Gudaņecs Nikolajs

Poligons.

Nikolajs Gudaņecs

Poligons.

Pirmais stāsts EMISĀRS

.

1. Vispirms šauj, pēc tam tiec skaidrībā

Visur, cik tālu vien sniedza acs, debesis virs kosmodroma klāja smagi pelēki mākoņi. Gaisā karājās pretīga ūdeņaina migla.

Svina planēta. Tiklīdz Kīns ieskatījās ainavā, izkāpjot pa slūžu durvīm, viņam ienāca prātā šis epitets un šķita izsmeļošs. Zema dispečeru ēka, apsardzes kazarmas, līdzenas konteineru rindas, nolaišanās laukuma kvadrātveida plāksnes, viss bija netīrs, drūmi pelēks, atbilstošs debesīm.

Aiz Kīna no pasažieru moduļa izvēlās apmēram piecdesmit kājnieku no Braidas, oranžos maskēšanās kombinezonos ar ziliem rakstiem, grabinot pa eju ar smagiem zābakiem. Pateicoties intendantu kūtrumam, puiši uz vietējā pelēkā fona izskatījās diezgan eksotiski. Viņi uzmeta somas pār pleciem, sarindojās kolonnā pa četri, un virsnieks aizveda viņus pie transportiera, kas gaidīja netālu.

Kīns stāvēja pie teleskopiskās atbalsta ķepas, nedaudz nokaitināts, ka sagaidītāji kavējas. Viņš nolika čemodānu, parakņājās planšetē, izvilka pastilu paciņu, uzreiz divas iebāza mutē un sāka melanholiski košļāt.

Piebrauca motocisterna, no tā izkāpa noķēpājies tehniķis, iebāza uzpildes savienojumu moduļa vēderā, apsēdās sānis uz kabīnes kāpšļa un elēģiski paskatījās uz Kīnu.

- Gaidāt kādu, pilsoni oficieri? - viņš beidzot pajautāja.

- Gaidu,- Kīns vienzilbīgi apstiprināja.

– Un ko, ja nav noslēpums?

– Maz ticams, ka tas ir jūsu kompetencē, mans dārgais.

Tehniķis pasmīnēja.

– Jā, ambīcijas jums pirmšķirīgas. Velti mani atšujat, es taču ne jau tāpat vien pajautāju.

Ziņkārīgais puisis to pateica tik dabiski, ka Kīns piekāpās.

- Nu labi, negribēju jūs aizvainot, - viņš pateica jau daudz miermīlīgāk. - Kas par lietu?

- Pakaļ jums no garnizona vajadzēja atbraukt, vai ne?

– Pieļausim.

- Tad jūs velti nebraucāt uz turieni ar to durovozu kopā ar kosmokājniekiem, - tehniķis sprieda, līdzjūtīgi pašūpodams galvu. - Tur, garnizonā, laikam atkal kaut kāds tararams ar pribabahiem. Varu derēt, ka viņiem šobrīd nav laika par jums domāt.

Kīns pārlaida skatienu pār mitro, miglaino tāli, kur tikko bija izgaisis armijas smagais kāpurķēžu bruņutransportieris, sarunvalodā saukts par durovozu.

- Konkrētāk pateikt, kas tur noticis nevarat?

- Nepateikšu vis, - tehniķis noplātīja rokas. – Diez vai tas ir manā kompetencē.

Pazemīgi pārdomādams pelnīto špilku, Kīns atkal iebāza roku planšetē:

- Pastilu gribiet?

- Nemaz neceriet, neatteikšos, - paziņoja tehniķis un pastiepa roku.

Uzcienājis sarunu biedru, Kīns paņēma vēl vienu skābeno briketīti un aizlika aiz vaiga.

- Nu ko, došos pie apkalpes, - viņš skaļi sprieda, mājot moduļa stūres mājas virzienā,  - un pamēģināšu sazināties ar savējiem. Paldies par brīdinājumu.

- Uz veselību. Puisis viltīgi piemiedzās. - Lai arī tā nav mana darīšana, protams, bet šādas tādas domas par to, kas noticis garnizonā, man ir. Esmu gatavs saderēt, atkal uzbraukuši tie sasodītie fabri.

Kīns pacēla uzacis. Fabri, kas uzbrauc augumā, principā šķita absolūti neiespējama lieta, gluži kā piedzēries kompjuters, vai morāli bezatbildīgs lielgabals.

- Vai jūs tā domājat vai arī jums ir kāda konkrēta informācija? - viņš skeptiski jautāja.

- Nu, kā jums lai pasaka. - Tehniķis patriņājās uz kāpšļa, iekārtojoties ērtāk.  -  Nesen tur jau bija viena smieklīga lieta. Varbūt esat dzirdējis?

- Nav ne jausmas, - Kīns teica, nepamirkšķinot ne aci.

- Nu, baigs stāsts. Ne no šā ne no tā satrakojies fabrs, nosita piecus puišus no kosmosa kājniekiem.

- Piedodiet, bet man kaut kā negribas tam noticēt.

- Bet, ka es jums saku! Viss garnizons stāvēja uz ausīm. Tas bija, ka nesamelotu, pirms divām dekādēm.

- Dīvaini... - Kīns nomurmināja, ieklausīdamies tāla dzinēja dūkoņā. - Tik tiešām, ļoti dīvainas ziņas.

Viņš atskatījās un ieraudzīja, ka divdesmit grādus pa kreisi no vadības moduļa parādījās kosmosa kājnieku turbotransportieris, kas pagriezās uz nosēšanās laukumu un pilnā ātrumā metās pie pasažieru moduļa.

- Ja mani neviļ acis, tā ir mašīna no garnizona, - ar pamatīgu atvieglojumu teica Kīns.

- Viņa pati, - tehniķis pasmīnēja, sūkādams pastilu. - Tātad jums paveicās.

Izmetis strauju pagriezienu, turbotransportieris pielidoja pie moduļa, izlaida šasiju un nobremzēja, pufīgie pneimopiepūšamie svārki ar šņākoņu nokrita. Uz transportiera acis priecēja astoņstaru zvaigzne ar zibens attēlu centrā, Konfederācijas bruņoto spēku emblēma. Turbīnas vienmērīgi urkšķēja tukšgaitā, karstajam gaisam izplūstot pāri astes stabilizatoru izliektajiem galiem un sapāroto reaktīvo raķesu palaišanas ierīces tornītim. Blisters atliecās, nostājoties taisni, un zemē nolēca sirmūsains oficieris uz krūtīm atpogātā bruņu tērpā.

Jūs esat inspektors Kīns? — viņš jautāja ar brašu militāru sveicienu.

- Pilnīgi pareizi.

- Esmu kvadr-oficieris Rončs, - stādījās priekšā sirmūsainais. — Laipni lūgti uz Tangras. Vai tā ir jūsu bagāža? Atļaujiet palīdzēt.

Ar Kīna klusu atļauju viņš pacēla čemodānu un iegrūda to turbotransportiera kabīnē.

- Kā jūs sauc? - Kīns atvadoties pajautāja tehniķim.

- Flejs, - atbildēja tas. — Laimīgi nokļūt galā, inspektor.

Paldies, Flej.

Iesēdies kabīnē aiz vadītāja, Kīns domās, aiz ieraduma, sacerēja kaut ko līdzīgu īsam memorandam. Iemesls: dīvainās tenkas par incidentu garnizonā. Informators: Flejs, tehniķis, apaļsejains, blonds, vidēja auguma, stingras miesasbūves, bez īpašām pazīmēm, vada degvielas uzpildes mašīnu ar borta marķējumu "TAN-35". Rada runīga vienkārša darbarūķa iespaidu. Kopsavilkums: vajadzības gadījumā tikt skaidrībā, kāpēc tiek sniegta šāda dezinformācija.

Viņš pats nezināja, kāpēc iegaumēja šīs detaļas. Tīri profesionāls ieradums. Visticamāk, šī epizode tā arī paliks viņa sīkstajā atmiņā. Tomēr nekad iepriekš nevar zināt, kas un kad varētu ievajadzēties.

- Braucam, Darkof, - Rončs pavēlēja šoferim, iemetoties sēdeklī blakus Kīnam. Blisteris nolaidās, ierēcās turbīnas, un jaudīgā mašīna, apgriezusies, devās atpakaļceļā, gandrīz uzreiz uzņemot maksimālo ātrumu. Garām pazibēja zemā kazarma, ko vainagoja paraboliskā antena, nevīžīgi sveicinošs sargs, kurš būdiņā netālu no atvērtajiem vārtiem mira no garlaicības.

Tad turbotransportieris uzstūrēja uz plata zemes ceļa, kuru norobežoja panīkuši krūmi ar sārtām adatām, pārklātām ar sudrabainu pūderi. Priekšā pletās līdzenums, izraibināts ar tādu pašu neizskatīgu krūmu salām, bet pie horizonta zilgani pelēkā dūmakā rēgojās robaina kalnu grēda.

- Atvainojiet, ka nokavēju, inspektor, - Rončs ierunājās. Ticiet man,  iemesls attaisnojošs. Mums tikko garnizonā sākušās nopietnas nepatikšanas. Komandants nevarēja jūs sagaidīt personīgi, neapvainojieties...

- Nav jāatvainojas, es tā arī sapratu, ka radusies ārkārtas situācija, - atbildēja Kīns.

Sirmūsainais kvadr-oficieris uz inspektoru atstāja ārkārtīgi labvēlīgu iespaidu. Drosmīga, apaļa seja ar dzīvīgi uzmanīgām acīm, izcila militāra stāja, cieņpilna izturēšanās bez pielīšanas ēnas. Priekšzīmīgs karavīrs, kaut rāmī ieliec.

- Tie velna eksoti, kaut viņus...-  No jūtu pārpilnības Rončs uzsita ar dūri pa ceļgalu. - Atvainojiet par izteicienu, inspektor.

- Nekas, turpiniet.

- Šorīt rītausmā patruļnieki pamanīja jaunu veidu vai sugu. Maz mums to, kas jau ir... Kaut kas līdzīgs astoņkājainajai alus bundžai ar acīm uz kātiņiem.

- Cik viņi bīstami? - Kīns jautāja.

- Te viņi visi ir bīstami. Nekaitīgu nav. Šī jaunā negantība spļauj kaut kādu šausmīgi kodīgu skābi. Gandrīz fluorūdeņraža. Turklāt no piecpadsmit olektīm un precīzi trāpa starp acīm.

Kīns neviļus nodrebēja. Profesionāli attīstīta iztēle viņam uzreiz uzzīmēja atbilstošu tēlu.

- Uzbruka patruļai, vienu puisi nospļāva līdz nāvei, otru sakropļoja, - drūmi turpināja Rončs. - baidos, ka viņš visu atlikušo mūžu būs akls, ja vien ārsti neiemācīsies izaudzēt jaunas acis.

- Un šitā katru dienu, jauna negantība, - pār plecu pasūdzējās šoferis. - No kurienes viņi rodas uz mūsu galvām!

Kīns pie sevis atzīmēja, ka Tangras kosmokājnieku morāle ir diezgan brīva: ierindnieks bez atļaujas iejaucas vecāka ranga virsnieku sarunā.

- Tiklīdz ieradīsimies garnizonā, iesaku nekavējoties uzvilkt bruņu tērpu, ķiveri ar vizieri un bez tiem ārā neiet, - sacīja Rončs, pašķielējot uz sarunu biedru.

— Jā, mani informēja par drošības pasākumiem.

- Atvainojiet, nezinu, kas jūs instruēja un cik detalizēti. Pie mums stāvoklis pastāvīgi mainās. Tomēr ir daži vispārīgi noteikumi. Nedrīkst iziet apvidū bez pārinieka, vienmēr līdzi jābūt personīgajam ierocim un rezerves aptverei. Aiz drošības joslas, pat divatā staigāt  ir pārāk bīstami, vajag vismaz trijatā. Nu, ir arī, es teiktu, Tangras pamatlikums. - Kvadr-oficieris ieturēja pauzi un ar uzsvaru sacīja: - Ja gribi dzīvot, vispirms šauj, tad noskaidro.

Ronča acis pārvērtās spraugās, saasinājās platie vaigu kauli . No labestīga onkuļa lauku pastaigā viņš pārvērtās par to, kas bija patiesībā – par rūdītu karotāju, kura vienīgais tikums ir spēja izdzīvot par spīti jebkuriem apstākļiem.

- Mhm... - Kīns nomurmināja zem deguna, rakņājoties. planšetē. - Vēlaties pastilu, Ronč?

- Nē, paldies, inspektor.

Aiz blistera plūda vienmuļa ainava, līdzena sārta stepe plati pletās zem svina debesīm, kuras malas grauza miglas pavedieni. Neprātīgais ātrums, ar kādu turbotransportieris aprija telpu, bija pilnīgi nemanāms, līdz zemes ceļa malā garām aizzibēja vientuļš krūms. Kīns gurdeni košļāja pastilu. Pamazām viņu pārņēma nelāgas priekšnojautas, un viņš centās koncentrēties uz tām, lai saprastu, no kurienes tuvojas katastrofas skadrais aukstums. Nodarbošanās ne no īpaši patīkamām. Tomēr viņam labāk patika uzticēties saviem instinktiem, nevis vienaldzīgi tos atmest. Tuvākās briesmas gaidīja šeit, uz šī ceļa. Lai gan nebija skaidrs, kas varētu apdraudēt jaudīgu bruņumašīnu un trīs bruņotus vīrus kaila klajuma vidū. Iespējams, patiesībā viņu pārņem adaptācijas paliekas - draņķīgi garlaicīgie laikapstākļi plus gravitācija par trešdaļu augstāka nekā pierastajos apstākļos.

Ar izklaidīgu skatienu pārlūkojot tuksnešaino apkārtni, apmēram trīs kabeļtauvu attālumā pa kreisi no ceļa Kīns pamanīja skraidelējošu koši sarkanu figūru kopu. Draudi, kas viņu grauza, acīmredzami nenāca no turienes, taču katram gadījumam viņš pievērsa tiem kvadr-oficiera uzmanību:

- Paskatieties, Ronč, kas tur notiek?

- Nieki, - viņš atbildēja. — Korneozauri draiskojas. Absolūti nekaitīgas radības.

Kīns pieskārās sensora kvadrāta izcilnim uz polsterējuma pa kreisi. No turienes virzījās panelis ar traversa pistoles figūrveida rokturi un binokulāro tēmēkli.

- Vēlaties pavingrināties šaušanā, inspektor? — Rončs jautāja.

Kīns izlikās nepamanījis, ka atturīgajā tonī, kurā tika uzdots jautājums, slēpās kaujas virsnieka nicinājums pret štāba aizmugures žurkām, ar darba tulznām uz dibeniem, un bērnišķīgiem izklaides meklējumiem.

- Nē, nepavisam. - Viņš izlikās nesapratis šo zemtekstu. - Tikai gribu apskatīt šos dzīvniekus tuvāk.

- Jā, skats uzjautrinošs, - piekrita kvadr-oficieris, - es teiktu, kaut kas līdzīgs baletam. Viņiem tagad ir pārošanās sezona.

Tiklīdz Kīns ielūkojās viziera mīkstajā apmalē, elektroniskā optika noskenēja vizuālo aparātu un kļuva par tā ideālo turpinājumu, jutīgi reaģējot uz katru acs ābolu vai lēcas pielāgojošo muskuļu kustību. Kontūrkorektors novērsa paaugstināta mitruma un konvekcijas strāvu radītos traucējumus. Saspiedis rokturi dūrē, Kīns ar īkšķi pieskārās palielinājuma vadībai un, nedaudz pakustinot to uz priekšu un atpakaļ, izvēlējās divdesmit piecu reižu palielinājumu.

- Darkof, samaziniet ātrumu uz pusi, - viņš pavēlēja, tajā pašā laikā ieslēdzot automātiskās izsekošanas režīmu, kas pielāgojās turbotransportiera kustībai.

Starp sārtās zāles leknajām šķipsnām draiskojās liels sarkanu ķirzaku bars, ne mazāk kā simts galvām.

Tie izskatījās visai iespaidīgi - vareni lokani ķermeņi pusotra cilvēka augumā zem kārpainām zvīņām savīti ar masīviem muskuļu slāņiem, uz robainajām kaula apkaklēm stingras galvas ar izbolītām fasetacīm, vainagotas ar līkiem ragiem. Tie radīja mežonīgu plēsēju iespaidu, taču Tangras atlantā, ko Kīns pētīja zvaigžņu kuģī, tika atzīmēts, ka zālēdāji korneozauri atšķiras ar neparasti miermīlīgu raksturu.

Ķirzakas cītīgi veica kaut kādu sarežģītu kolektīvu rituālu, ko Rončs diezgan trāpīgi pielīdzināja baletam. Ar negaidītu vieglumu un graciozitāti viņi pārvietojās uz resnām lēcējkājām, izplešot priekšējās trīspirkstu ķepas ar līkām nagiem, it kā būtu gatavi sākt cīniņu. Ik pa laikam viss bars, kā pēc pavēles, sastinga pārakmeņotā stuporā. Pēc saspringtas pauzes viena no ķirzakām, starp vispārējiem stingumkrampjiem, sāka vienmērīgi griezties uz vietas, tad nikni lēca tuvākā partnera virzienā. Tas izvairījās, un nekavējoties uz visām pusēm no viņiem izplatījās strauju lēcienu vilnis, pēc kura atsākās iepriekšējā vispārējā deja.

Te izrakstot dīvainas piruetes, pēc tam tipinot ar maziem sānsoļiem, ķirzakas turējās stingri vienādā attālumā viena no otras, it kā apvienojot molekulārās kustības nejaušību ar kristāla režģa stingro sakārtotību.

Reizēm kāda no ķirzakām pēkšņi nogāzās zemē, izslejot savu gaļīgo dibenu un paceļot smailo astes galu vertikāli. Tas izskatījās pēc uzaicinājuma pāroties; katrā ziņā savstarpējā skaidrā distances ievērošana uzreiz pazuda. Nevainojamā ģeometriskā kārtība izjuka, bars savijās spirālē ap pakritušo, sākās trakulīga riņķa deja, kurā katrs centās uzkrist ar augumu kaimiņam, lai to atstumtu no centra. Beidzot kāda ķirzaka, izmantojot spraugu, kas pavērās pūlī, pārlēca pāri guļošajam, lai apgultos viņam blakus uz zemes tādā pašā pozā. Un sākās strauju lēcienu ķēdes reakcija – pēc dažiem mirkļiem katrs korneozaurs gulēja ar purnu pie zemes izslējis asti uz augšu. Tad lēcieni tika atkārtoti apgrieztā secībā, sākot ar to, kurš tos bija ierosinājis.

Trīs reizes izpildījuši šo rituālu, ķirzakas sarīkoja sava veida turnīru. Viņi ierindojās laukumā un, atpletuši mutes ar iespaidīgiem dzelteniem ilkņiem, sāka pa pāriem sanākt kopā. Cīņas tehnika ietvēra visādi izvairīties no sagrābšanas un sadursmēm visos iespējamos veidos, izmanīties un iesist ar astes galu pa kaula cekulu uz pretinieka apkakles. Uzbrūkot un aizstāvoties, cīnītāji izpildīja virtuozus akrobātiskus trikus – kūleņus, salto, stāvēšanu uz galvas. Zaudētājs pakrita kā miris, un nomierinājies uzvarētājs palika stāvam viņam blakus, izstiepies miera stājā un nemaz neinteresējās par pārējo cīniņu ap viņu.

Kīnam šķita, ka ķirzakas kalpo par figūrām kādā gigantiskā supersarežģītā spēlē. Viņu mulsinošās piruetes un lēcieni nepārprotami pakļāvās stingrai matemātiskai shēmai, kuru nekādi neizdevās atšifrēt. Likās, ka neredzama roka ātrā tempā veiktu kustības, pārkārtojot uz milzīga dēļa dzīvus bandiniekus.

Pienāca brīdis, kad puse no ķirzakām palika guļam zālē. Tad tie, kas palika kājās, pacēla galvas, it kā klausītos balsī no debesīm. Pēkšņi uzvarētie uzlēca kājās, un bars atsāka iepriekšējos baleta vingrinājumus.

Kīns to visu vēroja caur caurspīdīgajām zaļajām tēmēkļu un mēroga režģa zīmēm, un gar skata loga apakšējo malu virmoja nemierīga datora skaitļu skala - attālums līdz mērķim, azimuts, leņķiskais ātrums. Ar vienu uz sprūda guļošā pirksta kustību viņš varēja nekavējoties nogāzt pār rāpuļiem, kas bezrūpīgi rotaļājās, ugunīgu nāvi. Borta ieroča valdzinošais spēks vēlējās izlauzties, ar klusu niezi izplūstot no roktura viņa plaukstā.

Neparasti asā pilnīgās varas sajūta pār mežonīgo un svešādo skaistumu, kas sajūsmināja Kīnu, prasīja reālu apstiprinājumu, kas varēja būt tikai bezjēdzīgi barbarisks slaktiņš. Apzinoties šī drūmā kārdinājuma pilnīgo absurdumu, viņš nekavējoties pakļāva sevi rūpīgai refleksijai. Pārāk skaidri cauri izlauzās zemapziņas spriedze.

Viņam nebija nepieciešami psihohigiēnista pakalpojumi, lai tiktu skaidrībā par acīmredzamajiem simptomiem. Pēdējā laikā bija pagalam apnicis analītiskais darbs, rūpīgs un pagaidām neauglīgs. Pārlāpstotā informācijas kaudze palika amorfa masa, nevedot ne soli tuvāk mērķim. Pieredzējušais un izcili konspirētais ienaidnieks no Tangras joprojām pārraidīja informāciju impērijai. Kīns būtu dārgi samaksājis, lai tiktos ar viņu aci pret aci. Psihes tumsā pieauga neizpaustā agresija, neatrodot nekādu izeju.

Var jau būt, ka vajadzēja atlaist sevi no bremzēm, atbrīvot dvēseli. Ar staru šauteni izšaut uz nevainīgajām ķirzakām, pārvērst baru par apdegušas gaļas kaudzi, toties mazliet atgūt iekšējo līdzsvaru. Tomēr nācās pretoties kārdinājumam. Ronča klātbūtne, kurš šādu rīcību būtu izskaidrojis savā veidā, kā augsta ranga štāba stulbeņa kaprīzi, neļāva Kīnam sarīkot slaktiņu.

Kvadr-oficierim rastos auglīga viela ironijai: Vajag taču  tik ļoti centāmies, taisījām gan ažūru, gan marafetu, gaidot to svarīgo personu, bet štāba emisārs atzīmēja savu ierašanos uz Tangras, noslepkavojot pārojošos korneozaurus. Neglīti, nesolīdi.

Lai gan vadītājs pēc Kīna pavēles bija samazinājis ātrumu, turbotransportieris tik un tā brauca tālāk, un pamazām ķirzakas, atstājot redzeslauku, novirzījās uz pašu tēmekļa rāmja malu.

- Skaisti zvēri, - Kīns nomurmināja sev zem deguna, atlaižoties sēdeklī un, ar pirkstu pārvelkot pār sensoru, aizvāca tēmekli un rokturi. - varat uzdot gāzi, Darkof.

- Puikas no ilkņiem izgatavo rokassprādzes, - atsaucās vadītājs. - Ļoti glīti nieciņi, ko mačalkām dāvināt.

Kamēr Kīns vēroja ķirzakas, nomācoši tuksnešainais līdzenums ap turbotransportieri pārgāja paugurainā priekškalnē. Zemes ceļš sāka līkumot starp lēzenām okera nogāzēm, kas bija blīvi aizaugušas ar sarkaniem ložņājošiem ērkšķiem.

— Sakiet-ka, Ronč, — Kīns ierunājās, ar kabatlakatiņu slaucīdams nosvīdušo plaukstu, — kas tās par muļķīgām baumām klīst par sadursmi starp karavīriem un fabru?

- Vainīgs, nesapratu. Ko jūs ar to domājat?

– To, ka sadursmi izprovocējuši nevis kosmosa kājnieki, bet, gluži pretēji, viņiem uzbrucis fabrs.

– Pirmo reizi dzirdu. - Kvadr-oficieris augstu uzrāva uzacis. - Kurš jums tādas muļķības sastāstīja?

Viņa demonstratīvais apjukums Kīnam nekavējoties lika uzmanīties. Acīmredzot simpatjaga Rončs organiski neprata melot.

– Nu tā, ostā papļāpāju ar tehniķi. Pēc viņa domām, notikušā cēlonis bijusi fabru lekšanās, kā viņš pats izteicās.

— Atvainojiet, šis mazais muļķības stāsta. Lūk, kā tas bija. Pieci puiši devās atvaļinājumā, dabūja pie strādniekiem pudeli, apsēdās kādā nomaļā stūrītī. Varbūt pa daudz uzņēma, ne bez tā. Jūs droši vien zināt teicienu: kosmosā var sastapt jebko, izņemot nedzerošu kosmokājnieku vienību… - Rončs sastomījās.

- ...un gudru priekšniecību, - Kīns viņa vietā mierīgi turpināja.

- Nu re, jūs pats arī zināt, - kvadr-oficieris pateica mundrā un bezcerīgi falšā tonī. - Nu, pēc tam devās atpakaļ uz daļas kazarmām. Bet pa šauru taciņu viņiem pretī nāca fabrs. Viens jauniesauktais noslēdza derības: saka, nogāzīs no kājām fabru ar vienu sitienu... Zināms gadījums, ka iedzērušam pats velns nav brālis.

- jūs runājat tā, it kā būtu bijis aculiecinieks, - sacīja Kīns.

- Nemaz ar ne, ko jūs. Visus piecus, kas bija tur, fabrs acumirklī nolika no sava šaujamā.

– Tad, atvainojiet, no kurienes tādas zināšanas?

– Nav taču grūti uzminēt. No torņa viņus vēroja sargs, redzēja, kā viss sākās. Puiši apstājās un strīdējās. Tad viens no viņiem pienāca un iegāza fabram starp acīm. Nu tālākais skaidrs. Sargs nekavējoties sacēla trauksmi un atklāja uguni, uz nogalināšanu, no fabra maz kas palika pāri.

- Manuprāt, diezgan dīvains iemesls saderēt...

Pēc vilcināšanās Rončs ar visu ķermeni pagriezās pret sarunu biedru – viņam bija nepārprotami aizvainots izskats.

- Vai tiešām nesaprotat? - viņš skaļi nomurmināja.

- Iedomājies, nē, - Kīns mierīgi sameloja, vēlēdamies izprovocēt kvadr-oficieri, un tas norija ēsmu.

– Kā jūs pats izturaties pret fabriem?

— Manuprāt, tie ir ideāli karavīri. Kā šķiet, jums ir atšķirīgs viedoklis?

- Nav tak runa par mani. Āķis ir tāds, ka karavīri uz fabriem skatās šķībi. Tas tak nav cilvēks, bet arī ne lops vai mašīna, nav skaidrs, kas īsti vispār... un, paskatoties vien uz viņu glupo ģīmi, nelabi paliek. Nesaprotu, viņus speciāli uztaisīja par tādiem ķēmiem, vai? Kaitinoši viņi ir šausmīgi, inspektor. Nervus kutina, un tur neko nevar darīt...

Būtībā Rončs saviem vārdiem paziņoja oficiālo versiju. Nekas jauns, salīdzinot ar iekšējās izmeklēšanas materiāliem, kuriem Kīns bija izpētījis pirms brauciena. Diemžēl tikai vulgārs ksenofobijas uzliesmojums ar traģisku iznākumu. Tomēr Rončs nepārprotami mānījās, izraisot Kīnā neskaidras aizdomas. Var izrādīties, ka situācija nebūt nav tik vienkārša, kā sākumā šķita.

- Īsāk sakot, cilvēki ir cilvēki, bet fabri ir fabri, - filozofiski secināja kvadr-oficieris, atvelkot elpu.

- Nu ko, ar to grūti strīdēties, - Kīns piekrita.

Maz ticams, ka no Ronča izdosies izvilkt patiesību. Taču kļuva skaidrs, ka, ierodoties daļā, visnopietnāk nepieciešams nopratināt vienīgo sadursmes liecinieku – sargu.

Tieši pa kursu pakāpeniski pieauga kalnu grēda. Tās priekšpostenis bija trīssimt olektis augsta ar pundurpīnijām apaugusi klints, kuras kailā oranžā virsotne kā nograuzta locītava izspiedās no zilganipelēku skuju mudžekļiem. Kļuva skaidrs, ka klints pakājē ceļš sašaurinājās, devās pa kreisi un uz augšu, lokoties starp nogruvumiem un apsūnojušām klintīm.

- Uh jedrit tvaju pilnībā! - Darkofs pēkšņi iesaucās. - Jūs tik paskatieties...

- Kas ir? — Rončs noburkšķēja.

- Tur, pa labi. Elles kājauti rāpo ... Un cik daudz viņu tur, ka tavu māti ...

Pacēlies un izstiepis kaklu, kvadr-oficieris ielūkojās iedobē, uz kuru norādīja vadītājs. No pirmā acu uzmetiena varētu šķist, ka pa tās okera gultni virzās stepes velēnu slānis.

- Oho, šeit viņu ir vesels bars, - Rončs nomurmināja, saraucis pieri. - Stop, Darkof. Tūlīt mēs ar šitiem tiksim galā.

Dzinēji sirdi plosoši iegaudojās reversā, turbotransportieris pēc inerces aizlidoja apmēram puskabeļtauvas garumā, pirms samazināja ātrumu un apstājās virs ceļa.

- Mazā gaitā atpakaļ, Darkof, - Rončs pavēlēja. - Uz to iedobi.

Kad mašīna apstājās norādītajā vietā, Kins pār Ronča plecu sāka uzmanīgi pētīt radījumus, kas pārklāja ieplaku. Tie izskatījās pēc pinkainiem dvieļiem, kas nokrāsoti sārtās zāles krāsā ar sīkiem zeltainiem iespalvojumiem, un, pateicoties šim maskējumam, stepē pilnībā saplūda ar apkārtējo fonu. Taču uz sausajiem māliem bija skaidri redzams, kā elles kājauti ar viļņainām ķermeņa kontrakcijām kā kāpuri stumjas uz priekšu.

- Apskatiet tos kārtīgi, inspektor, un no šī brīža uzmanieties, - Rončs ieteica, pārliecies ar raķešu palaišanas ierīces vadības svirām. - Tiem rāpuļiem patīk slēpties zālē, viņiem ir ārējs kuņģis uz vēdera un daudz zobu. Uzbrūk no slēpņa. Cenšas aptīties ap kāju, to sašķaidīt un sagremot. Un neglābj nekāds bruņu tērps.

- Jā, jautri radījumi, neko neteiksi, - Kīns atbildēja.

Ceļa virzienā lēnām plūda raibs migrējošo radījumu paklājs, to skaitu vienkārši nevarēja noteikt, jo īpaši tāpēc, ka bara aste slēpās aiz iedobes līkuma.

- Bet tagad mēs viņus kārtīgi pamielosim, - nomurmināja Rončs, turēdamies pie tēmekļa okulāriem.

Raķešu palaidējs trīs reizes sērīgi norūcās, pārkājot iedobi ar pieplacinātām zalvēm. Neizturami baltā gaismā izplūda pulsējošs termīta uguns ezers. Tas plosījās vairākas sekundes, pārvēršot elles kājautu paklāju melnos izceptos plāceņos uz izdegušā māla.

Apmierināti pasmīkņājis, Rončs aizpogāja laringofonu, kas pirms tam nevīžīgi karājās uz krūtīm, un izvilka no aizsargķiveres sānu vadu.

- Bāze, es borts-septiņi, - viņš divreiz atkārtoja, saņēmis tangeti, un izdzirdējis atbildi un teica: - Esam uz zemes ceļa pie Plikā kalna, atgriežamies no ostas. Šeit, iedobē, bija redzami-neredzami elles kājauti, pēc acs ap trīs tūkstoši. Pārvietojās pa azimutu simts divdesmit blīvā masā. Ko? Protams, nosūtu koordinātes.

Viņa strupie pirksti veikli pārslīdēja pār borta datora tastatūru, nosūtot datus tieši uz garnizona dežūrvirsnieka datoru.

- Nu tā lūk. Es viņus pagludināju, bet diez vai visus: apvidus sarežģīts. Vajadzētu to teritoriju izķemmēt ar viesuļlidni. Jā jā. Nu, protams, inspektoru satikām. Kas te varētu būt nekārtībā? Labi, sakaru beigas.

Rončs noņēma ķiveri, uzlika to uz ceļgaliem un atlaidās sēdeklī.

- Viss. Braucam tālāk, Darkof, mums šeit vairs nav ko darīt, - viņš pavēlēja, ar piedurkni noslaucīdams pieri.

Turbokuteris raiti uzņēma paātrinājumu, izbrauca vēl dažus pagriezienus un pa stāvu nogāzi metās uz klints, kas pacēlās pret zemajām, drūmajām debesīm, pakāji. Tad nogriezās pa kreisi, pacilpoja starp pusnokaltušām, putekļainām pīnijām, kuras drīz vien izgaisa, dodot vietu virknei nelielu nogruvumu un gravu. Ceļš, kāpjot augstāk un augstāk, pārvērtās par šauru dzegu, izcirstu gandrīz vertikālā akmens masā. Vadītājs apdomīgi samazināja ātrumu un veica pagriezienus daudz precīzāk, bez krasām virsbūves svārstībām ar gaisa spilvenu vārstiem.

Mašīnai apbraucot ap klinti, aiz tās pavērās iegarens plato, kurā šur tur rēgojās dīvainas formas klintis. Skatoties uz tām, Kīns atcerējās muzeja stendu, kas bērnībā bija pārsteidzis viņa iztēli ar eksotiskiem iezemiešu dieviem, kurus pielūdza pēc Pirmā starpplanētu kara degradējušie planētas iedzīvotāji ar neizrunājamu nosaukumu.

No paša turbokutera priekšgala pēkšņi uzlidoja iespaidīga izmēra dzelkšņains briesmonis — apmēram trīs olektis garš. Izpletis ādainos spārnus rūsas krāsā, izbiedētais rāpulis aizlidoja līdz plato malai un iespiedās spraugā. Pārsteigumā salecies Darkofs dusmīgi uzsita ar dūri pret stūri.

- Ak tu velna hrejs... - viņš sparīgi nolamājās. - ciest viņus nevaru.

- Cik zinu, pseidopteroni nerada nekādas briesmas, - sacīja Kīns.

- Jā. Tikai nesen vienreiz jau ietriecos vienā, pēc tam no borta ilgi smirdošās zarnas kasīju nost.

- Tātad, jūs, inspektor, pazīstat šejienes zvēriņus? - Rončs bija pārsteigts. - Tātad ne pirmo reizi uz Tangras?

- Tikai sagatavojos ceļojumam, - Kīns paraustīja plecus. – Bet kā gan citādi?

- M-jā, jūs esat obligāts cilvēks.

- Mūsu lietā bez tā iztikt nevar.

Līdz plato beigām bija mazāk par kabeļtauvu, tālāk tā pārvērtās par lēzenu zāļainu nogāzi, un aiz tās šaurais serpentīna ceļš aizvijās gar galvu reibinoši dziļa kanjona malu un izzuda lietus strūklās, kas ieslīpi lija no vientuļa tumša mākoņa. Pēkšņi turbīnu vienmērīgajā dārdoņā iejaucās svešāda skaņa: vājš paukšķis, kā no rotaļu petardes. Nodrebošais turbokuteris pilnā ātrumā sagriezās, paslīdēja sānis un atsitās pret klintīm, nočirkstinot pret tām bortu. Darkofs caur zobiem pamatīgi nolamājās, griezdams stūri un spaidīdams pedāļus. Mašīna, zaudējusi vadību, pagriezās pa kreisi un, līgojoties no vienas puses uz otru, pa loku metās klinšu aizas virzienā.

Kīns pagriezās un paskatījās uz pakaļgalu.

— Dzinējs deg, — viņš teica un precizēja: — Kreisais.

- Apturi!! — norēcās Rončs, satverdams rokturi, kas atvēra blisteri.

Kaut kāda brīnuma dēļ šoferim izdevās novirzīt turbotransportieri vientuļā klintī, kas kā pārakmeņojies kodolsprādziena sēne slējās plakankalnes malā. Ietriecoties tajā, mašīna sastinga ar uzrautu pakaļgalu. Turbīnas no sasprindzinājuma rūca, drebošais korpuss virzījās uz aizas pusi, bet Darkofs laikus izslēdza dzinējus.

- Kas par sūdiem...? - viņš apmulsis nomurmināja.

Nospiežot rokturi, Rončs atmeta blisteri un pārlēca pāri bortam.

- Izskatās, ka dabūjām ar bruņusitēju pa aizmuguri, - viņš nomurmināja, skatīdamies apkārt un pārvietojot ikstera stobru no vienas puses uz otru.

Iedarbojās automātiskie ugunsdzēšamie aparāti, līku cauruļu rindas gar pakaļgalu, izspļāva dzeltenu putu strūklas. Taču uz instrumenta displeja satraucoši mirgojošais sarkanais aplis neapdzisa, turklāt palielinājās, pēc tam to nomainīja sarkans kvadrāts. Atskanēja sērīgi pulsējošs trauksmes pīkstiens.

- Cauruļvadi deg! - Darkofs nožņaugtā balsī noelsās. - Lecam pāri bortam, ātrāk!

Kīns izvilka no nišas aiz sēdekļiem čemodānu, atvēzējās ar to un izmeta. Šoferis jau bija izlēcis.

— Ātrāk! - viņš skrienot izkliedza pār plecu. — Tūlīt sprāgs!

Nolēcis uz zemes, Kīns pilnā ātrumā skrēja uz tuvāko akmeņu kaudzi, kas varēja nodrošināt aizsardzību pret sprādzienu un šķembām. Rončs jau bija to sasniedzis un, izliecies, steidzinoši māja Kīnam.

Ar murgainu lēnumu attālums līdz glābjošajiem akmeņiem saruka, degošā turbotransportiera tvertnēs brieda baigs sprādziens, sirds dauzījās pašā rīkles galā. Tas viss šķita bezgala muļķīgi un nereāli, īpaši paralizējoši skaidra priekšnojauta, ka viņš nepaspēs paslēpties no sprādziena viļņa un šķembām. Un, kad sprādziens ar karstu dūri jau iedūra Kinam starp lāpstiņām, viņš pat piedzīvoja kaut ko līdzīgu atvieglojumam, ar seju uz leju iekrītot tumsā. Neizbēgamais Ir noticis, nav vairs ko baidīties, un nav arī kam ...

Tad Kīns neskaidri juta, ka tiek apgriezts uz muguras, un atvēra acis.

- Ievainoja...? - Rončs nobažījies pārliecās viņam pāri.

galvu apņēma zvanīga migla, svina nolemtības sajūta novājināja muskuļus. Viņš gulēja kā lupatu kaudze, sīku, nejauku drebuļu kratīts. Neizskaidrojamā kārtā ienaidnieks bija saņēmis brīdinājumu un paspēja pirmais dot triecienu. Domājot par to, vai  mugurkauls bojāts vai nē, Kīns uzmanīgi pamēģināja piecelties, tad piecēlās sēdus un pārsteigts atklāja, ka sprādziens viņam nav nodarījis nekādus bojājumus, izņemot kritienā nobrāztās plaukstas.

