinātie milzīgie paātrinājumi ļāva sasniegt nepieciešamo kosmosa ātrumu tik ātri, ka ne ledus sprauslas, ne tām blakus esošās kuģa daļas nepaspēja izkust, neskaitot lādiņa ārējo apvalku saskarē ar gaisu. Un kuģi, apkusuši tikai no ārpuses, aizlidoja pa aprēķināto maršrutu, pa ceļam to automātiski labojot, aukstajā kosmosā.

Dāls nebija nezaudējis ieradumu priecāties kā bērns, kad no ledus sienas, izklājoties pa sniegu, viņam pretī metās tumšs gāzu mākonis. Uzliesmoja  un, pārvēršoties ugunīgā stabā, pacēla ledus torni. Kā pārdomās, tas dažus mirkļus nekustīgi pastāvēja, tad pazuda debesīs, atstājot aiz sevis dūmu un tvaiku strūklas.

Ledus šāviņa sprādzienu gaisā (pirms tas nonāca kosmosā) Dāls redzēja savām acīm un sadusmojās uz kādu nezināmo. Viņš nejuta nekādu satraukumu, labi zinādams, ka nelaimes iespējamība ar gaidāmajiem viesiem no spītīgā šāviņa kritiena ir izzūdoši maza. Viņš devās uz mājiņu uz sliecēm, lai noorganizētu maršrutu saviem palīgiem, kuri iepazīsies ar visiem eksplodējošā dzinēja kontroles mērījumiem un tā darba pierakstu. Tajā pašā mājiņā bija sagatavota istaba viesiem, kuru Dāls viņiem sagatavojis, pats pārceldamies uz savu darba būceni blakus radiokabīnei.

Izbijies radists, pat nenometis kažoku, izlēca aukstumā, lai satiktu Dālu Aleksandroviču.

- Viņa raud! - Viņš izelpoja kopā ar tvaiku.

Dāls iesteidzās radiokabīnē un sāka klausīties nevienam citam, izņemot viņam vien, saprotamos vārdos.

Tad Dāls sāka darboties ar ierasto ātrumu un izlēmību. Izdzenājis savus palīgus, dodot īsas un precīzas pavēles, viņš norīkoja glābšanas vienību ar visurgājējiem.

- Era ies kājām. Var nojaust. Viņa mūs nedzird, - viņš noraizējies sacīja.

Visurgājēju vienība ar radariem, kas spēja uztvert sniegā jebkuru objektu, kopā ar mērķi nesasniegušajiem marsiešiem, aizbrauca pretī visurgājējam.

***

Kad Era atguvās, viņa ieraudzīja pār sevi noliekušos vecu vīru ar balti dzelteniem matiem un dzīvīgām tumšām acīm. Viņš runāja ar viņu seno mariešu valodā.

— Dāl? — Era vārgā balsī teica. Jo tas varētu būt tikai viņš! - Sveiki. Kur Inko?

- Viņš ir tev blakus, bet…

- Viņš dzīvos? Runā kā ir. Esmu veselības māsa. Asins pārliešana?

- Tā domā mūsu ārsti, bet …

- Mariešu asinis atšķiras no cilvēku asinīm? Zinu. Tāpēc netērējiet laiku. Paņemiet manējās.

- Inko derēs? Mēs vēl neesam noteikuši.

- Kādā rūgtā mūsu iepriekšējās dzīves dienā skaista mežonīga sieviete mani saindēja ar gujamači sulu. Aiz greizsirdības, kuras sekas pirmo reizi izjutu uz Zemes. Inko tajā dienā man atdeva savas asinis. Tās joprojām plūst manās dzīslās, un es tās viņam atgriežu.

- Mēs ar to rēķinājāmies. Viss ir sagatavots operācijai. Redzams, mūsu nometne ne velti tiek dēvēta par "Asins pārliešanas bāzi".

Inko Klusais, atguvies no brūcēm, sēdēja pie Eras gultas un ieskatījās viņas sejā. Viņa gulēja kā biovannas sarkofāgā. Bet viņas seja bija citādāka nekā Dzīvības Kabīnē. Inko centās sevi mierināt – galu galā likteņa triecieni nevarēja pāriet, neatstājot pēdas.

Era atvēra acis, ieraudzīja Inko un pasmaidīja. Smaids viņu acumirklī atjaunoja.

Inko atviegloti uzelpoja. Protams, viņš tikai iedomājās! Galu galā Dāls neko nepamanīja. Gluži pretēji, viņš pat teica, ka Eras izskats atgriež viņam jaunību.

3. NĀVES JŪRA

Kosmosa kuģis, kurā lidojam Era un es, MARZEM-119 (“Marss-Zeme, simts deviņpadsmitais”), nolaižas, un nav spēka ierobežot sirdspukstus, kas mani sagrābj katru reizi, kad apmeklēju savu dzimto planētu. Ko tad jūt blakus sēdošā Era?

Iluminatoros mirgo ugunīgas svītras - bremzēšanas pazīme jaunajā Marsa atmosfērā. Lejā, kā okeāns plešas zaļi līdzenumi ar ziliem ezeru lokiem, kuros uz mirkli atspīd mūsu nelielā Saule, un tad tie uzliesmo kā apakšā izkaisīti spoguļi.

- Kalni! Mūsu kalni! - Era ir satraukta.

- Jā, dārgā, pazīstamās vietas, - es atbildu un smaidot piebilstu: - Bet tuksneša vairs nav.

Pēc nosēšanās kļūst skaidrs, ka no Zemes atvestie koki un krūmi, labvēlīgajā oglekļa dioksīda atmosfērā visur ieauguši un, pateicoties tai un pusei no Zemes gravitācijas, izauguši divreiz lielāki salīdzinot ar saviem Zemes radiniekiem.

- Kādi milži! - Era apbrīno.

Es palīdzu viņai uzvilkt masku un plecos uzlikt balonus kā akvalangistam.

Zemes kosmonauti mūs sirsnīgi pavada līdz kuģa slūžām.

Tātad esam mājās! Bet…

Mēs ejam, brienam līdz viduklim zālē. Netālais ezers ir zaļgans, brīžiem klāts ar miglu. Tas izskatās pēc ziedoša dīķa, pateicoties hlorellas aļģēm, kas kopā ar jaunajiem mežiem un zālājiem tagad darbojas uz visas planētas, piesātinot tās atmosfēru ar dzīvību sniedzošu skābekli.

Tā gribētos noņemt maskas, ieelpot, bet vēl ir par agru! ..

- Te bija "Deimo" un "Fobo" bāzes nukleārā kara krāteris, - es atgādinu.

- Tātad mūsu priekšā ir Pienākuma pilsētas slūžu klints, - saprot Era. – Man reibst galva. Nebaidies. Ne tikai reibst, bet arī gaismas un prieka pilna. Mēs atgriežamies savās mājās, un tās pārveidotas par dāsnu un plaukstošu planētu, par kuru mēs sapņojām! Un viņa priecīgi smejas.

Viņas smiekli izbaida putnu baru, pārveidotās planētas pirmos iemītniekus, kuri nebaidās no liekā oglekļa dioksīda. Viņi uzlido augšā un ar zvanīgu šalkoņu aizlido pāri ezermalas miglas dūmakai.

Mēs abi gribam apsēsties un skatīties uz ezeru, uz krasta bērzu atspulgu, ko tā mīlējām uz Zemes.

Bet līkumotais ceļš mūs sauc tālāk.

Tumšā klints, uz kuru mēs ejam, atspīd ūdenī un izskatās kā zem ūdens. Virs tās ir debesis, vairs ne Marsa violetās, bet zilās, zemes!

***

Aiz slūžām mūs sveic senā Mara iedzīvotāji. Tāli mūsu brāļu pēcteči. Erai viņi šķiet bailīgi, kautrīgi, slimīgi. Tas, protams, pēc uz Zemes redzētajiem ierasti enerģiskajiem, spēcīgajiem ļaudīm.

Tātad, mēs esam dzimtajā Pienākumu pilsētā!

Šeit joprojām tās pašas drūmās galerijas, alas un tajā pašā laikā, kā viss ir izmainījies!

Jau pēc mūsu aizmigšanas aukstajā miegā, dziļi planētas dzīlēs, tika atklātas milzīgas amonjaka rezerves, kas pagātnē piesātināja pirmatnējā Marsa atmosfēru, kas šajā ziņā līdzīga pārējām Saules sistēmas planētām. Nelielos daudzumos amonjaks dzīlēs tika konstatēts arī iepriekš. Vēl mūsu tālie senči, pēdējie faeti, no tā ņēma slāpekli savām pirmajām dziļajām pilsētām.

Tomēr Nāves jūra, kas aizpilda visas planētas poras, kuras blīvums, kā zināms, ir mazāks par zemes blīvumu, ir savākusi visas amonjaka rezerves, kas agrāk veidoja atmosfēru. Nokļuvis zem virsmas kādas kataklizmas rezultātā, amonjaks vairs neveicināja slāpekļa atmosfēras veidošanos, kā tas bija uz Zemes vai uz Faenas.

Kad cilvēki uzsāka Marsa pārveidošanu, viņi iesaistījās marsiešu sadraudzībā. Tiem bija paredzēts visu no dziļumiem izsūknēto amonjaku pārvērst par slāpekli un ūdeņradi, radīt mākslīgus vulkānus, kuru atverēs amonjaks sadalīsies komponentu gāzēs. Tad oglekļa dioksīda saturs, ko slāpekļa okeānā daļēji absorbēs veģetācija, kļūs pieņemams elpojošajiem organismiem.

Mēs ar Eru tikām iepazīstināti ar Pirmo Māti Ronu, kura pēc neskaitāmām paaudzēm bija ieņēmusi Pirmās Mātes Monas vietu.

Viņa bija pazemei neparasti gara auguma marsiete, sirma, slaida, ar cietiem vaibstiem un stingrām, caururbjošām acīm.

- Tātad tu esi, pamodusies no aukstā miega! - viņa laipni teica, skatoties uz Eru. - Esi ar mums. Mēs esam priecīgi tevi redzēt.

Era atzīstas, ka vēlas palūkoties uz Nāves jūru. Marsiete ir pārsteigta:

- Kāpēc tev to vajag, mana meita, kas varētu būt mana vecvecmāte?

- Es redzēju, kā cilvēki no ledainā Zemes kontinenta mums sūta dzīvību dodošus šāviņus. Gribu redzēt, kā marieši (viņa marieši izrunā, kā senajos laikos) iegulda savu daļu.

- Tu esu mūsu leģendāra varone. Par tevi tiek sacerētas pasakas, un par tevi sapņo bērni. Es nevaru tev atteikt, lai gan Nāves jūras dūmi ir indīgi un tev būs jāuzvelk īpašs skafandrs.

- Mēs esam pieraduši pie skafandriem, - sparīgi atsaucās Era.

Un tā mēs ejam lejā pa bezgalīgajām ejām, ejam garām pirms tūkstošiem gadu pazīstamām, pamestām alām.

- Es tevī, ak pamodusies skaistule, saskatu, mūsu rases simbolu, - saka Pirmā Māte Rona. Šķita, ka mariešu rase planētas dzīlēs neskaitāmus ciklus tikai gulējusi. Bet drīz tā pamodīsies, kā pamodies tu.

Es priecājos, kad dzirdu šos vārdus. Es ar cieņu eju aiz muguras un domāju. Vai tomēr nav simboliski, ka marsieši piesātina Marsa atmosfēru ar neitrālo slāpekļa gāzi, bet cilvēki ar ūdeni un dzīvības devēju skābekli?

Pavadoņi apgaismo ceļu ar aukstajām lāpām.

Savā iepriekšējā dzīvē pat nezināju, ka marsieši varējuši nolaisties tik dziļi planētas dzīlēs. Taču miljoniem pastāvēšanas gadu laikā neskaitāmas paaudzes ir ierakušās arvien dziļāk un dziļāk Marsa ķermenī. Tā tika atklāts dziļais amonjaka okeāns, kas saņēma Nāves jūras nosaukumu, jo neviens tajā laikā nevarēja iedomāties to pārvērst par Dzīvības straumi.

Es dzirdu, kā savā starpā sarunājas divas marsietes: sena, bet jauna, un viņas mazmazmazmeita, veca un gudra.

- Tu redzēji, Atmodinātā, - Māte Rona runājot ar Eru, diezgan labi runā senajā mariešu valodā, - kā mums no Zemes tiek sūtīts sasalušais ūdens. Par laimi, baiļu reliģija pie mums ir aizmirsta, taču pēdējie priesteri mums draudēja, ka cilvēki vēlas pārveidot Marsu, lai varētu uz tā apmesties paši, neizlaižot mūs no alām. Ko par to domā tu?

- Esmu redzējusi cilvēkus tagad un pirms trīspadsmit tūkstošiem gadu. Mūsdienās uz Zemes dzīvo citādi cilvēki. Viņi cenšas visā pasaulē ieviest principus, kurus mēs ar Inko mēģinājām ieviest vienā no viņu pirmajām senajām valstīm. Ja viņi mums palīdz, tad tikai ar labiem nodomiem.

- Labiem? - pārjautā Māte Rona. – Pēc baiļu reliģijas, kas ir pagātne, mūs joprojām vajā māņticība. Kopā ar Inko palīdzi tikt ar to galā. Pastāsti man, kāpēc cilvēki dara labu? Tas ir izdevīgi?

- Izdevīgi!

- Lūk kā!

Era mani priecē. Viņa lieliski sapratusi visu, ko es viņai esmu stāstījis:

- Ja skatās tālu uz priekšu, var saprast, ka cilvēkiem būs izdevīgi atbrīvoties no liekā ūdens.[saldūdens rezerves uz Zemes izsīkst jau tagad. tulk.] Viņi to nosūta uz Marsu no lielās Grenlandes salas un no Antarktīdas ledus kontinenta. Ja Grenlandes ledus izkustu, tas okeānu līmeni paceltu četras reizes augstāk nekā mans augums. Bet, ja izkusīs Antarktikas ledus, okeāns paceltos septiņas reizes augstāk, appludinot daudzas plaukstošas valstis un pilsētas.

- Bet kāpēc lai sasalušais Zemes ūdenis izkustu?

- Es skatos tālā nākotnē. Cilvēki ir ļoti aktīvi un tērē daudz enerģijas. Viņi to saņem ne tikai no Saules, bet arī no matērijas sabrukšanas un, kas ir īpaši nozīmīgi, no miljoniem gadu seno degvielas rezervju sadedzināšanas. Tas ne tikai palielina siltuma līmeni uz Zemes, bet arī palielina oglekļa dioksīda daudzumu atmosfērā. Bet tas, kā zināms, laiž cauri saules starus, bet aiztur augsnes siltumu, kā mūsu kādreizējās siltumnīcās. Un tā rezultātā kādu dienu cilvēki neizbēgami saskarsies ar Zemes pārkaršanu un katastrofālu ledāju izkušanu. Cilvēkiem tik un tā būs jāizmet liekais ledus, ja ne uz Marsu, tad vienkārši kosmosā.

- Tu esi gudra, Atmodinātā. Ne velti tavā skaistajā sejā redzu rūpju un zināšanu rievas.

Man kļūst salti. Es visu laiku domāju, ka to esmu pamanījis tikai es. Tagad Pirmā Māte Rona apstiprina manas bailes.

- šo gudrību esmu parādā savam Inko, tikai viņam.

Pirmā Māte Rona atskatās uz mani. Es ar cieņu noliecu galvu un saku:

– Zemes iedzīvotāji nav aizmirsuši parādu marsiešiem, kuri novērsa Zemes sadursmi ar Mēnesi. Patiess labums vienmēr ar uzviju atgriežas pie tiem, kas to darījuši.

– Lūk kā tu domā!

— Ne velti Era stāstīja par gaidāmo plūdu novēršanu uz Zemes.

- Viņa ļoti labi varētu mani nomainīt Pirmās Mātes amatā, kad atgriezīsies pie mums uz Marsa.

Un Pirmā Māte dod zīmi uzvilkt skafandrus.

Tumsā pagaisa pārkārušās velves, akmeņu satecējumi. Zem tiem vienmērīgi, laiski šūpojās, virzījās uz priekšu un atkāpās Nāves jūra. Izgarojumi virs tās indīgi. Bet tie nebija redzami, pats šķidrums auksto lāpu gaismā likās tumšs.

Mēs ar Eru jau zinājām, ka šis nāvējošais šķidrums bezgalīgā straumē tika izmests no jaunveidotajiem vulkāniem, kur tas tika pārveidots par gaistošu ūdeņraža un stabila slāpekļa gāzi, kas būs Jaunā Marsa nākotnes atmosfēras pamatā.

Pusgadsimtu dienu un nakti no Nāves jūras caur neskaitāmām atverēm milzīgā spiedienā izplūda šo gāzu strūklas.

- Dzīvības straume, - par tām saka Era Mātei Ronai un pēkšņi rīkojas pilnīgi negaidīti, nemaz ne kā marsiešu vadones nākamā pēctece. Viņa noņem hermētisko ķiveri, viņas mati nokrīt pār pleciem, un es ar šausmām auksto lāpu gaismā redzu sirmus pavedienus.

Era atkal uzvelk ķiveri un saka:

- Tāda bija manas jaunības paraža, Pirmā Māte Rona. Inko apstiprinās. Mums nebija vairāk iecienītu vingrinājumu kā niršana saindētajā Mara atmosfērā un skriešana tuksnesī. Šeit, Nāves jūras krastā, es gribēju izrādīt cieņu šim drosmīgajam sportam, ar kuru es neuzdrošinājos nodarboties jaunībā. Kā citādi es varu kļūt par tavu palīdzi?

Pirmā Māte Rona bija tik pārsteigta par Eras rīcību, ka neko neatbildēja.

Uzkāpšana no neticamā dziļuma, kas prasīja vairāk nekā dienu, bija grūts. Pēkšņi sajutu visu savu gadu nastu, kā es gribēju to nomest jaunās Eras dēļ, kurai rūpju un zināšanu krunciņas parādījās te, Marsa dzīlēs.