- Neuztraucieties, man viss kārtībā, - viņš atbildēja.

Nāve kārtējo reizi pagāja viņam garām, tikai ar pirkstu padraudēja, kā savējam.

- Nekādi nesaprotu, no kurienes uz mums šāva? - Kvadr-oficieris iztaisnojās, caur pieri pārlaizdams skatienu plato.

Aiz tāla laukakmens izslējās Darkofs un pamāja ar roku.

- Vesels? - Rončs uzsauca šoferim.

Tas pamāja ar galvu un paskatījās uz savu bezcerīgi sadragāto mašīnu, tad, nopūties, nomākti devās pretī virsniekiem.

Kīns piecēlās kājās, notīrīdams no mundiera kaļķakmens putekļus.

- Esat pārliecināts, ka tas bija šāviens? Paskatieties uzmanīgāk.

Ar ikstera stobru domīgi pakasījis deniņus, Rončs nopētīja turbotransportiera izārdīto pakaļgalu, ko laizīja kvēpīgas liesmu mēles, un neizpratnē pagriezās pret Kīnu:

— Ko jūs ar to domājat, inspektor?

- Tur, kreisajā gaisa ieplūdes atverē, redzat, kā to izārdīja, - skaidroja Kīns. – Acīmredzami tas nav lādiņa trāpījums, bet sprādziens no iekšpuses.

- No iekšpuses, jūs teicāt? Tur taču nav kam sprāgt, - Rončs neticīgi iebilda.

Viņu sarunu pēkšņi pārtrauca sirdi plosošs kliedziens.. Pārbijies un, pagriezies pret kliedzienu, Kīns ieraudzīja Darkofu nokrītam zemē dažu soļu attālumā no viņiem. Sākumā viņš nesaprata, kāpēc šoferis ar gaudām vārtās pa zemi, bezjēdzīgi sperdams ar kājām gaisā. Tad viņš ieraudzīja, ka ap nelaimīgā puiša apakšstilbu aptinies elles kājauts.

Līdz šim Kīns nekādā gadījumā nebija uzskatījis sevi par ar vājiem nerviem, taču mežonīgās cilvēka mokas, kura kāju lēnām apēd dzīvu, noveda viņu sastingumā. Ar ko tādu viņš iepriekš nebija saskāries. Uz viņu uzdvesa ar tumšu, smagu, pirmatnīgu mežonību, kurā cilvēks nav nekāds Visuma kronis un dabas valdnieks, bet vienkārši garšīgs kumoss bezsmadzeņu mežonīgai būtnei. Un, pats ļaunākais, Kīns nezināja, kā šeit var palīdzēt, kā apturēt šo spīdzināšanu.

Darkofs locījās un rēca aizsmacis no sāpēm. Rončs apsēdās viņam blakus un pārņēma iksteri kreisajā rokā. No krūšu kabatas viņš izvilka pārnēsājamo pirmās palīdzības aptieciņu un ar necerētu veiklību pārbrauca pāri pogām ar saviem raupjajiem, strupajiem pirkstiem.

- Nerausties tu tā... - viņš nomurmināja, pieliekot aptieciņu pie nabaga plaukstas. -Ļauj injicēt pretsāpju zāles,. - Inspektor, pieturiet viņu... Tā tā, jā.

Pēc injekcijas viņš apsēdās uz Darkofa, piespiežot viņu pie zemes, un dziļi nopūtās.

- Turies nu puis.

Elles kājauts cieši apvijies ap kāju, ar maziem rāvieniem virzījās augstāk, jau sasniedzot ceļgalu. Starp būtnes asti un saēsto zābaku Kīns ieraudzīja potīti, kas bija nograuzta līdz kaulam.

Saviebies kā zobu sāpēs, Rončs pielika ikstera stobru pie plakanās elles kājauta galvas un nospieda sprūdu. Bāls zibens pārogļoja Darkofa apakšstilbu kopā ar riebīgo radījumu. Nāsīs iecirtās piedegušas gaļas smaka.

Sakropļotais karavīrs sirdi plosoši iegaudojās, izliecās, gandrīz nometot uz sevis virsū sēdošo Ronču, tad, izpleties uz akmeņiem, sastinga. Kvadr-oficieris piecēlās, pietupās blakus guļošajam ķermenim un, saritinot gar malām izkusušās bruņutērpa bikšu staras paliekas, sāka likt uz kājas stumbeņa pašsavelkošos žņaugu.

Darkofs nedaudz pacēla galvu un aizlauztā balsī pajautāja:

- G-Gatavs...?

- Kārtībā, - Rončs viņam apliecināja. - Esi pacietīgs, tagad es tev iešpricēšu letargolu, un viss būs tip-top.

Pabeidzis medicīniskās procedūras, kvadr-oficieris piecēlās kājās, ielika kabatā aptieciņu un novāca ieroci makstī, atstājot atloku neaizpogātu.

- E kāda nelāga būšana,- viņš drūmi sacīja, skatīdamies apkārt.

Kīns piekrītoši klusēja.

- Saprotiet, inspektor, nekas cits neatlika. Negaidīt taču, kamēr šis radījums aprīs kāju līdz cirksnim un rāpsies tālāk...

- Saprotu, - Kīns viņam apliecināja. - Patiešām, cita ceļa nebija.

Azengo Ronča dienesta raksturojumā bija atzīmēta nevainojama savaldība un teicama reakcija. Kīns tikko bija pārliecinājies, ka krāšnie epiteti nav tikai klišeja, par ko viņam bija aizdomas sākumā, kad viņš sēdēja savā kabinetā un pārskatījās kvadr-oficiera dokumentus. Kopumā neklātienē viņš visos aspektos izskatījās priekšzīmīgs karavīrs visos aspektos, ja vien personīgajā lietā nebijis īpašas atzīmes: Ronča jaunākā māsa savulaik bija izcietusi cietumsodu par palīdzību teroristu grupai. Tikai šis viens sīkums nedaudz nobremzēja viņa paaugstināšanu amatā. Iekšēji Kīnam riebās šāda personāla politika. Turklāt viņš jau sen bija pamanījis pretējo modeli: starp augstākajiem amatiem slepeni tika veicināta korupcija, jo sasmērējies ģenerālis ar netīru sirdsapziņu ir daudz pretimnākošāks un nerokas zem priekšnieka. Par to, ka tas rada potenciālas vervēšanas briesmas, neviens domāt it kā necentās.

- Nu ko, izsaukšu palīdzību, -  pārtraucot viņa domas paziņoja Rončs.

Viņš sataustīja zem ādas iešūto rāciju, kas bija iešūta aiz auss, un ko kosmosa kājnieki savā starpā sauca par šuherilku. Saskaņā ar vienkāršo kodu trīs nospiešanas pēc kārtas nodrošināja nepārtrauktu avārijas signāla pārraidi ēterā.

- Laukums piemērots, viesuļlidnis piezemēsies viegli, - viņš teica. - Gaidīsim.

- Bāze atsaucās?

Rončs pamāja.

- Bet kā tad. Nokutināja. Tagad viss būs kārtībā.

Zemādas rācija, atbildot uz signālu no bāzes, radīja nelielu elektrisku niezi. Tas nozīmēja, ka izsaukums pieņemts un azimuts, pa kuru tas pienāca, nopeilēts.

Izstiepies pie viņu kājām, Darkofs jau bija iegrimis aizmirstībā, dāsnās letargola devas apreibināts.

Pagriezies, Kīns devās uz dūmojošā turbotransportiera pusi.

- Kurp jūs, inspektor?-  Rončs uztraucās.

- Pakaļ čemodānam, - Kīns lakoniski attrauca.

– Jūs tur uzmanīgi. Šie radījumi reti klaiņo vieni. Droši vien tuvumā ir arī citi.

Paldies, ņemšu vērā.

Vispirms Kīns devās uz turbokuteri un rūpīgi pārbaudīja kreisajā gaisa ieplūdes atverē izrautā lielā cauruma uz āru izliektās malas. Apstiprinājis savas sākotnējās aizdomas, viņš paskatījās apkārt, meklējot elles kājautus. Tad paņēma čemodānu, noslaucīja tā notašķīto sānu ar kabatlakatiņu un devās atpakaļ.

Rončs tupēja blakus Darkofam un pārbaudīja, vai žņaugs, ko viņš bija uzlicis uz augšstilba, nav pievilkts par ciešu. Tieši virs viņa galvas no milzīgās klints malas nokarājās elles kājauta ķermenis. Šūpojoties no vienas puses uz otru, tas savilkās kā akordeons, gatavojoties lēcienam.

- Ronč!! - uzkliedza Kīns, nometot čemodānu, izraujot iksteru un mirklī izšaujot.

Kvadr-oficieris apgriezās, tverot pie maksts, pēc mirkļa viņa ikstera stobrs jau bija pavērsts pret Kīnu. Tam šķita, ka tūlīt uzliesmos nāvējošais impulss, bet Rončs joprojām vilcinājās atbildēt ar šāvienu, un tad viņam uz galvas uzkrita beigtais kājauta līķis. Noraustījies, viņš atspiedās pret klinti, skatoties sev zem kājām, uz beigto rāpuli, tad paskatījās uz Kīnu.

- Paldies, inspektor... - viņš teica, ieliekot ieroci makstī. - Izglābāt...

- Bet jūs, šķiet, gribējāt mani nošaut? - Kīns vienaldzīgi painteresējās.

- Vainīgs, tīrais reflekss, - Rončs mulsi nomurmināja. - Nu nolieciet sevi manā vietā. Pasauc, redzu, stobrs jau nomērķēts, šāviens ... Bet jūs vareni šaujat, kā es tagad redzu. Godīgi sakot, es pat negaidīju no jums.

Ieskatoties kvadr-oficiera zilajās, nedaudz izvelbtajās acīs, bija grūti noticēt, ka vēl pirms dažām sekundēm, ieraugot ikstera stobru, viņa seja izķēmojās līdz nepazīšanai, kļūstot par pārbiedēta un vienlaikus nežēlīga zvēra masku. Kā redzams, zem Ronča varonīgās maskas slēpās diezgan traumēta zemapziņa.

- Labi, ka jūs pārkāpāt Tangras likumu, - Kīns iesmējās.- nolēmāt vispirms noskaidrot un tikai tad šaut.

Atstādams joku bez ievērības, kvadr-oficieris bažīgi paskatījās apkārt.

- Inspektor, domāju, ka mums labāk būtu pārcelties uz kādu atklātu vietiņu, piemēram, tur. Rončs norādīja uz plato. – Citādi jūs esat bez bruņu tērpa, bet mana ķivere mašīnā sadega. Kas zina, cik šeit ir to kājautu...

Kopā viņi aiznesa nejūtīgo Darkofu tālāk no klintīm un apsēdās blakus uz akmeņiem.

- Redzu, jūsu rokas saskrāpētas, - Rončs atzīmēja, pasniedzot Kīnam savu pārnēsājamo pirmās palīdzības komplektu. - Apstrādājiet, ka tik nesāktos infekcija.

- Pateicos.

Kvadr-oficieris izvilka no maksts iksteru un paskatījās apkārt.

- Prātam nav saprotams, cik daudz uz šīs Tangras atrodamas visādās negantībās, - viņš noburkšķēja zem deguna.

- Cik efektīvi, jūsuprāt, Ronč, ir iznīcināt visas planētas dzīvās radības ar bumbvedējiem?" – pārklājot plaukstu ar baktericīda želejas kārtu, Kīns domīgi jautāja. - Es domāju, ka tas, pats kas ar karoti smelt okeānu.

– Ar jūsu atļauju ne man spriest par efektivitāti. Es redzu šo draņķību, un manas rokas niez pa to iesmērēt.

- Lieliski jūs saprotu. Bet, ja pameklēt, var noteikti atrast citus līdzekļus, izņemot šaušanu.

- Lai par to padomā priekšniecība un gudrinieki laboratorijās, - Rončs saprātīgi sprieda. - Bet man par to prātot, atvainojiet, nav vajadzīgs. Es protu šaut, un es šauju...

Pelēkajā augstienē virs klints plaši izplestiem plēvveida spārniem laiski planēja vientuļš pseidopterons, meklēdams laupījumu. Caur šauru mākoņu spraugu izlūrēja bezjēdzīga saule un ar griezīgu gaismu izgaismoja akmeņus. Kīns pēkšņi juta, ka viņš sāk klusi ienīst šo planētu. Lai nolādēta šī svina Tangra kopā ar visu tās pasakaini bagātajām zemes dzīlēm, asinskārajiem briesmoņiem un impērijas aģentu, vārdā Migla, kurš iefiltrējies kosmosa kājnieku kontingentā.

- Inspektor, es redzēju, kā jūs apskatījāt mašīnu, - sacīja Rončs. -Tad, kas pie velna tur notika ar to turbīnu?

- es domāju, mīna. Pulksteņa mehānisms un fugasa termīta savienojums.

— Ko jūs sakāt, ar kādu iemeslu? - kvadr-oficieris bija pārsteigts.

- Lūk, es arī domāju: interesanti, kam tas vajadzīgs? ..

Kīns samiedza acis, lūkojoties uz apdegušajām turbotransportiera atliekām.

Cik tālu ir no šejienes līdz bāzei? - viņš jautāja.

- Trīs ceturtdaļas stundas, - Rončs bez vilcināšanās atbildēja.

Ne bez piepūles Kīns atsauca atmiņā apgabala karti; viņa redzes atmiņa bija ievērojami sliktāka par tekstuālo.

- Un ceļš, kā es atceros, visu laiku iet gar kanjonu?

- Gandrīz. Tas ir, līdz pagriezienam, - precizēja kvadr-oficieris. Bet tur jau bāze ir tuvu.

- Nu, tad parēķināsim. Piecas minūtes aizņēma, kamēr apšaudījām kājautus iedobē, vai ne? Turklāt jūs ieradāties kosmodromā ar desmit minūšu nokavēšanos. Taisnība?

- Inspektor, es jums jau paskaidroju, kāpēc aizkavējāmies...

- Bet es nemaz nesūdzos, nomierinieties. Vē vairāk paldies par šo aizkavēšanos, bez tās mēs gulētu beigti kanjona dibenā. Mīnu uzlika mazjaudīgu, aprēķins bija uz to, ka sprādziens notiks ne jau šeit, bet tālāk, saprotiet? Bojāts kreisais dzinējs, mašīna pēkšņi novirzās no kursa un nolido lejā. Kīns apklusa, pārdomādams. - Tam, kurš plānoja šo slepkavību, nevar noliegt  atjautību. Turbotransportieris iekrīt kanjonā, un diezin vai kāds pēc tā līdīs pakaļ, lai noskaidrotu avārijas cēloņus.

- Izskatās, ka tā arī ir... - Rončs atzina. - Bet kāds nelietis ar mums to nodarīja? Priekš kam?

- Ticiet man, es ļoti dārgi samaksātu, lai uzzinātu šī cilvēka vārdu, - Kīns atbildēja.

Neveiksmīgā slepkavība nozīmēja, ka ienaidnieka aģents ar segvārdu Migla uzzinājis, kas īsti ir inspektors Kīns un kāds bija viņa misijas patiesais mērķis. Tā kā operācija tika plānota visstingrākajā slepenībā, informācija varēja tikt nopludināta tikai pretizlūkošanā, turklāt visaugstākajā līmenī. Tādā veidā Kīns no mednieka kļuva par medījumu.

Tajā pašā laikā mēģinājums novākt iedomāto inspektoru izskatījās vismaz dīvaini, jo bojāgājušā vietā neizbēgami tiks atsūtīts cits. Un nebija ne mazākās jēgas sūtīt pie senčiem tieši Kīnu, kurš līdz šim nevarēja lepoties ar īpašiem panākumiem šajā jautājumā. Izskaidrojums bija tikai viens: ienaidnieks gribēja iegūt laiku. Te jau ir kaut kas, iesākumam jau ir āķītis.

- Nu, tagad mūsu pretizlūks sāks trakot, - ieteicās Rončs. – Droši, ka drusku nodzīs taukus. To tak vajag, štāba inspektoram kāds bumbu palicis...

- Spriežot pēc jūsu toņa, jums nepatīk pretizlūkošanas virsnieki?

- Nu, tie zivsači nepatīk nevienam, - filozofiski sacīja kvadr-oficieris. - Šmonus sarīko, dvēselē lien, pakaļas ošņā.

Kīnu uzjautrināja šis ārkārtīgi vienkāršotais skatījums uz viņa profesiju no malas. Faktiski metožu apraksts gandrīz pilnīgs. Un, no filistra viedokļa, amats ir galīgi netīrs, ko tur lai saka. Tomēr tam bija viena spraudziņa, kas izpirka visu pārējo. Kīnam patika domāt. Analītiskais process viņam sagādāja retu, neaizvietojamu baudu.

- Bet kas attiecas uz mūsu pretizlūku, tad viņš vispār ir pilnīgs alkašs, starp mums runājot, - Rončs piebilda. - Ieslēdzas savā kabinetā un pielejas līdz ziliem puņķiem.

Nu lūk, vēl viena nepatīkama ziņa. Līdz šim terc-oficierim Narimanam bija nevainojama reputācija.

Tālumā pāri kalnu grēdai parādījās ķīļveidīga viesuļlidņu saite. Viens no viņiem pameta kopējo ierindu un metās uz plato. Gurdeni vienā līmenī ar klints virsotni planējošais pseidopterons, salocīja spārnus un kā akmens ienira aizā. Četrdesmit olekšu augstumā viesulļlidnis uzkārās virs apdegušā turbotransportiera, atbrīvojot šasiju un izvēloties nosēšanās vietu. Spraugā starp smagajiem mākoņiem atkal parādījās saule, un rata lāpstiņu caurspīdīgie ventilatori uzdzirkstīja jautros atspulgos.

- Nespēju pat noticēt, ka mēs tomēr izkūlāmies, - Rončs atviegloti sacīja, pieliecās un pataustīja bezsamaņā esošā Darkofa pulsu.

2. Viss bija mazliet citādi, inspektor

Kalnrūpniecības apmetne stiepās gar lēzeniem izliektiem segliem starp trim kalnu virsotnēm. Apmēram simts saliekamo tipveida civilpersonāla māju bija izvietotas gar nogāzēm starp nelieliem sārtiem krūmiem. No ciemata austrumu gala uz kanjonu veda šaura līkumota aiz , bet uz plašās rietumu nogāzes, ap raktuvju pacēlāju, kas slēpās zem piepūšamā kupola, atradās noliktavas, tehnikas angāri, akmens drupinātājs, flotācijas tornis un iespaidīga violets terikons. Netālu no terikona regulārās rindās bija sarindotas vairogbarakas, kurās atradās garnizona personāls. Atklātajā teritorija bija tehnika ar bruņumašīnām — pusduci turbotransportieru un trīs kāpurķēžu transportieriem. Vairākās rindās izliktas dzeloņstiepļu spirāles iezīmēja apdzīvojamās teritorijas robežu, ārā gar to stiepās plata liesmumetēju izdedzināta pelnu josla, kas kalpoja kā kontroles un izsekošanas zona, bet žoga stūros slējās sargtorņi ar prožektoriem.

Skatoties uz šo panorāmu caur viesuļlidņa iluminatoru, Kīns domāja par pasakaino cenu, ko izmaksā katrs no Tangras dzīlēm iegūtā unikālā minerāla kilograms. Patiesībā cilvēki šeit ir aplenkuma stāvoklī un cīnās ar daudzveidīgo, neiespējami viltīgo, spītīgo un mežonīgo vietējo faunu. Ne ultramodernie ieroči, ne jaunākie speciālie aizsardzības līdzekļi nespēj garantēt pilnīgu drošību cilvēkam uz šīs planētas. Atšķirībā no lielākās daļas apdzīvotā kosmosa, smagas traumas un pat nāve šeit bija ikdiena. Taču strādāt gribētāju raktuvēs netrūka: vienus šurp atvilināja slāpes pēc asām izjūtām, citus labas peļņas izredzes.

Kalnu grēdas dzīlēs slēpās milzu izmirušu molusku kapsēta. Simtiem miljonu gadu laikā tie bija pārvērtušies par silicīta nogulsnēm, minerālu, kas atrodams tikai uz Tangras un kas izrādījās ideāls izejmateriāls galveno karbosilīcija aminoskābju sintēzei. Pirms neilga laika šajā vietā bija neliela zinātnieku nometne, kas atradās pārdrošnieku aizsardzībā. Bet biotehnoloģijas jomā sākās īsts uzplaukums, un, it kā ar burvju mājienu, starp Tangras kalnu virsotnēm parādījās raktuves, apmetne, kosmosa kājnieku garnizons. Bet tagad šurp atsūtījuši jaunas paaudzes kaujas fabrus uz lauka izmēģinājumiem. Apstāklī, ka raktuvi apsargāja bioroboti, kuru smadzenes lielākoties bija izaudzētas no vietējām izejvielām, Kīns saskatīja tādu kā providences ironiju. Iznāca kaut kas līdzīgs apburtam lokam, kas ievērojami palielināja Tangras kā viena no svarīgākajiem Konfederācijas stratēģiskajiem objektiem statusu.

Viesuļlidnis nolaidās uz pagaidu nosēšanās laukuma, kas bija nokaisīts ar sasmalcinātu tukšo iežu šķembām. Nokāpis no desanta nodalījuma pa pakaļgala trapu, Kīns kā pirmo ko izdarīja, nolika čemodānu un paņēma purpursarkanu akmeni ar zeltainiem ielāsmojumiem. Viņa mājas kabineta plauktos bija sakrājusies vesela akmeņu kolekcija no visām planētām, kur viņam bija laimējies apmeklēt izpildot dienesta pienākumus.

Viņam garām aizskrēja divi raženi karavīri ar nestuvēs guļošo Darkofu, kurš vārgi ievaidējās, neizejot no narkotiku izraisītās aizmirstības. Rončs pienāca no aizmugures un paņēma viņa čemodānu.

- Inspektor, atļaujiet jūs pavadīt pie komendanta, - viņš teica.

Pa ceļam uz saliekamo standarta blokmāju, kur atradās garnizona komandpunkts, Kīns sastapa trīs fabru patruļu. Tērpušies ogļu krāsas  formas tērpos, bruņoti ar ātršāvējām plazmas šautenēm un piedevām tikai četras olektis gari, viņi no attāluma izskatījās kā pusaudži, kas spēlē kosmosa kājniekus. Pat negribējās ticēt, ka katrs šauj nekļūdīgi, reakcijas ātruma un muskuļu spēka ziņā ir divreiz ātrāks par jebkuru cilvēku, turklāt spēj bez pārtraukuma izturēt diennakts pārgājienu. Taču, kad viņi pienāca tuvāk, sākotnējais komiskais iespaids iztvaikoja bez pēdām.

Līdz šim Kīnam fabri bija palikuši kā kabineta abstrakcija, krāsains hologrāfisks attēls uz displeja. Tagad, saskaroties ar viņiem aci pret aci, viņš pilnībā novērtēja Ronča izteiktā viedokļa par viņu neglītumu pamatotību. Biotehnoloģiju koncerna dizaineriem savādā veidā izdevās tiem piešķirt ārēju līdzību ar cilvēkiem, bet tajā pašā laikā radot nomācoši nepatīkamu iespaidu. Plakanām sejām, ar bāli spīdīgu ādu un tukšām stiklainām acīm, fabri tuvumā izskatījās kā staigājoši miroņi. Un Kīns burtiski sajuta, kā viņi izstaro trulu, nedomājoša spēka ledaino emanāciju, kodīgu un uzmācīgu kā līķa smaka. Tieši šī detaļa, kas izvairījās no kristālieraksta un nebija piemērota datora digitalizācijai, radīja visatbaidošāko iespaidu. Kīns domāja, ka, ja kāds no bojāgājušajiem kājniekiem patiešām būtu saderējis, ka viņš iedos fabram pļauku, tad puisim bija pārpārēm izmisīgas nekaunības.

- Lūk viņi, nākamo kauju superkaravīri, hrejs viņiem pakaļ, - Rončs nomurmināja, palaižot garām fabrus. — Atļaujiet jautājumu, inspektor. Kā jums patika šie skaistuļi?

- Cik zinu, viņi šauj nekļūdīgi, - Kīns atvairījās ar neskaidru frāzi.

- Un vēl nedzer, nelieto narkotikas, neiet pa bābiešiem brīvsolī ... - kvadr-oficieris ne bez sarkasma piebilda: - Nu, kāpēc gan ne ideāli karotāji?

Ja pirms piedzīvojumiem uz plato Rončs uzvedās piesardzīgi, tad tagad bija kļuvis siltāks un nepārprotami paaugstināja Kīnu pašu puiku rangā. Tam nebija nekas pret to iebilstams, turklāt viņš to pieņēma kā veltījumu savai prasmei rīkoties ar ieročiem.

Ieejot blokmājā, Kīns paredzēja diezgan kutelīgu sarunu saistībā ar sabotāžu, kas bija notikusi uz ceļa. Lai gan, rūpīgi izpētījis personīgās lietas, viņš sāka izjust simpātijas pret garnizona komandieri, prim-oficieri Aburhadu. Viņa raksturojums izcēlās uz vispārējā dienesta fona. Durstīgs, uzņēmīgs, azartisks, patīk demonstrēt savu neatkarību. Diezgan daiļrunīgi par viņu runāja fakts, ka viņš nepapūlējās tikties ar štāba emisāru klātienē. Divu Zvaigžņotās Sirds ordeņu kavalieris Leins Aburhads bija pierādījis sevi vairākās vietējās militārās operācijās, no kurām katra jau kļuvusi par sava veida leģendu. Piemēram, Becsraši sagūstīšana, ķīlnieku atbrīvošana Hiržumā, apvērsuma apspiešana Spitairā. Augstajām iestādēm viņš nepatika, padotie viņu dievināja. Kad tika nolemts izvietot militāro kontingentu uz Tangras un sāka apspriest kandidatūru komandiera amatam, tas viss kopā kļuva par iemeslu, kāpēc izvēle krita uz prim-oficieri Aburhadu.

Komandpunkta tamburā Rončs un Kīns pagaidīja, kamēr aizvērsies ārdurvis, tad iegāja nelielajā adjutantu istabā, kur jauns unters bezrūpīgi snauduļoja pie daudzfunkcionālās pults.

- Mēs pie komandiera, - Rončs viņam pateica.

— Gaida, — pamodinātais unters vienzilbīgi atbildēja, ar neslēptu ziņkāri pētīdams štāba emisāru.

Rončs pieklauvēja pie komandiera kabineta durvīm un, negaidīdams uzaicinājumu ienākt, atvēra tās Kīna priekšā.

Kabineta pieticīgā iekārtojuma galvenais rotājums bija liela mēroga elektroniskā ciemata karte, kas aizņēma visu sienu pretī logam. Pie plata galda ar datoru un diviem interkomiem sēdēja kalsns, tumsnējs vīrietis melnā kombinezonā. Ejot garām konferenču galdam, Kīns atdeva godu. Biroja saimnieks lēnām piecēlās no grozāmā krēsla un, apgājis galdu, spēra soli pretī ienācējiem.

— Inspektors Kīns? Sveicieni. - Garnizona komandieris šos vārdus pavadīja ar enerģisku rokasspiedienu. Ronč, pagaidām uzgaidiet ārpusē.

- Klausos. - Ar brašu sveicienu kvadr-oficieris pazuda aiz durvīm.

- Lūdzu, apsēdieties. - Aburhads norādīja uz krēsliem pie galda kabineta stūrī. - Vēlētos pēc ceļa iedzert?

- Ar lielāko prieku. - Kīns iegrima krēslā un atspiedās pret augsto atzveltni.

Tiklīdz viņš mazliet atslāba, viņu uzreiz pārņēma stindzinošs nogurums. un ar baktericīdo plēvi pārklātie nobrāzumi uz plaukstām klusi ieniezējās. Pašreizējā misija nesākās visveiksmīgākajā veidā, bagāta ar neparasti daudzām nepatikšanām. Varbūt nedaudz alkohola būtu ļoti noderīgi. Izņēmis no skapja vēderainu tumšu pudeli un divas sudraba glāzes, kabineta saimnieks iekārtojās atzveltnes krēslā pretī Kīnam.

- Šis ir izcili izturēts augļu rektifikāts, ko man nesen atsūtīja kā dāvanu no Hiržumas,- paziņoja Aburhads, piepildot glāzes, un, lai gan ārēji viņš izturējās ar nepiespiestu sirsnību, Kins intuitīvi sajuta slēpto spriedzi, kas viņu bija pārņēmusi. Kas arī visai saprotams: inspekcija ģenerālštāba līmenī netiek veikta vienkārši tā, un tā nevar beigties ar neko īpaši patīkamu.

- Nu, iedzersim, uz jūsu veiksmīgu atbraukšanu, - Aburhads nosalutēja Kīnam ar glāzi un izdzēra to vienā rāvienā.

- Atklāti sakot, to nevaru uzskatīt par ļoti veiksmīgu,- Kīns atbildēja un iedzēra malku no savas glāzes. Rūgtenais dzēriens uzliesmoja uz viņa mēles kā uguns bumba.

- Jā, no viesuļlidņa borta mani informēja, ka ar jums noticis negadījums un šoferis Darkofs smagi ievainots,- garnizona komandieris bažīgi pamāja ar galvu. - Ļoti nelaimīgs incidents...

- Ir pamats domāt, ka tā nebija parasta avārija. - Kīns iedzēra vēl vienu malku, izbaudīdams lielisko dzērienu.

Aburhads augstu pacēla uzacis:

- Kā pavēlēsiet jūs saprast?

Gan formāli, gan faktiski par visu, kas notiek garnizonā pilnībā atbildīgs tā komandieris. Tāda ir viņa milzīgo pilnvaru medaļas otra puse. Kīns saprata, ka viņš Aburhadam sejā netīšām metis smagu apsūdzību, taču viņam nekas cits neatlika.

- Esmu pārliecināts, ka tā bija diversija. Gaisa ieplūdes atverē kāds uzstādīja mīnu ar pulksteņa mehānismu.

Iestājās ilga pauze. Aburhada tumšās, nedaudz ieslīpās acis smagi un mulsi skatījās uz Kinu.

- Cik pārliecināts jūs par to esat? - pajautāja garnizona komandieris, sagremojis dzirdēto.

Manu versiju viegli pārbaudīt. Turbotransportiewris palika uz plato netālu no Plikā kalna. Acīmredzamas raksturīgas sprādzienbīstamas ierīces darbības pazīmes, pietiek aplūkot atveri. Un pēc termīta fugasa plastikāta savienojuma paliek raksturīga smaka, kuru ir grūti ar kaut ko sajaukt. Tāpēc man nav šaubu.

Šķiet, Kīna svarīgais tonis un viņa argumenti pārliecināja Aburhadu, ka viesis necieš no pārmērīga aizdomīguma. Domīgi pagrozījis pirkstos tukšo glāzi, viņš to uzsita uz galda.

Vai jums pret kādu ir aizdomas? - viņš uzdeva tiešu jautājumu un ar visu ķermeni noliecās uz priekšu.

Kīns bez grūtībām uztvēra jautājuma nepārprotamo zemtekstu. Mēģinājums nogalināt Ģenerālštāba inspektoru izskatījās tikpat skandalozs, cik bezjēdzīgs. Taču, tā kā tas noticis, aizdomas nekavējoties krita uz garnizona komandieri. Slepkavības motīvi principā varēja būt tikai viņam, un nevienam citam.

– Bet tas jau ir jautājums jūsu pretizlūkošanas nodaļas vadītājam. Man pašam nav ne jausmas, kurš uz Tangras varētu mēģināt mani nogalināt.

Protams, Kīns nemaz nevēlējās atklāt savu inkognito. Pagaidām nevienam garnizonā nevajadzēja zināt, kāda patiesībā ir viņa misija. Izņemot ienaidnieka aģentu, kā izrādījās.

- Es organizēšu izmeklēšanu, - sacīja Aburhads. Tiks darīts viss, lai atrastu vainīgos.

- Varu papildināt teikto: aprēķins bija tāds, lai mašīna pēc sprādziena pagrieztos pa kreisi un iekristu bezdibenī, - sacīja Kīns. - Mūs izglāba tīra nejaušība: turbotransportieris gāja pa maršrutu ar nelielu kavēšanos. Nu, bet ja es, kā tas parasti notiek šādos gadījumos, būtu lidojis ar viesuļlidni, tad kā pats saprotat ...

Viņa vārdos, Aburhads sajuta slēptu pārmetumu.

- Piedodiet, bet man nebija ne mazākās iespējas nosūtīt jums viesuļlidni, - viņš sāka attaisnoties bez jebkādas loģikas. – Situācija neļāva. Visi pieci viesuļlidņi bija aizņemti ar novērošanu un, kā mēs to saucam, ar ravēšanu. Notika masveidīgs jaunas eksotu sugas iebrukums, ārkārtīgi viltīgs ...

– Pagaidiet, – Kīna pārtrauca. – Tātad pašā sākumā tomēr bija nolemts, ka uz kosmodromu lidos viesuļidnis?

- Nu protams.

Jā, ļoti interesanti. Un kad jūs nolēmāt tā vietā aizsūtīt turbotransportieri?

Pie sevis Kīns atzīmēja, ka nedaudz vēlāk pēc Ronča nosūtītā signāla uz Pliko kalnu aizlidoja uzreiz trīs viesuļlidņi. Tomēr tas nekādā gadījumā nenozīmēja pretrunu Aburhada liecībās, pa to laiku situācija noteikti varēja mainīties.

- Pavēli devu vienpadsmitos divdesmit. Jūs varat pārbaudīt žurnālu kaut tūlīt.

– Ir vērts precizēt, bet ne tik steidzīgi. Un kad mašīna devās ceļā?

Garnizona komandieris kaut ko pārdomāja:

- manuprāt, divpadsmitos ar ceturtdaļu. Arī to viegli noskaidrot ar precizitāti līdz minūtei.

- Nu tur lai tiek skaidrībā jūsu pretizlūkošanas nodaļa. Kāpēc atņemt cilvēkiem maizi?.. — vienaldzīgi noņurdēja Kīns, atdzisinot Aburhada degsmi, kurš, šķiet, grasījās sēsties pie datora un pieprasīt nepieciešamo informāciju.

Saruna paklupa pie šīs piezīmes, iestājās pauze, un Kīns domāja, automātiski vilkdams pirkstu gar tukšas glāzes malu. Tam, kurš plānoja viņu nogalināt, lai pienāktu turbotransportierim un uzstādītu mīnu, bija tikai aptuveni stunda. Turklāt viņš laikus uzzināja par komandiera pēdējām pavēlēm. Cilvēku loks, kas varētu būt iesaistīts šajā lietā, krasi sašaurinājās, un izmeklēšana solījās būt diezgan viegla. Ka tik nepiesaukt nelaimi, bet kaprīzais liktenis turpina apbērt Kīnu ar dāvanām.

- Darkofu smagi sakropļoja? - Atrodot citādu tēmas turpinājumu, garnizona komandieris pārtrauca klusumu.

- Puisim uzbruka elles kājauts. Rončam nācās pilnībā atšaut kāju zem ceļgala.

- Vajag taču. Labākais vadītājs garnizonā, - pasūdzējās Aburhads un paņēma pudeli, acīmredzot nepareizi interpretējot dziļdomīgās manipulācijas, ko Kīns veica ar savu tukšo glāzi.

- Vēl? - viņš lietišķi pajautāja.

- Vispār, jā.

- Atklāti sakot, jūs mani apdullinājāt, - atzinās garnizona komandieris, pildīdams glāzes. - domāju, ka pa pārbaudes laiku jums vajadzētu piekomandēt kvadr-oficieri Ronču. Drošības labad. Neiebilstat?

- Ļoti labi. Kīns vienā rāvienā iztukšoja glāzi, atgāzās krēslā un izstiepa sakrustotās kājas. No izdzertā tukšā dūšā, galvā peldēja viegla dūmaka.

- Kādas būtu jūsu vēlmes uz šodienu? Aburhads jautāja.

- Labprāt nedaudz atpūstos pēc ceļa. Un iesākumam būtu jauki paēst pusdienas.

Saprotoši pamājis ar galvu, kabineta saimnieks piecēlās no krēsla, piegāja pie galda un noliecās pār interkomu.

- Ronč, ienāciet, - viņš īsi pavēlēja.

Ienākušais kvadr-oficieris apstājās pie durvīm un gaidīja pavēles.

- Jūs tiekat piekomandēts pie sekund-oficiera Kīna līdz viņa inspekcijas laika beigām, - garnizona komandieris pagriezās pret viņu. - No šī brīža jūs esat atbildīgs par viņa personīgo drošību. Jūs vienmēr viņu pavadīsit. Kādi jautājumi?

- Nekādu. Lai gan ... atļausiet precizēt uzdevumu. Tas nozīmē - aizsargāt ne tikai no vietējās faunas, es pareizi saprotu?

- Jūs sapratāt uzdevumu pilnīgi pareizi, - Aburhads sausi apstiprināja.

Kīns iekšēji pasmējās. Pirmo reizi mūžā viņam tika nozīmēts personīgs miesassargs. Lai gan, iespējams, tam nebija lielas jēgas. Apšaudē vai tuvcīņā viņš pats spēs sevi aizstāvēt, bet nekāds miesassargs viņu nepasargās no tāda pārsteiguma kā bumba ar iestādītu laika degli.

- Kā vēl varu palīdzēt? - pagriezies pret viesi, vaicāja kabineta saimnieks.

- Šovakar nan nepieciešams tālo sakaru seanss, - sacīja Kīns. - Man par notikušo jānosūta ziņojums štābam.

Tas, ka incidents uzreiz kļuva zināms visaugstākajā līmenī, nekādi nevarēja iepriecināt garnizona komandieri.

- Vai nevarētu atlikt ziņojumu, kamēr nav noskaidroti visi apstākļi? - pētoši skatīdamies Kinam acīs, viņš teica.

Pilnīgi atklāta, cilvēciski visai saprotama vēlme: noskaidrosim paši, pirms informēsim priekšniecību. Atdodot pavēles, Aburhads bija savā elementā, taču daba viņam pilnībā atņēmusi prasmi kaut ko lūgt, izskatījās kaut kas līdzīgs dejojošam bruņutranspurtierim. Citos apstākļos Kīns labprāt būtu piekritis, taču tagad uz spēles bija likts pārāk daudz.

- Tas ir, atlikt uz nenoteiktu laiku, - viņš teica, pašūpodams galvu. - Diemžēl šādiem gadījumiem man ir stingri norādījumi.

Acīmredzami sadrūmis, garnizona komandieris apsēdās pie sava datora, pabakstīja pa pseidotastatūru un ieskatījās displejā, gaidīdams atbildi.

- Satelīts tagad atrodas perihēlijā, būs jāpagaida, - viņš beidzot pateica. - Varu jums norunāt seansu ap pulksten deviņiem pēcpusdienā. Vai desmit minūtes jūs apmierinās?

- Paldies, pilnīgi. Pat dāsni.

— Tad gaidu jūs deviņos. Uz redzēšanos. Un Aburhads pastiepa roku rokasspiedienam, kas izrādījās daudz vēsāks par sākotnējo.

- Inspektor, iesim uz noliktavu pēc bruņu kostīma, - ieteica jaunizceptais miesassargs, tiklīdz viņi izgāja no kabineta adjutanta telpā.