Satraukts es kāpu, joprojām sekojot Erai un Pirmajai Mātei Ronai, cenšoties elpot vienmērīgi, it kā vingrotu.

***

Un tā sākās mūsu ar Eru dzīve starp marsiešiem. Mūs aizveda uz vienu no akmens istabām, kur mēs palikām vieni.

- Zini, Inko, es tik ļoti gribētu piedzīvot to brīdi, kad marieši varēs iziet ārā bez skafandriem un dzīvot uz virsmas: nevis alās, bet mājās, kā uz Zemes.

Es sapratu, sapratu savu Eru pārāk labi. Viņa pamanīja sevī kaut ko tādu, par ko es tikai sāku nojaust. Ne velti viņa aukstās lāpas gaismā arvien ilgāk sēdēja spoguļa priekšā.

Viņa novecoja manu acu priekšā. Novecoja neaptveramā ātrumā. Baidos, ka mūsu Zemes draugi Neons, Dāls un citi viņu nepazīs, atceroties sarkofāgā guļošās sievietes skaisto seju.

Protams, viņa joprojām likās skaista arī tagad, bet viņas skaistums bija nobriedis.

- Neskumsti, mans Inko, - viņa smaidot saka. - Tu baidījies, ka starp mums nostājies pusgadsimts, būs šķērslis. Redziet, pati daba iznīcina šo šķērsli. Es tikai ātrāk tuvojostavam vecumam, lai būtu laimīga.

Šie vārdi man izklausās kā draudi.

Nolemju, ka dzīve Dziļajā Pilsētā ar tās sastāvējušos mākslīgo atmosfēru Erai ir kaitīga. Viņu neoieciešams nekavējoties nogādāt atpakaļ uz Zemes.

Pirmā Māte Rona, uzklausījusi manas bažas, piekrīt.

- Es gribēju, lai viņa nomaina mani, - viņa saka, un viņas vārdos es nojaušu dīvainu nozīmīgumu.

Tajā pašā laikā tas izklausās pēc atļaujas viņu aizvest.

Nosūtu uz Zemi radiogrammu Dālam un saņemu atbildi: mums pakaļ izlido kosmosa kuģis MARZEM-119.

Noteiktajā dienā caur periskopu redzam, kā kuģa sudraba tornis nolaižas zaļajā līdzenumā.

Pirmā Māte Rona mūs pavada ar skumju smaidu:

- Es gan baidos, ka dubultais svars Erai nodarīs vairāk ļaunuma nekā, palīdzēs, - viņa uz atvadām klusi pasaka tikai man.

Era turas mundri. Viņa apskauj Ronu, atvadās no slūžās dežurējošajiem marsiešiem un mēs vieglos zemes "akvalangos" atstājam slūžas pazīstamā ezera krastā. Kuģis nolaidies netālu no šejienes.

Era paskatās apkārt, it kā uzsūcot sevī dzimušās jaunās pasaules skaistumu, un pamana debesīs tumšu mākoni, kas pēkšņi paslēpis sauli. Kā viesuļa uzķertas pārslas, viņas priekšā aizsteidzas baltu putnu bari.

Un mūsu ceļu uzreiz aizšķērso lietus straumes. Vēl mirklis, un tās plūst mums pa seju, plūst pa pleciem un drēbēm: pat pa manu bārdu.

Lietus uz Marsa! Tas, ka uz Zemes šķistu drūms, lietains, šeit iedvesmo prieku.

Era acīmredzami pakļaujas šim noskaņojumam. Viņa lēkā lietū, tad skrien uz kuģa pusi.

Bet kas tad tas? Sajūsmas vai neprāta lēkmē Era noņem masku, aizmirst, ka viņa neatrodas uz Zemes! Un skrien uz kuģi no tā paša tagad ar ūdeni pārpludinātā krātera, no kura pirms pusgadsimta es skrēju pa sauso, auksto tuksnesi bez skafandra.

Neskatoties uz savu gadu nastu , nekad neesmu pārstājis skriet. Sasprindzinājis visus spēkus, es skrienu aiz viņas, bet atpalieku, aizelšos, un manu pukstošo sirdi sagrābj satraukums.

Viņa nevar ilgi skriet bez elpas, kā es kādreiz. Un skriet pa slapju zāli ir grūtāk nekā pa smiltīm.

Un es redzu, kā Era krīt kā aizlauzta niedre.

Pārgurumā elsodams, ar asarām, kas uz sejas sajaucas ar lietus straumēm, skrienu pie viņas.

Viņa guļ smaragda krāsas slapjajā zālē. Mūsu mazā, bet spožā saule atkal paskatās no aiz mākoņiem un liek mitruma lāsītēm uzmirdzēt uz viņas nosirmojošajiem matiem. Pa viņas nogurušo, stingo seju neplūst lietus lāses, bet gan asaras! ..

Ar grūtībām nometos ceļos, uzlieku masku un veicu mākslīgo elpināšanu.

Kāpēc viņa to izdarīja? Kāpēc?

Kurš sapratīs zemes sievieti vai marsieti līdz galam?

Pie mums pieskrien astronauti kosmosa tērpos, un mēs visi trīs nesam viņu uz kuģi.

Un, neskatoties uz pusi no zemes svara, šī nasta šķiet tik smaga.

Era atjēdzas tikai kuģī, paskatās apkārt, raud un saka:

- Inko, mans mīļais Inko! Cik labi!

Šie vārdi ir signāls, startam.

Bezsvara stāvoklis viņai sniedz atvieglojumu. Taču nekas nespēj atjaunot viņas nogurušo, izbalējušo seju viņas uzturēšanās laikā uz Marsa.

Es ceru tikai uz Zemi, uz mūsu otro dzimteni.

4. PĒDĒJAIS SAPNIS

Zeme mūs sagaidīja ar lietu. Bet kāds lietus te bija, salīdzinot ar neseno Marsa lietutiņu!

Līdz kosmosa kuģa lūkai tika aizbīdīts teleskopisks stikla koridors, lai mēs varētu doties uz kosmosa stacijas ēku neizmirkuši.

Mēs ejam kopā ar mūs sagaidījušo Dālu. Klausos viņa skumjo stāstu par vecākā brāļa Galaktiona nāvi un skatos caur stiklu uz trakojošo stihiju.

Akadēmiķis Galaktions Aleksandrovičs Petrovs, ja ne pašā dzīves plaukumā, tad spožajā slavas gaismā, mūsu ierašanās priekšvakarā klusi nomiris astoņdesmit septiņu gadu vecumā.

Pūš brāzmains vējš un klauvē ar ūdens strūklām pa logiem tā, ka šķiet, ka tos grasītos izdauzīt. Ūdens straumes sitās grūdieniem, plūstot lejup caurspīdīgā plīvurā.

Tikai pa pretējo logu var saredzēt, kas tiek darīts kosmodromā.

Ne tikai koki, bet arī zāle liecas zem slīpajām lietus straumēm. Uz betona celiņiem ūdens burbuļo, it kā vārīdamies uz karstas pannas. Cilvēki spīdīgos apmetņos ar kapucēm, saliekušies, iet pret vēju vai, pagriežot tam muguru, atmuguriski virzās uz mērķi.

Ozoli, kurus pamanīju jau pirms izlidošanas, neatlaidīgi turoši lapotni arī vēlā rudenī, tagad, zem lietus niknā uzbrukuma, stiepj pret vēju slapjus, tumšus, savītus un kailus zarus.

Miris Galaktions, kurš ieguva slavu kā "marsiešu glābējs". Viņš vadīja zinātnieku grupu, kas kosmosā atrada "Dzīvības Kameru". Bet mani atmodināja viņa brālis Dāls.

Galaktions nebija tāds cilvēks, kas savu dzīvi veltītu marsiešu labā, Marsa pārveidošanai.

To pieticīgi un pašaizliedzīgi izdarīja Dāls. Un vēl ilgi pirms testamenta vēstules izlasīšanas, ko brālis Galaktions bija atstājis pirms savas nāves, man jau aizdomas, ka viņš nav īstais Marsa pārveidošanas plāna autors.

Un tā arī izrādījās. Akadēmiķis Petrovs vēlējās, lai pēc viņa nāves tiktu godināts arī viņa jaunākais brālis, kurš ierosināja radīt mākslīgu Marsa atmosfēru. Galaktions Aleksandrovičs, aizgājis mūžībā, vēlējās parādīt savu patieso labdzimtību, daloties godā ar savu brāli.

Bet Dāls Petrovs nebija tāds, lai to tagad izmantotu. Viņš nevienam citam, izņemot mani (un pat tikai pēc ilgāga laika) parādīja testamentu. Bet man radās aizdomas par patiesību, kad kopā ar Eru stāvēju starp studentu un nelaiķa domubiedru pūli krematorijas drūmajā zālē, kas atgādināja seno inku templi, lai gan nestāvēju pakāpienveida piramīdas virsotnē, bet starp sena cietokšņa mūra ierobežotiem kapiem.

Pēc akadēmiķa pēdējās gribas viņa pelni netiks aprakti, bet jāizkaisa vējā.

Neliela nožogojuma priekšā, kas atdala zārku, atrodas mirušā radinieki un pavadītāji. Viens pēc otra viņam pie galvas nāk cienījami cilvēki un runā par aizgājušā akadēmiķa nopelniem zinātnē.

Man, citas planētas pārstāvim, ir jādara tas pats. Atklāti sakot, man ir grūti izteikt marsiešu pateicību tikai vienīgi akadēmiķim Galaktionam Petrovam. Un, stāvot pie viņa zārka, es izsaku Marsa sirsnīgo pateicību visiem cilvēkiem.

***

Neskatoties uz tik bēdīgiem mūsu atgriešanās uz Zemes apstākļiem, Era sākumā šķita atdzīvojusies.

Palielinātā gravitācija viņu nenomāc, jo visu lidojuma laiku no Marsa uz Zemi pavadījām no elastīgas vielas izgatavotos pārslodzes tērpos. Tās sasprindzinājums nomainīja zemes gravitāciju, muskuļi darbojās vienmēr, tāpēc uz Zemes ieradāmies diezgan sagatavoti zemes gravitācijai.

Tomēr Eras stāvoklis drīz man sāka iedvest vēl lielāku satraukumu nekā uz Marsa. Manās bailēs dalās arī profesors Neons Petrovs un jo īpaši viņa dēls Ivans.

Viņi uzstāj uz Eras un manis pārcelšanu uz anabiozes institūtu kosmosā, jo ir aizdomas, ka Era cieš no sekām, ko rada neveiksmīgie mēģinājumi viņu pamodināt.

Izmaiņas Erā ir ne tikai ārējās, bet arī iekšējās. Viņu pārņēmusi vienaldzība pret visu, izņemot savu stāvokli. Arvien biežāk es viņu atradu klusi nolūkojoties spogulī.

Dāls atkal aizlidojis uz Antarktīdu, lai pabeigtu ledus segas palieku šaušanu uz Marsu. pie mums pastāvīgi ieskatās Neons un Ivans.

Ziema ar savu iestāšanos nesteidzas. Ārā dubļi. Ja uzkrīt sniegs, tas tūlīt nokūst. Mani pārņēmis izmisums. Tieši laikā ieradās Pescovi: akadēmiķis Leonīds Sergejevičs un Elga Sergejevna. Viņš, sparīgs, milzīgs, skaļš, turpināja jokot, uzmundrināja mani. Mēs ar viņu pat uzspēlējām šahu, šo gudro zemiešu spēli, ko man izdevās iemācīt arī marsiešiem dziļajā Pienākuma pilsētā.

- "Brieda stumbri piepildoties sulām," viņš uzdziedāja patīkamā basā, kas bija saglabājies viņa vecumā, un smejoties piebilda: - Vārdi un mūzika ir no "mašīnas". - Tad turpināja: - "Gaiss smaržoja pēc slapjas mizas." Jums šahs, o dievišķais Kon-Tiki! Jūtat cik samirkusi? Nevis miza, bet savu pozīcija! Elektroniskā mašīna jūsu vietā padotos. Ak nevēlaties? Nu tad… tad… Hm… Ko viņš te izdomājis? "Gaiss smaržoja pēc slapjas mizas…" Brrr! "Kaut kur pavasaris klīda." Bet man ir atbilde, o dievs Ketsalkoatl! Vai tiešām senie inki nepazina šahu? Kāda mežonība! Tāpēc spāņu bandīti viņus izpostīja. Viņiem jau noteikti bija spāņu partija. Ierosinu neizšķirtu. Neesmu nekāds konkistadors. Ak nevēlaties? Nu tātad jūs joprojām esat dievs Ketsalkoatls! Izgudrot ko tādu!.. Padodos. Bravo, Inko! Pasludinu tevi par Marsa čempionu.

Kamēr mēs ar akadēmiķi Pescovu spēlējām šahu, Elga Sergejevna un Era vienatnē par kaut ko noslēpumaini sačukstējās. Kad viņas atgriezās, izskatījās kā sazvērnieces.

Neviļus salīdzinu Eras meitenīgo augumu un galvu ar akadēmiķa kaitinoši resno sievu, gandrīz tādu pašu kā viņš pats, ar piepampušu seju un sniegbaltiem matiem.

Diemžēl areī manai Erai mati kļūst sudrabaini, un seja gurda, acis iekritušas, it kā pēc smagas slimības.

Man ir sāpīgi klausīties, kā Era viesiem paziņo, ka tagad viņa samaksā par savu pārgalvību Nāves jūras krastā. No Neona un Ivana es zinu, ka tas viss nav no tā. Eras slimība nav slimība, bet gan paātrināta novecošanās, ko izraisījuši neatgriezeniski procesi, kas norisinājās organismā pēc pirmajiem neveiksmīgajiem mēģinājumiem viņu pamodināt!

Nākamajā dienā es došos uz Neonu, lai noorganizētu Era ārstēšanu kosmosā, varbūt bezsvara stāvokli.

Nolēmis viņu nogādāt kosmosā, es kājām atgriežos no elektroceļa stacijas uz mūsu dzīvokli - nelielu māju mežā, netālu no Maskavas.

Sniegs joprojām sniga un lika egļu zariem noliekties līdz pašai svaigu sniega kupenu klātajai zemei.

Ziemas saule ir apžilbinoši atspoguļojas mūsu verandas stiklā. Durvis uz to ir atvērtas, it kā Era nevarētu vien mani sagaidīt. Viņas stāvoklī tas ir neapdomīgi, jāuzmanās no saaukstēšanās!

Uz aptumšotās istabas fona stāv tumšmataina, skaista, priecīgi smejoša jauna Era!

Es steidzos pie viņas ar izstieptām rokām, neticot brīnumam, ko redzu. Bet viņa atlec istabā, koķeti aptur mani ar draudīgu pirkstu.

Logu aizkari ir aizvērti.

Aiz laimes, joprojām pilns ar meža žilbinošo sauli, es atrāvu aizkarus, lai izkliedētu krēslu, atskatījos uz Eru un ieraudzīju viņas izbiedēto seju.

Mana sirds saraujas. Es zinu, ka cilvēki to var! Acīmredzot ne velti Elga Sergejevna un Era tik noslēpumaini sačukstējušās Tikai pati Elga Sergejevna atstājusi sev matus sirmus, bet Era …

Viņas mati šķiet pat tumšāki nekā kādreiz. Tie viļņveidīgi krīt uz viņas pleciem. Iegarenās acis ar tumšām skropstām ir nedaudz skumjas, un lūpas, pat ne sarkanas, kā agrāk, bet nez kāpēc ceriņu krāsā, cenšas pasmaidīt.

Jā, viņas seja joprojām ir skaista! Arī tagad, kad māksliniece (kas mācījusies pie manas mātes tēlnieces Monas) ar modernās kosmētikas palīdzību to prasmīgi akcentējusi, katra viņas iezīme runā par atgrieztu jaunību. Bet tagad viņu nodod viņas kailais, kādreiz krāšņais kakls. Nodevīgās krunkas noliedz visus grima mākslinieka trikus …

– Tev nav prieks? - Era izbailēs jautā un sāk raudāt, pleciem trīcot, viņa novēršas.

Nevēlos viņu sarūgtināt,  apskauju viņu, skūpstu viņas matus, smaržojošus pēc kaut kā, kas viņai nav raksturīgs, un cenšos pats neliet asaras.

Kad sēžam ar viņu vienatnē un pusdienojam, klausoties brīnišķīgo zemes mūziku, ko abi mīlam, stāstu viņai par Neona un Ivana piedāvājumu, kuri ir gatavi lidot kopā ar mums.

Viņa vērīgi paskatās uz mani.

- Un tu, Inko, domā, ka viņi var kaut ko darīt ar šo saindēšanos Nāves jūras krastā?

Es atbildu, ka viņi cer palīdzēt.

Tad mēs paliekam līdz krēslas stundai, neiedeguši gaismu. Es padodos  mirkļa apmānam. Ar mani sēž mana bijusī jaunā un skaistā Era.

Sēž kopā ar mani pēdējo reizi.

Nākamajā rītā viņa iziet no savas istabas priecīga, mundra, bet atkal sirma, ar krunciņām acu kaktiņos.

Viņā jau atkal notikušas straujas pārmaiņas. Atteikusies no sevis maldināšanas, viņa pēkšņi kļuva par bijušo Eru, kuru ļoti interesēja viss, kas notiek pasaulē. Tas man atgādina seno Eru, kas mani gaidīja Persijas līcī nosēdinātajā kuģī, uz kuru es ik vakaru skafandrā devos zem ūdens pēc sarunām ar šumeriem neaptverami tālajā un neticamajā mūsu kādreizējā dzīvē. Toreiz pēc mūsu vienošanās viņa pati ar cilvēkiem nesatikās, bet zināja par viņiem visu un vadīja manu rīcību.

Un tagad, kad viņā atkal ir pamodusies interese par visu kas notiek uz Zemes, man šķiet, ka viņa ir atguvusi vairāk nekā no kosmētikas un krāsām.