- Varat mani saukt uzvārdā, kāpēc šīs liekās ceremonijas, - Kīns atļāva.

- Lai notiek. - Rončs pasmaidīja.

- Bet vispirms es neiebilstu labi paēst.

Viņš pēdējo reizi bija ēdis uz zvaigžņu kuģa pirms došanās uz hipertrasi, un divas glāzes rektifikāta viņā izraisīja zvērīgu apetīti.

- Nu, tad iesim uz ēdnīcu, - Rončs nosprieda un uzsauca pusaizmigušajam unteram: - Ei, Baso, lai inspektora čemodāns kādu laiku pastāv šeit, labi? Pēc stundas paņemsim.

- Jā, man ta kas, - tas bezrūpīgi atsaucās.

Virs segliem vienaldzīgi pacēlās miglā tītās kalnu virsotnes, saules disks bija tik tikko redzams caur drūmo mākoņaino plīvuru. Ar sasprindzinātu rūkoņu sāka malt akmens drupinātājs, samaļot kārtējo rūdas porciju. Ciemats izskatījās pamests, tikai vietām pa ielām klīda neveiklās patruļnieku figūras ķiverēs ar nolaistiem vizieriem, biezos bruņu tērpos un ar ieročiem gatavībā. Skatoties uz viņiem, Kīns pēkšņi jutās neērti, kā kails starp apģērbtajiem, un katram gadījumam atpogāja maksts atloku.

Ēdnīca atradās garnizona teritorijas otrā galā, un, viņiem ejot, Rončs pārņēma gida pienākumu izpildi, ņipri rādīdams apkārt ar pirkstu.

- Tā tur ir lazarete, te laboratorija un tur čūsku midzenis, - viņš skaidroja, pārkliedzot kaitinošo akmeņu drupinātāja troksni, - bet tajā divstāvu mājā dzīvo civilie, jūs iekārtoja tur, vienpadsmitajā dzīvoklī!

- Ko jūs saucat par čūsku midzeni? - Kīns painteresējās.

- Nu, zvērnīca, teiksim tā. Vietējās dzīvības paraugi. Tiklīdz te uzradās koncerna laboratoriju olgalvji, tā izsludināja prēmiju: par dzīvu radību vairāk, par beigtu - mazāk. Tad nu puiši savilka viņiem šausmīgi daudz visādu rāpuļu. Disciplīna izgāja no sliedēm, garnizonā katru vakaru iedzeršanas. Pats saprotat, tiklīdz izej patruļā, virsū lec viegla nauda. Kopumā aina izvērtās tāda: virssardze pieblīvēta, komandieris ārdās, olgalvji paši nezina, kur likt tādu daudzumu tās mantas. Nu, tagad viņi vairs uzpērk, tikai nebijušus eksotus.

- Cik bieži parādās jauni?

Rončs brīdi padomāja.

- Iespējams, reizi divās dekādēs. Dažreiz biežāk.

Acīmredzot raktuves atradās migrācijas ceļu mezglā. Tas norādīja uz vairāku ģeosfērisko un biotisko faktoru iejaukšanos, kas noteiktā planētas punktā veidoja sava veida stāvošu vilni. Un arī biezās organiskas izcelsmes silicīta nogulas, šeit nevarēja parādīties tāpat vien, bez iemesla. Te pietika vielas pārdomām. Kīns domāja, ka būtu vērts pie gadījuma apspriest šo problēmu ar zinātniekiem, kas strādāja koncerna laboratorijā.

Virsnieku ēdnīca, izveidota ultrakonstruktīvā garā, ārēji izskatījās kā neiroloģiskās operāciju zāles un akvārija krustojums. Tā lepojās ar akurātu tukšumu, izņemot automatizētus ratiņus tālākajā stūrī, kas novāca no galdiem šķīvjus ar pārpalikumiem. Zāles centrā atradās izrakstīta titāna bļoda, virs kuras dejoja daudzkrāsainas ūdens ziedlapiņas. Pseido-neo-hiper-post-avangarda šedevrs, Kīns pie sevis sardoniski piezīmēja, domājot par strūklaku, tikpat dīvainu, cik to raksturoja liktenīgs labas gaumes trūkums.

- Nedaudz nokavējām, - Rončs konstatēja. - Nu nekas. Iešu papļāpāt ar pavāriem.

Viņš lietišķā solī piegāja pie izdales loga, bet Kīns apsēdās pie galda blakus strūklakai, atbalstīja galvu uz rokas un domāja.

Tas, kā saruna beidzās komandiera blokmājā, atstāja Kīna dvēselē vieglu nosēdumu. No Aburhada viedokļa inspektors rīkojās kā birokrāts un pašlabuma meklētājs, par notikušo steidzīgi paziņojot priekšniecībai, tādējādi apšaubot garnizona komandiera kompetenci. Un izkliedēt šo maldīgo iespaidu nebija iespējams. Viņam nebija tiesību pilnībā uzticēties Aburhadam, lai gan varēja likt galvu ķīlā par to, ka tas nav imperatora aģents, ar pseidonīmu Migla. Viņš bija jātur neziņā par klasisko slepeno dueli, kas izcēlās starp Kīnu un ienaidnieka spiegu. Abiem aizmugurē bija labi maskējušies informatori, kas nodeva informāciju ienaidniekam, taču ar to simetrija beidzās. Atšķirībā no pretinieka, Kīns bija pilnīgā redzeslokā un jebkurā brīdī varēja sagaidīt vēl vienu sitienu no nezin kurienes.

Jau no paša sākuma viņš par šo braucienu, ko priekšniecība viņam uzspieda, lai tikai simulētu noderīgas aktivitātes, bija skeptisks. No Tangras apmeklējuma nekādus īpašus sasniegumus nevarēja sagaidīt, Terc-oficieris Narimans jau bija veicis visus izmeklēšanai nepieciešamos pasākumus, taču panākumus neguva. Pagaidām vienīgais cilvēks, kurš bija spējis patiešām izkustināt lietu no sastinguma, bija ārkārtīgi vērtīgais aģents, kurš nesen bija iefiltrēts Imperatora izlūkošanas dienesta šifrēšanas nodaļā. Un arī tikai tad, ja viņam izdosies piekļūt nepieciešamajiem avotiem. Tajā pašā laikā neveiksmīgais Kīna slepkavības mēģinājums izrādījās sava veida likteņa dāvana. Nejauši viņš ne tikai palika dzīvs, bet arī saņēma vismaz kaut kādu pavedienu, diega galu, kas bija metodiski jāatšķetina, lai tiktu pie ienaidnieka. Tajā pašā laikā viņa rokās bija nepārprotami pierādījumi tam, ka ArKona galvenajā mītnē ieviesies impērijas aģents. Protams, tas nevarēja iepriecināt, bet vienlaikus tas bija arī ārkārtīgi svarīgs jaunums.

Viņa drūmās domas pārtrauca triumfējošā kvadr-oficiera atgriešanās, kura diplomātiskā misija vainagojās ar virtuves personāla bezierunu kapitulāciju.

- Tūlīt kaut ko atnesīs,- viņš teica. - Atvainojiet, izvēles nav, iedos to, kas palicis pāri.

Apaļīga oficiante zilā parūkā pieritināja ratus ar diviem mikroviļņu krāsnī sasildītiem gatavo porciju iepakojumiem. Viņa laipni jautāja, vai virsnieki nevēlas vēl kaut ko. Kīns pieprasīja minerālūdeni.

Pēc piedzīvojumiem Plikā kalna tuvumā bija dīvaini atrasties šajā klusajā civilizācijas salā, pilnīgi standartizētā, sākot ar mežģīņu priekšautu un oficiantes parūku un beidzot ar bezgaršīgām kotletēm, gatavotām no sintezētas olbaltumvielu masas. It kā Kīns pēc sēdes armijas pretizlūkošanas štābā kopā ar kolēģi būtu iegriezies šeit, lai uzkostu, un apkārt, aiz krēmkrāsas aizkariem uz caurspīdīgajām sienām, pilnā sparā rit galvaspilsētas burzma, nevis patruļnieki bruņu tērpos ar ieročiem kaujas gatavībā. Lai pastiprinātu ilūziju, pasūtītā minerālūdens pudele tika izvilkta tieši no ledusskapja, ko vilinoši pārklāja uz tās kondensējies mitrums. Kīns iedzēra malku no oficiantes laipni piepildītās glāzes un metās virsū ēdienam.

- Kā saprotu, štābā mūsu komandieris nav nekādā lielā cieņā? Rončs nepiespiesti pajautāja, dāsni pārlejot kotleti ar karstu mērci.

- Tiek uzskatīts, ka viņš ir vispiemērotākais šim amatam,- Kīns aptekoši pateica un, nogaršojis gabaliņu pavisam bezgaršīgās kotletes, arī paņēma mērces trauku.

- Ar nozīmi, ja viņš tiek galā, tad labi, bet, ja lauzīs kaklu, tad nav arī žēl? - kvadr-oficieris īgni nosmīnēja.

– Var teikt arī tā. Jūs diezgan precīzi uztvērāt lietas būtību.

Pēc nelielas vilcināšanās Rončs pētoši paskatījās uz Kīnu.

- Bet ziniet, runā, ka jau ir nolemts viņu atcelt no amata, un jūsu inspekcija ir tikai pieklājības labad, - viņš paziņoja.

– Pirmo reizi dzirdu. Un kāpēc? - Kīns bija patiesi pārsteigts. - Tam būtu vajadzīgi sevišķi iemesli…

- Lūdzu, ir ārkārtas situācija: ģenerālštāba inspektoram tika pabāzts spridzeklis. Nu, kāpēc ne iemesls? - Rončs izgrūda un pēc pauzes piebilda: - Tomēr to es tā, murgojuma kārtībā.

— Versija interesanta, — padomājis, Kīns atturīgi pateica. - Varbūt man vajadzētu to brīvajā laikā pārdomāt.

Protams, Ronča pieņēmums neizturēja kritiku. Lai aizvāktu Aburhadu no Tangras, augstajai priekšniecībai nebija vajadzības pēc šādiem krimināliem paņēmieniem. Pietiek ar rīkojumu pārcelt uz citu darba vietu. Turklāt viņa vietu neviens nekāroja: sargāt raktuvi no vietējām agresīvajām dzīvības formām šķita ārkārtīgi nepateicīgs darbs, kurā plūkt laurus bija vienkārši neiedomājami, taču iespēju kļūdīties bija gana diezgan.  Jau pati par sevi, iecelšana par vietējā garnizona komandieri, viennozīmīgi tika uzskatīta par izsūtījumu uz nomaļu tuksnesi un krustu turpmākajai karjerai.

Pēc vakariņām Kīns iebāza krūšu kabatā fruktīna tāfelīti, kas piederēja pie ēdienkartes kā deserts.

- Kas mums ieplānots tālāk? Noliktava? - viņš atgādināja.

- Nuja, man taču vajag ķiveri, bet jums ir nepieciešams pilns tērps, - Rončs apstiprināja.

Pienākusī oficiante no formas jostas somiņas izņēma kases termināli, oficieri samaksāja ar dienesta kartēm un izgāja no ēdnīcas.

Arsenāls un munīcijas noliktava atradās pieplacinātā tērauda ēkā aiz lazaretes, slīpi no smagās cilindriskās laboratorijas ēkas, ko ekscentriskais arhitekts bija nodrošinājis ar jumtu daivveida izciļņa veidā, kas bija apšūts ar daudzām paraboliskām antenām.

- Ziniet, Ronč, kad būs iespēja, es vēlētos paskatīties uz viņu zvērnīcu, - Kīna sacīja, palūkojoties uz laboratoriju.

- Sapratu. Tā nav problēma, es sarunāšu ar viņiem uz rītdienas rītu, - viņš atbildēja, atverot noliktavas durvis un palaižot Kīnu pa priekšu.

Viņi atradās starp milzīgu plauktu un sakrautu kastu labirintu, ko vāji apgaismoja apaļie griestu lukturi. Rončs pasauca, uzsvilpa, un no noliktavas džungļiem iznira tumšādains dieninieks diezgan netīrā halātā virs mundiera. Nedaudz paburkšķējis par Ronča pazaudēto ķiveri, viņš atnesa nepieciešamo ekipējumu, pēc tam nedaudz pamocījās ar savu novecojušo datoru un dienesta kartēs ierakstīja izsniegtā ekipējuma sarakstu.

Uzvilcis pār mundieri pavisam jaunu bruņu kostīmu, Kīns neviļus atcerējās, cik viegli Darkofam uzbrukušā elles kājauta zobi bija pārkoduši aizsargplāksnes. Iespējams, uz Tangras šim tērpam ir tikai simboliska loma, viņš domāja.

Atgriezušies komandiera blokmājā, viņi adjutanta istabā atrada vēl vienu dežurantu - raženu, sārtvaigu blondīnu, kurš pavadīja laiku, spēlējot vienkāršu datorspēli.

- Sveiki, mēs te čemodānu atstājām, - Rončs nomurmināja.

- Jā, Baso man teica. Aizvāciet, tur tas ir, - unters atbildēja, turpinot dzenāt dīvaini lēkājošo bumbu pa ekrānu.

– Vienpadsmitās istabas atslēga kur?

Izņēmis no atvilktnes magneto-optiskās atslēgas apaļo stieni, dežurants ar nevērīgu žestu pastiepa to pār plecu. Jau nez kuro reizi Kīns domās nobrīnījās par vienaldzīgo, nereglamenta uzvedību, kas plauka uz Tangras.

Kvadr-oficieris paņēma atslēgu, pacēla stūrī stāvošo čemodānu, pavilcinājās, kaut ko atcerēdamies, un nolika to uz grīdas.

- Starp citu, Kīn, vai jums šuherilka ir iešūta? - viņš pajautāja.

- Protams.

- Tad reģistrēsim jūsu numuru un kodus. Bez tā arī šeit, nekur. Paši saprotat...

Kīns no galvas nodiktēja dežurantam savas avārijas rācijas parametrus, un tas tos ievadīja bāzes galvenā datora atmiņā.

Izgājuši no blokmājas, viņi devās pa ciemata galveno ielu uz divstāvu ēku civilā personāla vajadzībām. Pusceļā viņi atkal sastapās ar fabru patruļu, un, aplūkojot biorobotus tuvāk, Kīns pamanīja vēl vienu to iezīmi, kas viņam nebija izdevies pirmajā tikšanās reizē. Viņi skatījās uz cilvēkiem ar pilnīgi vienaldzīgām blāvām acīm, kā uz tukšu vietu. Acīmredzot apkārtējā pasaulē viņus interesēja tikai iznīcināmie mērķi, un visu pārējo viņi uztvēra kā neinteresantu fonu. Tāpēc viņu klātbūtnē neizbēgami bija jājūtas vai nu neredzamam, vai pilnīgai niecībai, kas nav pelnījis nekādu uzmanību. Un, protams, nevienam tas nepatika.

Tuvojoties mājas durvīm, Kīns kājceliņa malā pamanīja aizdomīgu brūnu kamolu, kas, viņiem tuvojoties, sakustējās, taču, pirms viņš paguva pievērst tam Ronča uzmanību, tas no maksts izvilka iksteri un mirklī izšāva.

- Tā pati jaunā nepatīkamā draņķība, - viņš komentēja. - Jau gatavojās spļaut ar skābi.

- Jā, pamanīju, kā viņam sāni piepūtās, - sacīja Kīns, skatoties uz pārogļoto ķermeni, no kura bagātīgi izplūda eļļains šķidrums.

- Bet ja pamanījāt, nekavējoties jāšauj, - Rončs noburkšķēja. - Te jātur acis vaļā.

Vēlreiz paskatījies apkārt, viņš ielika iksteru makstī un iegāja kāpņu telpā.

- Kas vēl šeit dzīvo? - Kīns it kā nejauši pavaicāja, sekojot Rončam pa šaurajām kāpnēm.

- Pārsvarā olgalvji, nu arī lazaretes darbinieki. Starp citu, attiecībā uz sieviešu dzimumu šeit ir pat ļoti apetīlīgas, - viņš paziņoja.

Vienpadsmitā numura durvis atradās otrā stāva gaiteņa galā. Tās veda niecīgā priekštelpā ar iebūvētu skapi un bīdāmām sanitārā mezgla durvīm, ieeju viesistabā aizsedza čaukstošs daudzkrāsainu plastmasas pērlīšu aizkars. Pašķīris to ar plecu, Rončs iegāja, nolika čemodānu uz mākslīgās sūnas grīdas un atvēra vertikālās logu žalūzijas. Tālumā aiz loga pacēlās dūmakains ar pinkainu mežu apaudzis kalna kupols.

Istabas mēbeles bija neliels rakstāmgalds, divi saliekamie krēsli, šaurs dīvāns ar pelēku kazarmas gultas pārklāju un naktsgaldiņš. Gaisā bija jūtama saldena dezinfekcijas līdzekļa smarža. Sienas pulkstenis rādīja vietējo laiku pulksten piecus pēcpusdienā.

Pārlaidis skatienu savam patvērumam, Kīns palika apmierināts.

- Es gribu mazliet atpūsties, - viņš teica Rončam. - ienāciet pie manis pusdeviņos.

-Aizslēdziet durvis ar aizbīdni, - tas bažīgi ieteica. -Kad atnākšu, pieklauvēšu šādi." Un viņš trīs reizes piesita ar pirksta locītavu: divas reizes pēc kārtas un trešo pēc nelielas pauzes. Šķiet, ka viņš nopietni iekļāvās svarīgas personas personīgā miesassargu tēlā.

— Sarunāts, — ne bez piepūles Kīns apspieda ironisku smīnu.

- Bet, ja kas, zvaniet man uzreiz. Numurs trīssimt pieci, pierakstiet to.

- Jau atceros.

- Pierakstiet, ka neaizmirstat.

- Tādas lietas neaizmirstu, - Kīns iesmējās.

- Nu atpūtieties. E kas par traku dienu šodien bija… - Rončs nomurmināja un, paspiedis Kīna pastiepto roku, izgāja pa durvīm.

Beidzot tas palika viens. Pēc negaidīto piedzīvojumu kaskādes, kas nokrita pār viņu, Kīns sajuta steidzamu vajadzību pabūt vienatnē ar sevi, lai norimtos nervu spriedze.

Vispirms viņš ieslēdza ventilāciju, lai izkliedētu dezinfekcijas līdzekļa smaku. Tad, apsēdies pie galda, no planšetes izņēma atsvaidzinošu pastilu un sāka to košļāt, ar pilnīgi tukšu, izplūdušu skatienu, lūkodamies tālumā. Viņu pārņēma kluss, svētlaimīgs miers, nekārtīgi lēkājošās domas nomierinājās. Viņš zināja, ka šāds transs, sava veida nomoda sapnis nozīmē intensīvu smadzeņu darbu, kas apstrādā un sakārto saņemtās informācijas bezveidīgo masu. Zemapziņā vienmēr iestrēgst visādi garām palaisti nieki, šķietami nenozīmīgas nākamās nepiekāpīgās mīklas detaļas. Agrāk vai vēlāk pamata haoss izraisīs atjausmas uzplūdu, neskaidrais kļūs skaidrs, maldīgums iegūs jēgpilnu formu. Atliek tikai cītīgi uzkrāt informāciju un pacietīgi gaidīt savu stundu. Par to, ka viņam izdosies šo lietu atšķetināt, Kīns nemaz nešaubījās.

Tālumā kalna pakājē pa kontroles un izsekošanas zonu soļoja kosmokājnieks ar liesmumetēju uz muguras, ik pa laikam apstājās un pārlaida gar dzeloņdrātīm purpursarkanu virpuļojošas uguns straumi, izdedzinot svaigos zāles dzinumus, kuri izlauzās cauri pelniem. Augstu virs raktuves lidinājās patruļas viesuļlidnis, rūpīgi pārlūkojott apkārtni ar savām novērošanas ierīcēm gandrīz visos starojuma diapazonos. Garnizons uz milzīgās naidīgās planētas turēja visaptverošu aizsardzību.

Novilcis bruņu tērpu un mundieri, Kīns devās uz vannas istabu un ilgu laiku stāvēja zem dušas, mazgājot putekļus un nogurumu. Viņš noberzējās ar dvieli, pārbrauca ar roku pa seju un nolēma, ka nebūtu par ļaunu noskūties. Viņš atvēra čemodānu un pamanīja, ka viņa lietas ir pārrakņātas, turklāt diezgan neprofesionāli: liekot atpakaļ, tās nenovietoja sākotnējā kārtībā. Uz sekundi viņš sastinga pārsteigumā, ko nomainīja auksts, bezcerīgs niknums. Uzzinājuši par slepkavības mēģinājumu, vietējie idioti neizdomāja neko labāku kā pakļaut viņu neveiklai kratīšanai. Šķita, ka Ronča neglaimojošā atsauksme par kolēģi Narimanu bija pamatota.

Veicot papildu pārbaudi, tika konstatēts, ka zem klēpjdatora vāka ievietotais kontroles matiņš izkritis. Tomēr neviens cilvēks nevarēja izņemt no diskdziņa nekādu slepenu informāciju, jo Kīns slepenā maka nodalījumā vienmēr nēsāja līdzi plāksnīti ar mnemikristālu, kur glabājās šifrēšanas kodi.

Puskails, ap gurniem aptītu dvieli, viņš apsēdās pie galda, atvēra datoru, izņēma no maka kristālu un ievietoja slotā. Ziņojuma sastādīšana un šifrēšana aizņēma aptuveni pusstundu. Kīns nokopēja to uz cita kristāla un paskatījās pulkstenī. Septītās stundas sākums, līdz sakaru seansam vēl daudz laika.

Vienmērīgi vilkdams čirkstošo skuvekli sienas spoguļa priekšā viņš visu pārdomāja. Viņa misija sākās neparasti haotiski. Viņš ne tikai nokļuva zem ienaidnieka tēmekļa, bet arī vietējie stulbeņi izrādīja aizdomas pilnīgi nevietā. Tagad viņi dirn pie viņa datora izvilktajiem failiem, mēģina uzlauzt aizsardzību un kodus. Atliek cerēt, ka ArKons uz viņa ziņojumu reaģēs adekvāti un pļaukas no augšas, no Ģenerālštāba puses, atvēsinās šo idiotu degsmi.

Turklāt viņa intuīcija, kas viņu laikus bija brīdinājusi par briesmām ceļā no kosmodroma, bezcerīgi klusēja. Tagad viņš taustījās tukšumā un varēja sagaidīt jebko. Kā beigsies misija, veiksmīgi vai neveiksmīgi, tika izlemts nevis šeit, bet gan tur debesīs, simtiem parseku tālāk, karojošo pušu galvenajā mītnē un kuluāros. Kuras puses aģents, darbojoties ienaidnieka nometnē, būs veiksmīgāks, tas arī gūs virsroku.

Amalgama atspoguļoja šauru, kaulainu seju bez īpašām pazīmēm. Stingri piemiegtās pelēkas acis, īss akurāts matu griezums. Izskats nedaudz noguris, kas arī nav pārsteidzoši. Pirms lidojuma uz Tangru Kīns vairākas dienas pēc kārtas gandrīz neizlīda no datora un īsi ar pārtraukumiem gulēja savā dienesta kabinetā, taču viņam izdevās izpētīt daudz nepieciešamās dokumentācijas. Pabeidzis skūšanos, viņš rūpīgi noskaloja vaigus ar losjonu.

Viņam ienāca prātā, ka viņam vajadzētu apmeklēt lazaretē Darkofu pirms Ronča ierašanās, jo vislabāk ir parunāt ar šoferi divatā. Jādomā, ka puisis jau spējīgs atbildēt uz dažiem Kīna jautājumiem. Izvelkot no čemodāna diktofonu, viņš ieprogrammēja maksimālo jutību un ieslēgšanos uz koda frāzi "sveicināti Darkof", pēc kā ierīci ievietoja planšetē. Apģērbies viņš pārmeta planšeti pār plecu, piestiprināja pie portupejas maksti un izgāja no mājas.

Karmīnsarkanais saules disks, kas tuvojās saulrietam, tik tikko kvēloja cauri mākoņainajam plīvuram, un no saullēkta virziena uz segliem rāpoja purpursarkanu mākoņu gubas. Tālā kalna virsotni jau klāja lietus frontes kūpošā mala. Gaisā karājās valkans pirmsvētras smagums.

Tukšajā lazaretes vestibilā, ieejas sānos, pie novērošanas pults ar sešiem monitoriem sēdēja kājnieks. Kīns viņam pajautāja, kur atrast dežūrārstu. Izlīdis no aiz pults un kaut kā izstiepies virsnieka priekšā, puisis nomurmināja, ka tas ir kaut kur tā tur gaiteņa galā, šķiet, labajā pusē. Par laimi, koridorā uzreiz ienāca slaids feldšeris, kurš parādīja ceļu. Kabinetā pie galda sēdēja kalsna, rudmataina dāmīte. Viņā bija kaut kas tāds, kas Kīnam no pirmā acu uzmetiena nepatika; viņa izstaroja lielas ambīcijas, kas robežojās ar histēriju.  Stādījies priekšā, viņš pajautāja, kurā palātā guļ ievainotais, vārdā Darkofs.

- Vēlaties viņu redzēt? - Dāmīte sarauca uzacis, it kā būtu dzirdējusi netīru neķītrību, ko viņai adresējis kāds nejauši kabinetā ielauzies nelietis, kurš sajaucis medicīnas iestādi ar meitu māju.

- Protams. - Kīns centās nepievērst uzmanību viņas afektētajai sejas izteiksmei.

- Nu nezinu, nezinu... - viņa nožēlojoši nomurmulēja. - Pacients tika atvests smagā, ļoti smagā stāvoklī...

- Man ar viņu jāparunā. Cik man zināms, viņam mēle netika skarta.

- Viņš zaudēja labo kāju zem ceļgala...

- Tas notika manu acu priekšā.

- Tad jums vajadzētu saprast, ka tagad labāk viņu netraucēt.

Rudmatainā dāmīte piederēja tai cilvēku šķirnei, kam reibst galva no kaut niecīgākās varas apziņas, un viņa klusi jūsmo par savām iedomātajām tiesībām noteikt aizliegumu apmeklēt pacientu.

Sācis kļūt ļoti īgns, Kīns no mapes izņēma ģenerālštāba darbinieka personas apliecību un pabāza to viņai zem deguna.

- Es veicu šī garnizona inspekciju, - viņš ledaini paskaidroja. - Un parunāt ar jūsu pacientu ir mans pienākums.

Pretim nenākošā dāmīte rūpīgi nopētīja plastmasā iekausēto dokumentu, it kā būtu iecerējusi atklāt viltojumu vai apšaubīt inspektoru tiesības iebrukt tādās svētuma pilnās vietās kā garnizona lazaretē. Pēc titāniskas prāta piepūles, pompozu grimasu pavadījumā, viņa nospieda interkoma taustiņu, izsauca pie sevis kādu Štaibi un, šaurās lūpas sakniebusi, noslēdzās noraidoša klusuma čaulā. Kīns turpināja stāvēt viņas priekšā, ar aizsargķiveri zem rokas, pamatoti uzskatot, ka tas dāmīti kaitina daudz vairāk nekā tad, ja viņš būtu apsēdies neaicināts.

Drīz vien parādījās tas pats kalsnais feldšeris, kuru Kīns bija sastapis vestibilā. Stājas viņam nebija ne par grasi, un skatienam, ar kādu viņš, ieejot iekšā, vēroja saspringto mizanscēnu, izslīdēja cauri satraukts apjukums. Protams, puisis nolēma, ka ir pārsteidzīgi uzaicināts izrādīt savus talantus kā ārā metējs, un diezgan paškritiski nobālēja.

- Pavadiet pilsoni oficieri uz sešpadsmito palātu, - kundze dziļi aizvainota tikuma tonī pavēlēja un piebilda, pagriezusies pret Kinu: - Tikai ne vairāk kā piecas minūtes.

- Nu ko, tas gan kā sanāks, - Kīns izmeta pār plecu, dodoties uz durvīm aiz sanitāra.

Šī sīkā sadursme atkal lika viņam secināt, ka daži no priekiem, kas saistīti ar pretējā dzimuma indivīdu klātbūtni Visumā, izmaksā pārāk dārgi, jo dažas sievietes mēdz radīt ap sevi blīvu neērtības un stulbuma atmosfēru. Ir pamats klusībā apskaust fabrus, kuri uzkonstruēti kā viena dzimuma un tāpēc nesaskaras ar daudzām nomācošām problēmām.

- Un cik bieži šai jūsu medmāsai ir gremošanas traucējumi? - Kīns lietišķi pajautāja, ejot pa garo koridoru blakus Štaibem.

- Atvainojiet, jūs ko bijāt domājis? - tas nomurmināja ar patiesu neizpratni.

– Nu tā, mana trenētā acs atzīmēja palielinātu fizionomijas skābumu. Nāve nedraud, bet patīkama arī maz.

- Ā, sapratu. Joks.

- Apžēliņ, kādi te vairs joki! Man radās iespaids, ka viņai vienkārši nepieciešama laba klizma.

Feldšeris negaidīti nosprauslojās.

- Nav neviena, kas izrakstītu, - viņš pasūdzējās. - Ja nu vienīgi jūs uzņemtos?

– Tas būtu risks, medicīnā esmu amatieris. Lai gan, godīgi sakot, ļoti gribētos.

Viņi apstājās pretī matētām plastmasas durvīm ar 16. numuru uz pārsedzes. Šķiet, ka plakanajiem jokiem ir bijis vēlamais efekts, radot to, ko sauc par "neformālu saskarsmes līmeni".

- Pagaidiet šeit, labi? - Kīns familiārā tonī palūdza, un Štaibe labprāt piekrita.

Ieejot iekšā, Kīns nokļuva mazā vienvietīgā istabiņā, kur burtiski nebija kur griezties no visdažādākajām ģeniālajām medicīnas iekārtām. Pie durvīm, gar sienu, rindojās vēderainas podu cisternas, no kurām rievotas šļūtenes stiepās līdz reģenerācijas kastei, kurā bija iesaiņots Darkofa kājas stumbenis. Tas uz guļvietas gulēja aizmirstībā, sapinies daudzu sensoru un intravenozas injekcijas aparatūras vados.

Ar Kīna pieticīgajām medicīnas zināšanām pietika, lai novērtētu virs guļamvietas galvas uzstādīto instrumentu rādījumus. Acīmredzot puisim viss labi, un drīz viņš jau mācīsies staigāt ar jaunu kāju.

Kīns apsēdās blakus gultai, apzināti paskrāpējot ķebļa kājas pret grīdas flīzēm. Ievainotais atvēra plakstiņus, lēnām pagrieza galvu viņa virzienā.

- Sveiks, Darkof, - Kīns pateica koda frāzi, noliekot uz ceļiem planšeti ar diktofonu. - Kā jūs jūtaties?

- Labi, - tas pateica aizsmakušā balsī. - Kāja niez...

- Nu viņai tagad vajadzētu niezēt. Varbūt vēlies iedzert?

- N-nē…

Kīns atpogāja bruņu tērpa apkakli, iesniedzās formas tērpa krūšu kabatā, izņēma fruktīna plāksni un nolika to uz naktsgaldiņa.

- Tas jums. Veseļojieties, audzējiet kāju. Jūs esat lielisks šoferis, Darkof.

Bāls kā palags puisis vāji pasmaidīja.

- Paldies... ka atnācāt... tikai saldumi kāpēc, velti jūs...

Darkofa dokumentācijas orientācija skopi ziņoja: "Tiekšanās līmenis bez nelīdzsvarotības, tradicionālā aksioloģija, normāla seksualitāte, nav vienaldzīgs pret saldumiem." Nu patīkami, kad nostrādā rūpīgi izkoptā uzmanība pret sīkumiem un spēja īstajā brīdī tos izvilkt no atmiņas. Pat ja tas ir tīri cilvēcisks žests, kas nav saistīts ar veicamo uzdevumu. Kīns uzmanīgi uzsita viņam pa plecu.

- Ēdiet uz veselību.

- Tur... kalnos... - Darkofs pēc anestēzijas ar pūlēm kustināja mēli. - Mūs kāds samīļoja ar bruņu sitēju lādiņu?

— Tas nebija lādiņš, Rončs kļūdījās. Turbotransportierī iestādīja mīnu, - skaidroja Kīns.

- Nu, lietas-ah... Kas?

- Es pats to gribētu zināt.

- Vajag taču... mīna... Kāds draņķis garnizonā ieviesies!... - Puisis sažņaudza dūres tā, ka locītavas kļuva baltas.

- Mēģināsim izskaitļot. Kā jūs domājat, kam bija iespēja ielikt mīnu gaisa ieplūdes atverē? - Kīns pajautāja. - Tas notika no vienpadsmitiem līdz divpadsmitiem, ne agrāk.

Aiz palātas loga kļuva tumšs, un pret stiklu atsitās pirmās lietus lāses.

- Nezinu... - Darkofs atbildēja pēc ilgas domāšanas.

- Es domāju: vai pēc tam, kad saņēmāt uzdevumu doties uz kosmodromu, kāds grozījās ap turbotransportieri?

- It kā neviena...

It kā vai patiešām neviena?  Padomājiet labi, - Kīns uzstāja.

— Neviena, — Darkofs stingri noteica, pārdomājis. - Patiešām, ka es jums saku.

Kur jūs bijāt, kad saņēmāt uzdevumu?

- Savā kabīnē, kur tad vēl? - Gronskis izsita pa mobīlo un deva pavēli. Nu, es sāku pārbaudīt sistēmu, veicu izpūšanu. - puisis cītīgi atcerējās, saraucis pieri. — Vakar labās tvertnes štuceris tecēja, uzreiz nomainīju blīvi. Iesēdās normāli. Tad atnāca kvadrs, un mēs uzreiz izbraucām uz kosmodromu.

- Vai nekur neatgājāt?

- Nē. Zvēru pie atvaļinājuma, nē. Bet gribēja taču nogalināt jūs, inspektor, - Darkofs pēkšņi saprata.

- Acīmredzot jā. Labi, es jūs vairs nemocīšu. Kīns piecēlās no ķebļa. - Veseļojieties un brīvajā laikā pārdomājiet vēlreiz. Atcerieties visu sīkāk. Labi?

Vizīte beidzās ar neko. Taču mīna nevarēja atrāpot un ielēkt dzinējā pati, tādas sprāgstvielu ierīces vēl nebija izdomātas. Puisis noteikti kaut ko palaidis garām. Nu, teiksim, aizgāja atliet, un tagad pavisam aizmirsis. Nav arī pārsteidzoši pēc tādas traumas un vispārējās anestēzijas. Varbūt atcerēsies, kad prāts kļūs skaidrāks.

Atvadoties, Kins sirsnīgi pakratīja Darkofa sviedraino plaukstu, bet tas pēkšņi aizturēja roku savējā.

- Inspektor, pagaidiet, - viņš teica pēc mirkļa pauzes.

Acīmredzot uz puiša mēles griezās kaut kas svarīgs, un beidzot viņš nolēma. Kīns atkal apsēdās uz ķebļa.

- Vispār gribu, lai jūs zinātu, - Darkofs runāja, aplaizīdams sausās lūpas. - Mani jau bija apciemojis mūsu galvenais zivs acs Narimans. Iztaujāja par jums.

- Ko tieši jautāja?

- Nu kā jūs uzvedāties, par ko interesējāties. Es viņam teicu: saruna bija par šejienes zvēriņiem, bet kopumā - neieklausījos.

Lietus sāka līt arvien spēcīgāk un ārā gar plastmasas logu, locījās biezas ūdens dzīslas.. - Viņš jautāja tikai par mani? - Kīns precizēja. — Un ne par ko citu?

- Jā. Tas lai paliek tikai starp mums, labi?

- Noteikti. Paldies, ka pateicāt.

Kīns darīja visu iespējamo, lai neparādītu, cik tuvu viņš ir trakumam. Šiem debīliķiem zem deguna klusi strādā impērijas aģents, bet viņi meklē kādu, ar ko noņemties brīvajā laikā. Un galu galā atraduši, kretīni.

- Es gribēju jums lūk ko vēl pastāstīt... - Darkofs turpināja, beidzot atmetis vilcināšanos. - Kad jūs jautājāt kvadram par fabriem, atceraties? Nu lūk, tas nepavisam nebija tā, inspektor. Es atvainojos par izteicienu, kvadrs jums nolieca hreju uz pieres.

- Tas ir?..

- Nu, kad tika nogalināti pieci kosmosa kājnieki. Viss bija pavisam otrādi. Es jums saku droši, fabra galva uz dirsas uzkrita, tāpēc viņš uzbruka puišiem.

- Kā jūs to ziniet? - Kīns saspringa.

- Garnizonā pārspriež dažādas lietas. Bet es zinu, ka šī fabra galva palika vesela, un gudrie no fabru koncerna to aizvilka uz savu laboratoriju. Tātad vēlas noskaidrot, kas bija nepareizi. – ievainotais apklusa.

- Turpiniet, lūdzu.

– Nu vispār man viss. Vai tad maz?

- Vēlreiz paldies, Darkof. Jūs man ļoti palīdzējāt.

- Nav par ko, inspektor.

Nebija vērts tagad no viņa rūpīgi izvilkt visas detaļas. Vēl paspēs, lai puisis vispirms uzlabo veselību.

Kad Kīns izgāja no lazaretes, strauji augošajā kalnu krēslā kā mūris nogāzās lietusgāze. Nolaidis ķiveres vizieri, viņš devās cauri seklajām peļķēm atpakaļ uz divstāvu māju. Reibumu pēc divām glāzēm tukšā dūšā komandiera blokmājā, jau sen  nomainījušas mokošas galvassāpes. Lai tās nomierinātu, būs jāatkorķē līdzpaņemtā grauda pudele. Ideja apmeklēt Darkofu, negaidot, kad ieradīsies Aburhada norīkotais miesassargs, izrādījās ārkārtīgi veiksmīga. Sarunas ierakstam nebija juridiska spēka, jo puisis netika brīdināts, ka saruna tiek ierakstīta ar diktofonu. Bet tas ir sīkums, daudz svarīgāk ir rast apstiprinājumu saņemtajai informācijai.

Karavīru un fabru sadursmes gadījums sākumā bija tīri formāls iegansts iedomātā inspektora braucienam, bet tagad pēkšņi kļuva ārkārtīgi interesants. Kīns juta, ka notikušā atslēga jau ir rokās.

Nogriezies pa taciņu, kas veda uz māju, viņš no attāluma pamanīja pie lieveņa nekustīgu fabru ar plazmas šauteni.

3. Kad pērkona negaiss, pie mums viss mierīgi

Dodoties uz māju zem dāsnās lietusgāzes, Kīns juta, ka viņā pamostas medību azarts. Smieklīgi atcerēties, jo vēl pirms dienas, pirms izlidošanas uz Tangru, gaidāmā misija viņam šķita rutīna un pavisam bezcerīga. Tagad jau pavisam cita lieta, turklāt pārsteigumu saraksts diez vai jau būs izsmelts līdz galam.

Noplaiksnīja zibens, un gandrīz uzreiz atskanēja apdullinošs pērkona grāviens. Vētras epicentrs atradās virs pašām raktuvēm.