Kosmosā mūs gaidīja vilšanās. Erai nekas nevarēja palīdzēt, pat bezsvara stāvoklis. Viņas dzīves stundas skrēja tā, it kā būtu uzņēmušas simtreiz lielāku ātrumu nekā pārējiem cilvēkiem.

Kopš viņas pamošanās bija pagājis mazāk nekā gads, kad no bijušās Eras bija palikusi tikai ēna - krunkaina veca sieviete …

Nezinu, viņas pašas vai manis dēļ, bet viņa pēkšņi sāka runāt, ka ir iespēja atgūt savu bijušo jaunību.

Mēs dzīvojam kopā ar viņu mums atvēlētajā kajītē, milzīga lēnām rotējoša kosmiskā riteņa lokā, kas  rada mākslīgu zemes gravitāciju ar savu centrbēdzes spēku. Eras labad šis spēks tika mainīts vairākas reizes, bremzējot vai paātrinot rotāciju, lai izpētītu, kā gravitācija ietekmē viņas ķermeni.

Bet profesors Neons Petrovs bija noteicis viņas novecošanas cēloni, diemžēl, pareizi. Svarīga nebija gravitācija, bet gan pašas Eras veselības stāvoklis.

Divi novecojuši marsieši (uzdrošinos mūs abus tā saukt) sēž savā kajītē. Grūti runāt par kaut ko citu!

- Ja mani atkal iegremdēt aukstajā miegā - Neons un Ivans to var, es uzzināju! - Es atkal kļūšu jauna, tāpat kā iepriekš! Tici man!

Bet vai viņa tic sev?

Izliekos, ka mani interesē zvaigznāji, kas lido gar iluminatoru. Viena no tālajām zvaigznēm ir mūsu Marss. Vai mēs kādreiz vēl izkāpsim uz tā?

- Ir pieņemts, ka cilvēki izpilda aizejošā pēdējo gribu, - turpina Era. - Mana pēdējā griba ir neļaut man mirt no priekšlaicīgas novecošanās, bet gan iemidzināt mani anabiozes miegā. Tu klausies, Inko? Tas ir mans pēdējais lūgums cilvēkiem un tev…

Neons zina par šo nabaga Eras vēlēšanos. Viņš plāta rokas un pats atnāk pie viņas, lai izpildītu ko solījis.

Ivans kā ārsts, kurš nepārtraukti vēro Eru, saka, ka mums jāpasteidzas. Nabadzītei atlicis dzīvot tikai… dažas stundas!

Savā dzīvē esmu redzējis daudz: baigus cilvēku upurus, globālas katastrofas, kad okeānā iegrima kontinenti, bet jūras piekraste pacēlās virs mākoņiem, kļūstot par kalnu ezera krastu. Esmu plostā pārvarējis okeānu, ticies ar jūras briesmoņiem un vēl briesmīgākiem divkājainiem salās, esmu lidojis cauri kosmosa bezdibenim, atkal un atkal atgriežoties pie cilvēkiem, esmu izgājis cauri gadu tūkstošiem auksta miega, bet nekad neesmu piedzīvoja tādu satricinājumu kā šajos rūgtajos mirkļos, kad nabaga Eru, pareizāk sakot to, kas no viņas palicis, liftā paceļ uz orbitālās stacijas centrālo nodalījumu.

Nestuves vairs nebija vajadzīgas. Bezsvara Era pusnemaņā peldēja man blakus. Un es drūmi soļoju pa metāla koridoru, plakšķot pret grīdu magnētiskām zolēm.

Mums sekoja profesors Neons Petrovs un doktors Ivans.

Ja Era nebūtu dzīva, gājiens varētu izskatīties pēc bērēm.

Lūk, caurspīdīgā siena, aiz kuras karājas divi sarkofāgi. Jā, divi! Es apsolīju Erai atkal apgulties viņai blakus.

Era ir tik vāja, ka tik tikko spēj atvērt plakstiņus. Viņa ierauga divus sarkofāgus, kas karājas viņai zināmajā "Dzīvības Kabīnē", un viņas lūpas nedaudz stiepjas smaidā.

Pieliecos pie viņas. Viņa vēlas man kaut ko pateikt:

- Mēs pamodīsimies… pēc tūkstoš gadiem… arī tu kļūsi… tikpat jauns… kā es…

Šajā ziņā viņai var būt taisnība! Mēs pamostos kā vienaudži. Bet, diemžēl, veci.

Visvairāk mēs baidāmies, ka nepaspēsimnolikt Eru dzīvu savā vannā. Lai gan tam vairs nav nozīmes.

Patiešām, viņas smaids bija aizmigšana pēdējā miegā.

Profesors Neons un doktors Ivans pārliecinājās, ka Erai vairs nav pulsa, saskatījās, paskatījās uz mani.

Es noliedzoši pakratu galvu.

- Nekas netiek mainīts, - es ar piespiešanos pasaku. - Savā laikā es ieņemšu vietu viņai blakus.

Mēs vairs nesakām ne vārda.

Lēnām pa vienam ieejam caurspīdīgajā kamerā. Ielikām Eru viņai paredzētajā sarkofāgā.

Ieslēgt anabiozes sistēmu vairs nav nepieciešams.

Ilgu laiku caur caurspīdīgo vāku skatos uz sev mīļajiem vaibstiem, cenšoties tos saskatīt nāves izmainītajā sejā.

Neons pieskaras manai rokai.

- Jāiet.

Neviens nerunā pompozas runas, kā krematorijā akadēmiķa Petrova bērēs. Pieticīgā Era, kas apgaismoja Tollas pilsoņus, inkus un šumerus un atrada draugus starp mūsu laika cilvēkiem, atstāj pasauli pilnīgā klusumā. Un šajā klusumā ir īpašs svinīgums, īpaša nozīme!

Es nevaru izteikt to, ko jūtu šajā brīdī un ko piedzīvoju pirms tam katru dienu, redzot, kā izdeg mana Era. Neons un Ivans, paņem mani aiz rokām, izved no "Dzīvības Kameras", kas tagad jau ir pārstājusi tāda būt, pārvērtusies par Pirmo Kosmosa mauzoleju, caurspīdīgām kapenēm, kas mūžīgi riņķos starp zvaigznēm.

Dzīvības Kameras caurspīdīgā siena sāka lēnām attālināties. Era mani atstājusi uz visiem laikiem.

Era aizgāja kosmosa sudrabainajā melnumā. Es turpinu lūkoties cauri caurspīdīgajām sienām un zārka vākam, mēģinot uz visiem laikiem iespiest atmiņā manas mīļotās sejas vaibstus.

Un pēkšņi man šķiet, ka es redzu savu kādreizējo skaisto Eru, mierīgu, domīgu, maigu. Šķiet, ka viņa aizmigusi, gaidot, kad atkal pamodīsies pēc neskaitāmiem tūkstošiem gadu jauna jaunai faetu paaudzei, kas dzīvos Saules sistēmā.

Es nevaru atbrīvoties no šīs apsēstības. Jā, man izdevās viņu atkal saredzēt tikpat skaistu kā viņas jaunībā! ..

Kamera jau atrodas tik tālu no orbitālās stacijas, ka tajā vairs nav iespējams neko izšķirt.

Pirms nokāpju ar liftu uz mākslīgās gravitācijas dzīvojamajām telpām, vēl vienu skatienu uzmetu debesīs atlocītajai zvaigžņu šallei. Viena no zvaigznēm ir īpaši spilgta.

Tas ir no mums aizgājušais kosmosa mauzolejs. Tā ir mana Era, kas atvadās no manis ar savu pēdējo staru.

EPILOGS (SIMTS DZĪVJU)

"Ko cilvēks dara, tāds viņš ir."

Hēgelis

"No cilvēka paliek tikai viņa darbi."

M. Gorkijs

Kādā zīmīgā dienā es atkal atgriežos pie savām piezīmēm, lai tās papildinātu ar šiem zemes domātāju viedajiem vārdiem.

Iznācis no "Dzīvības Kameras" pēc auksta miega, es apsolīju sev atgriezties pie rokraksta tikai pēc Eras pamošanās. Viņa aizmiga ar savu pēdējo miegu - un es pilnībā pametu mūsu dzīves ar viņu aprakstu.

Bet tagad, kad mums abiem ar draugu Dālu ir pa simts gadi (neskaitot manas miega tūkstošgades), man agrāk, viņam vēlāk, es atkal paņemu rokās nodzeltējušo manuskriptu, kura lapās atdzīvojas tik dažādie manas dzīves periodi. Eh ko nu! Vai tad periodi? Vai nebūtu precīzāk pateikt MANAS DZĪVES? Galu galā es esmu nodzīvojis gandrīz simts dzīves!

Es pāršķirstu manuskriptu — un tās visais pēc kārtas iziet manā atmiņā.

Zemes medicīnas un Dāla mazdēla akadēmiķa Ivana Neonoviča Petrova rūpju dēļ mēs ar Dālu netiekam uzskatīti par dziļi veciem cilvēkiem uz Zemes. Varbūt tāpēc, ka ne mazāk kustīgi kā pirms ceturtdaļgadsimta. Mūs visu šo laiku neārstēja no vecuma, bet mācīja no tā izvairīties, nepadoties.