Saspringtā pozā pie lieveņa sastingušais biorobots, acīmredzot izsekoja kaut kādu paslēpušos radījumu. Katram gadījumam Kīns apstājās, ieslēdza ar ūdens strūklām pārpludinātā caurspīdīgā viziera pneimatisko tīrīšanu, paskatījās apkārt. Nekas aizdomīgs nebija manāms, tomēr viņš uzlika roku uz maksts aizdares, un tas pēkšņi izveda fabru no sastinguma. Paspēris soli Kīna virzienā, viņš uzmeta ieroci pie pleca. Šķita, ka vēl pēc mirkļa atskanēs pretizlūkošanas virsniekam vēderā mērķēts šāviens.

Kīns laikus apturēja refleksīvo mēģinājumu izvilkt no maksts iksteru, kas būtu acumirklīga pašnāvība. Vairākas nepatīkami ilgas sekundes viņi stāvēja nekustīgi viens otram pretī — cilvēks un neglītais punduris ar ieroci gatavībā izspļaut mikroskopisku plazmas lodi. Fabrs uzvedās pilnīgi noslēpumaini un neparedzami, taču viņa pirksts nepārprotami atradās uz gašetes. Kīns iztēlojās, ka viņa priekšā stāv vājprātīgs apbruņots zēns, un ceļgalus sagrāba sīka, pretīga trīce. Viņš pat nevarēja iedomāties, kādas muļķības tagad virmo cildinātajās biorobota karbosilīcija smadzenēs.

Pēkšņi debesis atkal pāršķēla zibens, un tā nāvējošajā gaismā pāri fabra sejai pārskrēja greiza spazma. Kīnam radās nojausma, no kuras nekļuva vieglāk. Kāds pazemojošs absurds stāvēt un gaidīt nāvi, jo zibens spērieni iebrukuši mākslīgajā intelektā un izraisījuši pārtraukumus tā darbībā. Sastindzis no bailēm, viņš lēnām pagrieza rokas ar plaukstām uz priekšu, demonstrējot ieroča neesamību, tad paspēra soli sānis. Pistoles stobrs nedaudz nobīdījās, it kā ar neredzamu pavedienu būtu piesiets pie jostas sprādzes. Lietusgāzes slīpajās straumēs viņu uz grauda turēja nāvējoša neprāta pārņemta nekustīga, zema figūra. Šāviens varēja sekot jebkurā brīdī, taču biorobots vilcinājās, it kā ņirgājoties vai nolēmis izraisīt pretošanās mēģinājumu. Ar tīru gribasspēku Kīns apspieda histērisko vēlmi satvert iksteru, mesties zemē un krītot šaut. Pret fabru ar tā necilvēcīgi ātro reakciju šāds mēģinājums acīmredzami nevarēja vainagoties panākumiem.

Caur lietus skaņām Kīns dzirdēja, kā šļakst peļķes zem pie viņa skrienoša cilvēka kājām. Viņam nebija drosmes atskatīties. Nez kāpēc viņš bija pārliecināts, ka tikai tiešs skatiens acīs neļāva fabram atklāt uguni. Kīns nolēma nepārbaudīt, vai šis minējums ir pareizs.

- Stāviet mierīgi, - smagi elsodams, nostājoties blakus Kīnam, ieteica Rončs.

Ieroča stobrs nošūpojās no vienas puses uz otru – šķita, ka fabrs apmulsis, kad atrada sev priekšā vēl vienu dzīvu mērķi. Tad viņš uzmeta ieroci uz elkonī saliektās kreisās rokas un lēnām atkāpās uz lieveņa pusi.

- Kas viņam kaiš? - Kīns jautāja ar atvieglotu skatienu pašķielējis uz Ronču.

- Nezinu, - tas nomurmināja.

Nedaudz pamīcījies pie mājas durvīm, biorobots vērīgi paskatījās kaut kur sānis, atkal paņēma ieroci gatavībā un, ātri kustinot īsās kājas, devās uz dzeloņdrāšu žogu.

- Neziniet, bet nostājāties zem šāviena? – Kīns brīnījās, ar acīm sekojot neizskatīgajai, īskājainajai fabra figūrai.

- Viņš nešautu.

- Es jūs īsti nesaprotu, Ronč. No kurienes tāda pārliecība?

Tas paraustīja plecus, it kā būtu nomākts no nepieciešamības izskaidrot vispārzināmas patiesības.

- Pazīstu šito viņu manieri. Dažreiz viņiem kaut kas uznāk. Lecas, vispār.

- Jūs tikko teicāt, ka nezināt, kas viņam uznācis, - Kīns uzstāja, nedaudz īgns par loģikas trūkumu kvadr-oficiera vārdos.

- Nu, es domāju, ka neviens to nezin. Pat olgalvji.

Nedaudz pārsteigts, Kīns ieskatījās Ronča dzidri zilajās acīs. Strādājot pie aģenta, vārdā Migla, lietas, viņš rūpīgi pētīja daudz dokumentācijas par fabru laboratorijas un lauka pārbaudēm. Nekur nebija pat mājiena, ka biorobots varētu uzvesties neracionāli. Gluži otrādi, tika cildinātas viņu izcilās prāta, augstās mācīšanās spējas, simtprocentīga centība un tamlīdzīgi.

- Ejam, - teica Kīns. – Man čemodānā atradīsies ko iemalkot šim gadījumam par godu, sastādiet kompāniju.

Uzkāpis savā istabā, viņš noņēma ķiveri un bruņu tērpu, kas nolaistīja grīdas plastmasas sūnas ar lielām ūdens lāsēm. Rončs sekoja viņa piemēram. No veļas iesaiņojuma apakšas Kīns izvilka graudu degvīna pudeli un titāna krūzīšu komplektu, pēc tam ar kāju ieslidināja čemodānu atpakaļ zem gultas.

- Vēl nav pat astoņi pēc vietējā laika. viņš piezīmēja, apsēžoties pie galda. - Bet mēs vienojāmies uz pusdeviņiem...

- Nu jūs jau arī šķiet, domājāt atpūsties, nevis staigāt lietū, - atbildēja kvadr-oficieris, nepavisam nekliedējot Kīna pausto apjukumu.

- Sēdieties, kāpēc stāvat, - viņš teica.

- Klausos, - ar akcentētu dienesta reglamenta toni sacīja Rončs, pievilkdams otru saliekamo krēslu tuvāk un apsēdās.

Kīns noskrūvēja korķi, bet, attapies, izņēma no planšetes saliekamo virsnieka nazi un kausēta siera gabalu, no pārlieku bagātīgā pusdienu komplekta, kas viņam tika pasniegts zvaigžņu kuģī. Kamēr viņš glāzēs lēja zeltaino graudu degvīnu, viņa attapīgais miesassargs paspēja sagriezt uzkodu mazās šķēlītēs.

- Nu, būsim veseli, - sacīja Kīns, paceļot glāzi acu līmenī.

- Dzīvosim - nemirsim, - atsaucās Rončs.

Abi ar rāvienu izdzēra un uzkoda sieru. Neliels šķidrs zibens noslīdēja pa barības vadu un nekavējoties izšķīdināja uztūkušo aukstuma kamolu vēderā. Iekšējā spriedze nepazuda uzreiz, sajaucoties ar drūmu relaksāciju. Kīns nespēja noticēt, ka šis fabrs vienkārši lecas, kā to teica Rončs. Pārāk acīmredzami bija viņa motīvi, kad viņš mērķēja uz Kīnu un kad atkāpās, pēc kvadr-oficiera parādīšanās. Un turklāt Kīnu vajāja viena pārāk daiļrunīga detaļa. Katrs biorobots krūškurvja kreisajā pusē nēsāja plāksnīti ar četrciparu skaitli, kas bija vienīgais veids, kā vienu atšķirt no otra. Šī fabra plāksnīte izrādījās aizsmērēta ar māliem un tik biezi, ka Kīns nevarēja saskatīt nekādus skaitļus.

- Tātad jūs esat pārliecināts, ka fabrs nebija bīstams? - Kīns atsāka savus jautājumus, atspiedies krēslā un atpogājis mundiera apkakli.

Sāpju stīpa, kas spieda viņa galvu, lēnām izklīda svaigajā reibuma mākonī.

- Pārliecināts.

- Un tomēr paliek iespaids, ka jūs mani izglābāt, nostājoties man blakus.

- Ak, ko jūs, - Rončs viegli pasmīkņāja. - Esmu jums parādā.

— Kāds vēl parāds?

- Kājauts uz akmens, - īsi paskaidroja kvadr-oficieris. - Bet jūs esat malacis, ka nenobijāties. Ja fabrs lecas, vienkārši jāskatās viņam acīs.

Tātad arī šoreiz intuīcija viņu nepievīla.

- Un cik bieži viņi tā dara? - Kīns drūmi jautāja. – Nu, ar domu – lecas?

- Kā lai jums pasaku... Dažreiz.

Atkal Rončs atbildēja negribīgi, izvairīgi, iespējams, noklusēdams kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Tomēr Kīns visumā jau bija uzminējis, kas ir kas.

Un tad pēkšņi viņam pilnībā atklājās, kāda negaršīga putra neizbēgami savārīsies ap Tangru, kas kļuvusi par pirmo nopietno pārbaudījumu fabriem lauka apstākļos. Likās, ka viņš ar entuziasmu šķetināja pēdu nospiedumu ķēdes starp biezo zāli, bet tad pacēla galvu un beidzot ieraudzīja to, kuru mirkļa karstumā nolēmis medīt.

Skaidrs kā diena, ka Bioteh pārstāvju liecības par fabru absolūto uzticamību ir nepatiesas. Taču, pirms viņš uzdrošināsies to pateikt, jāveic rūpīga izmeklēšana, jāsavāc pierādījumi, jārekonstruē patiesā aina par sadursmi starp fabru un karavīriem. Kīnam kļuva slikti, domājot par skandāla apmēriem, kas izceltos, ja viņam būtu jāsniedz ziņojums priekšniecībai. Bet tas būs jādara, nekur neglābsies. Viņš skaidri, bez ilūziju ēnas, iztēlojās, kā tas izskatīsies sākumā. Kaut kāds sīks kukainītis, pretizlūkošanas prim-oficieris, pretēji autoritatīvu ekspertu viedoklim, mēģina apšaubīt vairāku miljardu projektu, ap kuru barojas veseli Kongresa un Ģenerālštāba lobētāju mākoņi. Šodienas peripetijas, salīdzinot ar šādas rīcības neizbēgamajām sekām, šķitīs kā bērnu spēle zālienā. Tagad viņam kļuva pavisam neomulīgi, un viņš paņēma pudeli, cerēdams vismaz nedaudz uzlabot savu sabojāto noskaņojumu.

– Man likās, ka fabra izlēciens kaut kā saistīts ar pērkona negaisu. - Kīns piepildīja glāzes vēlreiz. - Viņu smadzenēm ir daudz kopīga ar tradicionālo silīcija elektroniku. Tātad teorētiski tas ir pilnīgi iespējams.

- Varbūt arī tā, - Rončs piekrita. – Bet vispār, kad ir pērkona negaiss, pie mums viss ir mierīgi. Gandrīz visi eksoti slēpjas, žēlastība.

Nu ko, iedzersim par žēlastību.

- Ar lielāko prieku.

izdzēris glāzi, kvadr-oficieris nokrekstēja un ar pirkstu nogludināja savas sirmās ūsas.

- Ziniet, Kīn, man pie jums ir lūgums, - viņš teica. - Pavisam mazs, tik sīks.

- Klausos.

- Kad atkal dosieties pastaigā, neuzskatiet par darbu, brīdināt mani. Galu galā es par jums atbildu komandierim. Citādi, atvainojiet, sanāk neliela muļķība.

Kīns atspoguļoja sejā nelielu samulsumu un bezrūpību.

- Es tikai nolēmu aiziet uz lazareti, uzzināt, kā klājas Darkofam.

- Nu, un būtu mani paņēmuši līdzi, - Rončs nomurmināja. - Starp citu, kā viņam klājas? Ko saka ārsti?

- Es viņus nesatiku. Izņemot vienu rudmatainu īgņu, ar kuru saruna neizdevās. Ārkārtīgi nepatīkama persona. Bet Darkoffs, cik varēju noteikt, ir normā. Guļ, ataudzē kāju.

Rončs pacēla rādītājpirkstu un nozīmīgi piemiedza aci.

- Ziniet, Kīn, varu dot labu padomu. Nevajag tā runāt par šo dāmu no lazaretes, klātesot komandierim Aburhadam.

- Viņiem romāns? - Kīns aptvēra.

- Hmm... Es jums to neteicu.

- Labi, ņemšu vērā.

Gatavojoties misijai, Kīns tikai pārskatīja civiliedzīvotāju failus pa diagonāli, lai nepiepildītu galvu ar neperspektīvu informāciju. Pirms nosūtīšanas uz Tangru visi tika rūpīgi pārbaudīti, un informācija par viņiem patiešām izstaroja destilētu sterilitāti. Bet varbūt viņš velti ieciklējies uz kadru militāristiem. Ienaidnieka aģents noraidīja plašu informāciju, taču viņš to varēja izmakšķerēt jebkurā veidā, arī gultā. Tikmēr nav ziņu par Aburhada intīmajām attiecībām ar lazaretes ārsti. Kārtējo reizi Kīns ar nelaipnu vārdu prātā pieminēja savu kolēģi Narimanu. Kam, kam, bet viņam tagad noteikti neizvairīties no lielām nepatikšanām.

Paskatījies pulkstenī, Kīns redzēja, ka viņam palikušas mazāk nekā desmit minūtes, lai pabeigtu šifrēšanu.

- Ronč, vai jūs nevarētu mazliet pagaidīt aiz durvīm? - viņš bezrūpīgi teica.

– Kāda runa, protams.

Kīnam par prieku, kvadr-oficieris nevainojami ieturēja distanci. Tikko bija dzēruši un sirsnīgi pļāpājuši, taču, tiklīdz tika dota mīksta pavēle, Rončs bez satraukuma, bet ar atzīstamu ātrumu atstāja viņu vienatnē.

Kīns izvilka rakstāmgalda atvilktni, izņēma datoru, atvēra un ieslēdza. Pēc operētājsistēmas palaišanas Kīns pusbalsī iestatīja manuālo režīmu, un salokāmā paneļa matētajā virsmā parādījās nelieli taustiņu kvadrātiņi. Jau sastādītajam ziņojumam bija jāpievieno dažas rindiņas, taču viņš uzmanījās, lai tās nediktētu balsī. Var gadīties, ka istaba tiek noklausīta. Ieslidinājis kristālu slotā, viņš displejā pacēla atšifrēto tekstu un pārlaida tam acis.

= PIRMAJAM = 525, 2,07 VK

Pa ceļam no kosmodroma uz garnizonu man pakaļ nosūtītais transports tika sabojāts ar sprāgstvielas ierīci. Acīmredzamais likvidācijas mēģinājums neizdevās, jo notika nejauša novirze no maršruta grafika. Esmu pārliecināts, ka diversiju sarīkoja Migla, kuram paziņots par manu ierašanos. Esmu nobažījies par slepeno datu noplūdes faktu.

= Septiņpadsmitais =

Pieskaroties tukšai rindiņai virs paraksta, Kīns pārdomāja, virzot kursoru uz priekšu un atpakaļ pa līnijām. Apgrūtinoši garās frāzes gabali nekādi nevēlējās saderēt kopā, domās viņš tos dažādos veidos pārveidoja, tad beidzot ātri ierakstīja:

"Ierodoties galamērķī, nezināmas personas veica manas bagāžas, kas uz īsu brīdi tika atstāta bez uzraudzības komandpunktā, pārmeklēšanu." Pēc nelielas vilcināšanās Kīns izdzēsa rakstīto. Idiotiskā kratīšana viņu patiešām nokaitināja, taču ziņa par to neizskatījās īpaši pārliecinoša. Apšaubāma muļķa sūdzība, kurš pats iekritis. Šī epizode nepārprotami ir uz Narimana sirdsapziņas, un būtu prātīgāk to pieminēt detalizētā ziņojumā kopā ar citām garnizona pretizlūkošanas nodaļas kliedzošajām kļūdām. Daudz svarīgāk būs tas, ka no Tangras tiek sūtīta tāla no pilnības informācija par biorobotu testēšanas gaitu reālos kaujas apstākļos. Tagad tas ir ārkārtīgi svarīgs fakts. Jau no pirmās dienas misija sāka nest blakusaugļus, un pavisam lielus. Var teikt, ka paveicies kā slīkstošajam.

Kīns nokratīja īslaicīgu apdullumu, liedzot sev domāt par nākotni. Ja jau reiz uzkāpis uz šīs slidenās takas, nav jēgas baidīties no sekām. Vai nu ordeni atnesīs, vai galvu nonesīs, vai varbūt abus kopā. Viņš stingri novietoja pirkstus uz tastatūras.

“Ir atklāti daži fakti, kas liecina par biorobotu draudīgi nestabilo uzvedību lauka izmēģinājumu apstākļos. Pēc apstākļu noskaidrošanas iesniegšu detalizētu ziņojumu."

Bez šaubām, šāds ziņojums augstajās sfērās tiks uzņemts, maigi izsakoties, bez liela entuziasma. Bet sākotnējai informācijai vajadzēja būt ievadītai tagad, lai sagatavotu augsni.

Nošifrējis rediģēto ziņojumu ar īpašo personīgo kodu, Kīns to iekopēja atpakaļ uz kristāla un paskatījās pulkstenī. Līdz seansam atlikušas desmit minūtes. Viņš palūkojās ārā pa durvīm un uzsauca Rončam, kurš sēdēja gaiteņa galā uz palodzes un skatījās lietus slacītā loga šķidrajā tumsā.

Ģērbušies bruņu kostīmos, viņi devās uz komandiera blokmāju. Lietus joprojām lija kā no spaiņa, peļķēs uzpūtās un plīsa lieli burbuļi. Prožektoru stari no torņiem traucās pār kontroles joslu, izraujot no tumsas mirdzošu ūdens džungļu kūļus.

pie sakaru pults dežurēja tas pats rozā blondīns. Sveicinot ienākušos virsniekus, viņš tikai izlikās, ka atrauj savu dibenu no krēsla. Viņam par laimi, Kīnam nebija laika un vēlēšanās padresēt šo slaistu, kā ievērot reglamentu, izmantojot bezatteices metodi “sēsties – celies”.

- Man pulksten deviņos noteikts sakaru seanss, - viņš sausi paziņoja.

- Jā,jā, protams. Veicu kanāla regulēšanu, - sāka tarkšķēt unters, nojaušot priekšnieka nelabvēlīgo noskaņojumu.

Kamēr bruņu tērpa termoregulācija tika galā ar temperatūras starpību, Kīns atvēra to uz krūtīm, noslaucīja pieri ar kabatlakatiņu un apsēdās uz galda malas, gaidīdams, kamēr bezdibenī ārpus telpas un laika izstiepsies sagrieztu lauku kanāls, kas spēs nodrošināt tūlītēju informācijas apmaiņu, pār desmitiem kiloparseku. Rončs apsēdās uz krēsla stūrī.

- Pirmssakari  nodibināti, minūtes gatavība, - beidzot atraujoties no līkločiem, kas leca pāri displejam, teica sārtvaidzis. - Dodiet jūsu ziņu.

- Pateicos, es to nosūtīšu pats, - Kīns atcirta.

Pēdējā laikā noticis pārāk daudz kā tāda, kam nevajadzētu notikt. Un viņš vēlējās saņemt garantijas, ka viņa ziņojums patiešām nonācis galamērķī, nevis tikai garnizona datorā uz dekodētāja. Nedaudz aprāvies unters nešaubīgi atdeva viņam vietu pie pults. Kīns izņēma no krūšu kabatas kristālu, ievietoja to slotā, norādīja galamērķa faila nosaukumu. Tad viņš ar personīgo kodu ievadīja nepieciešamos datus un skatījās atpakaļskaitīšanas displejā. Kad atpakaļskaitīšana sasniedza nulli, parādījās logs ar datu pārsūtīšanas protokolu: adresāts, informācijas apmaiņas veids, pārsūtīto rakstzīmju aprēķins, sesijas ilgums četrdimensiju kontinuumā, saņemšanas fakta apstiprinājums, visbeidzot saskaņošana heksadecimāldaļā. Dators ar visai apjomīgo procedūru tika galā gandrīz piecās sekundēs.

Kīns pasēdēja vēl brītiņu, atlaidies grozāmajā krēslā, bez domām aplūkojot displejā redzamo seansa rezultātu kopsavilkumu. Kopā ar nosūtīto depešu, pēkšņi pazuda urdošā spriedze. It kā informācija, ko viņam izdevās savākt, būtu granāta ar izvilktu čeku un beidzot izdevies to aizmest.

— Garnizona komandieris kabinetā? - viņš jautāja, pieceļoties no krēsla.

— Tieši tā, — unters pieklājīgi apstiprināja un noliecās pie interkoma. - Pilsoni komandieri, pie jums pilsonis inspektors ar kvadr-oficieri Ronču.

- Nāciet iekšā, inspektor, es jūs gaidu, - no skaļruņa atskanēja Aburhada balss. - Rončs lai pagaida uzgaidāmajā telpā.

Ieejot iekšā, Kīns atklāja, ka bez garnizona komandiera kabinetā ir vēl kāds. Galda sānos sēdēja oficieris, kura gaļīgo, kvadrātveida seju ar dziļi iegrieztām krokām Kīns labi pazina no hologrammas dienesta lietā.

— Inspektor Kīn, iepazīstieties. - Aburhads piecēlās un pastiepa roku pāri galdam. - Terc-oficieris Narimans, garnizona pretizlūkošanas priekšnieks.

- Patīkami iepazīties, - Kīns sacīja, paspiežot roku.

- Lūdzu, apsēdieties. Ceru, ka labi atpūtāties, inspektor?

- Paldies, pamatīgi.

Kīns apsēdās pretī Aburhadam, un viņa uzmanību nekavējoties piesaistīja apkusušās metāla šķembas, kas bija izliktas uz galda virsmas Narimana priekšā uz plāna plastmasas gabala. Ar apmācītu aci viņš tajās pazina monokristāla pulksteņa paliekas un korpusa gabalus.

- Kā redzat, mēs nesēdējām dīkā, - Narimans pašapmierināti komentēja.

- Inspektor, jums bija pilnīga taisnība, - paziņoja garnizona komandieris ar atvainošanās ēnu. - Turbotransportierī bija uzstādīta magnētiskā taimera mīna.

- Godīgi sakot, es labprātāk būtu kļūdījies, - Kīns nomurmināja.

Viņš paņēma no galda izliektu trīsstūrveida fragmentu un rūpīgi to pārbaudīja, novērtējot korpusa noapaļošanas rādiusu.

Marķējumu jau meklējām, - Narimans saprotoši sacīja. - Pēc visām pazīmēm tas ir TAMG-D.

- Man arī šķiet, ka tā ir pašu ražota manta, - Kīns sacīja un nolika apvalka gabalu atpakaļ vietā. — garnizonā to izmanto?

Tiešas vajadzības pēc tām, protams, nav. Bet noliktavā ir divas kastes ar šo mantu, atvestas tāpat, katram gadījumam. Raktuvēs strādājošajiem spridzinātājiem šādu modeļu nav, viņi izmanto citas ierīces, kuras tiek vadītas no attāluma. Mēs to jau esam noskaidrojuši.

Dziļdomīgais ierosinājums, ka kalnrači varētu izmantot diversijas kaujas lādiņus, Kīnam neatstāja vietu šaubām par garnizona pretizlūkošanas priekšnieka kompetenci.

— Jau pārbaudījāt, vai visas mīnas ir vietā? - apspiedis smīnu viņš lietišķi pajautāja.

Tādu skaidru jautājumu varēja uzdot tikai pilnīgam muļķim, taču kolēģim Narimanam izdevās izsmieklu nepamanīt.

- Jā, es pavēlēju veikt noliktavas pārbaudi. Taču ap to laiku noliktavas pārzinis jau bija nolicis telpas zem signalizācijas un devies pie miera. Īpašai steigai nav pamata, rezultātu saņemsim rīt no rīta.

Smags gadījums un bezcerīgs subjekts, Kīns nodomāja. Ar šādu tvērienu rītā parasti iegūst kārtējā sprādziena rezultātus vai nelaikā mirušu noliktavas pārzini.

- Nu ko, pagaidīsim līdz rītam, - viņš teica, izlēmis paturēt šīs domas pie sevis un pagriezās pret Aburhadu. - Bet man priekš jums ir dažas interesantas ziņas.

— Droši vien vēl kāda mīna? - tas neveikli mēģināja atjokoties.

- Nē, ko jūs. Pēc būtības sīkums. Iedomājieties, kamēr mēs ar Ronču devāmies paēst, kāds izrakņājis manu čemodānu. Man bija neapdomība atstāt to jūsu adjutanta istabā, - Kīns paziņoja ar vienkāršu smaidu un pievērsa skatienu pretizlūkošanas priekšniekam. - Nevaru iedomāties, kas varētu būt šis ziņkārais cilvēks.

- Esat pārliecināts...? - Garnizona komandieris kļuva purpursarkans.

- Diemžēl jā. - Ne bez atriebīgas baudas Kīns vēroja Narimana smagnējās sejas izteiksmes, kuras centās notēlot līdzjūtīgu apjukumu. - Nu bet kā, ja jau man pabāzuši mīnu, es automātiski iekļūstu aizdomīgo personu kategorijā. Perfekta loģika, vai ne?

Nevarēdams izturēt tiešu skatienu, Narimans novērsa miglainās, brūnās acis un jautājoši paskatījās uz garnizona komandieri, it kā gaidītu pavēli. Garāmejot Kīns atzīmēja, ka viņš noteikti sev ieguvis pamatīgu ienaidnieku. Tomēr draudzība ar šādu tipu būtu daudz pazemojošāka.

- Es domāju, vai esat pārliecināts, ka jūsu mantas tika pārmeklētas tieši šeit? - Aburhads ar uzsvaru paskaidroja.

- Diemžēl, nekur citur.

- Kaut kas pazudis?

- Nē. Es jau teicu, ka tā nebija zādzība, bet kratīšana. Turklāt darbojās tīrie amatieri.

- Ja nemaldos, tajā laikā dežurēja Baso, - komandieris pagriezās pret Narimanu. - Noskaidrot un ziņot.

- Tiks izdarīts, - tas nomurmināja bez mazākās entuziasma.

- Kad es paņēmu čemodānu, adjutantu istabā dežurēja cits unters, - Kīns sniedza nepieciešamo precizējumu.

— Nopratināt arī Gronski, — Aburhads pavēlēja.

- Pavēlēsiet tūlīt pat?

Garnizona komandieris vilcinādamies ar atbildi, paskatījās uz Kīnu, kurš viegli paraustīja plecus, liekot saprast, ka nemaz nav nepacietīgs.

- Nav vērts. Par rezultātiem paziņosiet rīt.

Pratināšanas rezultāti noteikti būs nulle, taču Kīns nespēja atturēties no kārdinājuma iegrūst šo tableti stulbajam Narimanam, lai tas turpmāk tik nekaunīgi nerīkotos.

– Ceru, ka esat apmierināts ar jums piešķirto mājokli? Varbūt ir kādas vēlmes?

Aburhads, dežūrpieklājību, izteica nepavisam ne tajā draudzīgākajā tonī; viņš acīmredzami nelepojās ar tieksmi uz diplomātiju. Tomēr šī īpašība Kīnu visādā ziņā apmierināja. Strādāt ar pieredzējušu liekuli būtu daudz grūtāk.

Uzdotajā jautājumā tika ieteikts izvēlēties trīs tradicionālos priekus, ko štāba slaisti izbauda prom no savu tiešo priekšnieku acīm: medības, sausā tvaika pirts un meitenes. Kīns pret divām no šīm nodarbībām izturējās vēsi, bet, kas attiecas uz pēdējo, šeit viņš apdomīgi izvairījās no starpnieku pakalpojumiem.

- Lai veiktu inspekciju, man nepieciešama piekļuve visām jūsu datu bāzēm un attiecīgi parolēm, - lietišķi paziņoja Kīns.

- Protams. Aburhads saprotoši pamāja, it kā nesagaidītu citu atbildi, pakustināja datora interfeisa paneli un ar pirkstu uzzīmēja uz tā ķeksi. Vai rītdien pusdeviņos būs piemēroti? Nu ko, tad uz tikšanos.

Šķita, ka garnizona komandierim šodien nav bijusi viegla diena, taču Kīns, pavilcinājies, nolēma neatlikt jaunāko nepatīkamo ziņu uz vēlāku laiku.

- Ar jūsu atļauju, es vēlētos apspriest vēl vienu tēmu, - viņš teica.

- Klausos. - Aburhada balsī ieskanējās aizkaitinājuma nots, sajaukta ar nenovēršamo.

- Apmēram desmit minūtes pirms astoņiem es uzdūros patrulējošam fabram netālu no mājas lieveņa, kurā esmu izmitināts. Viņa uzvedība mani, teiksim, samulsināja.

- Proti?

- Viņš aizšķērsoja man ceļu un acīmredzami bija iecerējis izmantot ieroci.

Augsti pacēlis uzacis, Aburhads neticīgi papurināja galvu.

— Atvainojiet, inspektor, ko jūs domājat ar "iecerējis"? Fabram nepieciešama tikai sekundes daļa, lai izlemtu, šaut vai nē. Ja viņš tiešām gribētu jums uzbrukt, jūs šeit nesēdētu. Spriežot pēc viņa vēsā toņa, viņam nekas nebūtu iebilstams pret šādu iznākumu.

- Viņu apturēja Ronča parādīšanās, - paskaidroja Kīns.

Garnizona komandieris apmainījās skatieniem ar pretizlūkošanas priekšnieku, un tas nekavējoties iejaucās sarunā:

- Inspektor, tātad jūs paziņojat, ka jums mēģināja uzbrukt vēl arī fabrs? - ar nekaunīgu smīnu pajautāja Narimans.

Jūs nepareizi interpretējāt manus vārdus. Pagaidām runa ir par faktiem. Viņš pavērsa savu ieroci tieši uz manu vēderu. Likās, ka viņš vilcinās...

Tātad, vai mēs runājam par faktiem vai sajūtām? - Aburhads viņu pārtrauca.

Sarunu biedru atbruņojošā skepse izsita Kīnu no līdzsvara. Novēloti viņš mēģināja paskatīties uz situāciju no viņu skatu punkta un saprata, kādu nelaimīgu kļūdu pieļāvis. Sākumā viņš abus noskaņoja pret sevi, pēc tam deva iemeslu atspēlēties: padarīdams sevi par muļķi un trauksmes cēlēju. Izskatās, ka vēl mazliet, un viņi sāks smiet viņam sejā. Nekādi pierādījumi viņus nepārliecinās, labāk pat nepieminēt ar māliem aizķēpāto numuru uz fabra krūtīm.

- Nu labi, tiksim skaidrībā. - Kīns iepauzēja, lai apkopotu domas. - Var teikt tā: es saskrējos ar fabru, kas rīkojās ārkārtīgi dīvaini. No mana viedokļa viņa uzvedība bija neloģiska un nemotivēta. Biorobotam principā neko tādu nevajadzētu darīt. Un no kvadr-oficiera Ronča uzzināju, ka šādi gadījumi šeit nav nekas jauns vai neparasts. Kā viņš teica, fabri var lekties un neviens nevar saprotami izskaidrot, kas to izraisījis. Es vēlētos dzirdēt jūsu komentārus šinī jautājumā.

Aburhads un Narimans atkal paskatījās viens uz otru. Radās dīvains apjukums, it kā Kīns netīšām būtu aizskāris ārkārtīgi nepiedienīgu tēmu.

- Ticiet man, es lieliski saprotu, cik ļoti visi šie starpgadījumi ceļā uz šejieni varēja izsist jūs no līdzsvara. - Šķietamā spriedze, ar kādu Aburhads meklēja vārdus, Kīnā izraisīja neglaimojošas asociācijas: kaut kas līdzīgs psihiatra sarunai ar smagu pacientu.

- Tomēr līdz halucinācijām man vēl tālu, - viņš smaidot iebilda.

- Nu ko jūs, es neko tādu nebiju domājis. Jūs vienkārši nepareizi interpretējāt notikušo. Fabru paradumi tiešām šķiet dīvaini tiem, kas nav pieraduši pie saskarsmes ar tiem. Patruļas fabrs pievērsa jums tiešu uzmanību, un jūs nolēmāt, ka viņš plāno uz jums šaut.

- Tātad jūs gribat teikt, ka pret vēderu pavērstais stobrs, nozīmēja tikai pastiprinātu interesi par manu personu?

- Priekš fabra, iedomājieties, jā.

- Protams, sākumā tas šķiet mulsinoši, - piebilda Narimans. - Domājāt, ka, tā kā viņš izskatās pēc cilvēka, viņam vajadzētu rīkoties kā cilvēkam. Bet tā nav.

- Redziet, fabri tagad pirmo reizi pielāgojas reālai, ne laboratorijas, videi, - turpināja Aburhads. — Koncerna speciālisti ir apmierināti ar to, kādā tempā viss virzās uz priekšu. Kā gaidīts, viņu intelekts ir tuvs cilvēciskajam. Tādā ziņā, ka fabrs spēj izsvērt situāciju un vadīties pēc saviem secinājumiem.

- Vēlētos saņemt garantijas, ka viņu situācijas novērtējums ir adekvāts, - skeptiski iebilda Kīns.

— Par to jau arī runāju, — garnizona komandieris pamāja. - Problēma kļūst vienkāršāka, jo šeit viņu uzdevums ir aizsargāt cilvēkus un civilos objektus, bet pretinieku izskats ļoti atšķiras no humanoīda. Tāpēc viņu smadzenēs ir fiksēts programmatūras tabu par kaitējuma nodarīšanu cilvēkam. Aizliegums ar augstāko prioritāti. Ja jūs to zinātu, jūs nepiedzīvotu nekādu  satraukumu.

Aburhada augstprātīgi laipnā replika saturēja netiešu apsūdzību gļēvulībā. Tas Kīnu nopietni aizvainoja tieši tāpēc, ka viņš patiešām piedzīvoja šausmīgas izbailes, skatoties uz plazmas pistoles stobru fabra rokās.

- Es to zināju, - Kīna atbildēja. - incidents mani satrauca tieši šī iemesla dēļ. Saprotiet, es uzsāku šo sarunu, jo uztraucos par fabru uzticamību, nevis par savu personīgo drošību.

- Ja vēlaties zināt, inspektor, man nav ne jausmas, kā es varētu kontrolēt šādu teritoriju tikai ar personāla spēkiem, bez biorobotiem, - Aburhads saniknojās. – Koncerna eksperti saka, ka viens fabrs spēj aizstāt divus karavīrus. Bet, es pēc pieredzes pārliecinājos, ka fabrs var viegli kontrolēt rajonu, kur arī trīs cilvēki diez vai tiktu galā ar uzdevumu.

Ar plašu rokas vēzienu viņš apvilka elektronisko ciemata karti pie sienas. Mirgojošie daudzkrāsaini punktiņi uz tās norādīja uz patruļas atrašanās vietām.

- Karavīri atzīmēti ar sarkanu, fabri - ar oranžu. Varat salīdzināt to skaitu un pārklājuma zonu. Lūdzu, ņemiet vērā, ka es izvietoju fabrus vissarežģītākajos aizsardzības sektoros. Un tie tur ir simtprocentīgi uzticami.

Paskatoties uz karti, Kīns ieraudzīja oranžu punktu dienvidaustrumos, kas virzījās gar nožogojuma joslu ar minūtes rādītāja ātrumu. Lūk viņš, fabrs ar māliem nosmērēto numuru.

– Cik saprotu, visas kustības tiek ierakstītas datubāzē? - viņš retoriski jautāja.

– Protams, kā gan bez tā.

Tas nozīmē, ka Kīns var viegli noteikt fabra personīgo numuru, piekļūstot garnizona galvenajam datoram.

- Tomēr atgriezīsimies pie šodienas incidenta. Jums ir tendence to uzskatīt par sīku pārpratumu. Nu ko, es nestrīdēšos. Interesanti, vai kas tāds jau ir noticis? — Kīns uzdeva tiešu jautājumu.

- Teiksim tā, ka sākumā bija daži pārpratumi. Pēc tam arvien mazāk.

Bez šaubām, viņam tagad meloja, nebija jēgas turpināt sarunu. Labi, ka viņš uzmanījās, un uzreiz neatklāja informāciju, kas saņemta no kosmodroma tehniķa un Darkofa. Tai vēl nepieciešama rūpīga izpēte, un patiesība acīmredzot būs jānoskaidro bez Aburhada un Narimana palīdzības, visticamāk, viņiem par spīti. Galvā atkal sāka šūpoties smagas paģiru sāpes.

- Pateicos par izskaidrojumu. - Viņš piecēlās no krēsla. - Būšu pie jums rīt no rīta pusdesmitos.

Kīns vēlreiz paskatījās uz mīnas fragmentiem, kas viņu gandrīz aizsūtīja uz viņpasauli, un atstāja kantori.

Pie viņa parādīšanās, Rončs, kurš bija aizrautīgi tērzējis ar Gronski, saslējās miera stājā. Jāpieņem, ka viņš bija izvedis dvēseli glābjošu sarunu ar unteru par reglamenta ievērošanu, jo, Kīnam par pārsteigumu, arī tas pielēca kājās un izstiepās.

- Brīvi. Ejam, - Kīns pamāja miesassargam un uzvilka ķiveri.

Kad viņi iznāca no blokmājas, lietusgāze jau bija rimusies, un cauri mākoņu plaisām spīdēja lielu zvaigžņu miriādes. Kīns ar prieku pacēla vizieri, un viņa sejā ieplūda lietus noskalotas zemes neskartais svaigums. Smieklīgi, viņš nodomāja, tikai paaugstināts mitrums un trīskāršu skābekļa molekulu niecīga daļa, bet jūtams neaprakstāms svaigums. No visām pusēm skanēja frakcionēti trilli, it kā neskaitāmi zēni izklaidētos, sprakšķot ar nūjām gar žogu, un retāk atskanēja saraustīta, sulīga klabināšana: nesaskaņots sīku abinieku koris ar entuziasmu svinēja lietus sezonas sākumu.

- jūs nu labāk nolaistu to vizieri, Kīn, - ieteica Rončs, kurš turpināja skatīties apkārt. - Tā staigāt ir bīstami, it īpaši naktī.

Šī piezīme Kīnu atgrieza realitātē. Samazinot ātrumu, kvadr-oficieris sāka lūkoties tumsas blīvā aiz celiņa pagrieziena, pēc tam izvilka no maksts iksteru un divas reizes izšāva. Apžilbinoši impulsi iedūrās milzīgas peļķes virsmā, un elastīgi uzcēlās šņācošs tvaika stabs.

- Kas tur bija?

- Nezinu. Katram gadījumam. Izlikās, - Rončs atzinās.

Kāpēc neizmantojat infravizoru?

- No tā maz labuma. Starp vietējām dzīvajām radībām siltasiņu dzīvnieku nav.

Viņi apstājās pie lieveņa, ko vāji apgaismoja saplaisājis plafons.

- Nu, ar labu nakti, - Rončs teica. - Cikos pie jums ienākt no rīta?

Kīnam pēkšņi kļuva nelabi no domas, ka viemam pašam jātiek galā ar vakara paģirām.

— Iedzersim vēl pa glāzītei, — viņš ieteica.

- Uzskatīšu par pagodinājumu.

Kad viņi iegāja istabā, Kīns atzīmēja, ka pusidzertā pudele uz galda padarīja viņa mājokli vairāk vai mazāk apdzīvotu. Nometis savu neveiklo aizsargtērpu, viņš ar žestu norādīja, lai Rončs apsēstos. Bruņu tērpu tas nenovilka, tikai noņēma ķiveri un uzlika to uz ceļiem.

- Ar jūsu atļauju pasēdēšu neilgi un došos uz savu istabu, - viņš paskaidroja. - Nedaudz noguru pa dienu.

- Jā, šodien nebija tā vieglākā diena, - piekrita Kīns, ielejot glāzēs graudu degvīnu. - Iedzersim uz veiksmi. Jāpieņem, ka, pagaidām, tā mūs pavada. Tad lūk, lai tas turpinātos.

- Labs tosts, - Rončs apstiprināja, un viņi iedzēra.

Nepieskaroties uzkodai, Kīns saviebās un asi izelpoja, kad karsts vilnis noslīdēja pa barības vadu. Kā izteicās viens no senajiem gudrajiem, līdzīgu dziedina ar līdzīgu. Vēl mazliet pacietības, un beidzot nolādētais acetaldehīds, šis pretīgais etilspirta molekulārais pārpalikums, kas mocīja asinsvadu sistēmu, nomierināsies. Nāca atmiņā Narimana piepampusī seja, kas bija blīvi izrotāta ar sarkanām svītriņām. Muļķa kolēģis patiešām pārmērīgi lieto alkoholu, tas ir uzreiz redzams ar neapbruņotu aci. Nav brīnums: šeit, uz Tangras, ir patiesi ideāli apstākļi pilnīgi nodzerties.

- Nu, kā jums patika mūsu galvenais pretizlūks? — Rončs painteresējās.

Kādu brīdi Kīns bija pārsteigts, tad saprata, ka telepātijai ar to nav nekāda sakara. Protams, kvadr-oficieris uzzināja no Gronska, ar ko kopā garnizona komandieris norobežojies kabinetā.

- Jums izrādījās taisnība, viņš ir rets stulbenis, - atzina Kīns, apņēmības pilns šoreiz atteikties no diplomātiskām spēlēm. Nebija šaubu, ka istaba tiek noklausīta, taču viņš izrunāja šo piezīmi ar jo lielāku prieku.

- Runā, ka turbotransportierī patiešām atrasti mīnas fragmenti ...

- Redzu, ka esat labi informēts.

— Karavīru telegrāfs - uzticama lieta, — kvadr-oficieris pasmīnēja.

- Jā, spriežot pēc atrastajām korpusa daļām, izmantojuši pašmāju ražotu diversantu mīnu. Acīmredzot tā tikusi nozagta no garnizona noliktavas.

- Šķiet, ka nav iespējas nekur citur, - domīgi pievienojās Rončs. - Godīgi sakot, īsti nesaprotu, ko tas viss nozīmē. Varbūt provokācija?

- Šāds skaidrojums, diemžēl, neko neizskaidro. Iedzersim vēl vienu glāzi uz gaidāmo sapni, vai ne?

- Ar lielāko prieku. - Viņš pastiepa glāzi, un Kīns pielēja to līdz malām. - Sen nebiju dzēris tik stipru un ļoti labi attīrītu mantu. Šeit veikaliņā pilnīga sintētika. Bet te dabīgs produkts no metropoles, jūtams, jā.

Nu, tagad jūsu kārta ierosināt tostu.

- Neesmu lietpratējs šajā padarīšanā. - Rončs padomāja, saraucis pieri. - Nu, teiksim tā. Lai katrs dabū savu. Es domāju to, ko ir pelnījis. Derēs?

- Lieliski, - Kīns pamāja un vienā rāvienā izdzēra glāzi, šoreiz gļēvi uzkodis siera šķēli. Beidzot paģiras atslāba, un galva noskaidrojās. Nepiemērotā kārtā satrauca doma par gaidāmo izmeklēšanu lietā par noslēpumainiem fabriem, kuri lecas un pielāgojas. Stingri sakot, tas neietilpa Kīna tiešajā oficiālajā kompetencē, un tāpēc viņš jebkurā brīdī varēja apdomīgi atkāpties, iesniedzot ziņojumu, lai attīrītu savu sirdsapziņu. Cita lieta, vai viņš saglabās cieņu pret sevi. Tur tā lieta.

- Tad par to mīnu kaut kas noskaidrojās? - Rončs pārtrauca viņa domas.

– Pagaidām neko noteiktu. Bet es, šķiet, sarunas beigās izmetu muļķību, - atzina Kīns, vēloties sarunu ievirzīt virzienā, kurā varētu mēģināt iegūt noderīgu informāciju.

Uz kvadr-oficiera pietvīkušās fizionomijas attēlojās dzīvs apjukums.

- Kā tā? - viņš jautāja, ar visu savu izskatu paužot atteikšanos noticēt šai pārāk paškritiskajai piezīmei.

- Man ienāca prātā pieminēt fabru, kas pret mani pavērsa ieroci, - paskaidroja Kīns.

- Tā-tā…

- Tad abi sacentās savā starpā, sākot man apliecināt, ka tas ir pilnīgi normāli. Stāsta, tā esot, fabru pielāgošanās neparastiem apstākļiem, blakusparādība. Īsāk sakot, gandrīz izsmēja. Tomēr nevaru apgalvot, ka mani pārliecināja.

Atbildes vietā Rončs neskaidri nosmīkņāja.

— Ko jūs par to domājat? - pēc nogaidošas pauzes Kīns nolēma viegli uzspiest uz sarunu biedru.

- Nu, ko te varu teikt, - kvadr-oficieris ierunājās bez īpašas vēlēšanās. - Mūsu tēvi-komandieri stāv un krīt par fabriem. Tā taču ir pirmklasīga barotava, esiet drošs.

— Atvainojiet, kādā veidā?

- Aburhads taču iekļauts militāro konsultantu sarakstā koncerna laboratorijā. Un arī Narimans. Jūs ko, nezinājāt?

Militārās pretizlūkošanas štābā par to patiešām nezināja. Kīns vēlreiz pārliecinājās, ka lēmums nosūtīt viņu uz šejieni noskaidrot visu uz vietas nebija tik bezjēdzīgs, kā sākumā šķita. Mīkstā korupcija, lai tā ir nolādēta. Un tajā pašā laikā šādu praksi, neskatoties uz visu tās caurspīdīgumu, ir ārkārtīgi grūti apturēt. Šūts ar baltiem diegiem, bet neko neuzrakt. Ar vieglu īgnumu Kīns juta, ka viņa sākotnējā cieņa pret Aburhadu ievērojami samazinājusies. Lai gan, ja skatās pēc būtības, te nav pilnīgi nekā pretdabiska. Ar slavu klāts kaujas ordeņu kavalieris arī ir cilvēks, un cilvēki ir naudas alkatīgi - elementārs pasaulīgs siloģisms. Turklāt vietējie virsnieki, kas pārdevušies koncernam, ieņem pieticīgu vietu korumpētās birokrātiskās piramīdas pašā apakšā, bet kādas lietas notiek tās augšpusē, Kīns labprātāk pat nenojaustu.

-Tas gan man ir jaunums... - viņš skaļi pateica, domādams, vai simpatjagam Rončam nesanāks nepatikšanas, kad uz Narimana rakstāmgalda nogulsies viņu pļāpāšanas izdruka. Lai gan kvadr-oficieris vēl nav atklājis neko tik šokējošu vai slepenu, lai izkristu no priekšniecības labvēlības. Sarunu par šo tēmu tomēr labāk atsākt kaut kur svaigā gaisā, prom no stacionārās noklausīšanas sistēmas.

- Starp citu, jūs pamanījāt, ka šī fabra identifikācijas numurs bija aizsmērēts ar māliem? - Kīns pagrieza sarunu uz citu tēmu.

- Nopietni? Kaut kā nepievērsu uzmanību.

Iespējams, Rončs paspēja nožēlot savu runīguma uzplūdu, un tagad aizvērās acu priekšā, uzņemot vienkārša, drosmīga karotāja necaurlaidīgo veidolu.

- Nu, jau tumšs arī bija, gaisma no aizmugures ... - viņš gandrīz vainīgi piebilda.

- Žēl, ka to nepamanījāt, - sacīja Kīns. - Interesanta detaļa.

- Tātad, sakiet, cipari aizsmērēti... - Rončs beidzot saprata un sarauca pieri. - Domājat, ka aiz tā kas slēpjas?

- Lai izdarītu pamatotus pieņēmumus nav pietiekami daudz informācijas, - Kīna atbildēja. - Varu galvot tikai par vienu: uz vēdera viņš iepriekš rāpojis nebija, nekur citur uz kombinezona nebija neviena māla traipa.

Iestājās nomācošs klusums. Ar klusu un ļaunu prieku, Kīns padomāja, ka militārās pretizlūkošanas sarunu noklausīšanās dati ir slepens dokuments, kas jāsaglabā bezgalīgi. Un šī viņu saruna, kas izgājusi datora digitalizāciju, nosēdīsies apjomīgajos magneto-optiskā diska dziļumos. Smieklīgi, jo nepieciešamības gadījumā Kīns jebkurā laikā varēs oficiāli pieprasīt šos ierakstus caur ArKona kanāliem.

- Un tomēr, ko jūs domājat par to visu? - viņš strupi pajautāja.

- Par fabru?

– Par viņu, kā jau teicāt, izlecīgajām manierēm.

- Nedomāju, ka tā ir mana darīšana, - kvadr-oficieris pazemīgi nosprieda, knibinādams rokās aizsargķiveri.

Citos apstākļos viņa maniere izvairīties no tiešas atbildes, varēja izraisīt patiesu aizkaitinājumu. Bet, tā ka bija cerība, ka agri vai vēlu izdosies Ronču aicināt uz atklātu sarunu, Kīns nolēma neizrādīt viņā radušos īslaicīgo aizkaitinājumu.

- Atļausiet iet?

- Protams. Novēlu jums labu atpūtu.

Ar neslēptu atvieglojumu Rončs atkal uzvilka ķiveri un izstiepās miera stājā.

- Cikos pavēlēsiet nākt no rīta?

— Nāciet pusdeviņos. Paēdīsim brokastis un ķersimies pie darba.

- Tikai jūs bez manis nekur neejiet, - Rončs brīdināja.

- Par to  jau esam vienojušies, - Kīns viņam atgādināja.

- Tad ar labu nakti. Paldies par cienastu.

Kārtējo reizi pārvērties no sirsnīga pudeles brāļa par ierindas mācības paraugu, Rončs militāri sveicināja. Kīns piespieda sevi viegli pasmaidīt un atvadoties pastiepa roku.

Aizslēdzis durvis aiz kvadr-oficiera, viņš soļoja šurp-turp pa istabu, tad apstājās pie loga. Pēc neveiksmīga mēģinājuma to atvērt un izvēdināt telpu, Kīns, rūpīgi apskatot, konstatēja, ka duralumīnija rāmis vairākās vietās ir piemetināts pie apmales. Protams, lielākai piesardzībai, lai izvairītos no bīstamiem pārsteigumiem, kas var iekļūt mājā līdz ar svaigu gaisu. Viņš bargi pārmeta savu dzēruma neuzmanību. Pienācis laiks pierast pie tā, ka šeit ir jākontrolē katrs savs solis un nedrīkst pieļaut nekādas mehāniskas darbības.

Biezo tumsu, kurā atpūtās ciemats, šķēla prožektoru stari no torņiem. Tikai vietām vāji sildīja apgaismotie logi, lielākā daļa ciema iedzīvotāju bija laimīgi devušies gulēt. Virs tumšā kalna kupola uzplaiksnīja zibens, vētra turpināja plosīties tālumā aiz grēdas.

Jau neskaitāmo reizi šajā dienā Kīna domas pievērsās apnikušajai riņķa trasei.

Viņa pieseguma misija bija pārbaudīt kaujas garu un morālo klimatu, citiem vārdiem sakot, tīrā proforma un droša, bērnišķīga ākstīšanās saulainā zālienā. Štāba inspektoram esot uzdots noskaidrot, kā Aburhada padotie varēja nonākt tik tālu, lai uzbruktu fabram, šim moderno bruņoto spēku priekam un lepnumam.

Traģiskā sadursme ne tikai guva plašu atsaucību, bet arī tās iznākums izraisīja gandrīz neslēptas gaviles dažās elitārajās armijas aprindās. Pirmo reizi praksē apstiprinājās, ka kaujā ar fabru cilvēkam praktiski nav nekādu izredžu. Incidents uzreiz kļuva par galveno trumpi korumpētā koncerna Bioteh pārvilinātā virsnieku spārna rokās. Taču tagad lieta ņēma negaidītu, diametrāli pretēju virzienu. Patiesībā Kīns nevarēja ciest tik nestabilas un abpusēji griezīgas situācijas. Ja viņš savu tukšo aizsega misiju pārvērtīs par nopietnu darbu un veiks izmeklēšanu, neizpētījis augsni, nenodrošinot uzticamu atbalstu no augšas, viņš vienkārši tiks sabersts pulverī.

Laba mācība pretizlūkošanas karjeras pašā sākumā viņam bija ar štāba sīkaļām, kad kārtējā ienākumu saskaņošanas procedūra ar tēriņu līmeni deva aizdomīgu rezultātu. Iztēlojies, ka tas ož pēc informācijas pārdošanas, Kīns ar entuziasmu sāka izsekot lielo summu izcelsmei aizdomās turētā sievas bankas kontā un par lielu pārsteigumu atdūrās uz starpplanētu konsorciju, kas piegādāja armijai rokas ieročus un munīciju. Turklāt ķēdīte stiepās tik tālu, ka izmeklēšana nekavējoties tika nodota citās rokās. Sava toreizējā naivuma dēļ Kīns to uzskatīja par pelnīto lauru nozagšanu un sāka skricelēt ziņojumus pa instancēm, līdz saņēma caurspīdīgu mājienu no tiešajiem priekšniekiem kopā ar atklātu rājienu. Kopš tā laika viņš ieguva imunitāti pret propagandas kliedzieniem par brīvās pasaules bruņoto spēku kaujas gatavību, kas aicināta bruņnieciski aizstāvēt brīvību no sapuvušās impērijas iebrukumiem. Viņam personīgi pienākuma un morāles problēmas koncentrējās uz niecīga placdarma. Vai viņš spēj apzinīgi izpildīt uzdevumu un saglabāt pašcieņu – tas kļuva par vienīgo svarīgo vadmotīvu.

Aplūkojot guļošo ciematu, Kīns nolēma pārāk tālu neaizdomāties un vispirms noskaidrot, cik nopietni ir otrās paaudzes kaujas fabru iespējamie trūkumi. Un tad rīkoties atbilstoši situācijai.

No loga skaidri varēja saredzēt komandiera blokmājas ieejas tamburu, ko apgaismoja divas dzīvsudraba lampas. No turienes iznāca kāds bruņu tērpā un ar enerģisku steidzīgu gaitu devās pa taciņu, kas veda uz civilpersonāla māju. Kīns paskatījās uz sienas pulksteni — pulkstenis jau bija septiņas pāri divpadsmitiem —, tad paskatījās uz interkomu, kuru vēl nebija pacenties pieslēgt. Dabiskais pieņēmums, ka no blokmājas atsūtīts kāds, pakaļ viņa dvēselei, nekādā ziņā nebija iepriecinošs. Ziņas, kā zināms, mēdz būt patīkamas vai steidzamas. Gaidīt atbildi no ArKona štāba vēl ir par agru...

Lejā aizcirtās ārdurvis. Pagaidījis dažas minūtes, Kīns pārsteigts saprata, ka cilvēks no blokmājas nemaz nav gājis pie viņa.

Ak jā, viņš saprata, mēs visi neapzināti bez iemesla uzskatām sevi par Visuma asi un centru, bet dzīvē tomēr ir daži sīkumi, izņemot dienesta jūgu. Šajā pašā mājā jādzīvo tai ugunīgajai dāmai, par kuru nevar ironizēt Aburhada klātbūtnē. Cik dīvaina gaume ir dažiem vīriešiem. Ja Kīns būtu bijis viņa vietā, viņš, visticamāk, būtu piecirtis apaļīgajai, klusētājai no virsnieku ēdnīcas, neskatoties uz viņas ne tuvu ne graciozajām kājām.

Kinam acis lipa ciet: Tangras gaismas režīms gandrīz diametrāli atšķīrās no tā, pie kura viņš bija pieradis. Turklāt viņš bija noguris no palielinātās gravitācijas. Aplēsis, ka gandrīz standarta diennakti pavadījis bez miega, viņš sāka klāt uz dīvāna izcili stērķelētu veļu. Tad sinhronizēja pulksteni ar planētas aksiālo rotāciju. Korekcija attiecībā pret standartu bija tikai mīnus divdesmit sešas minūtes un desmit sekundes. Pat rokas pulksteņa taimeris nebija jāuzstāda, tas jau bija uz astoņiem no rīta, atlika tikai nospiest signāla slēdzi un nolikt pulksteni uz naktsskapīša pie galvgaļa. Kaut kā noorganizējis higiēnu, apgūlās, un tūlīt viņu pārņēma salds miegs.

Par spīti visai aizrautībai veidot visdažādākās versijas armijas pretizlūkošanas prim-oficierim, Kīnam pat prātā nevarēja ienākt, ka cilvēks, kurš pameta blokmāju pulksten vienpadsmitos nulle septiņās pēc vietējā laika, patiesībā bija atslēga vienai no šodienas mīklām un akli gāja pretī savai nāvei.

4. Diezgan savdabīga pašnāvība

Caur nomiedzi saklausījis taimera uzmācīgo dūkoņu, Kīns taustījās pēc pulksteņa uz naktsgaldiņa, lai izslēgtu skaņu. Tad  atvēra acis un paskatījās uz griestiem, apkopojot domas. Triviālo pamošanās efektu jaunā vietā un vieglu apjukumu, nekavējoties nomainīja skaidra atziņa, ka viņš atrodas garnizonā uz Tangras astoņos no rīta pēc vietējā laika.

Pēc vakardienas dzeršanām nežēlīgi sprakšķēja galva, lai gan izdzerts nebija nemaz tik daudz. Interesanti, kā dažiem cilvēkiem, tam pašam Narimanam, izdodas tā nodzerties? Lai regulāri pakļautu sevi šādām mokām, jābūt nelokāmai drosmei. Vai arī jācieš no visu pārņemošas tieksmes uz mazohismu. Vai arī ir apšaubāms ieradums nedomāt par sekām, kas, visticamāk. Vai varbūt viņiem paģiras ir daudz vieglākas. Bez steigas apdomājot šo problēmu, Kīns apzinājās, ka piebāzis galvu ar muļķībām un tādējādi gļēvi mēģina norobežoties no domām par vakardienas kāpumiem un kritumiem un nākotnes sarežģījumiem. Tomēr, domāt par nopietnākām lietām paģiru laikā, bija gandrīz droši ienirt dziļā depresijā.

Izkāpis no gultas, Kīns devās uz vannas istabu un nostājās zem dušas. Viņš sarīkoja sev nežēlīgu sodu, kas sastāvēja no karsta ūdens pamīšus ar svilinoši ledus aukstu, norīvējās ar dvieli un, atgriezies istabā, veica vingrošanas komplektu. Tad acis aizķērās aiz grauda pudeles, gandrīz tukšas, kas pārmetoši izslējās uz galda blakus apkaltušajiem siera gabaliņiem. Klusi nodrebēdams, viņš to paņēma un ielika naktsskapītī.

Aiz loga snauda kalnraču ciemats. Zvaigznes pazuda no gaiši zilajām debesīm, atstājot tikai dažus desmitus no lielākajām. Prožektori torņos nodzisa, ieplakas līkumos gulēja miglas klājumi kā pārrūdzis rītausmas dūmakas uzlējums. Tangras oranžā saule vēl nebija uzkāpusi tuvējā kalna nogāzē, tikai norobežojās ar mirdzošu svītru, it kā vājš zibens būtu pielipis pie blāvajam pinkainajam krūmu pamežam.

Kad pie durvīm atskanēja norunātais klauvējums, Kīns tikko bija pabeidzis skūšanos un saģērbies. Nepieciešamība uzvilkt bruņu tērpu virs formastērpa viņam bija diezgan apnikusi. Turklāt automātiskā termoregulācijas sistēma ar apskaužamu neatlaidību uzturēja temperatūru nedaudz virs optimālās; brīvā dabā tas vēl bija paciešami, bet tiklīdz ienāc istabā, ādu pārklāja lipīgi sviedri. Tāpēc, ielaidis istabā savu miesassargu un sasveicinājies, Kīns vispirms jautāja:

— Sakiet, Ronč, vai arī jūsu bruņu tērps pārāk silda?

- Nu viņiem visiem ir kaut kādas aizķeršanās ar monoprocesoru, - noburkšķēja kvadr-oficieris. - Tā ir vispārzināma lieta: jo sarežģītāks aparāts, jo biežāk tas bojājas.

Patiešām, viņa filozofisko sentenču krājums šķita neizsmeļams.

– Es neatradu, kur šim modelim var ko regulēt, - atzina Kīns.

- Ja vēlaties, es to tūlīt salabošu.

– Būtu jums ārkārtīgi pateicīgs.

- Tad novelciet to uz minūti.

Paņēmis no galda saliekamo nazi, kura asmens bija nosmērēts ar sakaltušu kausēto sieru, Rončs uzlika  Kīna bruņu kostīmu uz dīvāna pārsega, mierīgi atsprādzēja plecu saules baterijas paneli, pēc tam ar nazi atvāza monoprocesora bloku. Protestējot nomirgoja sarkanā signāllampiņa uz manšetes, kvadr-oficieris samiedza acis, cieši ieskatījies, atkal pabakstīja ar nazi, lampiņa nodzisa.

- Pret karavīra atjautību, jebkura tehnika ir bezspēcīga - viņš paskaidroja, novietojot plakano fasetakumulatoru atpakaļ sākotnējā vietā. - Tagad nēsājiet uz veselību.

Ceļā uz ēdamzāli Kīnam pirmo reizi bija iespēja redzēt un novērtēt fabru kaujas īpašības. Kad viņš un Rončs sasniedza taciņas līkumu, tālumā uz biezokņa fona otrpus žogam parādījās pusducis lēkātāju.

Pusotru olekti garie zvīņainie, insektoīdu radījumi uz pārmērīgi garām salocītām pakaļkājām izlēca no krūmu biezokņa, acumirklī šķērsoja kontroles joslu, viegli pārlēca pāri dzeloņstiepļu žogam un metās uz platformu ar bruņumašīnām. Divi mehāniķi, abi bez ķiverēm, entuziastiski darbojoties pie kāpurtransportiera ežektora, nepamanīja strauji tuvojošos lēcējus.

Rončs brīdinoši iekliedzās, izšaujot ar savu iksteru, un Kīns arī izvilka ieroci un izšāva visu aptveri pret uzbrūkošajiem radījumiem, pilnībā apzinoties šādas šaušanas bezcerību. Divsimt piecdesmit olekšu attālumā un pie mitras atmosfēras impulsi lēcējiem varēja izraisīt tikai vieglus apdegumus. Izdzirdot Ronča kliedzienus, mehāniķi pacēla galvas, viens no šausmām sastinga, otrs metās meklēt aizsegu kabīnē.

Un tad no klajuma stūrī stāvošā turbotransportiera, pretī lēkātāju baram metās fabrs. Viņš uzmeta plazmas šauteni pie pleca un raidīja sešus mērķtiecīgus šāvienus pēc kārtas tādā ātrumā, ka pavedienu trajektorijas, kas nomirgoja no stobra, saplūda nepārtrauktā vēdeklī. Pietuvojies pie skrējiena laikā sašautajiem radījumiem, biorobots tos apskatīja, pabeidza vienu ar laidni un gāzelējoties devās atpakaļ, ignorējot apstulbušos mehāniķus, ko bija izglābis.

- Paveicās stulbiķiem, - Rončs atviegloti secināja.

- Vienā lietā Aburhadam bija taisnība, - Kīns piebilda, izņemot no roktura tukšo aptveri un ievietojot rezerves. – Šaušanas ziņā cilvēks ar fabru konkurēt nevar.

No rīta ēdnīca izrādījās diezgan pārpildīta: bez virsniekiem tur brokastoja laboratorijas un lazaretes civilie darbinieki. Apsēdies pie paša izvēlētā galdiņa netālu no strūklakas, Kīns izteica vēlmi pasūtīt karstas brokastis kā spēcīgu līdzekli paģiru ārstēšanai, un Rončs ieteica viņam paņemt vietējo karbonādi. Viņus apkalpoja tā pati glītā oficiante zilajā parūkā, kura Kinam jau iztālēm koķeti uzsmaidīja.

- Nu ko mēs ēdīsim? - Pienākusi, viņa jautāja.

- Jums, Ronč arī karbonādi? Tad, lūdzu, divas vietējās karbonādes.

- Ar kartupeļu biezeni, - piebilda Rončs.

Oficiante valkāja modernas debeszilas kontaktlēcas, kas apvienotas ar parūku un smaidošo sārto seju, viņai lika izskatīties kā lellei.

— Pudeli minerālūdens?

- Protams.

- salātus vēlēsieties? Kā ar desertu? - Pie viņas kuplajām lūpām pielipis standartsmaids.

- Nē pateicos.

Gaidot pasūtīto ēdienu, Kīns atgāzās krēslā un ar izklaidīgu skatienu sāka aplūkot zāli. Viņš izvēlējās nepamanīt rudmatainās īgņas no lazaretes klātbūtni un ar galvas mājienu sveicināja Aburhadu un Narimanu, kuri sēdēja iztālēm. Lielāko daļu cilvēku, kas sēdēja pie galdiem, viņš pazina neklātienē, pētot viņu dosjē, un tagad kā izklaidējoties no atmiņas izvilka viņu vārdus, dienesta atzīmes, psiholoģiskos portretus. Viņa uzmanību pievērsa sportiskas miesas būves vīrietis ar noskūtu, kailu, punainu galvaskausu, augstiem vaigu kauliem un šaurām acīm. Sēdēdams viens pats blakus ziedošam dekoratīvam kokam stūrī, viņš drūmi aprija marinētu molusku salātu dubultporciju. Kīns viņu pazina vienā mirklī: Rino Haragva, koncerna vietējās laboratorijas vadītājs, biotehnoloģijas doktora grāds, gēnu inženierijas spīdeklis, viens no otrās paaudzes bioloģisko kaujas robotu projekta aizsācējiem.

Kas tas tāds Ronč? - Kīns pajautāja un precizēja: - Blakus akranijas kokam, noskuvies uz pliko.

— Galvenais olgalvis, vārdā Haragva, — kvadr-oficieris atbildēja, palūkojies pār plecu.

- Neiebilstu ar viņu kaut kā iepazīties.

– Kas var būt vieglāk, jūs teicāt, ka gribat apbrīnot čūsku midzeni. Es par to vakar vakarā pa tālruni sazinājos ar Haragvu. Starp citu, jūs dzīvojat ar viņu vienā mājā.

- Un uz cikiem mums nozīmēts?

- No rīta viņš ir aizņemts, bet gaidīs mūs no diviem līdz trijiem.

- Ļoti labi.

Zinātnieka dosjē, atbilstoši viņa kolorītajam izskatam, izcēlās ar ekscentriskumu. Darbaholiķis, rūdīts vecpuisis, mizantrops. Nepavisam necieš no pārmērīgas lojalitātes, un saņēmis uzaicinājumu uz Tangru, tikai pateicoties neveiksmīgajam apstāklim, kas ir stingri slepenā projekta dvēsele un smadzenes.

Iesmaržotā lellīte atnesa karbonādes. Kad viņa noliecās pār Kīna plecu, lejot glāzēs minerālūdeni, bija jūtams viņas lēto smaržu saldenais aromāts. Kīns pēkšņi ieraudzīja, ka nelielais, polihromais tetovējums uz viņas apaļās locītavas nav nekāds eksotisks zieds, bet gan stilizētu fallu mezgls. No oficiantes izplūstošā pievilcība robežojās ar vulgaritāti, un, acīmredzot, meitenei nebija nekas iebilstams pret vieglu romānu ar atbraukušo oficieri. pavadījis viņu ar domīgu skatienu, Kīns sāka ēst.

- Diezgan savdabīga garša, - viņš atzīmēja pēc pirmā kumosa.

- Tā ir jaunas ķirzakas fileja, - paskaidroja Rončs. - Puiši no virpuļlidņa aizvakar apšāva veselu baru. Pieaugušajiem gaļa ir sīksta, bet jauniem dzīvniekiem tieši laikā.

Kīns gandrīz aizrijās, dzirdot šos vārdus un atceroties korneozauru spēles līdzenumā. Kad viņš vēroja ķirzakas caur staru šautenes tēmekli, pēdējais, ko viņš varēja iedomāties, bija to gastronomiskās īpašības.

- Ja godīgi, nebiju domājis, ka viņu gaļa piemērota pārtikai. Vai tad karbosilīcija savienojumi ir sagremojami? - viņš jautāja, neizpratnē iedzerdams malku minerālūdens.

- Un kā vēl sagremojami, neuztraucieties. Smalki sagriezt, diennakti marinēt, sautēt divas stundas un vienkārši pirkstus aplaizīt.

Dīvaina lieta, cik gan daudz eksotisku ēdienu, sākot no rāpuļiem līdz kukaiņiem un tārpiem, viņš bija izmēģinājis uz dažādām planētām. Taču šķīvī dāsni garšvielām pagatavotā gaļa, kuras īpatnējā pēcgarša viņam sākumā šķita pikanta, tagad izraisīja teju vai vemšanas spazmu, tiklīdz viņš uzzināja par tās izcelsmi. Neaptverama sajūta: nevis riebums, nevis noraidījums, bet gan kaut kāda neskaidra, neracionāla aizlieguma sajūta dvēseles dziļumos.

- Vai esmu sabojājis jums apetīti? — nomākts sacīja Rončs, redzot, ka Kīns vairs nepieskaras karbonādei.

- Nē, nepavisam.

Atvilcis elpu, Kīns izdzēra vēl vienu minerālūdens glāzi. Dīvaino reakciju uz ēstgribu rosinošo ēdienu viņš uzskatīja par zemapziņas pagriezienu, ko, iespējams, izraisīja atteikšanās šaut uz ķirzakām ar desanta automātu. Spītība un nevēlēšanās ļauties savām neirotiskajām kaprīzēm piespieda viņu atsākt ēst.

- Nemaz nav slikti, vai ziniet, - viņš atzina, sakošļādams vēl vienu kumosu. - Savdabīgi. Daļēji atgādina ne tik daudz gaļu, cik delikateses zivi.

- Es taču teicu, garšīgi. Starp citu, kā jūsu bruņu tērps, vairs necepina?

Paldies, tagad viss ir kārtībā.

Savādi, bet Ronča barbariskajai darbībai bija vēlamais efekts: apkure tika izslēgta, bet mikroventilācijas sistēma turpināja darboties.

Kīns ar acs kaktiņu pamanīja, ka garnizona komandieris ir pabeidzis brokastis, un Narimana pavadībā devās ārā no zāles. Rīta maltīte, pretēji gaidītajam, bija ievilkusies pārāk ilgi, līdz norunātajam tikšanās laikam blokmājā palika piecas minūtes. Pastūmis malā savu pusapēsto brokastu šķīvi, Kins grasījās piecelties un sekot Aburhadam, taču, pietuvojoties viņu galdam, tas apstājās.

- Labrīt, inspektor, sveiks, Ronč, - viņš drūmi pateica. – Jums nav jāsteidzas. Šorīt man atkal ir jautras ziņas.

— Tuvojas jauns masīvs? - kvadr-oficieris uztraucās.

- Sliktāk. Nāciet desmitos, agrāk es neatbrīvošos.

Un Aburhads aizsoļoja uz durvīm, uzvilcis ķiveri un ejot nolaidis vizieri.

– Interesanti, kas var būt sliktāks par masīviem? - Rončs skaļi domāja, pavadīdams komandieri ar skatienu. - Ticiet man, tāds viņš redzams reti. Drūms, kā ziemas nakts sardzē.

- Es īsti nesapratu, ko jūs nosaucāt par masīviem, - sacīja Kīns.

- Nu, kad radījumi uzbrūk baru bariem no vairākām pusēm uzreiz. Reti, bet gadās. Visus noliek pie ieročiem, ar stobriem iziet pat civilie.

Viņi apēda karbonādi, un koķetīgā lellīte ieradās pēc aprēķina.

- Jūs droši vien esat no Akrānijas, uzminēju?-  Kīns jautāja, pasniedzot savu kartīti.

- Kāpēc jūs tā domājat? - viņa izbrīnījās, atstājot kases aparātu mierā un ar gaidošu smaidu paceļot savas platās debeszilās acis uz Kīnu.

- Atcerējos, bija tāda dziesma: "Nav labāka nekā par Hiržumas vīnu un meitenēm no Akrānijas," viņš galanti paskaidroja.

- Žēl, bet jūs pieļāvāt kļūdu. Esmu dzimusi Irlejā.

Zem pūdera sārtuma parādījās dabīgais.

Viņu pirkstiem īsi saskaroties, viņa atdeva kartīti.

- Es nepieļāvu kļūdu, vienkārši dziesma melo,- secināja Kīns. Tagad es zinu, no kurienes nāk īstās skaistules.

Oficiante mulsi noķiķināja, kārtodama rēķinu ar Ronču.

- Nevajadzētu tā jokot ar nabaga meiteni, pilsoni oficieri, - viņa teica, kīrīgi sakniebdama lūpas, tēlojot nevainīgu vienkāršību.

- Ja tā ir pavēle, tad man jāpakļaujas.

- Labi gan, ka esat paklausīgs, jo te apkārt vieni vienīgi nekauņas, vienkārši šausmas ... - Viņa izņēma no termināļa Ronča karti, pabolīja uz Kīnu actiņas un aizgāja, šūpojot savus lieliskos gurnus.

Līdz šim viņam nebija izdevies pēc atmiņas identificēt šo personu. Biezā makijāžā un parūkā meitene ļoti attāli līdzinājās dosjē topogrāfijai, taču, tiklīdz izskanēja planētas nosaukums, ar oficianti saistītie personas dati tika atsaukti atmiņā bez grūtībām. Stasija Feino, pēc standarta kalendāra divdesmit četrus gadus vecā, uz Tangras strādā pusgadu, noslēgusi līgumu uz trim gadiem. Netieša politiskās izlūkošanas darbiniece kopš divdesmit gadu vecuma, protams, bez tā vienkārši nebūtu parakstījuši līgumu ar viņu. Ierodoties šeit, Stasijas bijušie kuratori automātiski nodeva viņu Narimanam.

Viszinošais Rončs, kad viņi izgāja no ēdnīcas, kā jau ierasts, atturējās komentēt smaidīgo irlānieti. Maz ticams, ka viņai trūka pielūdzēju, taču kvadr-oficiera taktiskā klusēšana acīmredzot nozīmēja, ka Kīns varēja droši turpināt daudzsološo flirtu.

Komandiera blokmājas adjutantu istabā šoreiz dežurēja kalsns unters ar līku, iespaidīga izmēra degunu. Pavirši, kaut kā nosveicinājis ienākušos oficierus, viņš apsēdās un nolūkojās monitorā ar tik mokpilnu skatienu, it kā pavadītu laiku pie zobārsta kabineta durvīm.

- Sveiki, Ziga, kas jauns? — Rončs viņam uzsauca.

- Draņķīga padarīšana, - viņš nomurmināja. - Nulle labuma.

- Komandieris šodien stipri drūms, kāpēc tā?

- Vai ta jūs vēl nezināt...?

- Nav ne jausmas.

Ziga, viebdamies, ar pirksta galu bezmērķīgi virpināja paneļa malā līdz pusei iestrādāto kursora lodi.

- Nu Gronskis nošāvies, - viņam beidzot izdvesa.

- Ko-o-o? - Rončs izbrīnījās.

- To, ko dzirdēji.

- Traks var palikt ... Kā tad tā? ..

Unters bezpalīdzīgi paraustīja kaulainos plecus.

— Parasti. Paņēma iksteru un notrieca sev pusgalvu. Šonakt.

Satriekts līdz sirds dziļumiem, Rončs lēnām iesēdās krēslā, pacēla roku pie bruņu tērpa apkakles aizdares un sastinga.

- Kas tad te tagad sanāk... bet mēs te vēl vakar pļāpājām... - viņš stomīgi izrunāja, aprāvās un pēc pauzes piebilda: - Nē, traks var palikt.

Klusi vērojot šo ainu, Kīns pilnībā dalījās domās ar sava miesassarga apjukumu. Gronskis pagājšvakar neizskatījās pēc pašnāvības kandidāta, un viņa nāves apstākļus būtu vērts papētīt tuvāk. Nepilnas uz Tangras pavadītas dienas laikā, Kīnam visapkārt noticis pārāk daudz kas neparasts, un varbūtība, ka šie gadījumi, kā no pirmā acu uzmetiena šķiet, viens ar otru ir nesaistīti, pavisam niecīga.

- Tā ka komandieris cieši iesēdies pie sevis kopā ar Narimanu, - Ziga paziņoja un beidzot iedomājās vērsties pie Kina. - Jūs esat inspektors Kīns, es pareizi sapratu?

– Tieši tā, – Kīns sausi apstiprināja, apsēžoties daudzfunkcionālās pults malā.

Untera somnambuliskās manieres atstāja vēlēties daudz vairāk pat no elementārās audzināšanas viedokļa, nemaz nerunājot par dienesta reglamentu.

- Komandieris lūdza viņu atvainot, viņš ir ļoti aizņemts un pieņems jūs nedaudz vēlāk, - viņš skābi nomurmināja, skatoties kaut kur sānis. Saprotiet, kas tāds nenotiek katru dienu...

- Jā, es saprotu, - Kīns pamāja ar galvu, cenšoties pa tukšo neskaisties. Tomēr viņš nolēma neuzsākt vietējo slaistu individuālos treniņus, jo šādai nodarbei neredzēja ne gala, ne malas. Bet ar Aburhadu  izvairīties no ļoti nopietnas sarunas par personāla gandrīz vispārējo izlaidību, nevarēs. Ja tik lielā mērā tiek ignorēts reglaments un klibo disciplīna, tas noteikti gulstas uz daļas komandiera sirdsapziņas.

- Man dots rīkojums noformēt jums piekļuvi. Unters pastiepa roku. - Atļausiet jūsu personīgo dienesta kartīti. Un kaut kādu kristāliņu arī.

Kīns izņēma no planšetes vajadzīgo un pasniedza unteram.

Tas iekopēja elektronisko apliecību datora atmiņā, nodrošināja to ar piekļuves kodiem, ievadīja kristālā nepieciešamās paroles un, lai nokārtotu visas formalitātes, lūdza Kīnu parakstīties iešņorētajā burtnīcā.

- Atļausiet jums parādīt, kur, ko un kā, - viņš ierosināja. – citādi mūsu saimniecībā tikt skaidrībā ar pirmo reizi pagrūti.