Šie ceturtdaļgadsimts Dālam tika pavadīts, radot jaunu Marsa atmosfēru saskaņā ar Kosmiskās "asins pārliešanas" plānu, kura pabeigšanai vajadzēja trīs ceturtdaļas gadsimta.

Un visus šos septiņdesmit piecus gadus es biju ne tikai marsietis vai zemietis, es biju faetu pēctecis, labojot savu senču traģisko kļūdu.

Ir pagājuši divdesmit pieci gadi kopš tā rūgtā brīža, kad caurspīdīgais mauzolejs pazuda kosmosā, aizveda manu Eru uz zvaigznēm. Manā atmiņā viņa joprojām ir jauna, skaista un nedaudz skumja, ar lēnprātīgo smaidu savā maigā sejā un tumšo, matēto acu domīgo skatienu.

Un tagad, diemžēl, bez viņas mēs ar Dālu lidojam uz jauno, sulīgo un dāsno planētu, kas atvērs apkampienus saviem pamatiedzīvotājiem, kuri jau miljonu gadu ir slēpušies dziļās patversmēs ar mākslīgo gaisu. Jaunā paaudze izmantos savu tēvu un brāļu (no Zemes!) darbu un izies no planētas dzīlēm zem jaunajām, draudzīgajām debesīm!

Atceros kādu neveiklu priesteri, kurš kalpoja muļķīgajai baiļu reliģijai. Lielgalvains un trausls, viņš personificēja marsiešu gļēvo atteikšanos iziet uz planētas virsmas, kur iznīka visas augu oāzes.

Augi! Vecais priesteris par tiem negribēja pat dzirdēt! Atnācēji no Zemes, ieraudzīs oāzes, uzreiz uzminēs, kas tās tiek koptas, un sagrābs pazemes patversmes, lai savā mežonīgajā nežēlībā izrautu mariešu sirdis.

Nobaidītais mazais priesteris, kurš aiz savas labestības izglāba ar smiltīm apbērtos zemes iedzīvotājus, nevēlēja tiem ļaunu, bet nevēlējās, lai viņi Zemei nodotu ziņu par mariešu esamību.

Vajadzēja redzēt priestera apjukumu, kad viņš klausījās jaunā un sparīgā Dāla kaislīgo runu:

- Ko tu, labais aklais, zini par augiem uz Zemes, planētas kas mūs, cilvēkus, tavus brāļus uzaudzinājusi? Klausies, kā par tiem runā mans draugs, zemes dzejnieks Jans Pazars: “Simtiem tūkstošu gadu cilvēks auga dabas klēpī, mācījās iekurt uguni, taisīt nūjas, cirvjus, lokus un bultas dzīvnieku medībām. , apstrādāja zemi, sēja, stādīja, novāca ražu, pameta alas, beidzot pārcēlās uz savām rokām celtajām mājām (ko jūs marieši, nezināt!). Un viņu vienmēr skauj ziedi, zāle, koki, kas, viņam kalpo, sargā un paaugstina! Viņš ir pieradis tos redzēt, saost, izgaršot, klausīties. Un tie brīdina viņu par briesmām ar lapu šalkoņu, sausu zaru sprakšķēšanu un ar savu skanīgo klusumu iedvesa viņam mieru un gaišu sapni. Jūs nepazīstat augus, priesteri, kas tos aizliedzat! Viņi vienmēr ir tik miermīlīgi, tik labestīgi. Un starp tiem nav neglītu ziedu, draudīgu stublāju vai naidīgu stumbru. Tāpēc cilvēks tā pieķēries šīm draudzīgajām radībām, kas aug no zemes. Tie deva viņam ēdienu, drēbes, dziedināja brūces un slimības, apbūra viņu ar savu skaistumu un smaržu. Un tie ne tikai valdzināja, bet arī iedvesa možumu, dzīves mīlestību un iedvesmu! Un neviens īsti nezināja, kādus šķidrumus, biostraumes vai emanācijas augi izstaro, dāvājot to cilvēkam. Ziedi ir skaistuma iemiesojums. Un cilvēks vienmēr grezno sevi, savu dzīvi ar tiem. Ziedi, garšaugi un koki tik ļoti saistīti ar cilvēku, ka šķiet, tie ir kļuvuši par veidu, kā paust viņa jūtas, aizraušanos un pieķeršanos. Mūsu senajos rakstos un leģendās augiem tika piedēvēts dievišķums to brīnumaino ārstniecisko īpašību, skaistuma un krāsu dēļ. Un augi kļuva par valdnieku un valstu emblēmām, varoņu un svēto simboliem, svētku un notikumu emblēmām, mīlestības un kaislības izpausmēm, apbrīnas un pielūgsmes zīmēm! Ja cilvēka acu priekšā puķes un stādi parādījās un pazuda, tad augošajiem kokiem bija laiks dzīvot vairākas cilvēku paaudzes. Vectēvi un pēc tam mazbērni redzēja, kā koki kļūst garāki un resnāki, katru gadu visiem dāvinot savus augļus. Aukstumā tie zināja, kā nomest lapas, aizmigt ar pacietīgu miegu, lai atkal atdzīvotos ar jauna siltuma atnākšanu. Nav pārsteidzoši, ka cilvēkiem koki ir kļuvuši par spēka, auglības, mūžīgās dzīvības iemiesojumu! Vecākais koks uz Zemes dzīvo vairāk nekā sešus tūkstošus gadu. Jūsu sencis un cilts biedrs Inko Klusais, kas nogulēja aukstajā miegā četrsimt cilvēku paaudžu maiņu, pārdzīvoja tikai divas šādu koku paaudzes. Kā jūs, marieši, no absurdām bailēm varat labprātīgi atteikties no tāda prieka kā augi?!

- Tavi vārdi ir karsti un sirsnīgi, svešiniek. Un viņi sāpīgi dur mūs, mariešus, kuri nespējam iziet uz Mara virsmas, uz kuras ir saindēts gaiss un kur, ak vai, viņiem nav iespējams tik priecīgi sarunāties ar augiem kā cilvēkam uz Zemes, tik laimīgam un tik negausīgam.

Priestera vārdi dziļi iegrima mana drauga dvēselē. Es redzēju, kā viņš domāja un kā viņa acis iezzibējās ar atklāsmi, kas, kā es uzzināju daudz vēlāk, radīja Marsa Lielās pārvērtības plānu.

Tāds bija Dals, kurš nodzīvoja man blakus trīs ceturtdaļas no Zemes gadsimta.

Bet cik maz laika bija atvēlēts mums ar Eru! Tikai zemes gads, kas viņai izrādījās mūžā pēdējais…

Tomēr, pēc viņas uzskatiem, viņa bija laimīga savām acīm redzēt Kosmisko "asins pārliešanu" un Nāves jūru, kas pārvērtās par dzīvības straumi.

Bet vai Antarktīdas un Marsa dziļumu apmeklējums nekļuva par viņas nāves iemeslu?

Cik reižu esmu sev uzdevis šo jautājumu!

Dzīvē viss ir saistīts un izriet viens no otra. Ja nebūtu nelaimes Antarktīdā, Era mani neizglābtu, pārmērīgi pārpūlēdama sevi, ja viņa nebūtu man atdevusi savas asinis, ja viņa, visbeidzot, nebūtu saindējusies ar amonjaka un oglekļa dioksīda atmosfēru uz Marsa, iespējams, iekšējās izmaiņas organismā, ko izraisīja neveiksmīgie mēģinājumi viņu pamodināt nebūtu sākušās!

Jā, no tā visa varēja izvairīties… ja Era nebūtu bijusi viņa pati.

Cik pretrunīga un tajā pašā laikā mērķtiecīga bija viņas daba!

Pilnīgi nesagatavota sarežģītajai Saprāta Misijai, viņa tomēr iekļuva tās sastāvā, lai tikai būtu kopā ar mani, kuru viņa tik ļoti mīlēja. Nākotnē viņai bija jāuzvar sevi ik uz soļa. Sākot ar tikšanos kosmosā ar senās faeteses klejojošo ledaino līķi. Era no tā tik ļoti nobijās, ka pat nevarēja aiziet uz "Fobo" staciju. Bet Zemes sieviete Elga Sergejevna pēc tam bezbailīgi izpētīja šo sasalušo mūmiju. Taču tā pati Era bez jebkādas vilcināšanās pieteicās kopā ar mani iet uz kagaraču mednieka uguni mežā un mierīgi aizmigt, tāpat kā es, pie viņa būdas sliekšņa.

Viņa bija man blakus, kad sabruka Saules pilsētas mūri, kad no vienas puses nāca niknā jūra un no otras plūst lejā visu sadedzinoša ugunīgā upe. Un, protams, vienkārši kļuva par manu dzīves draudzeni uz bojā ejošā inku kuģa plūdu laikā.

Un es vienmēr jūtu viņas maigo, uzticīgo roku: kad šķērsojām okeānu, vispirms uz kuģa, tad uz plosta un visbeidzot vienkārši peldējām putojošajā traumē starp rifiem pie Fatu Khiva salas.