Sēžot krēslā blakus unterim, Kīns devās sava veida ekskursijā pa garnizona datubāzēm. Te neveiklais Ziga viņu pārsteidza. Viņš virtuozā ātrumā skraidīja pa datora džungļiem, izskaidrodams galvenokārt ar starpsaucieniem, ik pa laikam entuziastiski parādot ar pirkstu uz monitoru:

- Tas ir šeit, te ir šādi… no šejienes līdz šejienei… un tagad iziet un noklikšķināt uz šī…

Garnizona datortīkls lielākoties atbilda vispārējam armijas standartam, un Kīns ar pieredzējušu aci uzreiz aptvēra nepieciešamos smalkumus, lai gan diez vai varēja izsekot līdzi untera manipulācijām. Atšķirības galvenokārt bija daudzajās izsekošanas ierīcēs, kurām tika atvēlēta atsevišķa augstas prioritātes mašīnas resursu zona. Un Kīnam acīs iekrita vēl kāds neparasts apstāklis.

- Pagaidiet, kas mums ir šitas, laboratorijas serveris? - viņš jautāja Zigam.

Klikšķplāksni ar uzrakstu "Bioteh" rotāja koncerna emblēma - dubultspirāle zvaigžņotā gredzenā. Un no apakšas bija viļņota josla - tradicionālā anizotropās informācijas apmaiņas zīme, kas nekavējoties brīdināja Kīnu.

- Tas pats. Tikai ar to notiek apmaiņa.

- Atzīmi es redzu, bet ko tas nozīmē konkrēti?

Samulsināts no skarbā toņa, Ziga nedaudz pavilcinājās, viņa garie mezglotie pirksti nemierīgi ņurcīja gaisu virs klaviatūras.

- Nu, te ir pieprasījuma režīms. Parole jums ir uz kristāla, "speciālajā" katalogā.

- Tik vien? Bet no viņu puses? - Kīns jautāja.

- No turienes atļauti visi režīmi, - vainīgi nomurmināja unters, it kā inspektors būtu atklājis kādu viņa neuzmanību.

Vēl viens dīvains pārsteigums, kas bija noteikti jāņem vērā. Nu, kurš to būtu iedomājies, ka garnizona aizsardzības sistēma vietējā tīkla hierarhijā ieņem pakārtotu vietu. Protams, nevienam pat prātā neienāca paziņot armijas pretizlūkošanas štābam par šo anekdotisko sīkumu.

- Labi, ejam tālāk, - Kīns norūca.

- Lūk, te ir raktuvju tīkls ar visiem pribambasiem, bet tā ir grāmatvedība, šī - noliktava, - Ziga nomurmināja zem deguna, ātri ievadot paroles, kuras zināja no galvas. - Apģērbs atsevišķi, ieroči un munīcija atsevišķi ...

Atvērās komandiera kabineta durvis, un adjutanta istabā ienāca Narimans. Spriežot pēc izplūdušā miglainā skatiena, pretizlūkošanas daļas priekšnieks, par godu rīta vēsumam, jau bija ieķēris glāzi vai divas.

- Inspektor Kīn, jūs aicina komandieris Aburhads, - viņš manierīgā tonī paziņoja un pazuda ieejas tamburā.

- Paldies, Ziga, viss vairāk vai mazāk skaidrs, - Kīns teica mīkstākā tonī: ātrums, ar kādu šis neveiklais unters darbojās pie datora, atstāja labvēlīgu iespaidu.

Paņēmis apliecību un kristālu ar parolēm, viņš viegli pamāja Rončam, kurš dziļās domās sēdēja krēslā, un iegāja kabinetā.

Aburhads, kurš stāvēja ciemata elektroniskās kartes priekšā, pie viņa parādīšanās pagriezās, un ar skopu žestu uzaicināja apsēsties uz krēsla stūrī.

— Atvainojiet, ka liku jums gaidīt, inspektor, — viņš noplātīja rokas. - Ārkārtas gadījums…

- Nav jāatvainojas, es pavadīju laiku racionāli, - Kīns atbildēja, apsēdās un sakrustoja kājas.  -Jūsu dežurants man iedeva paroles un izveda caur tīklu nelielā pastaigā.

Neiespējami drūmais garnizona komandieris nesēdās savā krēslā, liekot saprast, ka viņš rēķinās ar īsu sarunu.

Kādi jautājumi vai vēlmes jums vēl ir? - viņš jautāja.

- Ārkārtas situācija, cik saprotu, tā ir untera Gronska pašnāvība?

- Pilnīgi pareizi.

— Ar jūsu atļauju es vēlētos iegūt sīkāku informāciju.

Pēc nelielas vilcināšanās Aburhads ar vāji slēptu īgnuma izteiksmi sejā tomēr iesēdās krēslā pretī Kīnam. Norādītie dienesta komandējuma mērķi Ģenerālštāba inspektoram uzlika par tiešu pienākumu izrādīt īpašu interesi par traģiskā incidenta izmeklēšanu, un abi sarunu biedri to labi saprata bez komentāriem.

– Kas tieši jūs interesē?

– Ko par pašnāvības apstākļiem ir izdevies noskaidrot šobrīd.

– Lūdzu. Gronskis vakar uzsāka dežūru pulksten piecpadsmitos. Divdesmittrijos viņu nomainīja unters Dživlo. Ap astoņiem no rīta tika atklāts, ka Gronskis izdarījis pašnāvību, iešaujot sev galvā ar personīgo ieroci. Aburhads apklusa.

- Kas un kur atrada līķi?

- Unters Baso ieradās pēc viņa, kā parasti, lai dotos kopā brokastīs. Jūs jau zināt, ka uz Tangras neviens neatstāj telpas vienatnē. Durvis nebija aizslēgtas, Gronskis gulēja savā istabiņā uz grīdas. Impulss no tuva attāluma, ziniet, pusi galvaskausa nonesa pa tīro.

– Šādos gadījumos parasti atstāj zīmīti... – Kīns pusjautājoši sacīja.

- Ne vienmēr. Gronskis to neizdarīja.

– Vai nāves laiks ir noteikts?

- Pēc ārsta teiktā, tas notika ap diviem naktī.

Tiklīdz Aburkhads nosauca laiku, kad Gronskis bija pabeidzis dežūru, Kīns uzreiz atcerējās vīrieti, kurš pulksten divdesmittrijos nulle nulle bija pametis blokmāju un devās uz civilā personāla māju.

— Tātad Gronskis no šejienes aizgāja ap pulksten vienpadsmitiem? - viņš precizēja.

– Mums jāpieņem ka tā. Unters Dživlo vēl nav nopratināts, viņš atpūšas pēc nakts dežūras. Bet dežurantu maiņa reģistrēta tieši divdesmittrijos.

Vai blokmājā tajā laikā bija vēl kāds?

– Protams, neviena. Es pats aizgāju desmitos.

Nepalika šaubu, ka vīrietis, kuru Kīns vakar redzēja pa logu, bija unters Gronskis.

- Vēlētos apskatīt videofailus no notikuma vietas, - sacīja Kīns.

- Varat tos dabūt no pretizlūkošanas nodaļas. Es parūpēšos, lai jūs tiktu informēts par visām izmeklēšanas detaļām. - Aburhads piecēlās, liekot saprast, ka saruna beigusies, un turpmāk šo tēmu ar viņu nevajadzētu apspriest.

- Ar jūsu atļauju man ir vēl daži jautājumi par citām tēmām, - teica Kīns, lēnām pieceļoties no krēsla.

Tikmēr garnizona komandieris jau bija apsēdies pie sava rakstāmgalda, pielicis tuvāk mikrofonu uz gredzenveida stieņa un datora paneli.

- Ja vien tas nav steidzami, šovakar tiksimies vēlreiz un parunāsim, cik gribēsim, - viņš ierosināja pašķielējis uz Kīnu. - Man vienpadsmitos ir tīkla sanāksme, ja neskaita dažas sīkākas lietas.

- Nu ko, netraucēšu. Uz cikiem man vajadzētu rēķināties?

- Domāju, pirms vakariņām. Vai pulksten sešos jums derēs?

- Ļoti labi.

Kins pameta krēslu, apmainījās ar Aburhadu mājieniem un izgāja adjutanta istabā.

- Ronč, iesim, - viņš teica.

Saule bija paspējusi uzkāpt kalna galā un sāka manāmi cepināt. Elastīgs rīta vējš vilka pa debesīm izkaisītas mākoņu strēmeles.  Virs raktuvju terikona lidinājās virpuļlidnis plēsīgi izpletis kronšteinus ar raķešu kasetēm.

- Iesim pie manis un mazliet parunāsim. – Kīns sāka uzsvērti izturēties pret Ronču tā, it kā viņi būtu pēc ranga līdzvērtīgi, cerībā tādējādi veicināt viņa runīgumu.

- Labprāt, - kvadr-oficieris atbildēja viņam līdzīgā tonī.

Virpuļlidnis norāvās no vietas, veica strauju virāžu un, strauji nolaižoties pāri akmeņainajam masīvam uz ziemeļiem no raktuvēm, izšāva termīta raķešu zalvi. Uguns bumba, izšļakstot garus dzirksteļu kūļus, aizripoja pa laukakmeņiem nokaisīto nogāzi un pazuda aiz kalna dzegas. Izliekti dūmu mutuļi, ko pacēla vējš, ātri izplēnēja zilajās debesīs.

- Droši vien izcepa elles kājautus, - komentēja Rončs. - Vai varbūt sievasmātes mēles. Citām negantībām nepatīk akmeņi, tie ložņā pa krūmiem.

Vērojot raķešu uzbrukumu, viņš neaizmirsa ik pa brīdim paskatīties apkārt, turot roku pie atpogātās maksts.

Kad viņi kāpa pa kāpnēm uz otro stāvu, Kīns saklausīja, ka kreisajā spārnā diezgan skaļi skan mūzika, viena no viņa iecienītākajām melodijām: Stendžells, trešais stīgu kvartets, andante. Diezgan nevietā nosmaržoja pēc dūmiem no malkas kamīnā, gara vakara lauku mājā ar laba vīna glāzi plaukstā, miera un vientulības svētlaimes, pusmiegā klausoties kā pa logu cītīgi knābā silts lietus, savukārt no atskaņotāja skaļruņiem plūst nepārspējamā komponista klusās starojošās skumjas. Tomēr viņš bija gandarīts, ka pat šeit, uz Dieva nolādētās Tangras, bija atradies pagājušā gadsimta neoklasicisma pazinējs.

Iegājis istabā, Kīns ar prieku novilka un uzmeta uz guļamvietas savu apnikušo bruņu tērpu.

- Nu ko jūs stāviet, apsēdieties, - viņš draudzīgi sacīja Rončam, iekrītot krēslā. - Un novelciet bruņas, kāpēc velti svīst. Lūk pastilas, uzcienājieties.

Paldies, man tās ne visai.

Kvadr-oficieris aprobežojās ar bruņu tērpa atpogāšanu līdz viduklim un apsēdās pie galda, nogaidoši lūkojoties uz Kīnu. Tas aizlika aiz vaiga pastilu un, saritinājis sudrabaino iesaiņojuma gabalu bumbiņā, sāka sarunu:

— Ievēroju, ka ziņa par Gronska nāvi jūs ārkārtīgi pārsteidza.

- Protams. Kad mēs vakar ar viņu pļāpājām blokmājā, no nekā tāda nebija ne smakas. Pat gluži otrādi. Kā vēlaties, bet te ir kaut kas netīrs, varu galvu likt ķīlā.

- Derības nepieņemu, nevēlos zaudēt, - Kīns drūmi attrauca. - Vai jūs nevarētu precīzāk pateikt, par ko sarunājaties?

- Ja cilvēks vēlas sākt jaunu dzīvi, bet tad pēkšņi izšķaida no ikstera smadzenes, tas taču dīvaini ož, vai ne?

- Piekrītu.

Rončs nedaudz paliecās uz priekšu un samiedza acis, lūkodamies Kīnam acīs.

- Tad lūk, vakar Gronskis man teica, ka viņš lauzīs līgumu un laidīsies prom no šīs draņķīgās Tangras pie sasodītās zvaigžņu mātes,  protams, atvainojos. Tā viņš izteicās, tie ir viņa vārdi.

Šis fakts Kīnu pārsteidza ne tikai izskata pēc, bet gan pa īstam.

Kur viņš ņēmis naudu par līguma laušanu? -  uzreiz jautāja.

– Pats esmu pārsteigts. Es jums pateikšu vairāk, viņš stundu muldēja par to, kādu traku uzdzīvi sarīkos Lebaksas pludmalēs, kad beidzot izrausies no šejienes. Sak, bēda izlocīsies kā virve un dūmi mutuļos. Tiklīdz ieradīšos, viņš teica, tā iesākumā es pasūtīšu vislabāko vīnu un uzreiz divas pupīgākas mulates, viņam bija dziļš bziks uz mulatēm. Vispār acis deg, siekalas tek...

- Diezgan dīvaina pašnāvība, - Kīns domīgi sacīja, ripinot folijas bumbiņu pa galda virsmu.

- Tieši tā jau arī ir.

Kīns, iekšēji smīnot, atkal domāja par noklausīšanās ierīcēm. No visiem viedokļiem tas ir pat ļoti ērti: viņam nav kārtējo reizi jāmocās ar diktofonu, bet Narimana ļaudis lai iegūst vielu pārdomām.

- Tātad Gronskim bija ļoti nopietna naudas summa, - viņš sprieda. - Vai arī viņš cerēja drīz tādu iegūt. Viņa finansiālos apstākļus varam noskaidrot arī tūlīt.

- Tad tiksim skaidrībā, ja tas ir viegli, - Rončs iedegās.

Kārtējo reizi Kīns pārliecinājās, ka jebkurš cilvēks pie pirmās izdevības ar entuziasmu uzņemas detektīva lomu. Šajā gadījumā Ronča palīdzība nemaz netraucēs. Viņš ieslēdza datoru, iesprauda tajā paroles kristālu, tad noliecās pāri galdam un iesprauda spraudni optiskās šķiedras ligzdā, kas piestiprināta pie sienas blakus interkoma spraudnim.

- Tā, braucam,- viņš nomurmināja un, pieslēdzies garnizona grāmatvedības nodaļas datoram, novirzīja paroles pieprasījumu uz kristālu. - Kur viņiem šeit konti? .. Aha, šeit. Atveram, skatāmies. Lūdzu untera Gronska personīgo kontu. Pusotrs tūkstotis divi simti septiņdesmit divi kredoni ar sīknaudu.

- Neko daudz,- Rončs ierunājās, pieceļoties un skatoties uz monitoru.

Pie šodienas cenām šīs naudas pietiktu tikai diviem kubiem īstas malkas, Kīns domās piebilda un salīdzināja konta atvēršanas datumu ar šodienas datumu. Summa bija diezgan atbilstoša tai, ko var ietaupīt no untera algas par nepilnu gadu uz Tangras, ja neatļaujas nekādus papildu izdevumus. Militārpersonām bija stingri aizliegts atvērt kontus jebkur citur, izņemot grāmatvedības nodaļu dienesta vietā. Ģenerālštāba grand-oficieri varēja bezrūpīgi nospļauties uz šo reglamenta pantu, taču nekādā gadījumā ne unteri uz atpalikušas planētas.

- Nulles rezultāts arī ir rezultāts. — Kīns izmantoja vienu no paša izdomātiem izteicieniem. - Tagad padomāsim. Piecu gadu līgums, divi gadi nost. Sods vien būtu bijis sešu tūkstošu apmērā.

Novēloti viņš saprata, ka aizrāvies un iznesis no atmiņas tos datus no Gronska darbības rezultātiem, kuru grāmatvedības pārskatā nebija un, protams, arī nevarēja būt. Tomēr šķita, ka Rončs nepievērsa uzmanību Kīna viszinībai, viņa domas nodarbināja kas cits.

- Ar tādām finansēm neko daudz neieskriesies, - sprieda kvadr-oficieris. - Viņam labi ja pietiktu tikai biļetei uz Trentu, gultu graustu rajonā un gumijas lelli seksa veikalā, kur nu te Lebaksas mulates. Par soda naudu nav vērts pat runāt.

Savādi, bet Ronča amizantajā aprēķinā Kīns noķēra būtisku graudu. Patiešām, kārotās paradīzes pienākumus zemākajām pakāpēm pilda bēdīgi slavenā Trenta, bet nez kāpēc nelaiķa untera sapņos figurēja elitārā Lebaksa. Radās iespaids, ka kāds iekārdinājis puisi ar naudu, brīvību un ar kūrortiem slavenās planētas valdzinājumu, tāpēc tas viss Gronska prātā savijies kā nesaraujama asociatīva ķēde. Zemapziņā haoss valda tikai nepieredzējušam skatienam, patiesībā to parasti vada diezgan stingra loģika. Iespējams, nejaušība, kādas apspiestas senas vēlmes, taču iespējams, ka tieši šeit slēpjas pavediena gals, kas ved uz kārdinātāju dēmonu. Aģenta, vārdā Migla, lomai unters izskatījās pārāk vienkāršs, visticamāk, Gronskis bija viņa algots līdzdalībnieks, un tad, kā tas bieži notiek, tika pārcelts uz upuru kategoriju.

- Jums ir pilnīga taisnība, - piekrita Kīns, aizvēra grāmatvedības datu bāzi, atgriezās vispārējā tīklā un pagriezās pret Ronču.

- Jautras lietiņas, - viņš domīgi novilka. - Varbūt man vajadzētu par mūsu sarunu ar viņu ziņot, kā jūs uz to skatāties?

– Neapšaubāmi.

Kīnam palika neskaidrs, vai viņa sarunu biedram tiešām nebija aizdomu, ka katrs viņu vārds tiek ierakstīts, vai arī viņš pieklājības labad veido nevainīgu izskatu.

– Kā es saprotu, jūs pat nepajautājāt Gronskim, par kādu naudu viņš gatavojas pašikot? - viņš pajautāja, jau iepriekš zinādams, ko dzirdēs atbildē.

- Redziet, Kīn, manā dzimtenē nav pieņemts jautāt, kur cilvēks ņēmis naudu, - paskaidroja Rončs. - Es esmu no Ergastas, tur par tādiem jautājumiem var viegli norauties pa purnu, atvainojos par izteicienu. Piedevām, šajā gadījumā mūsējie saka: ja nepatīk meli, tad nejautājiet.

- Gudrs izteiciens, - atzina Kīns, vienlaikus domājot, ka tas izsmeļoši izsaka visu viņa dienesta darbību būtību.

Ne visi cilvēki ir tik skrupulozi kā drošsirdis Rončs no planētas Ergasta, kura regulāri apgādā Sadraudzības valstis ar visdrosmīgākajiem karotājiem un niknākajiem bandītiem. Vai tiešām unters Gronskis nopietni rēķinājās ar līguma laušanu, pēc viņa standartiem milzīgo sodu atmaksu un klusi pasūtot biļeti uz pasakaini dārgo kūrortu, vienlaikus izvairīties no sirsnīgas sarunas ar militārās pretizlūkošanas darbinieku? Taču cilvēki ir spējīgi arī uz ne tik stulbām lietām, it īpaši, kad sareibst no negaidīti nākušas naudas smakas.

- Nu, es varu padalīties ar vienu nejaušu novērojumu,- Kīns nolēma runāt tieši. - Pagājušajā naktī ap vienpadsmitiem, stāvot pie loga, es redzēju iznākam no blokmājas cilvēku. Kā tagad izrādījās, tas bija Gronskis. Viņš devās tieši uz šejieni, uz šo māju. Atklāti sakot, es uz brīdi domāju, ka esmu steidzami izsaukts uz blokmāju un ka tas nāk izsūtāmais. Lejā aizcirtās durvis, viņš iegāja, bet, protams, pie manis neparādījās. Tātad šajā mājā viņš apciemoja kādu citu. Loģiski?

- Unters dzīvo ēkā, kas atrodas blakus raktuvēm, un tas ir pilnīgi citā virzienā, - piebilda Rončs.

- Kā jums šķiet, pie kā viņš varētu iet?

kvadr-oficieris ilgi domāja, nopūtās un pakratīja galvu:

- Pateikšu godīgi: nezinu. Man vispār jaunums, ka viņš šeit atnācis.

- Tagad paskatīsimies, kas sanāk. Gronskis ar entuziasmu gaida lielas naudas ienākumus un ceļ lielus plānus. Nodevis pienākumus, viņš dodas pie kāda civilā personāla mājā. Pēc trim stundām viņš jau ir savā boksā. Līķis. Pašnāvības zīmītes nav. Kā jūs domājat, pēc kā tas izskatās?

- Domājat, šantāža?

- Manuprāt, šantāžas mēģinājums, - sacīja Kīns. - Un, protams, pašnāvības inscenējums.

- Nav ne jausmas, ko un kā viņš varētu šantažēt, - skeptiski sacīja Rončs.

– Jā, par laimi, tas nav mūsu darbs. - Kīns atkal pagriezās pret datoru. - Nu ko, izdarīsim tā. Paziņosim par to, ko zinām, Narimana puišiem, lai viņi visu kārto tālāk.

Ar garnizona interkoma numuru sarakstu Kīns apdomīgi bija apgādājies vēl pirms lidojuma uz Tangru. Pieslēdzis interkomu datoram, viņš deva uzdevumu sazvanīt pretizlūkošanas nodaļu un ar prieku atzīmēja, ka beidzot viņa galds ieguvis ierasto darba vietas konfigurāciju: tīklā dators, interkoms pie datora, izmeklēšana rit pilnā sparā. Savienojums nebija ilgi jāgaida, interkoma skaļrunis īsi iepīkstējās, tad atskanēja pazīstama aizsmakusi balss:

— Narimans uz līnijas.

— Jūs traucē inspektors Kīns.

— Klausos, inspektor.

— Man pie jums ir daži jautājumi. Ko jums izdevās noskaidrot noliktavā?

— Abas uzskaitē esošās kastes ir neatvērtas un aizzīmogotas. Tas nozīmē, ka mīnu dabūjuši ne jau no mūsu noliktavas, - nez kādēļ kādēļ Narimans savu secinājumu paziņoja optimistiskā tonī.

— Kastes atvērāt, mīnas pārskaitījāt? - Kīns neticīgi jautāja.

— Bet kāpēc gan, ja plombas ir neskartas?

Reti atrodams kretīns ar ideālu raksturojumu, liec kaut rāmī, - Kīns nikni nodomāja. - Nav pārsteigums, ka Migla mierīgi darbojas zem viņa deguna.

— Vēl mani interesē, kas izmeklē Gronska lietu.

— Kvadr-oficieris Tarpics. Bet kam jums tas?

— Gribētu ar viņu parunāt. Un turklāt kvadr-oficieris Rončs sagatavojis jūsu virsniekam informāciju, kas varētu palīdzēt izmeklēšanā.

— Tarpics ir lielisks izmeklētājs, - Narimans ar aplombu paziņoja.

"Uzslava tā mutē, sliktāka par visām paļām", - Kīns atcerējās citātu no senas komēdijas.

— Bez šaubām. Ļaujiet pierakstīt viņa interkoma numuru.

— Lūdzu, tūlīt jūs pārslēgšu uz to.

— Paldies, jūs esat ārkārtīgi laipns.

Interekoms atkal iepīkstējās un sāka skaistināt pauzi ar melodisku trillināšanu.

— Tarpics klausās, - no skaļruņa atskanēja enerģisks baritons.

— Izmeklētāj Tarpic, labdien. Šeit runā inspektors Kīns.

— Kā varu pakalpot, inspektor?

— Cik zinu, jūs izskatāt untera Gronska lietu.

— Iepriekšēja izmeklēšana, ar jūsu atļauju, - pieticīgi precizēja izmeklētājs.

— Man blakus ir kvadr-oficieris Rončs, kurš vakar sarunājās ar mirušo. Es domāju, ka viņa liecība jums varētu būt ļoti noderīga.

Tarpics nedaudz pavilcinājās ar savu atbildi.

— Patiesībā izmeklēšana gandrīz pabeigta, - viņš teica ar nelielu nepārliecības noti. – Nekādu neskaidrību nav, atliek saņemt patologanatoma slēdzienu.

Bija jūtams, ka negaidītais Ģenerālštāba inspektora zvans pretizlūkošanas oficieri samulsinājis un tagad viņš drudžaini prāto, ar ko situācija viņam varētu draudēt.

— Ak, pat lūk kā, un nav nekādu neskaidrību? - Kīns dzēlīgi pajautāja. - Baidos, ka esat izdarījis pārsteidzīgus secinājumus. Šī lieta nav tik vienkārša, kā varētu šķist sākumā. Lūdzu, parunājiet ar kvadr-oficieri Ronču.

Negaidījis atbildi, viņš pagrieza interkoma mikrofonu pret Ronču.

— Labdien, Tarpic.

— Sveiki, Ronč. Nu kas tev tur ir?

— Saproti, vakar es tērzēju ar Gronski adjutantu istabā. Nemaz neizskatās, ka viņš grasītos nošauties,. Kaut kas šeit nav kārtībā, saproti?

Izmeklētājs, pārdomādams dzirdēto, paklusēja.

— Bet ja sīkāk? - viņš neticīgi jautāja.

— Divos vārdos izskaidrot nevarēs.

— Tad piekāp, - ierosināja Tarpics. - Kad tevi gaidīt?

Rončs jautājoši paskatījās uz Kīnu, nospiežot skaņas izslēgšanas pogu.

- Ejiet tūlīt, kāpēc kavēties, - tas atļāva.

- Jūs taču arī gribējāt ar viņu parunāt.

- Es viņu apciemošu vēlāk, - sacīja Kīns. - Ejiet, ejiet, es sēdēšu tepat pie datora, man daudz darba.

Ronč, kur tu pazudi? - no skaļruņa atskanēja Tarpica apmulsusi balss.

Pagriezies pret interkomu, Rončs atlaida taustiņu.

- Domāju. Zini, varu ienākt pēc desmit minūtēm, derēs?

— Labi, gaidu, — izmeklētājs piekrita un gandrīz kautrīgi piebilda: — Inspektoram Kīnam vairs nav ko teikt?

– Jā, gribu ar jums šo to pārrunāt, bet vēlāk.

— Labi, inspektor. Vienmēr jūsu rīcībā. Ceru, ka drīz tiksimies. Novēlu panākumus. -Un Kīns izslēdza interkomu.

- Tikai lūdzu jūs, nekur bez manis neejiet, - Rončs sacīja, pieceļoties no krēsla un aizpogādams bruņu tērpu. - Ja kas, zvaniet man pa mobīlo. Domājams, pēc stundas apgriezīšos.

- Neuztraucieties, Ronč, man šeit ir tik daudz darba, ka stundas laikā galā netikt.

Pavadījis Ronču līdz durvīm un aizslēdzis, Kīns atgriezās pie galda un, atspiedis galvu uz abām rokām, pārdomāja. Iespējamā Gronska pašnāvība bija saistīta ar divām epizodēm: pirmkārt, viņa klātbūtnē, iespējams, tika pārmeklēts Kīna čemodāns, taču diez vai tas varētu būt motīvs liecinieka likvidēšanai. Un, otrkārt, pavēli doties uz kosmodromu Darkofam deva Gronskis. Un, acīmredzot, viņš par to paziņoja vēl kādam citam, kurš par to bija solījis atlīdzību. Jādomā, ka visai pieticīgu. Tomēr, uzzinājis par slepkavības mēģinājumu, Gronskis salīdzināja faktus un nolēma ķerties pie šantāžas, cerot uz treknu ķērienu. Klasisks sižets no kriminālistikas rokasgrāmatas. Nu ko, jau no paša sākuma šajā lietā Kīna rīcībā nonāca lieliski pierādījumi un motīvi.

Uzmetis skatienu uz garnizona datortīkla raibo mozaīku monitorā, Kīns apdomāja, ko darīt vispirms, un nolēma sākt ar mazumiņu. Viņš atkal atvēra grāmatvedības datoru, pārbaudīja Aburhada un Narimana personīgos kontus, neatrodot tur citus ienākumu avotus, izņemot algas. Interesanti, jo, pēc Ronča teiktā, viņi laboratorijā ir uzskaitīti kā militārie konsultanti un viņiem būtu jāsaņem atbilstošs atalgojums. Ja vien Rončs kaut ko nejauc, koncerns maksā abām amatpersonām apejot spēkā esošos noteikumus, kas pats par sevi jau izskatās diezgan aizdomīgi. Te ir vērts iedziļināties, bet brīvajā laikā. Katram gadījumam viņš pārkopēja viņu rēķinus uz kristāla.

Pārējie viņu interesējošie dati tika glabāti laboratorijas serverī, un nodaļas datoros, viltīgi nosauktos kā kadru serveri, kas bija pieslēgti atsevišķam tīklam, un izrādījās, bija nepieejami. Lai gan uz klikšķa plāksnītes viennozīmīgi plīvoja apļveida zvaigzne - Modrā acs, armijas pretizlūkošanas emblēma. Mēģinot iekļūt slepenajā tīklā, Kins uzdūrās uz izšķirošu atteikumu un, pārbaudot kristālu, atklāja, ka Ziga nez kāpēc nebija iedevis viņam atbilstošās paroles un piekļuves kodus. Īsi zem deguna nolamājies, viņš atkal savienojās ar Narimanu, izmantojot interkomu.

- Sveiki, jūs atkal traucē Kīns. Te sanācis neliels pārpratums. Nesaprotamu iemeslu dēļ man netika dota piekļuve jūsu nodaļas tīklam.

- Bet ko jūs patiesībā gribējāt? — diezgan nepieklājīgi noburkšķēja pretizlūkošanas priekšnieks.

- Bet es, patiesībā, gribēju pastrādāt ar dažām datu bāzēm, - Kīns noburkšķēja līdzīgā tonī, sākdams niknoties.

- Pasakiet, ar kurām. Dažas no tām ir īpaši slepenas.

Acīmredzot šis stulbenis tikai tagad saprata, kādās lamatās iekļuvis, sākot izspiegot Ģenerālštāba emisāru. Formāli atteikt Kīnam piekļuvi nebija iespējams, taču pašlaik nodaļas tīklā bija dokumentācija par inspektoru kopā ar noklausīšanās failiem un ziņojumu par nelikumīgo kratīšanu. Kur tik met, tur skandāls.

— Paklausieties, Nariman, ko jūs te atļaujaties? - Kīns noprasīja ledainā tonī. — Es veicu garnizona pārbaudi, man ir augstākā slepenības pielaide.

Iestājās visai ilgs klusums. Acīmredzot vada otrā galā lauzīja galvu, kā bez lielām nepatikšanām, attaisnot atteikumu.

- Gaidu atbildi, - neizturēja Kīns. - Jūs mani dzirdat?

- Neesmu informēts par jūsu pilnvarām, - Narimans neveikli izmeloja.

– Ceru, ka Dervenova paraksts uz mana mandāta jūs apmierinās? - Kīns ar apzinātu vienkāršību nosauca tikai uzvārdu, bez dienesta pakāpes vai amata, liekot saprast, ka viņš ar militārās pretizlūkošanas operatīvās nodaļas priekšnieku labi pazīstams.

Starp citu, tā bija taisnība, jo viņam vienmēr izdevās saprasties ar savu tiešo priekšniecību, un grand-oficieris Dervenovs nebija izņēmums.

- Tomēr gribētu redzēt, protams... - labāka trūkuma dēļ Narimans stiepa laiku.

- Tūlīt nosūtīšu faksimilu uz datoru blokmājā, pārbaudiet to un atzvaniet, - Kīns stingri pavēlēja un izslēdza interkomu.

Parakņājies planšetē, viņš izņēma plastmasā aizzīmogoto mandātu, kas bija bagātīgi izrotāts ar visdažādākajiem augstu priekšnieku skruļļainiem parakstiem, nolika to uz galda, izvilka no datora paneļa miniatūru skeneri un pārvilka pār dokumentu. Pēc tam ieslēdza attēla tiešās pārraides režīmu uz centrālā garnizona datora disku. Kamēr dūcošais skeneris rāpoja pa līnijām, Kīns apdomāja, kādi sodi būtu jāpiemēro reti stulbajam Narimanam, kad viņš atgriezīsies galvenajā mītnē. Vispirms nogriezt viņam uzplečus, lai paskraidelē kā kvadr-oficieris līdz pensijai. Un nosūtīt uz smirdīgāko caurumu, ko vien var atrast, izņemot to, ka jebkura cita planēta salīdzinājumā ar Tangru šķitīs kūrorts. Iespējams, vissmalkākais sods būtu pazemināt pakāpē un amatā, bet atstāt, pretēji ierastajai praksei, tajā pašā vietā. Dervenovam humora netrūkst, viņš šo ideju novērtēs tās patiesajā vērtībā.

Tiklīdz skeneris sasniedza dokumenta galu un apklusa, iezvanījās interkoms.

— Inspektors Kīns? Runā garnizona tīkla dežurants Baso.

- Labdien, Baso, - sacīja Kīns. — Kas ir, pārraides problēmas?

- Piedodiet, nesapratu.

- Tikko nosūtīju jums faksimilu, ko nodot kadru daļai.

- Tūlīt paskatīšos, - un unters apklusa, atstājot Kinu vieglā neizpratnē bet pēc brīža sacīja: - Viss kārtībā, bet es zvanu cita iemesla dēļ. Jums pienācis sūtījums no ģenerālštāba.

- Ļoti labi. Iemetiet šurp, esmu izlikts tīklā ar savu uzvārdu.

- Jā, redzu, - unters apstiprināja. - Metu.

Pirms atšifrēšanas Kīns veica piesardzības pasākumus, atvienojot kontaktdakšu un atvienojoties no elektrotīkla. Tikai pēc tam viņš ievietoja slotā kristālu ar slepeno kodu komplektu. izlaidis caur to depešu dators monitorā parādīja īsu tekstu:

= Septiņpadsmitajam = 525, 3,07VK

Pavēlu rīkoties savas kompetences ietvaros, nenovēršoties uz blakus uzdevumiem. Koncentrējieties uz misijas izpildi.

= Pirmais =

Atspiedies krēslā, Kīns pagrozīja pirkstos no folijas izritināto bumbiņu un pēkšņi dusmīgi iemeta to stūrī. Piesauc tik nešķīsto, viņš ir klāt. Dervenovs viņu skarbi aprauj, liekot saprast, ka fabru problēmu labāk neaiztikt. Līdz šim Kīns nekādi nevarēja turēt aizdomas savu priekšnieku par īpašu simpātiju pret koncernu, visticamāk, pavēle tika sūtīta no augšas, no tām aprindām, kurām projekts kļuvis par bagātīgu barotāju. Lieta uzņēma neviennozīmīgu, ne gluži patīkamu pavērsienu.

Atkal iezvanījās interkoms, un viņš steidzīgi nospieda taustiņu, cerēdams sadzirdēt Narimanu.

— inspektors Kīns klausās.

- Ar jums runā no lazaretes, - atskanēja bēdīga balss. - Mani sauc Štaibe, vakar redzējāmies, atceraties?

- Protams, atceros.

- Atvainojiet, ka traucēju... - feldšeris murmināja.

Viņa apmulsums nesolīja neko labu. Kīna galvā iešāvās traka doma: vai viņš tiešām tagad sadzirdēs par vēl vienu līķi?

- Nekādu problēmu. Runājiet.

- Redziet... Pacients Darkofs lūdza man pateikt, ka viņam ir svarīgas ziņas, - Štaibe stostījās. - Viņš nepateica, kādas. Grib, lai jūs atnākat.

Tātad, Darkofs tomēr atcerējies, kurš turbotransportierī varēja iebāzt mīnu.

- Iegriezīšos nedaudz vēlāk, - Kīns apsolīja. - Pašlaik gaidu svarīgu zvanu. Paldies Štaibe.

Izslēdzis interkomu, viņš no monitora nodzēsa tekstu, piecēlās un pastaigāja pa istabu no stūra uz stūri. Paņēma saburzīto pastilu iesaiņojumu un iemeta to atkritumu grozā.

Priekšnieks pakratīja ar pirkstu, Rončs sēž ar izmeklētāju, pretizlūkošanas nodaļas tīkls joprojām nav pieejams, bet Narimans atbildēt nesteidzas.

Divas visneciešamākās aktivitātes pasaulē: viena - panākt, otra - gaidīt.

5. Fabri - tas nav nekas sevišķs

Mērot telpu pa diagonāli, Kīns atkal un atkal domās pārcilāja iespējamās pašnāvības apstākļu izmeklēšanas plānu un pēkšņi faktu ķēdē atklāja būtisku pretrunu. Darkofs teica, ka komandiera pavēli viņam devis Gronskis. Izrādījās, ka unters blokmājā uzturējies divas maiņas pēc kārtas: gan no rīta, gan pēcpusdienā. Bet, kad viņš un Rončs ieradās no kosmodroma, priekšniecības adjutantu telpā atradās Baso.

Paslēpis šifrēšanas kristālu makā, Kīns pieslēdza datoru publiskajam tīklam un atrada garnizona dežūru grafikus. Spriežot pēc tiem, tiešām, vakar no pulksten deviņiem līdz piecpadsmitiem, centrālajā postenī bija jādežūrē unteram Baso. Nedaudz apjucis no nesakritības, viņš piezvanīja uz blokmāju un palūdza Sigu savienot viņu ar garnizona komandieri.

- Klausos jūs, inspektor, - Aburhads atbildēja bez mazākā entuziasma.

– Ar jūsu atļauju vēlos precizēt kādu sīkumu. Kurš vakar ap vienpadsmitiem no rīta dežurēja adjutantu istabā?

- Ļaujiet padomāt, - garnizona komandieris palūdza un pēc nelielas pauzes pārliecinoši sacīja: - Nu jā, Gronskis.

- Bet pēc grafika Baso.

– Dažreiz viņi viens otru nomaina uz stundu vai divām, ja nepieciešams. Es neredzu iemeslu iebilst, man šķiet, ka tas ir lietu kārtībā. Vai jūs domājat citādi? - Aburhads teica ar izaicinājuma un izsmiekla noti.

Ne bez apmulsuma Kīnam radās aizdomas, ka viņš pret savu gribu sācis raisīt asas antipātijas garnizona komandierī, un aiz jebkura, pat visnenozīmīgākā inspektora jautājuma tam sāka rēgoties piekasīšanās. Bija nepieciešams šajā ziņā veikt labojumus.

- Nemaz ne, ko jūs - Kīns draudzīgi apliecināja. - Starp citu, vai jūs nezināt, pēc kā iniciatīvas notika nomaiņa?

- Nav ne jausmas, - atcirta Aburhads. - pajautājiet Baso.

- Nu paldies. Uz redzēšanos.

- Pagaidiet, inspektor. Vai drīkstu uzzināt, kāpēc jūs tas interesē?

- Ir daži apsvērumi, - Kīna izvairīgi sacīja. - Bet es vēlētos ar tiem dalīties vēlāk, kad man būs visa informācija.

Pagāja aptuveni pusstunda, līdz Narimans padevās. Jāpieņem, ka skandalozais pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks apdomīgi pavēlējis izņemt no tīkla štāba emisāram neprātīgi uzlikto operatīvo izstrādi un tikai pēc tam atļāva viņam pieeju. Beidzot sistēmas inženieris piezvanīja pa interkomu un, nebeidzot atvainošanos, teica, ka nekavējoties pārsūtīs visas nepieciešamās paroles tieši uz cienījamā inspektora datoru. Saņēmis solīto, Kīns nopriecājās un pavilka kursoru uz Modro Aci — viņa cienījamās un briesmīgās nodaļas emblēmu. Taču armijas asprāši emblēmu un arī visus ar to tieši saistītos jau sen apveltījuši ar muļķīgu iesauku "zivs acs".