Roku rokā mēs uzkāpām pa baltā marmora kāpnēm uz dīvaino tūkstoš jumtu templi, kura portikā “daudzroku” (pēc cilvēku iztēles) dieviete, mūsu Pirmā Māte Mona, gaidīja mūs; bet vēlāk kļuva par Monu Aizliedzēju, lai pasargātu mariešus no nežēlīgiem cilvēkiem, kuri kādreiz nonāks uz Mara.

Un cilvēki atnāca uz Marsa!

Es par to visu domāju, nokāpjot pa kāpnēm, kas nolaistas no kosmosa kuģa MARZEM-976 uz Marsa virsmas.

Era varēja būt kopā ar mani, viņa varēja ieraudzīt, kas atklāsies man un Zemes cilvēkam Dālam.

Kādas izmaiņas šeit notikušas ceturtdaļā zemes gadsimta!

Izauguši neticama augstuma Marsa meži. Papildus apaļajiem krāteru ezeriem parādījušās upes, līkumotas, aizaugušas ar lokaniem krūmiem, vietām lokā pārkarušiem virs ūdens no krasta līdz krastam. Un pats galvenais: visur lapotnēs ir redzami māju jumti, gaiši un mājīgi, ko cilvēki uzcēluši saviem brāļiem marsiešiem, atdodot viņiem Saprāta parādu par Zemes glābšanu no sadursmes ar Mēnesi.

Marsa populācija joprojām niecīga salīdzinājumā ar tā milzu plašumiem, gaidošiem savus apdzīvotājus, faetu pēctečus. Faeti ir Saules Bērni! Zem Saules tie turpinās dzīvot uz Marsa.

Vecajie iznāk pirmie, sirmi bārdaini, nelieli, bāli. Viņi miedzas no neparasti spilgtās gaismas, ieelpo dzīvinošo gaisu, kas piepildīts ar nepazīstamām smaržām, un pat satver it kā apdegušās krūtis.

Protams, pirms tam diezgan daudzi marsieši jau bija izgājuši jaunajā atmosfērā bez skafandriem, pašaizliedzīgi apliecinājuši tās nekaitīgumu. Bet dziļi iesakņojušos iedzīvotāju masveida iziešana uz virsmas vēl nav notikusi. To reakcija, kuri pirmo reizi ieelpo gaisu zem debesīm, ir piespiedu kārtā.

Pūlis kļūst arvien biezāks, spiežas pie klints un it kā baidās attālināties no ierastajām alām. Dzīļu iemītnieki ar izbrīnu raugās uz neparasto ūdens daudzumu krāterī un reljefa krokās.

Daži, pametuši pūli, uzmanīgi pienāk pie ūdens, noliecas, smeļ ar rokām, dzer, šļakstina sev sejā, tad kaimiņiem… Galu galā tur, dziļumā, katra ūdens lāse tika uzskatīts par nenovērtējamu, bet šeit … cilvēku dāsni ziedotais ūdens plūst upēs, piepilda milzīgas ūdenskrātuves, barojot ne tikai planētas virsmu, bet arī tās jauno atmosfēru.

Debesīs peld mākoņi.

Arī tie šķiet pārsteidzoši tiem, kas nekad nav redzējuši debesis.

Cik pārsteidzoši, dzīvespriecīgi nezināma mākslinieka zīmējumi, neizsīkstošā Dabas iztēle!

Tie pieņem jebkuru formu, nekad neatkārtojas.

Bet Saule! Saule, kuru mākoņi paslēpj tikai uz mirkli! Kas var būt spožāks par šo laternu, kas staro no debesīm, nevis no alas arkas, dod gaismu un siltumu! Runā, ka tā uz Zemes ir divreiz lielāka. Pilnīgi neiedomājami!

Jaunie saimnieki ienāk viņiem paredzētajās mājās, kas šur tur uzceltas meža saaudzēs. Šķiet, ka tās ir prasmīgi ieaustas savvaļas dabā, šķiet, ka tās ir daļa no dabas. Un šķiet kā brīnums, nekas nelīdzinās alām un akmeņos izcirstām istabām.

Plašajās gaišajās telpās ir viegli paslēpties no saules vai lietus, šis vēl neizpaudies brīnums, kad no debesīm pats no sevis krīt dziļumos nenovērtējamais mitrums.

Un visbeidzot, no slūžām tiek izlaisti bērni.

No plaši atvērtajiem vārtiem izskrien čalojošs bariņš un sastingst mēmā izbrīnā. Bērni īsti nezina, ko sagaidīt.

Īslaicīgo klusumu nomaina trakulīgi, gavilējoši kliedzieni.

Mazuļi izklīst visur, drosmīgi pierod pie jaunās dabas, turklāt neaptverami ātri.

Daži jau kāpj kokos, lai gan tos redz pirmo reizi dzīvē. Citi vāļājas zālē, sarīko spēles, uzsākot savstarpēju cīņu vai skriešanos. Un tas viss ar smiekliem, kliegšanu un spiedzieniem.

Meitenes klaiņo starp ziediem. Šeit to ir veseli lauki.

Un nespēj beigt ieelpot to reibinošo medus smaržu!

Kurš un kad varēja iemācīt marsiešiem pīt vainagus? No kurienes šī atjautība un skaistuma izjūta?

Ziedi izrotā, ziedi ir prieka simbols, mīlestības simbols!

Un blakus ūdens! Tik daudz ūdens, cik vēlies! Vairāk, nekā spēj iedomāties vidrosmīgākā iztēle!

Pieaugušie cenšas savaldīt bērnus. Galu galā neviens no viņiem ne tikai vēl neprot peldēt, bet pat nezina, kas tas ir!

Un tomēr simtiem kailu ķermeņu, pārāk bālu zemieša acij, pārāk smalku un trauslu, steidzas uz ezeru.

Drosmīgākie sāk ieskriet ūdenī, šļakstinot to, paceļot šļakatu mākoņus. Un skraida pa seklo ūdeni ar smiekliem, spiedzieniem, prieka saucieniem.

Marsieši saņēmuši Zemes ūdeni, marsieši elpo gaisu zem savām debesīm!

Tātad, vai nebija labāk sūtīt no Zemes kosmosā dzīvības raķetes kaut simts gadus pēc kārtas, nekā iznīcināt visu dzīvību uz Zemes ar Nāves raķetēm simts minūtēs vai pat iznīcināt visu planētu, kā bijušo Faenu?

- Vai ne tā, Dāl? Vai ne tā, Mada? Vai ne tā, Ava? Vai ne tā, Era?

Bet man atbild tikai Dāls:

- Vienam no mūsu ievērojamajiem zinātniekiem ir taisnība, tūkstoškārt taisnība, sakot, ka "nedrīkst ļaut cilvēkiem izmantot dabas spēkus, kurus viņiem ir izdevies atklāt, sevis iznīcināšanai."

Neviens no Marsa bērniem, kas draiskojās ūdenī, nezināja ne par Žolio-Kirī, ne par šiem viņa vārdiem, taču jaunu dzīvesprieku viņiem dāvāja cilvēki, kuri saprata, kam ir jākalpo iegūtajām zināšanām!

Un es no visas sirds esmu kopā ar šiem cilvēkiem līdz tam brīdim, kad ieņemšu savu vietu starpzvaigžņu mauzolejā blakus Erai.

- Dod man savu roku, Dāl! Mēs esam brāļi!

Tulkotāja pēcvārds

Romānu grūti uzskatīt par zinātniski fantastisku, jo autora fantāzijai, diemžēl, pārāk bieži pietrūkst šim žanram nepieciešamā zinātniskā pamatojuma… Tam vairāk piedēvējami utopiskas, sociāli filozofiskas fantastikas elementi. Lai gan grāmata it kā paredzēta un uzrakstīta bērniem.

Romāna zinātniski fantastiskais pamatojums šķiet stipri nepilnīgs pat vadoties no pagājušā gadsimta sešdesmito gadu zinātnes attīstības līmeņa, kad romāns tika uzrakstīts (1968-1971). Kosmosa kuģa ballistiskās raķetes forma; tās bortos iebūvētie iluminatori, televīzijas, foto vai videokameru vietā; kaitīgā kosmiskā un Saules starojuma neesošā ekranizācija; kosmisko kuģu dzinēju ķīmiskie darbības principi un ātrums ar kādu tie pārvar attālumus starp planētām, it kā runa būtu par kādu kabatas formāta sistēmu; astronautu neiespējami ātrā aklimatizācija no ilgstoša bezsvara, vai pie gravitācijas spēka starpības uz Zemes un Marsa; skriešana bez skafandra, Marsa retinātajā, Saules radiācijas izdedzinātajā atmosfērā; pusmiljons (500000) gadu ilgā faetu eksistence Marsa pazemē, pēc Faetona bojā ejas, bez tālākas attīstības, bez progresa, bet arī bez regresa, kāds tomēr piepeši, ne no šā, ne no tā, sācies pēdējos trīspadsmittūkstoš gados; visus šos piecsimttūkstoš gadus Marsa atmosfērā saglabājies, lidotspējīgs kosmosa kuģis; autora visai apšaubāmā orientēšanās daudzās zinātnes nozarēs; tas viss un daudz kas cits, liecina par sižeta parazinātnisko ievirzi.