Beidzot iekļuvis armijas pretizlūkošanas nodaļas īpaši slepenajā tīklā, Kīns ieraudzīja, ka tas ir būvēts pēc standarta shēmas, un jutās, kā saka, kā mājas čībās. Viņam patika nodarboties ar sakārtoto un harmonisko datora datu realitāti, kur cilvēku pasaules haotiskā neskaidrība tika pārveidota par rafinētu jēgpilnu sabiezējumu, stingras klasifikācijas un nevainojamas loģikas dzīrēm.

Ieejot datubāzē, kurā bija pilnīgs garnizona iedzīvotāju dosjē, viņš vispirms formulēja vienkāršu datora meklēšanas uzdevumu: noteikt, kurš no civilā personāla nama iedzīvotājiem kādreiz ir apmeklējis Lebaksas planētas kūrortus. Pēc tam, kavējot laiku, viņš atgriezās servisa sākumlapā, par prioritāti noteica daudzuzdevumu režīmu un painteresējās par personību sarakstu. Kā varēja gaidīt, viņa paša uzvārda tur nebija. Līdz šim viņš nekādi nebija spējis atcerēties lazaretes īgnās rudmates vārdu un uzvārdu, gadās. Tomēr kaitinošais atmiņas izmežģījums pārgāja, tiklīdz pārlaida acis sarakstam. Tātad, Aburhada mīļākās vārds ir Žiana Buaine.

Atvēris viņas dosjē, Kīna izlaida sākuma sadaļas un sāka pārlūkot biogrāfiju savā parastajā veidā no beigām. Drīz viņam izdevās izķert ļoti, ļoti ievērojamu rindkopu:

“Speciālistu apmaiņas programmas ietvaros mūsu ēras 518. gadā. e. trīs dekādes (no 04.02 līdz 14.03) stažējusies Dastoras trešajā valsts psihoneiroloģiskajā klīnikā (planētas galvaspilsēta - Dastora). Stājusies sankcionētā seksuālā kontaktā ar iepriekš minētās klīnikas galveno ārstu Algo S. Tovi (sk. uzglabāšanas sektoru 2-14/IM, fails 811-D-673010). Sniedza vērtīgu informāciju. Premēta 150 krd apmērā.”

Maksājuma ordera detaļām sekoja saites uz atbilstošo dokumentāciju daudzstāvu numuriem, kur tika saņemta viņas savāktā informācija, un piekļuves līmeņiem.

Tas nozīmē, ka dāma laiku pa laikam strādājusi ārējā izlūkdienesta otrajā sektorā, kas bija atbildīgs par zinātniskās un tehniskās informācijas vākšanu. Kīna neskaidrās aizdomas bija saņēmušas niecīgu apstiprinājumu: tā kā Buanjē bija pabijusi uz impērijas planētas un tur seksuāli kontaktējusies, viņu tikpat labi varēja pārvervēt. No šī viedokļa romāns ar garnizona komandieri ieguva pavisam citu, daudzsološu nokrāsu.

Intuīcijas vadīts, Kīns ieskatījās tajā psiholoģiskā portreta sadaļā, kurā bija uzskaitītas seksuālās tieksmes. Tā, deflorācija septiņpadsmit gados - nekas īpašs. Bez bērniem, divreiz šķīrusies (par bijušajiem vīriem skatīt 6.a sadaļu), tas jau drīzāk noteikums, nevis izņēmums. Paaugstināta seksualitāte - oho, nekad nebūtu domājis. Tieksme uz orālo seksu - nekas sevišķs. Stop! Dod priekšroku gara auguma blondīniem ar labi attīstītiem muskuļiem. Kāds pārsteigums, kāds pārsteigums, nodomāja Kins, jo Aburhads, iespējams, pat nezina, ka viņa sirdsdāma patiesībā kaifo par pavisam citas miesas būves un izskata vīriešiem. Labi, mīlestība ir akla, it īpaši militārajā jomā, bet kur skatījās šis draņķīgais līdz galam neiztaisītais Narimans, tas gan interesanti.

No dzirkstošā prieka uzplūda Kīns uzlēca un atkal pagājās no stūra uz stūri, gandrīz dejodams. Starp citu, ar segvārdu Migla nemaz nav nepieciešams slēpt vīriešu kārtas indivīdu. Lūk, ko nozīmē prasmīga informācijas vākšana uz vietas un kompetents analītiskais darbs.

Pārkopējis savu laimīgo atradumu uz kristāla un aizvēris dosjē, Kīns pieprasīja ziņu par meklēšanas uzdevuma gaitu. Izrādījās, ka datoram izdevies apstrādāt tikai septiņdesmit sešus procentus no kopējā datu apjoma. Mirkļa karstumā Kīns gandrīz veica pamatplates un procesora testu, taču laikus saprata, kas izskaidro nomācoši zemos tempus. Tīkls jebkuram lietotājam no ārpuses piešķīra statusu “viesis”, tāpēc pieprasīšana un piekļuves apstiprināšana slepenajiem datiem, kas tika atkārtota ikreiz, kad tika pieprasīts nākamais dokuments, aizņēma pārāk daudz laika. Neko nevar darīt, nāksies samierināties ar šo kavēšanos.

Atkal atvēris garo personību sarakstu, viņš sāka to lēnām kustināt uz augšu un uz leju monitorā, izvēloties, ar ko vēl padarboties. Katra rindiņa ar vārdu, uzvārdu, dzimšanas datumu un dokumentācijas numuru apzīmēja kādu cilvēku un viņa dzīvi, ko datori pārveidoja kolosālā astoņskaitļu zīmju apjomā: izsmeļošs visu veidu īpašību kopums, ciltsraksti un biogrāfija, ienākumi, ietaupījumi un izdevumi. , izvilkumi no ziņojumiem, ko operatīvie darbinieki saņēmuši no objekta radiem, draugiem un kolēģiem, ar sarežģītu speciālu novērošanas aprīkojumu veiktas novērošanas rezultāti, tehnisko apstrādātāju, psihologu un analītiķu rūpīgais darbs. Neatkarīgi no tā, uz kādu planētu liktenis cilvēku atveda, viņam sekoja elektroniska ēna, kas ik gadu piebrieda, saglabājot visus viņa dzīves smalkumus, pat to, ko viņš pats bija aizmirsis vai labprātāk būtu aizmirsis. Lieli sabrukumi un sīki grēki, dienesta konflikti, tieksmes un antipātijas, politiskie uzskati, steigā izmesti neuzmanīgi vārdi, ģimenes drāmas, nosodāmi darbi, izlases nelietīgums - viss tika ierakstīts, nekas netika izņemts, netika pakļauts aizmirstībai un tika saglabāts pusgadsimtu pēc  objekta nāves. Reizēm Kīns uzjautrinājās ar domu, ka patiesībā pa pasauli klīst elektroniskās dosjē ēnas, tās ēd un dzer, pārojas un audzina bērnus, strādā, rosās, krāpjas, melo, pat nedomādamas par to, kur koncentrēta viņu patiesā dzīve, kurā nav noklusējumu, maldu un viltus. Kā viņam dažkārt gadījās, strādājot ar ļoti slepenu dosjē, viņš pēkšņi sastinga, reibstot par savu galvu reibinošo varu. Patiešām, informācija ir vara.

Lūk viņi visi - viņa rīcībā, gatavi jebkurā brīdī parādīties bez apakšveļas, kaili. Aburhads, Buanjē, Rončs, Narimans, Gronskis, Štaibe, Darkoffs, Baso - izvēlies jebkuru.

Viņa skatiens iekrita oficiantes Stasijas Feino dokumentācijas numurā. Roka pati sniedzās pēc klaviatūras, taču pēkšņi Kīns pārdomāja un aprāvās. Kārdinājums, kas radās lasīt viņas psiholoģisko portretu, viņam šķita pazemojošs, līdzīgs masturbatora zēna lūrēšanai caur caurumu, kas bija izurbināts sieviešu dušas telpas aizkrāsotajā logā. Galu galā tagad nav īstais laiks izklaidēties, daudz nopietna darba. Tomēr šī sieviete kaut kā viņu neskaidri satrauca. Spriežot pēc nepārprotamās intereses par dosjē, kas šobrīd nebija vajadzīgs, domas par viņu bija stingri iesēdušas zemapziņas tumsā. Ar klusi smaidiņu, viņš nodomāja, ka, ja gribēs uzzināt, kāda Stasija Feino ir gultā, viņš to izdarīs bez datora palīdzības.

Sapurināies, Kīns paņēma nelaiķa Gronska kartotēku un veica visaptverošu meklēšanu pēc atslēgvārda "Lebaksa". Gandrīz acumirklī dators sniedza atbildi: nekas nav atrasts. Nu, nulles rezultāts versiju neapstiprina, bet arī neatspēko. Viņš atvēra pieteikumu sadaļu, iepazinās ar untera medicīnisko karti un pārliecinājās, ka viņš izcēlies ar apskaužamu veselību. Tad nolēma noskatīties video failus, kuros fiksēts untera līķis un notikuma vieta, taču tie vēl nebija iekļauti dosjē, un pēc nejaušības principa meklēt tīklā bija nevietā. Labi, gan paspēs. un dators trīs reizes īsi iepīkstējās, paziņojot par paralēli apstrādājamā uzdevuma pabeigšanu. Pārtraucis darbību tīklā, Kīns pievērsās savai analītiskās meklēšanas lietojumprogrammai, paredzot rezultātu. Visticamāk, uzvārdu saraksts būs neliels un tajā parādīsies Žiana Buanjē.

Viņu pārsteidza neiespējami skopais rezultāts: netika atrasts neviens fails, kas atbilstu meklējuma parametriem. Noskrapstinājis zobus, Kīns pacēla pirkstus pār paneli, bet pirms nospieda taustiņu kombināciju, lai izietu no programmas,  vēlreiz paskatījās uz uzrakstu ar meklējuma formulējumu un nolamāja sevi pēdējiem vārdiem. Protams, citas atbildes nevarēja būt. Rakstot parametrus, viņš drudžaini spaidīja paneli ar pirkstu, nospiežot nepareizu pseido taustiņu, un "Lebaksa" vietā izrādījās "Lebaxa". Pats vainīgs, būs jāsāk no jauna. Tomēr katram mākonim sudraba maliņa, Kīns sevi mierināja. Kamēr dators meklē, ir laiks parakņāties tīkla dārgumos ar zivs acs emblēmu.

Restartējis laboto uzdevumu, viņš iedziļinājās plašajā noklausīšanās failu klāstā. Pirmkārt, servisa apvalks tos uzreiz sakārtoja pēc ierakstīšanas datuma un laika. No pulksten 23:00 līdz 2:00 pagājušajā naktī civilā personāla ēkā tika ierakstīti tikai trīs faili, kas nāk no piektā, septiņpadsmitā un deviņpadsmitā dzīvokļiem. Kīns sāka tos noklausīties.

Apjoms - divdesmit trīs minūtes sešas sekundes. ķiķināšana, pārliecināšana. Viņš ieslēdza faila ātru ritināšanu, un to pavadīja nesaprotamu skaņu čirkstošs jūklis. Tuvāk beigām ritināšanu pārtrauca. Mīlnieku dūdošana un vaidi, ūdens šļaksti dušas telpā.

Apjoms - astoņas minūtes divpadsmit sekundes. Starpsaucienu apmaiņa, basu kāju dipoņa. Faila ātrāka ritināšana, čik-čirik, tad fināls. Šņākāšana, sulīga šmakstināšana, aizsmakusi elspošana, apslāpēts rēciens un laiska starpsaucienu apmaiņa.

Apjoms - tieši četrdesmit viena minūte. Buļkāšana no pudeles, divu puišu piedzērusies pļāpāšana par alkohola priekšrocībām pār jebkuru citu dzērienu. Faila paātrināta ritināšana, čiki-buļbuļ-tra-ļa-ļa. Pārdomāts secinājums, ka visas bābas ir pamatīgas prostitūtas, piekrītoša skumja nopūta, piedāvājums izdzert pēdējo un doties gulēt, buļkāšana no pudeles.

Protams, tam visam nebija nekāda sakara ar nelaiķi Gronski ar viņam diezgan raksturīgo runas veidu, bezkaunīgu un izstieptu.

Lai iegūtu pilnīgu pārliecību, Kīns pārbaudīja, vai noklausīšanās failu numerācijā nav nepilnību. Izrādījās neatgūstami izdzēsti četri ieraksti: trīs no vakardienas, viens no šodienas. Salīdzinot blakus esošo failu parametrus, viņš diezgan precīzi noteica, kādiem laika intervāliem pieder izdzēstie. Aprēķinājis, cikos sarunājies ar Ronču istabā un apmeklējis lazaretē Darkofu - viss saskanēja. Interesanti, vai faili tika pārkopēti uz kristāla vai, pārdēvējuši, tos kaut kur paslēpa? Pārlūkojot tīkla apmaiņas protokolu pēdējo pusotru stundu, Kīns atklāja, ka uz koncerna laboratorijas serveri pārsūtīti četri faili. Tie tika uzskaitīti ar citiem nosaukumiem, bet izmēri pilnībā sakrita. Saskaroties ar šādu nekaunību, Kīns sākumā nespēja noticēt savām acīm. Iegūti, apejot likumu un tāpēc īpaši slepenie dati izņemti no militārā dienesta tīkla, turklāt nodoti privātpersonām. Tā vairs nav neuzmanība, bet smags dienesta noziegums, un tagad Narimanam noteikti labi neklāsies. Triumfējošais Kīns iekopēja visu apsūdzošo pierādījumu komplektu savā datora diskdzinī un apdomīgi izveidoja dublikātu uz kristāla. Tad iedeva sev īsu pārtraukumu, lai izstieptu muguras lejasdaļu un plecus.

Uzmetot skatienu pulkstenim, viņš nodomāja, ka Ronča vizīte pretizlūkošanas nodaļā nedaudz ieilgusi. Taču viņa prombūtne izrādījās ļoti noderīga, Kīns nekad neatļāvās apstrādāt augstākās pakāpes slepenības materiālus svešas personas klātbūtnē.

Tikmēr dators atkal izdeva pīkstošu signālu, paziņojot par meklēšanas beigām. Kīns steidzās atpakaļ pie galda un grieza kursora lodi, izmetot no monitora daudzkrāsainās uzplaiksnījuma zvaigznes. Šis seno laiku rudiments, kad bija nepieciešams aizsargāt apjomīgo katodstaru monitoru fosforescējošo slāni, tradicionāli saglabājies lielākajā daļā programmu. Kīna datorā ekrānsaudzētājs tika izmantots kā īpašs piesardzības pasākums: kad dators to ieslēdza īpašnieka prombūtnes laikā, lai atsāktu darbu, bija jāievada parole. Kīns to izvēlējās ne bez smīna un ikreiz smējās, ierakstot kodīgo armijas pretizlūkošanas virsnieku segvārdu: “zivs acs”.

Lietojumprogrammas rezultātu tabulā bija tikai viens uzvārds.

Lai nomierinātu uzliesmojošo drudžaino satraukumu, Kīns atkal piecēlās no galda, lēnām kustēdamies, it kā baidīdamies nobiedēt monitorā redzamo attēlu. Tad viņš lēnām piegāja pie loga un piespieda pieri pret vēso stiklu, lūkodamies uz blokmājas durvīm un ar purpursarkano granti nokaisīto taku. Viņš nespēja noticēt savai pasakainai veiksmei. Aģents, vārdā Migla, bija atklāts jau pirmās dienas laikā, uzturoties uz Tangras. Lai gan vēl pāragri priecāties, jo pagaidām viņam ir tikai netiešu pierādījumu virkne bet tiešie vēl jāatrod. Turklāt pārsteidzīgi izdarīti secinājumi, kā zināms, ir nosodāmi. Nu, vienalga, tagad viņš noteikti zināja, kuru unters Gronskis šonakt bija mēģinājis šantažēt.

Kamēr viņš stāvēja pie loga, cenšoties nomierināt savu eiforisko satraukumu, dators atkal izveda uz ekrāna saudzētāju. Bez dusmām lamājoties, Kīns apsēdās pie galda, ievadīja paroli un skatījās uz lakonisko ziņojuma rindkopu.

Vienīgais cilvēks, kurš dzīvoja civilā personāla mājā un kam jebkad bijis kaut kāds sakars ar planētu Lebaksa, bija koncerna laboratorijas vadītājs Rino Haragva. Tam sekoja dokumentācijas numurs un atbilstošo ekrāna lapu saraksts.

Pārvarējis vieglo bezdomu transu, Kīns vispirms deva komandu pārkopēt visu Haragvas dosjē savā datorā. Tūlīt no tīkla sekoja kontroles pieprasījums par piekļuves līmeni, nācās kārtējo reizi  ievietot štāba izsniegto apliecību. Kamēr tika pārkopēta informācija, virs plāksnītes ar apmaiņas protokolu bija ar lieliem burtiem rakstīts standarta paziņojums, ka kopējamie materiāli pieder pie īpaši slepenības kategorijas un tos glabājot jāievēro maksimālie piesardzības pasākumi.

Saņēmis savā rīcībā dosjē pilnībā, Kīns sāka uzmanīgi pētīt apjomīgo zinātnieka biogrāfiju, sākot ar viņa trim braucieniem uz Lebaksu. Tie visi tika izsniegti ar ceļojumu aģentūras "Vigin" starpniecību plānoto atvaļinājumu laikā uz divām dekādēm. Par katru stāstīja skops, bet krāsains iekšpolitiskā dienesta kolēģu ziņojums. Kā jau visi vecpuiši-darbaholiķi, kas izrāvušies no ierastās vides, nonākuši pie kūrorta kārdinājumiem, arī Haragva uz pilnu klapi izspēlēja dažādus izlēcienus. Tomēr viņam nebija nekādu perversu tieksmju uz seksu trijatā, ne arī īpašu rasiska rakstura vēlmju. Arī vīnu viņš nepasūtīja ar kastēm. Biotehnoloģiju doktoram un unterim-dežurantam, uzskatos par brīvu dzīvi izrādījās ievērojamas atšķirības. Labi, kas tik nenotiek pasaulē.

Simboliski diezgan pamatīgu apjomu aizņēma atlasītas vietas no Haragvas izteikumiem. Atvedis no bāra uz numuru kārtējo prostitūtu, iesīkstējušais mizantrops uzskatīja par savu pienākumu vispirms ieliet vēl pa glāzītei un atvērt nelaimīgajai meitenei acis uz notiekošo politikā. Tajā pašā laikā izglītotā vīra leksika nespīdēja ar izsmalcinātību. Piemēram, arī brīvās pasaules svētumu, vispārējās vienlīdzīgās tiešās un aizklātās vēlēšanas, Haragva nosauca par "netīrām neliešu spēlēm ar kretīnu baru". Viņš lamāja valdošo eliti par visu pasaulē, savukārt maigākie izteicieni bija "apdirsušies lopi" un "zagļu banda". Kīnam uzreiz iekrita acīs ķecerīgā frāze: “Bet kas Impērija? Impērijā vismaz nav tāda lopiska bardaka."

Nu ko, asa esošās lietu kārtības kritika un svešas valsts iekārtas akla idealizēšana intelektuāļu vidū ir drīzāk likums nekā izņēmums, jo tikai absolūti idioti spējīgi cienīt savu valdību. Dabiski, ka šāda pasaules uzskatu novirze ir strikti simetriski abās barikāžu pusēs: gan Konfederācijā, gan Impērijā. Te nav absolūti nekā briesmīga, kamēr intelektuālis apzinīgi veic savu darbu un nekāpj politikā. Ja viņš tomēr uzdrošinās pārkāpt atļauto robežu, tad pietiek, slepenpolicijai veikt dažas aktīvas izmeklēšanas darbības, lai objekts nomierinātos un ierautu asti starp kājām. Īsāk sakot, citos apstākļos jebkurš pretizlūkošanas virsnieks būtu pievēris acis uz Haragvas fronderiskajiem izteikumiem. Bet, kad zinātnieks ar līdzīgiem uzskatiem vada slepenu aizsardzības projektu, nevar neaizdomāties. Kīns labi apzinājās, ka tāda prāta cilvēki kā Haragva parasti neļauj sevi savervēt savtīgu motīvu dēļ, nav arī ar ko viņus iebiedēt. Viņi kļūst par ienaidnieka aģentiem ideoloģisku apsvērumu dēļ, un tas ir pavisam skumji.

Viņa domas pārtrauca norunātais trīskāršais klauvējiens pie durvīm – Rončs beidzot atgriezās no Tarpica. Kīns steigšus aizvēra slepeno dokumentu, tad atslēdza durvis un ielaida iekšā savu miesassargu.

- Nu kā aprunājāties? - viņš jautāja.

- Normāli, - Rončs nomurmināja, atpogādams savu bruņu tērpu. “Lai gan nevarētu teikt, ka Tarpics aiz prieka lēkāja, kad es viņam visu izstāstīju.

Viņš ko, neticēja jūsu liecībai?

- Noticēt it kā noticēja. Tikai sāka izskatīties skābi, kuram gan patīk papildu ņemšanās, - skaidroja Rončs. - Tarpics taču jau grasījās slēgt izmeklēšanu: sak, pašnāvība - un viss. Bet tagad, pamēģini, uzzināt, kā viss bija patiesībā.

Šoreiz viņš tomēr novilka bruņu tērpu un, ar piedurkni noslaucījis pieri, apsēdās galda malā.

- Saule pamatīgi karsē, - viņš teica. - Un lēkātāji šodien kaut kādi aktīvi, pie šahtas notrieca vēl vienu baru.

Pacēlis krēslu, Kīns apsēdās pretī kvadr-oficierim.

- Klausieties, Ronč, vai tad, kad Gronskis runāja par Lebaksu, viņš pieminēja kādu vietu? Piemēram, kūrortpilsētas nosaukumu vai kaut ko tamlīdzīgu?

– Tā bija, viņš to tā uzgleznoja, varētu domāt, ka tur jau bijis. Visticamāk, vēl civilajā dzīvē redzējis reklāmas brošūru, tāpēc tā izpētījis.

Satraucies Kīns nedaudz paliecās uz priekšu, skatīdamies Rončam acīs.

Lūdzu, mēģiniet atcerēties detaļas. Tas ir ļoti svarīgi.

- Pagaidiet, ļaujiet padomāt... Nu, jā, viesnīca "Dorminions". Precīzi viņš teica: "Tiklīdz ieradīšos, tā ieiešu Dorminionā, kur tie labākie vīni, tūlīt pasūtīšu uz numuru kasti dzeramā un vēl pāris kūpinātas telītes." Viņš sauca mulates par kūpinātiem, - paskaidroja Rončs.

Nu beidzot viss saskanēja, neatstājot vietu nejaušām sakritībām. Haragvam ceļojumu aģentūra "Vigin" visas trīs reizes rezervēja apartamentus viesnīcā "Dorminion" par simts kredoniem dienā.

- Lieliski, - Kīns pamāja, piecēlās no krēsla un pagrozīja plecus, izstaipot sastīvējušos muguras muskuļus.

- Un kas? Rončs jautāja, šķielējot uz ieslēgto datoru. - Pieņemu, ka jūs kaut ko izrakāt?"

Kīns pavilcinājās, mēreni staigājot pa istabu.

- Redziet, pašlaik man ir tikai netieši pierādījumi, - viņš paskaidroja. – Diemžēl no strikti juridiskā viedokļa tie ir diezgan nestabili. Mums jāmeklē tiešie pierādījumi.

Rončs dziļdomīgi pamāja.

- Kaut ko es te aizsēdējos jau kopš rīta, pavisam pārstrādājies, - sacīja Kīns, demonstratīvi mainot tēmu. - Gribas paelpot svaigu gaisu. Jūs sakāt, ka ārā karsts?

- Pamatīgi.

Nopūties viņš sāka uzvilkt bruņutērpu.

- Aizstaigāsim līdz lazaretei, apmeklēsim Darkofu.

- Ar lielāko prieku. - Neraugoties uz savu ārējo vienkāršību, Rončs nekavējoties saprata, ka istaba tiek noklausīta.

Kad viņi izgāja no mājas, pieaugošais vējš aiznesa pēdējos mākoņu paliekas pāri kalnu smailēm. Tangras masīvā saule, it kā uztūkusi pusceļā līdz zenītam, nežēlīgi dedzināja, netālu no tās varenā diska šķita, ka izgaist zilās debesis. No raktuvju puses skanēja strādājošu vinču krakšķi.

Nesteidzīgi ejot pa taku uz lazareti, Kīns pārtrauca ieilgušo klusumu:

- Ir lietas, kuras labāk apspriest brīvā dabā, vai ne?

— Nu jā, — Rončs apzinoši sacīja.

- Īpaši ņemot vērā pašreizējās laika kaprīzes,- ironiski paskaidroja Kīns. - Ceru, ka jūs atstāstījāt Tarpicam to sarunu visos sīkumos, ieskaitot Lebaksu?

- Pats par sevi.

Pierasti paskatījies apkārt un neatrazdams neko draudošu, Rončs cerīgi pagrieza galvu pret Kīnu.

- Es īsti nesapratu, kāds ar to sakars viesnīcai "Dorminion", - neizturējis viņš sacīja.

- Redziet, es vēlos vēl šo to precizēt, vēlreiz pārbaudīt ... Tā ir nopietna lieta, jūs saprotat ...

Kīns vēlreiz pārdomāja, vai atklāt kvadr-oficierim informāciju, kas iegūta no slepenā tīkla, un nolēma, ka labāk spēlēt atklāti. Rončs ar savu neizsīkstošo zinātkāri un plašajām zināšanām par garnizona lietām varētu būt daudz noderīgāks gaidāmajā izmeklēšanā nekā visa Narimana nodaļa.

- Vēlreiz uzsveru, ka visam, ko es jums teikšu, ir stingri jāpaliek mūsu starpā,-  Kīns brīdināja, izlēmis.

- Bet kā gan citādi. Par to neuztraucieties, - Rončs apliecināja.

- Tātad, man izdevās noskaidrot, ka tikai viens no mājas iemītniekiem pabijis uz Lebaksas. Turklāt viņš trīs reizes uzturējās viesnīcā "Dorminion".

- Un kurš tas ir?

- Laboratorijas priekšnieks Haragva.

Rončs ilgi svilpās.

- Tā, tā, tā... Jūs gribat teikt, ka Haragva apsolīja puisim labu žūksni, bet pēc tam nolaida no kājas?

Visdrīzāk viņi nevarēja vienoties par cenu.

Nedaudz pārdomājis, Rončs vēlreiz paskatījās apkārt, tad pašķielēja uz savu pavadoni.

- Nesaprotu, kādam velnam Haragvam vajadzēja uzpirkt to Gronski.

- Arī par to ir daži pieņēmumi, - sacīja Kīns. – Lai mūsu turbotransportierī uzstādītu mīnu, bija precīzi jāzina, kura no mašīnām dosies uz kosmodromu. Komandiera pavēli Darkofam tālāk nodeva Gronskis. Turklāt viņš dežurēja ne sava grafika laikā, aizstājot Baso.

- Atklājas interesantas lietas ... - kvadr-oficieris novilka.

- Manuprāt, ka tur kaut kas sakustējās,-  Kīns piezīmēja, ieskatīdamies īsi nopļautajā zālē netālu no lazaretes ēkas stūra ķerot pie maksts.

- Redzu, - Rončs nomurmināja, nekavējoties izvilka iksteru un izšāva paceļot.

Impulss, kas trāpīja mērķī, atstāja aiz sevis ovālu pelnu pleķi zālājā un melnu pusmēnesi pamatu malā.

- Kas tas bija? - painteresējās Kīns, vērodams dūres lieluma bezveidīgo, pārogļotu kamolu, kas agonijā raustījās.

— Uzspļāvējs, — Rončs paskaidroja. - Nu, tas, kas spļauj skābi. Puiši jau izdomājuši nosaukumu. Vakar es nošāvu tādu pašu jūsu klātbūtnē.

kvadr-oficieris atvēra lazaretes durvis, pirmo ielaižot iekšā Kīnu, un, stāvot uz lieveņa, uzmanīgi paskatījās apkārt. Tikai pēc tam novāca iksteri, aizsprādzēja maksti un iegāja ēkā.

Šoreiz vestibilā pie novērošanas pults dežurēja desantnieks baltā halātā, pārvilktā pār pleciem virs maskēšanās kombinezona. Kad parādījās oficieri, viņš pielēca un nostājās miera stājā: acīmredzot, no Braidas pienākušais papildinājums vēl nebija paspējis pārņemt vietējo reglamenta neievērošanas garu. Kīns sveicināja desantnieku ar vienkāršu galvas mājienu un aizsoļoja pa gaiteni, viņam sekoja viņa miesassargs.

Sasniedzis sešpadsmitās palātas durvis, Kīns viegli uzsita pa tām ar pirkstu. Atbildot uz to, no istabas nenāca skaņa. Sliktas nojausmas pārņemts, Kīns atkal pieklauvēja skaļāk, izteiksmīgi paskatījās uz Ronču un izņēma iksteri. kvadr-oficieris bez liekiem vārdiem visu saprata un atspiedās pret sienu blakus durvīm, turot roku uz maksts. Pat ceļā uz lazareti Kīns izjuta īslaicīgu nepamatotu satraukumu, ko apslāpēja saruna ar Ronču. Un tagad nomācošais klusums, kas nāvējoši auksts plūda caur matētu plastmasu, attaisnoja viņa vissliktākās nojautas. Lai arī Kīns jau pats bija uzminējis, kā turbotransportierī tika ielikta mīna, taču versija, ko neatbalstīja dzīva aculiecinieka liecība, nebija sevišķi vērtīga.

Ar asu kustību viņš atrāva durvis, atlēca uz sāniem, nedaudz pavilcinājās un, turēdams gatavībā ieroci, palūkojās iekšā slēpdamies aiz aplodas. Guļot savā guļamvietā, Darkofs mierīgi snauda, uz ekrāna gultas galvgalī dejoja robaina pulsa līnija. Ārkārtīgi samulsis, Kīns aizvāca savu iksteri makstī un atskatījās uz Ronču.

- Nekas, gadās arī tā, - tas pusbalsī nomurmināja. - Viss normāli.

Noliecies, Kīns viegli pieskārās rokai, kas gulēja uz segas ar pie plaukstas locītavas piestiprināto intravenozo inžektoru.

- Darkof, pamosties, - viņš pasauca.

Ievainotais atvēra plakstiņus.

- A, tas esat jūs, - viņš aizsmacis nomurmināja. - Sveiki.

- Kā jūtaties? - Kīns jautāja, apsēdies uz ķebļa.

- Paldies, labi. Kāja tikai niez... It kā jau būtu ataugusi.

- Sveiks, vecais puika, - uzsauca Rončs.

Darkofs uz spilvena pagrieza galvu un ieraudzīja kvadr-oficieri, kurš palika stāvam durvīs un ar plecu bezrūpīgi stutēja aploku.

- Svei- ki... Tad jūs divatā atnācāt. Puiša bālā seja izplūda smaidā. - Nu, paldies ... Patiesību sakot, šeit ir galīga garlaicība, guļu šeit viens, kā baļķis ...

- Diemžēl mēs neilgi, - Kīna brīdināja.

- Es palūdzu feldšerim pasaukt...

— Jā, viņš man teica, ka jūs lūdzat ierasties. Vai izdevās atcerēties...

Pamājot ar galvu, Darkofs pastiepa roku pēc glāzes ar kaut kādu zāļu dzeltenīgu šķīdumu, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Kīns pagāja viņam klāt, iedeva viņam dzērienu un, pabāzis roku zem spilvena, uzmanīgi pacēla ievainotā galvu, kamēr viņš maziem malciņiem remdēja slāpes.

- Paldies, - Darkofs izelpoja, atdodot tukšo glāzi.

- Tātad jūs lūdzāt feldšeri pasaukt mani, - Kīns mīksti sacīja.

- Jā. Kāpēc es teicu, ka neviens nepiegāja pie mašīnas. Tāpēc, ka fabri it kā neskaitās. Man vienkārši izskrēja no galvas, ka netālu grozījās fabrs. Viņš diezgan ilgi staigāja šurpu turpu, nebija saprotams, ko viņš meklē. Bet tad viņš veicīgi aizsoļoja raktuvju virzienā... Jā, uz raktuvēm, noteikti.

Nu protams, Kīns tā arī iedomājās. Pagājušajā reizē Darkofs pilnīgā pārliecībā apliecināja, ka tuvumā neviena nebija. Galu galā fabri arī ir neviens. Neraugoties uz savu ārējo cilvēcisko līdzību, tie šķiet nedzīvi objekti. Cilvēki uz Tangras praktiski nepievērš uzmanību, kad tuvumā klīst vienaldzīgs divkājains aparāts melnā kombinezonā ...

Starp citu, nepamanījāt, vai viņš kustējās gludi vai saraustīti? - Kīns jautāja.

Viņš zināja, ka telemetrijas režīmā fabri zaudē daļu no kustības viegluma.

Darkofs sarauca pieri, atcerēdamies.

- Baidos samelot, - viņš beidzot atbildēja. - Man nebija laika, es kaut kā nepievērsu uzmanību.

— Un ko jūs tobrīd darījāt?

-  Mašīnu pārbaudīju. Padzenāju ar turbīnām tukšgaitā, izkāpu ārā paskatīties, vai kaut kur netek, tad noslāpēju...

- Skaidrs, - sacīja Kīns. - Tātad fabrs visu laiku nebija jūsu redzeslokā. Bet magnētiskās mīnas nolikšana zem gaisa ieplūdes atveres manšetes ir dažu sekunžu jautājums.

- Tātad, fabrs, - zem deguna nomurmināja Rončs. – Tagad izkārtojums kļūst skaidrāks. Nu- nu…

- Bet man vienalga nepielec, - atzina Darkofs. – Galu galā, ne jau pats fabrs mums sarīkoja šīs lamatas, kāds viņu atsūtīja. Kāpēc?

- Tiksim skaidrībā, - Kīns apsolīja. - Domāju, tagad varēsim ātri noskaidrot, kas ir kas. Paldies, ka atcerējāties, tas ir ļoti svarīgi. Mēs laikam iesim.

Viņš paspieda Darkofa nespēcīgo roku un piecēlās no ķebļa.

- Kas jauns ārā? - Darkofs jautāja Rončam.

- Nekas īpašs, - viņš atbildēja. – Vakardienas masīvu it kā izsvilinājām, tagad trāpās ļoti reti. Puiši šos jaunos neliešus sauca par spļāvējiem. Ievainoto vairs nav. Bet šodien lēkātāji sīki blēņojas. Kas vēl? Izskatās, ka tas arī viss.

— Kā klājas manai mašīnai?

- Vēl vakar atvilka ar visurgājēju, stāv zem tenta savā vietā. Domāju, ka drīz abi skriesiet kā jauni: tu un tava turbanka.

- Labi, Darkof, veseļojieties, - iejaucās Kīns. – Mums jāiet, darba ir bez gala, neņemiet ļaunā.

Kad viņi gandrīz sasniedza vestibilu, viņiem pretī nāca Žiana Buanjē. Apstājusies gaiteņa vidū, viņa uzsmaidīja Kīnam kā vecam draugam, ko viņš pēc vakardienas scēnas nemaz nebija gaidījis.

— Labdien, inspektor.

- Sveicināti, madame, - viņš sausi nomurmināja, dodot ceļu.

Kā jūs pielāgojaties? - vaicāja Buanjē, nesteidzoties paiet garām.

- Pateicos, labi, - Kīns negribīgi atbildēja.

- Iespējams, tomēr grūtības ar aizmigšanu, - ārste līdzjūtīgi noprasīja.

- Tieši otrādi, vairāk nekā viegli. Uz redzēšanos, cienītā.

— Nesteidzieties, inspektor, — Buanjē lietišķi sacīja, ignorējot sarunu biedra nelaipno toni.

- Es redzu, uz jūsu sejas nopietnas pārmērīgas pārpūles pazīmes.

- Man tas nav noslēpums, - Kīns piekrita. - Tomēr satraukumam nav pamata.

Ņemot vērā jomu, kurā Buanjē specializējās, uzsvars uz viņa veselības stāvokli bija vairāk satraucošs nekā iepriecinošs. Turklāt kontrasts starp viņu vakardienas un šodienas tikšanos bija pārāk uzkrītošs. Visvairāk izskatījās, ka viņai kāds bija ieteicis radikāli mainīt savu uzvedību. Neatkarīgi no tā, vai tas bija Aburhads vai Narimans, nekas labs šeit nebija gaidāms.

- Ja jums nepieciešamas miegazāles vai trankvilizatori, sazinieties ar mani jebkurā laikā, - viņa piedāvāja. – Astēnija ir mānīga lieta, ar to labāk nejokot.

Nu palūk, viņam jau piešķirta diagnoze. Kīnam bija kārdinājums pasūtīt šo dāmu ar viņad neatlaidīgajām rūpēm kur tālāk, taču viņš apdomīgi aprobežojās ar atturīgu piezīmi:

- Liels paldies, pie šādām zālēm neesmu pieradis.

Pretēji viņa gribai viņa balss sāka nedaudz vibrēt no pieaugošā aizkaitinājuma.

- Žēl, ka jums aizspriedumi pret psihoterapiju, - Buanjē sērīgi pašūpoja galvu.

- Jūs mani esat pārpratusi, madam. Man vienkārši nav nekādu sūdzību, - Kīns atcirta.

- Tomēr paturiet prātā, ka labāk šādu stāvokli novērst ar zālēm, - pārliecinoši sacīja psihiatre. — Nevajag spītēties, inspektor. Cerams, ka tiksimies vēl.

Kratot savas rudās pinkas un veltījusi kīnam vēl vienu nesaprotamu smaidu, viņa aizsoļoja pa gaiteni.

- Jūs kaut kā ne visai laipni pret viņu, - Rončs sacīja, sekojot Kīnam ārā no lazaretes.

- Nepatīk šī kasta, - Kīns atzinās.

- Atvainojiet, nesapratu, kāda tieši? - ar izcilu humoru piezīmēja viņa sarunu biedrs.

— Psihiatri.

Kad parādījās oficieri, kosmokājnieks salutējot atsperīgi uzlēca. Kīns pamanīja, ka puisis skatās uz viņu ar nekustīgu, nedaudz apmulsušu skatienu, un tad beidzot saprata, ka gaiteņa galā, kas ved uz Darkofa istabu, no griestu kronšteina ar purpursarkanu aci bija skatījusies videokamera. Tas nozīmēja, ka kājniekam tika apšaubāmais prieks noskatīties, kā viņš kopā ar Ronču ar ieročiem gatavībā izlaužas pa palātas durvīm. Protams, no malas tas izskatījās pavisam stulbi.

Ar asu kustību uzvilcis ķiveri, Kīns atgrūda durvis un izgāja uz lieveņa.

- Labāk uzmanīties, - aiz muguras nomurmināja Rončs. - Neleciet tik ātri no telpām. Un būtu labāk, ja ļautu man iet pa priekšu.

Pārskaities Kīns gribēja atcirst ko aizvainojošu, taču attapies saņēmās. Viņa miesassargs bija izteicis piezīmi pilnīgi vietā, un būtu bijis vislielākajā mērā muļķīgi izgāzt uz viņu savu slikto garastāvokli.