20. gadsimtā bija plaši izplatīta doma (vairāk fantastiskās literatūras cienītāju, nevis zinātnieku aprindās), ka planētu Faetons iznīcinājis spēcīgais Jupitera gravitācijas spēks vai kāda cita katastrofa. Zinātnes pētījumi jau sen atspēkojuši šo hipotēzi. Asteroīdu joslas kopējā masa ir tikai 4% no Mēness masas, tas ir, aptuveni 0,05% no Zemes masas. Mūsdienu skatījums uz šo jautājumu ir tāds, ka Faetons netika iznīcināts, bet jau sākotnēji nevarēja nemaz izveidoties, jo šajā apgabalā spēcīgu gravitācijas traucējumu dēļ lielu planētu veidošanās ir neiespējama. Turklāt būtiskas atšķirības asteroīdu ķīmiskajā sastāvā arī izslēdz iespēju to izcelsmei no viena ķermeņa .

Tomēr mēģināsim iedomāties, ka zinātnieki kļūdījušies un šī planēta eksistējusi. Saules sistēmas piektajai planētai Faetonam, tādā attālumā, kādā no Saules atradies šis hipotētiskais debess ķermenis, Saules enerģijas, lai attīstītos saprātīga dzīvība, tik līdzīga kā uz Zemes, noteikti nepietiks. Tā, neskatoties uz autora minēto ogļskābās gāzes augsto koncentrāciju, blīvajā un  ūdens tvaiku piesātinātajā, vulkāniskās darbības sasildītajā atmosfērā, ko autors vispār nepiemin, bet kas nodrošinātu siltumnīcas efektu, būs apdzīvojama tikai pie ekvatora ar gada maksimālo temperatūru, kura diez vai sasniegs pozitīvas Celsija grādu vienības. Zvaigznes, krēslainajās, visticamāk, tumšajās, iespējams, sarkanīgajās debesīs, uz šādas planētas būs redzamas arī dienā, jo tālās Saules stari diez vai pietiekoši izkliedēsies atmosfērā, bet tikai tad, kad nebūs mākoņu, tas ir, ļoti aukstā laikā. Arī Saule no planētas būs redzama kā četrreiz mazāks disks, salīdzinot ar to, kāda tā redzama no Zemes. Visticamāk, tomēr, ka planētu klās blīva mākoņu sega, kas kopā ar ogļskābo gāzi un aktīvo vulkānisko darbību, iespējams, nodošinātu autora pieminēto siltumnīcas efektu, bet Zemes organisms uz šādas planētas diez vai jutīsies komfortabli, temperatūras, apgaismojuma un tās pašas ogļskābās gāzes koncentrācijas dēļ. Katrā ziņā, tā ir smagākā gāze atmosfēras sastāvā,1,47 reizes smagāka par gaisu. Šī iemesla dēļ ogļskābā gāze no dažādiem procesiem, kas notiek uz planētas virsmas, atmosfēras augšējos slāņos nonāk maz un nevar izraisīt autora pieminēto siltumnīcas efektu. Toties planētas dziļākajās ieplakās un alās, tās koncentrācija varētu pieaugt tik ļoti, ka kļūtu nāvējoša, jo izspiestu atmosfēras sastāvā esošo skābekli. Bez papildu skābekļa maskām mēs vienkārši nosmaktu! Arī  augu fotosintēzei nepieciešamās gaismas uz planētas varētu izrādīties stipri par maz, uz tās taču pat visgaišākajā dienā,  valdīs krēsla, bet pie blīvas mākoņu segas, kura nepieciešama siltumnīcas efektam, pat tumsa. Fotosintēze bez gaismas nav iespējama. Tāpēc runāt par to, ka uz šīs, no Saules tik tālās, hipotētiskās planētas bijuši ļoti līdzīgi apstākļi kā uz Zemes, ir nezinātniski. Faetona iemīnieki, uz Zemes diez vai varētu dzīvot. Šeit tiem būs stipri par karstu, tādi  justos daudz-maz labi vienīgi polu tuvumā, kaut kur Antarktīdā, vai Ziemeļpola leduslaukos, par daudz apžilbinošas gaismas un citi, neskaitāmi fizioloģiska rakstura šķēršļi…

Arī  runājot par Marsu, uz kura, grāmatā aprakstīto notikumu laikā, bija iespējama un varbūt pat vēl eksistēja dzīvība, autors pamatīgi kļūdījies, uzskatīdams, ka šī planēta vienmēr bijusi neauglīgs, Saules radiācijas izdedzināts, auksts tuksnesis, lai gan jau tā laika zinātne pieļāva hipotēzi par uz Marsa ne pārāk senā pagātnē(no 12-15 tūkst. līdz 2-3 milj. gadi atpakaļ) notikušo katastrofu, kuras rezultātā šīs planētas dzīvā daba iznīcināta.

Katastrofa, kas bija sagaidāma pēc hipotētiskās Mēness tuvināšanās Zemei arī aprakstīta nepilnīgi, neievērojot zinātniskos principus. Nav milzīgā, Zemei tuvu klāt pienākušā Mēness apraksta, grāmatā runa ir par parastu, tālā orbītā esošu Mēness sirpi (Debesu nazi). Tiešā planētu sadursme, ar kuru baida grāmatas autors, tāpat kā iespēja novērst šo sadursmi ar atombumbu vai ūdeņraža bumbu sprādzieniem, zinātniski pamatota ļoti vāji, vai nav pamatota vispār. Mūsdienās ar kodolsprādzienu palīdzību varbūt varētu izmainīt tikai samērā nelielu debess ķermeņu - asteroīdu orbītas, bet ne jau tik lielai planētai kāds ir Mēness (tikai nepilnas četras reizes mazāks nekā Zeme, ar diametru 3475 km).

Grāmata aizraujoši interesanta ar traģisma pilno iespējamo atomkara notikumu aprakstiem, ar krāšņajiem acteku un inku valstu rašanās pirmsākumu tēlojumiem, ar spraigo piedzīvojumu sižetu. Tomēr, kā tas bija ierasts "sociālistiskā reālisma" sacerētājiem, autors diemžēl paskopojies ar laimi galvenajiem varoņiem, pat viņu mūža beigās. Tulkotājs.

Content

Kazancevs Aleksandrs Faeti

Bet ja nu?

PIRMĀ DAĻA FAENAS BOJĀ EJA

Pirmā nodaļa. KVĒLE

1. VILNIS

2. DIVI KRASTI

3. PAVĒLNIEKI

4. MŪŽĪBAS TEMPLIS

5. ASINIS

6. NAV LAIMES ŠAJĀ PASAULĒ

7. AIZMIRSTAIS KUPRAINIS

Otrā nodaļa. SPRĀDZIENS

1. MAZĀ PASAULE

2. ZELTA ĀBOLI

3. ATGŪTĀ PARADĪZE

4. CIVILIZĀCIJAS VIRSOTNĒ

5 KRĀTERI TUKSNESĪ

6. TIESA

7. NAIDA ZVAIGZNE

Trešā nodaļa. ŠĶEMBAS

1. KRĒSLA

2. DUMPIS KOSMOSĀ

3. SAPRĀTA VĀRDĀ

4. ZIRNEKĻI BURKĀ

EPILOGS

OTRĀ DAĻA SAULES BĒRNI

Pirmā nodaļa. SAPRĀTA MISIJA

1. DEBESU SIRDS

2. DEBESU KLAIDONE

3. ATKRITĒJA

4. LABĀ UN ĻAUNĀ PASLĒPTUVE

5. SAPRĀTA MISIJA

6. DZĪVĪBAS PLANĒTA

7. SLEPENĀ TIKŠANĀS

Otrā nodaļa. SAULES BĒRNI

1. BALTAIS DIEVS

2 JAGUĀRA SIRDS

3. DEBESU KAUSA UGUNS

4. SAULES BĒRNI

5. PIRMAIS INKA

6. PIRMĀS MĀTES KĻŪDA

7. SAULES VĀRTI

Trešā nodaļa. PASAULES GALS

1. CERĪBU ĒNAS

2. DEBESU NAZIS

3. PASAULES GALS

4. AIZMĀKOŅU JŪRA

5. MĒS ATGRIEZĪSIMIES

6. OKEĀNS

EPILOGS. LIDOŠIE RATI

TREŠĀ DAĻA BRĀĻI

Pirmā nodaļa. PĒDAS

1. IZRAKUMI

2. "MELNAIS PRINCIS"

3. ATRADUMS

4. MISTIFIKĀCIJA

5. KĀZU DĀVANA

Otrā nodaļa. "MEKLĒTĀJS"

1. ZVAIGŽŅU MŪMIJA

2. KRISTĀLA ZĀRKS

3. SENATES LIECINIEKS

4. NEPAMAKSĀTAIS PARĀDS

5. BAIĻU MĀCĪBA

Trešā nodaļa. SAPRĀTA PARĀDS

1. ATMODA

2. ASINS PĀRLIEŠANA

3. NĀVES JŪRA

4. PĒDĒJAIS SAPNIS

EPILOGS (SIMTS DZĪVJU)

Tulkotāja pēcvārds