- Nevainojiet, nākotnē to ņemšu vērā, - viņš apsolīja, uzmanīgi paskatījās apkārt un devās pa taku gar lazaretes fasādi.

— Kur mēs tagad, pie jums? — kvadr-oficieris jautāja, panākdams Kīnu. - Starp citu, drīz būs pusdienas.

— Labāk aiziesim uz noliktavu, — Kīns teica. - Man ir viena doma, tā jāpārbauda. Bet no noliktavas gan tieši uz ēdnīcu.

Pa to laiku, ko viņi pavadīja lazaretē, saule bija uzkāpusi gandrīz pašā zenītā, lejot pār ciematu nežēlīgi cietu staru straumes, un šajā niknajā gaismā mājas šķita kā izmirušas. Pār apdrupušo klinšu kaudzēm un zemes nogruvumiem, kas apņēma ieplaku, izplūda karsta dūmaka, it kā akmeņi elpotu no svelmes. Ar tausti sameklējis ķiveres sānos venjeru, Kīns pieregulēja viziera caurspīdīgumu, un daudzslāņu plastmasa kļuva dūmakaina, paglābjot acis no griezīgajiem saules asmeņiem. Pa ciema galveno ielu nesteidzīgā solī no raktuvēm gāja strādnieku kolonna, atgriezusies no rīta maiņas. Pastāvīgi apkārt skatošos kājnieku ielenkti, kuri turēja gatavībā plazmas šautenes, kalnrači izskatījās kā ieslodzītie eskorta pavadībā. Ceļmalas rotāja neskaitāmi ieslīpi, izdedzinātas, īsi nopļautas zāles plankumi, bet pāri traucās patruļas viesuļlidnis.

- Tātad mīnu uzstādīja fabrs, - Rončs sāka skaļi spriedelēt. - Un Gronskis pirms savas nāves aizgāja pie Haragvas... Iznāk tāda interesanta bilde, viens pret vienu.

- Pagaidām netiekam tālāk par pieņēmumiem. - Kīns uzskatīja par nepieciešamu nedaudz atdzesēt jaunizceptā detektīva degsmi. - Mums vēl jāatrod reāli pierādījumi.

– Manuprāt, šeit lieta skaidrāka par skaidru. Paņemiet Haragvu aiz apkakles un iebāziet karcerī. Mazliet pasēdēs un visu izklāstīs kā pie bikts, nekur nespruks.

- Nu-nu mierīgāk, Ronč. No juridiskā viedokļa arestam nav pietiekama pamata. Pieņemsim, ka Haragva pat atzīstas pratināšanas laikā. Bet tad viņš atsauks savu liecību, apsūdzētajam ir tādas tiesības. Un lieta ar brīkšķi sabruks.

Viņi apgāja garo balto lazaretes ēku un izgāja pie tukšās noliktavas tērauda kastes.

- Ziniet, par visu vairāk es nevaru izturēt birokrātisko piekasīšanos, - ar siltumu sacīja kvadr-oficieris.

— Nezaudējiet drosmi, šajā lietā pierādījumu ir pietiekami daudz. Ar pusi pietiktu, lai jebkurš ierindas izmeklētājs atšķetinātu to līdz galam.

-  Par "zivs aci" būtu jāstrādā jums, nevis tam alkašam Narimanam, - Rončs nopūtās.

- Paldies par komplimentu, - Kīns iesmējās. - Man patīk sava vieta.

Pirms piegāja pie noliktavas dubultdurvīm, kvadr-oficieris paskatījās apkārt, tad vērīgi paskatījās uz hipermodernās laboratorijas ēkas bultveidīgajiem logiem.

- Klausies, es nesaprotu vienu. Nu, kādam velnam Haragva sadomāja jūs nogalināt?

- Godīgi sakot, es arī to nemaz nesaprotu, - Kīns atbildēja, nospiežot durvju zvana pogu.

Protams, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās apgaismot Ronču slepkavības motīvos, jo tas prasītu viņam atklāt savu inkognito un paskaidrot, ka neviens cits kā Rino Haragva ar segvārdu Migla strādā imperatora izlūkdienesta labā.

Pavecā melnādainā noliktavas pārziņa, kurš atvēra durvis, vārdu un uzvārdu Kīns atcerējās uzreiz, pateicoties datorizētajam personu sarakstam: Dvans Maginbo. Tā vietā lai atdotu godu, viņš sveicināja oficierus ar puspakanīšanos un maziem solīšiem atkāpās noliktavas pustumsā.

- Kā dzīvo, Dvana? - Rončs viņu sveicināja.

- Paldies, grēks sūdzēties, dārgais Ronč-aga. Atkal pazaudējāt ķiveri? - Maginbo šodien bija daudz runīgāks nekā vakar.

- Izberzē savas cienījamās acis, Dvana-aga, lūk, ķivere, man galvā.

- Ai, cik labi, galvu arī neesi pazaudējis, ir uz kā uzvilkt ķiveri. Ko tad tu pazaudēji?

- Neko nepazaudēju, palūk atvedu pie tevis inspektoru.

Noliktavas pārzinis klusēdams vēlreiz puspaklanījās Kīnam un gaidoši pievērsa viņam platās brūnās acis.

– Cik man zināms, jums glabāšanā ir diversijas mīnas. Kīns pacēla savas ķiveres aptumšoto vizieri.

- Tieši tā, godājamais inspektor! - Noliktavas pārzinis noliecās pār datora interfeisa paneli. - Lūdzu, šeit. Ir divas uzglabāšanas vienības, katrā divdesmit četras TAMG-D, kopā četrdesmit astoņas.

- Gribētos uz tām paskatīties, - sacīja Kīns.

- Lūdzu, iesim. - Maginbo aizveda viņus gar garu plauktu rindu, tad iegriezās šaurā kaktā, ieslēdza blāvo griestu spuldzīti un, tusnīdams, izvilka no apakšējā plaukta divas plakanas pelēkas kastes.

Kīns atkāpās soli, paskatījās un pārliecinājās, ka no vietas, kur stāvēja noliktavas pārziņa darbagalds, kas notiek šajā kaktā nav redzams.

- Vakar atnāca izmeklētājs un arī apskatīja, - sacīja noliktavas pārzinis. – Redziet, plombas ir vietā.

- Nogrieziet plombu un paceliet vāku, - Kīns pavēlēja.

- Labprāt jums paklausītu, inspektor-alam, bet tā ir B kategorijas munīcija, - Maginbo nedroši nomurmināja. – Tos izsniedz tikai pēc garnizona komandiera pavēles.

- Jūsu zināšanai es inspicēju šo garnizonu,- Kīns ar mierīgu ironiju paskaidroja. - Tātad viss kārtībā. Izpildiet.

Izņēmis no bikšu kabatas knaibles, noliktavas pārzinis nogrieza plombu un pacēla augšējās kastes vāku. Noliecies, Kīns nometa malā putuplastmasas iepakojuma loksni. Zem tās putuplasta paletē blāvi mirdzēja laika mehānisma mīnas, izvietotas trīs rindās pa četrām katrā. Kīns pasmīnot pacēla smago augšējo paplāti, lai atklātu otru, kurā divas taisnstūrveida ligzdas kastes stūrī bija tukšas.

- Divas mīnas nozagtas, - konstatēja Kīns.

– Interesanti, kur gan skatījās tas izmeklētājs? — Rončs apsūdzoši piebilda.

Melnā noliktavas pārziņa grumbu izvagotā seja no bailēm kļuva pelēka. Trīcošās rokas satvēra netīrā darba halāta atlokus, parāva tos tā, ka uz tērauda grīdas nograbēja iztrūkušās pogas.

- Zvēru pie asinīm, zvēru pie dzimšanas, zvēru pie lādiņiem, nezinu, kas to izdarīja, - Maginbo sāka strauji bērt.

– Nomierinieties, – Kīns pavēlēja. - Labāk mēģiniet atcerēties, kas šeit bija atnācis.

- Kā lai atceros, te staigā tik daudz cilvēku, kam aptveres, kam kas! - noliktavas pārzinis vaimanāja izmisumā plaši plātīdams rokas. - Hei, Dvana, šurp, Dvana, turp, padod to, padod šito, bet es esmu šeit viens pats. Iepriekš nekas nebija zudis...

- Lūdzu jūs vēlreiz, nomierinieties un rūpīgi pārdomājiet.

- Nezinu, zvēru. Visi staigā. - Noliktavas pārzinis sastingumā skatījās uz atvērto kasti. - Nu, kā tās varēja no šejienes pazust, ja plomba ir neskarta? Varbūt tās nozagtas vēl rūpnīcā?

- Ja pie rokas ir lāzergravēšanas iekārta, vaidziņus plomberim var izgatavot no lējuma pavisam vienkārši, - paskaidroja Kīns. - Bet zādzība notikusi šeit, jo viena no šīm mīnām vakar tika uzstādīta turbotransportierī. Saprotiet, Dvana, šeit, garnizonā.

- Starp citu, viens gravēšanas lāzers ir garāžas darbnīcā. - sacīja Rončs. — Tiesa, ne pārāk jaudīgs, bet tādam gadījumam pilnīgi piemērots.

- Tikai darbnīcā, un nekur citur?

- Šķiet, ka koncerna laboratorijā arī viens ir, - sacīja kvadr-oficieris, daudznozīmīgi palūkojoties uz Kīnu.

Domās Kīns jau sastādīja aptuvenu izmeklēšanas pasākumu plānu. Bija jāpieņem, ka mīnas tika nozagtas pēc tam, kad kļuva zināms viņa ierašanās datums uz Tangras. Vispirms jānokopē datora ieraksti un jāidentificē visi cilvēki, kuri attiecīgajās dienās divas reizes apmeklējuši noliktavu, pēc tam jāpārbauda, kam ir pieejama gravēšanas iekārta un nepieciešamās prasmes strādāt ar to. Nogurdinošs darbs ar nelielām izredzēm uz panākumiem. Tas būs jāuztic Narimana cilvēkiem, lai viņi rok. Lai gan maz ticams, ka izdosies iziet uz takas, arī šo izmeklēšanas virzienu nevajadzētu apzināti atstāt novārtā.

- Nu, lūk ko, Dvana, pārtrauciet histērijas lēkmi, zvaniet kadru nodaļai un pastāstiet viņiem, ka nozagtas divas mīnas, - Kīns pavēlēja. - Lai viņi no turienes atsūta savu darbinieku. Kamēr viņš nav ieradies, nevienu citu noliktavā nelaidiet un pats te neko neaiztieciet. Mani labi sapratāt?

- Jā, godātais inspektor, - noliktavas pārzinis nomurmināja un paklanījās. - Izdarīšu visu, kā teicāt.

Kīns un Rončs, gaidot, kad viņu acis pielāgosies pie karstā pusdienlaika mirdzuma, kādu laiku pastāvēja atvērto durvju priekšā ar nolaistiem vizieriem, pirms izgāja no vāji apgaismotās noliktavas.

- Pienācis laiks uzēst, kā jūs domājat? — kvadr-oficieris jautāja.

- Uzskatu ka jā, - Kīns labsirdīgi atbildēja.

No domas, ka viņam izdevās atklāt vēl vienu rupju šīs niecības Narimana kļūdu, garastāvoklis ievērojami uzlabojās.

- Kāda svētība, - Rončs sacīja, izejot ārā un palūkojoties apkārt. - Žēl, ka tāds labs laiks mūs ļoti reti lutina.

- Es gan labāk gribētu vēsāku, atklāti sakot.

- Nu, ko jūs, tāds ir vislabākais, - svarīgi iebilda kvadr-oficieris. - Kad  ir tik sauss, iksters sit daudz tālāk.

Apejot lazareti no otras puses un iznākuši uz ciemata galvenās ielas, viņi devās uz ēdamzāli, uz kuru no dažādām pusēm steidzās bruņu tērpos ģērbtu cilvēku pulciņi.

- Iznāk, ka nospēruši divas mīnas, - Rončs domīgi sacīja. - Vajag taču…

- Cerēsim, ka otrā nepaspēs nostrādāt, - sacīja Kīns.

Pārpildītajā ēdamistabā griestu ventilatoru šaurās, garās lāpstiņas cītīgi dzenāja kondicionēto gaisu. Apsēdies pie galda, Kīns pārlaida skatienu blakus rindām. Aburhads nebija atnācis, Narimans pusdienoja ar trim saviem darbiniekiem, Haragva izlaidies krēslā zem ziedošā akrānijas koka, gaidot, kad tiks atnesti pasūtītie ēdieni.

— Sakiet man, Ronč, vai šeit ir redzams izmeklētājs Tarpics? - Kīns jautāja, turpinot spēlēt neinformētā atbraucēja lomu.

— Jā, palūk, tur viņš sēž pie loga, pretī Narimanam. Cirtainiem matiem, redziet?

- Ja nemaldos, no pulksten diviem līdz trijiem, mums ir norunāta tikšanās laboratorijā, - sacīja Kīns, atvelkot uzvalka manžeti, lai paskatītos pulkstenī.

- Tieši tā.

- Tātad, līdz tam paspēšu parunāt ar Tarpicu, - viņš secināja un piecēlās no krēsla, izmetot pār plecu: - Esiet tik laipns, pasūtiet man to pašu, ko sev. Plus minerālūdeni.

Kotleti ēdošais Narimans jautājoši paraudzījās uz pie galda pienākušo Kīnu, ar miglainām iereibušām acīm un tas pasteidzās izkliedēt šo satraukto apjukumu.

- Atļausiet parunāt ar jūsu darbinieku Tarpicu, - viņš uzrunāja pretizlūkošanas nodaļas vadītāju stingrā saskaņā ar reglamentu.

Apstiprinoši nomāvies, terc-oficieris ar mērci nosmērētu dakšiņu norādīja uz savu kompanjonu, sārtu, resnvaigu puisi, kurš, šķiet, nācis šajā pasaulē no skūšanās losjona etiķetes.

- Jūsu rīcībā. - Subjekts pieklājīgi piecēlās, noslaukoties ar salveti.

- Izmeklētāj Tarpic, es esmu inspektors Kīns.

- Ļoti patīkami. - Spriežot pēc viņa smaida, viņš varētu veiksmīgi reklamēt arī zobu pastu.

- Vēlētos ar jums parunāt par untera Gronska lietu, - sacīja Kīns. - Protams, ne tagad un ne šeit.

- Lūdzu... - resnvaidzis nomurmināja, nedroši paskatīdamies uz priekšnieku, kurš bija pilnībā aizrāvies ar ēdienu.

- Man būtu ērti ienākt pie jums tūlīt pēc pusdienām, ja jūs neiebilstat.

— Jā, jā, protams, inspektor. – Izmeklētājs atklāti bijājās ģenerālštāba emisāru.

- Lieliski Sarunāts. - Uzmundrinājis Tarpicu ar draudzīgu skatienu, Kīns pievērsās Narimanam. - Starp citu, mēs ar Ronču tikko bijām noliktavā. Atklājās divu diversijas mīnu zādzība no aizzīmogotas kastes. Labu apetīti. - Ar īsu galvas mājienu un papēžu klikšķināšanu viņš teicamā noskaņojumā atkāpās pie sava galda. Narimanam gremošanas tablete iznāca pirmšķirīga, šis dzērājs gandrīz aizrijās ar kotleti. Bet Tarpics, iespējams, nav tik daudz nolaidīgs, cik viņam vajadzīgs kompetents vadītājs.

Ieraugot patīkamo figūru zilajā parūkā, kas ar pilnu paplāti steidzās viņa virzienā, Kīns izplūda labsirdīgā smaidā un pasveicināja oficianti ar vieglu rokas mājienu. Tad viņš it kā nejauši pievērsa skatienu gremojošajam Haragvam. Tas bija noliecies pār savu šķīvi, nedaudz atvirzītās ausis kustējās ritmā ar žokļu darbu. Noskūtās galvas aizmugurē bija rozā zvaigžņveida rēta, kas palika kā piemiņa no viņa pirmās uzturēšanās viesnīcā "Dorminion", kad Haragva pludmales ēdnīcā sastrīdējās par meiteni, nošķiebjot pretiniekam žokli un saņemot no viņa drauga ar pudeli pa galvu. Reti asā prāta, stiprais, brašais vīrietis, ir cienīgs ienaidnieks, lielisks ieguvums.

Kīnu pārņēma zvanīga slēpta, visaptveroša triumfa sajūta. Veicis pilnīgi bezcerīgu ceļojumu, lai attīrītu sirdsapziņu, viņš, negaidot, kļuva par lielisku ēsmu ienaidnieka aģentam, kurš kļuva nervozs, uzsāka vētrainu darbību un pilnībā iekrita.

Var pieņemt, ka spēle jau izspēlēta, nodomāja Kīns.

6. Pilnīgi jauna tipa kājnieki.

No ēdamistabas Kīns un Rončs devās uz pretizlūkošanas nodaļu, kas atradās administratīvās ēkas otrajā stāvā, kalnā aiz komandiera blokmājas un izskatījās kā blāvi pelēka kaste. Palūdzis kvadr-oficieri pagaidīt gaitenī, Kīns pieklauvēja pie durvīm ar uzrakstu "Džastins Tarpics, kadru daļas vadītāja vietnieks", atvēra tās, negaidot atbildi, un iegāja iegarenā telpā ar neizskatīgām kantora mēbelēm: rakstāmgalds, dators, divi krēsli, skapis un stūrī neliels seifs ar ciparu slēdzeni. Kabineta standarta iekārtojumu ar negaidītu lirisku noti paspilgtināja sulīgi oranžas zāles buķete apaļīgā keramikas vāzē, kas stāvēja uz seifa.

- Bezgala priecājos, inspektor, ka jūs atradāt laiku arī man,- Tarpics nekavējoties pielēca no galda.

Kīns pagodināja viņu ar rokasspiedienu un, apsēdās sānis pie galda, sakrustodams kājas.

- Ko varu darīt jūsu labā? - izmeklētājs jautāja.

— Vispirms es gribētu aplūkot videofailus no notikuma vietas.

- Jūs domājat Gronska pašnāvību?

- Es domāju viņa līķi, kas atrasts aizdomīgos apstākļos, - Kīns nopietni izlaboja.

- Šo pašu minūti, inspektor.

Apsēdies pie datora, Tarpics pagrieza monitora biezo ekrānu, lai arī Kīns varētu redzēt attēlu.

- Sākumā vispārējs kopskats,- viņš paskaidroja, meklējot pareizo failu.

Datora monitorā parādījās attēls: uz grīdas uz muguras gulēja līķis zilā pidžamā, blakus ķermenim gulēja armijas piecpadsmit šāvienu iksters. Fotografēšanas kvalitāte atstāja vēlēties ko labāku.

— Līķi no rīta atrada unters Baso, ja nemaldos? - Kīns jautāja.

- Jā, astoņos.

- Tātad es pieņemu, ka durvis nebija no iekšpuses aizslēgtas?

- Pilnīgi pareizi.

- Tuviniet fonu, kur atrodas viņa gulta, - pieprasīja Kīns. - Jā tā. Eh, joprojām grūti saskatīt. Jūs ko, ar amatieru "ziepju kasti" fotografējāt? Atgrieziet iepriekšējo palielinājumu.

- Vienkārši bez statīva un apgaismojums pavisam neveiksmīgs, - Tarpics apmulsis skaidroja un, griežot kursora lodi un atjaunojot sākotnējo attēlu.

Kārtējo reizi pedantiski apsverot līķa un ieroča attiecības, Kīns nonāca pie secinājuma, ka tie, iespējams, aizdomas neizraisa.

- Kas tad mums ar to gultu? Vai viņš tajā vakarā gāja gulēt vai nē?

— Sega bija atmesta atpakaļ, palags saburzīts. Tas ir, vispirms viņš aizgāja gulēt, tad piecēlās, ieslēdza gaismu un... Tā teikt, atņēma sev dzīvību.

- Vai arī kāds ar viņu izrēķinājās, - sacīja Kīns. - Kāpēc jūs tik spītīgi turaties pie pašnāvības versijas?

Nervozi norijis siekalas, Tarpics pavilcinājās un tad nolēma atbildēt:

- Jo nav nekādu spēcīgu argumentu pret šo versiju. Nav skaidru slepkavības pazīmju, inspektor.

- Ak nav pazīmju? - Kīns bargi teica. - Vai arī jūs nepapūlējāties tās atrast? Šeit, kā saka, ir divas lielas atšķirības. Nu, labi, parādiet man vairāk.

Monitorā parādījās ar impulsu sašķaidītās līķa galvas tuvplāns.

- Tā. Nekā interesanta. Tālāk.

— Tas arī viss, inspektor.

Vairāk neko nenofotografējāt? - Kīns pārsteigts pasmīnēja.

- Jā. - Tarpics nolaida acis. - Redziet, man šķita pilnīgi pietiekami ar diviem uzņēmumiem ...

- Bet kur tad sienas attēls ar impulsa pēdām?

– Vai tiešām tas vajadzīgs?

- Bet protams, - Kīna noburkšķēja, aizkaitināts par nepieciešamību stāstīt ābeces patiesības. - Pretējā gadījumā, kā noteikt stobra un galvas relatīvo stāvokli šāviena brīdī?

- Saprotu, bet man tas likās lieki un pārspīlēti...

- Pacentieties jau šodien uzņemt papildu attēlus, - Kīns viņu bez ceremonijām pārtrauca. - Fiksējiet impulsa pēdas, kā nepieciešams, no trim leņķiem un arī vispārīgo plānu.

- Klausos, inspektor, - izmeklētājs nomurmināja.

- Ap astoņiem vakarā būšu pie sevis. Sazināsimies tiešsaistē, iedosiet man visus video failus un notikuma vietas tuvplānu. Vai autopsijas rezultāti jau saņemti?

- Jā, - nedaudz atdzīvojās Tarpics. – Asinīs alkohola pēdu nav, arī narkotikas izslēgtas. Spriežot pēc ēdiena paliekām kuņģī, stundu pirms pašnāvības nabadziņš labi pavakariņojis. Zem galda, atkritumu grozā, atrasta tukša armijas sausās pārtikas paka.

- Ceru, ka ieroča pirkstu nospiedumu pārbaudi jūs veicāt?

– Nu, protams, kā gan citādi. Uz ikstera tika atrasti Gronska pirkstu nospiedumi. Aptverē trūkst viena lādiņa.

- Aptveri uz pirkstu nospiedumiem pārbaudījāt?- Kīns uzreiz kļuva modrs.

- Kāpēc tad to vēl? - Tarpics pārsteigts paraudzījās viņā.

– Pārbaudīt nenāks par ļaunu. Nekavējoties izdariet arī to.

- Tiks izdarīts. — Izmeklētājs atvēra datora ikdienas kalendāru un ātri ierakstīja tajā īsu piezīmi.

- Nu ko, tagad apspriedīsim iespējamās versijas, - ieteica Kīns. - jums šorīt liecināja kvadr-oficieris Rončs. Es pieņemu, ka viņa liecība ir pievienota lietai?

- Jā, dabiski.

- Priecājos dzirdēt, ka vismaz tas ir dabiski, - Kīns indīgi sacīja. - Sāksim ar Ronča un Gronska sarunu. Tātad dažas stundas pirms nāves Gronskis plānoja lauzt līgumu un doties uz Lebaksas kūrortiem. Vismaz dīvaini plāni unteram, kuram personīgajā kontā ir tikai pusotrs tūkstotis kredonu. Līgumods vien būtu ap seši tūkstoši, nemaz nerunājot par to, cik izmaksātu izklaides brauciens. Ko jūs sakāt par to?

- Esmu pati uzmanība, inspektor. Tapics Nez kāpēc nedaudz uzmundrinājās, un viņa sejā parādījās pieklājīgs pussmaids.

Tagad pāriesim pie fināla. Tātad ap vieniem naktī Gronskis paēda sausās armijas devas vakariņas, sakārtoja galdu, uzvilka pidžamu un devās gulēt, nez kāpēc aizmirsis aizslēgt durvis. Tad viņš piecēlās un sašķaidīja sev galvaskausu no ikstera. Nav taču gluži dabiska aina, vai jūs neatrodat?

- Bet kāpēc gan ne? - Tarpics nenoteikti pagrozīja gaisā pirkstus. - Ziniet, pie pašnāvībām tas notiek bieži. Bezmiegs, depresija, baigas domas...

- Saskaņā ar viņa medicīnisko ierakstu, Gronskim nebija nekādu garīgās veselības problēmu, - Kīns protestēja.

- Nu, ziniet, mūsu brālis izvairās sūdzēties ārstiem par sliktu garastāvokli. Piekrītiet, tas nav karavīra cienīgi.

– Pieļausim. Bet apsveriet viņa sarunu ar Ronču. Tas noteikti neatbilst pašnāvības versijai.

- Ar jūsu atļauju, inspektor, esmu gatavs arī to izskaidrot.

- Esiet tik laipns.

Atguvis savaldību, Tarpics viltīgi piemiedza acis. Pienāca viņa kārta pārspēt Kīna izliktās kārtis ar saviem trumpjiem:

- Visi jūsu uzskaitītie fakti liecina, ka Gronskis izdarīja pašnāvību, būdams prāta aptumsuma stāvoklī. Esmu jau konsultējies ar doktori Buanjē, viņa domā, ka aina visumā tipiska... mirklīti… - Viņš atvēra datorā dokumentu un pārlaida tam acis. — Lūk, endogēnai cirkulārai psihozei. Sākumā nelaimīgais cēla rožainus grandiozus plānus, tad, pārejot no maniakāla stāvokļa uz depresiju, saprata to pilnīgu nerealizējamību. Šī brutālā pāreja no sapņa uz realitāti apzīmogoja viņa nākamo soli. Bezmiega nogurdinātais, pilnīgi izmisušais Gronskis pieceļas no gultas un paņem iksteru. Impulsīvais lēmums nedeva viņam laiku atstāt pašnāvības vēstuli. Kā redzat, šeit nav ne mazākās pretrunas.

Vai jūs brīvajā laikā romānus nerakstāt? - Kīns kodīgi pavaicāja, viņu nesatrauca veiklība, ar kādu Tarpics bija atjaunojis savu brūkošo versiju.

– Priecātos, bet brīvā laika praktiski nav. - Izmeklētājs atkal atļāvās korekti pasmaidīt.

- Var jau būt, ka jūsu versija ir eleganta, turklāt tā jums ir ērta, bet ne vairāk. To neatbalsta nekādi konkrēti pierādījumi. Starp citu Gronski blokmājā, tajā dienā redzēju arī es pats. Un viņš nemaz neizskatījās pēc maniaka, Varu par to galvot.

- Tomēr viņš dalījās ar Ronču par saviem nākotnes plāniem, un tie, kā jūs pats norādījāt, bija pilnīgi murgaini, - Tarpics nepadevās. – Turklāt man ir untera Dživlo liecība, kurš nomainīja Gronski. Viņš liecināja, ka Gronskis tajā vakarā izskatījās nedaudz nomākts un aizņemts. Acīmredzot viņš jau bija nonācis endogēnas depresijas stāvoklī. Tādējādi, ļaujiet man teikt, versija pilnībā saskan aculiecinieku liecībām.

Kīns skeptiski saviebās, viņš lieliski zināja, kā izmeklētājs ieguvis no Dživlo vajadzīgo liecību. Sens negodīgs triks: izmeklēšanas laikā uzdot lieciniekam vadošus jautājumus, no kuriem pašas no sevis uzkrājas vēlamās atbildes. Taču strīdēties par niekiem nebija vērts, pienācis laiks izlikt galdā galveno trumpi.

- Redziet, esmu iеnācis pie jums, lai sniegtu šajā lietā liecību. Lūdzu, ieslēdziet mikrofonu.

- Jā, jā, protams, - Tarpiсs sarosījās, piebīdīja mikrofonu un pārslēdza datoru balss ierakstīšanas režīmā. – Lūdzu.

Kīns pie sevis atzīmēja, ka situācija, kurā liecinieks pārliecinoši vada izmeklētāju, nav bez pikantuma.

- Es, Elijs Kīns, dzimis 485. gadā, liecinot untera Gronska lietā, apsolu teikt patiesību un tikai patiesību, - viņš nosvērti iesāka. - Vakar pulksten divdesmittrijos septinās minūtēs pēc vietējā laika es pa logu redzēju, kā unters Gronskis izgāja no blokmājas un devās pa celiņu uz civilā personāla māju.

Viņš apklusa, dodot Tarpicam iespēju uzdot jautājumus.

— Jūs viņu pazināt? - viņš jautāja.

– Nē, protams, nē, jo viņš bija bruņu tērpā un aizsargķiverē ar nolaistu vizieri. Tomēr, spriežot pēc laika, tas nevarēja būt neviens cits kā tikai Gronskis.

- Kāpēc jūs atcerējāties laiku un pat līdz minūtei?

- Tīri nejauši es paskatījos pulkstenī.

- Vai viņš iegāja mājā?

- Jā, es dzirdēju ārdurvju aizciršanos. Varu pieņemt, ka viņš iegāja vienā no pirmā stāva dzīvokļiem, jo manā gaitenī viss palika kluss.

- Un kad viņš izgāja no mājas?

- Man nav ne jausmas, es aizgāju gulēt.

Izmeklētājs patriņājās krēslā.

- Tas ir viss, ko varat pateikt?

– Varbūt varu piebilst, ka viņa gaita izskatījās visai enerģiska un mērķtiecīga. Neko vairāk.

- Nu ko, paldies par palīdzību izmeklēšanā. Procedūras beigās Tarpics pārskrēja ar pirkstiem pa datora paneli un gaidoši paskatījās uz printeri.

Dažas sekundes vēlāk skaņas fails tika pārveidots par teksta failu, un izmeklētāja priekšā uz galda gulēja glīti drukāta protokola lapa. Kīns izņēma no turētāja rakstāmo, ar acīm pārskrēja tekstu un rūpīgi parakstīja savu vārdu lapas apakšā.

- Nu ko, liecība tiks pievienota lietai, - Tarpics bez īpaša entuziasma sacīja, savukārt vēlreiz pārlasot protokolu.

- Bet tagad paskatīsimies, kas no tās tieši izriet,- ieteica Kīns. - Nodevis dežūru, unters Gronskis nez kāpēc nedodas uz savām mājām, bet gan pretējā virzienā un ieiet civilā personāla mājā. Ir ārkārtīgi svarīgi noskaidrot, pie kā un kāpēc viņš ieradās, vai ne? Pēc divām stundām Gronskis jau ir pie sevis, viņš paēd vakariņas un iet gulēt. Vēlreiz uzsveru: viņš visu aiz sevis sakopj un uzvelk pidžamu, kas nozīmē, ka atrodas normālā prāta stāvoklī, ne pārlieku satraukts, ne nomākts. Tad divos naktī pie viņa ierodas kāds, domājams, tas pats, pie kura Gronskis bija aizgājis pēc dežūras blokmājā. Pamodināts no klauvējiena pie durvīm, Gronskis piecēlās no gultas un atvēra durvis. Kāds ienāca, šķietami, lai turpinātu sarunu, un, izdevīgā brīdī, iešāva viņam galvā.

- Un par ko, jūsuprāt, viņi runāja? — neticīgi jautāja Tarpics.

- Neesmu gaišreģis. Pajautājiet par to cilvēkam, kurš pēdējo reizi redzēja Gronski dzīvu.

- Vārdu sakot, jūs domājat par slepkavību, kas maskēta kā pašnāvība, - rezumēja izmeklētājs.

- Pilnīgi pareizi.

- Bet kāds, jūsuprāt, ir nozieguma motīvs?

– Varu tikai minēt, pamatojoties uz to, ka Gronskis nepārprotami cerēja iegūt lielu naudas summu. Šantāžas mēģinājums, kas beidzās traģiski.

- Vai nebūtu vieglāk pieņemt neveiksmīgu mīlas piedzīvojumu?

- Ļaujiet man sniegt jums dažus labus padomus nākotnei. No versijām jāizvēlas nevis ērtākā, bet gan tā, kas izriet no faktu salīdzināšanas, - aizrādījoši sacīja Kins. - Noskaidrojiet, ko Gronskis apmeklēja pēc dežūras, tad būs pilnīga skaidrība. Un arī, kā es jau ieteicu, pārbaudiet, vai uz ikstera aptveres nav pirkstu nospiedumu.

- Nu, to varam izdarīt tūlīt, ja vēlaties. - Tarpics impulsīvi piecēlās no galda, atvēra seifu un izņēma plakanu kasti.

Acīmredzot Kīna ilgstošais strīds un pazemojošās pamācības viņu bija pamatīgi aizskārušas. Izmeklētājs atvēra rakstāmgalda atvilktni, izņēma gumijas cimdus un daktiloskopiskās ekspertīzes komplektu. Pēc tam, uzvilcis cimdus, viņš izņēma no kastes iksteri, izņēma aptveri, uzlika to uz papīra lapas un, bruņojies ar otu, sāka rūpīgi uzklāt pulveri no platā flakona. vispirms no vienas puses, tad no otras. Tad izmeklētājs paņēma ar diviem gumijas cimdos tērptiem pirkstiem aptveri, pagrozīja to acu priekšā.

- Nu, kā ar pirkstu nospiedumiem?

- Ziniet, tā ir pilnīgi tīra, nekādu pēdu, - ne bez neliela apmulsuma, izmeklētājs teica.

- Bet lūk tas jau ir interesanti, - Kīns atdzīvojās. - Kā jūs to iedomājaties?

- Ļoti vienkārši. Pieņemsim, ka viņš pēdējo reizi pārlādēja ieroci uz lauka, būdams cimdos.

- Viņam vēl bija munīcija?

- Jā, trīs aptveres atvilktnē, vēl viena maksts nodalījumā. pagājušo dekādi viņš saņēma piecas aptveres, es pārbaudīju, viss atbilst.

-Tātad Gronskis būdams cimdos paņēma no noliktavas aptveru krājumus, cimdos tos ievietoja rakstāmgalda atvilktnē un izņēma tikai ar cimdiem?

Šāda ironija Tarpicu samulsināja.

- Ko jūs ar to domājat?

- Pārbaudiet pārējās aptveres uz pirkstu nospiedumiem, tad pats sapratīsiet, - Kīns draudzīgi ieteica.

- Labi, tiks izdarīts, - grūtsirdīgi apsolīja izmeklētājs, saberot lieko pulveri no loksnes atpakaļ flakonā un noliekot daktiloskopijas piederumus rakstāmgalda atvilktnē.

- Šķiet, sāku saprast, ko jūs domājat, - viņš piebilda pēc pauzes, ievietojot iksteru un aptveri kastē. - Iespējams, jums taisnība, inspektor, bet tad es esmu pilnīgs muļķis ...

– Kļūdīties var ikviens: gan izmeklētājs, gan noziedznieks. - Kīns izteica dziļdomīgu Ronča stila sentenci un piecēlās no krēsla.

Iegrimis smagās domās Tarpics palika sēžot, tad, atjēdzies, uzlēca kā atsperes uzmests.

Visas sarunas laikā Kīnu intriģēja tik tikko samanāmā izsmalcinātā smarža, kas valdīja kabinetā. Piegājis pie seifa un pieliecies, viņš konstatēja, ka smalko aromātu izdala zāļu buķete, kas atradās keramikas vāzē.

Vai tas skaistumam, vai smaržai? - Kīns atvadoties jautāja, ar pirkstu pieskaroties mīkstajiem oranžajiem ziediņiem.

- gan viens, gan otrs, - Tarpics paskaidroja. - Redziet, aizvakar bija mana dzimšanas diena, kolēģi atnesa pušķi...

- Nu ko, pieņemiet manus novēlotos apsveikumus. Tiekamies tiešsaistē pulksten astoņos vakarā. Novēlu panākumus.

— Uz redzēšanos, inspektor, — izmeklētājs sacīja un, kad Kīns jau bija paņemis durvju rokturi, izspieda: — Paldies par labo mācību.

- Nav par ko,- Kīns pateica pār plecu un izgāja no kabineta.

Viņam iešāvās prātā doma, ka tad, kad Tarpics ar viņa palīdzību pabeigs untera Gronska slepkavības lietu, viņš varēja cerēt uz paaugstināšanu pakāpē un amatā. Visādā ziņā patīkams un nav stulbenis, tomēr pieredzes un asprātības pietrūkst, bet tā ir iegūstama lieta. Pēc Narimana pazemināšanas lai vada nodaļu un, ja labi parādīs sevi, var pāriet strādāt paša Kīna vadībā. Ir derīgi, ja ir darbinieks, kurš lieliski zina, kam viņš ir parādā panākumu karjerā.

Pēc viņa parādīšanās Rončs, kurš sēdēja gaiteņa galā uz palodzes, piecēlās un ar krakšķi izstaipījās.

- Ilgi gan sēdējāt pie viņa, - viņš nomurmināja.

- Nācās stipri pastrīdēties,- Kīna paskaidroja. – Tarpics aizstāvēja pašnāvības versiju.

- Nu, un  ar ko beidzās?

- Domāju, ka izdevās viņu nostādīt uz pareizā ceļa, - Kīns pieticīgi atbildēja.

Viņi nokāpa pa kāpnēm un devās uz administrācijas ēkas izeju. Rončs paskatījās uz sienas pulksteni tukšajā vestibilā.

- Tagad mums laiks apmeklēt čūsku midzeni, ir jau pustrīs.

- Un piedevām labāk iepazīt Haragvu, - Kīns atbildēja. - Klausieties, Ronč, kas viņš, jūsuprāt, par cilvēku?

Manuprāt, godīgi sakot, diezgan jucis. Nogājis no prāta uz saviem fabriem, tāpat kā visi vietējie olgalvji. Lai gan ar viņu vismaz var parunāt arī par ko citu. Bet, iespējams, jūs ne pat to jautājāt, - atjausmā piebilda Rončs. - Ja vēlaties zināt manu viedokli, tāds nogalinās, ne aci nepamirkšķinājis.

- Man arī radies tāds pats iespaids, - Kīns piekrita, uzvilka ķiveri un nolaida aptumšoto vizieri.

Tiklīdz viņi izgāja pa durvīm, pār viņiem pārlija liels karstums. Karsts gaiss plūda pāri ciemata māju jumtiem, it kā pa visu seglieni šūpotos caurspīdīgas aļģes. Dāsnā saules svelme sāka nopietni nomākt Kīnu, kurš bija pieradis pie daudz mērenāka klimata.

- Gribu jums slepenī pateikt vienu lietu, - ejot pa taku blakus Kīnam, Rončs nez kāpēc ierunājās pusbalsī, lai gan tuvumā nebija nevienas dvēseles.

- Klausos jūs.

- Vispār pēc Tarpica šodien ar mani runāja arī Narimans.

Tagad Kīns saprata, kāpēc viņa miesassargs tik aizdomīgi ilgu laiku atradās pretizlūkošanas nodaļā.

- Par ko?

- Runa bija par jums. Atklāti sakot, man šī saruna nepatika, - Rončs pavilcinājās un apklusa.

- Ķersimies uzreiz pie lietas, - sacīja Kīns. Mēs jau esam vienojušies, ka viss teiktais paliks strikti starp mums.

– Ja dažos vārdos, viņš jautāja, vai jums nepiemīt kādas dīvainības. Šķiet, ka viņš jūs uzskata par nedaudz ķertu. Piedodiet, protams...

— Lūk kā? Ļoti jauki, - Kīna bezkaislīgi sacīja.

Uzreiz nāca atmiņā Žianas Buanjē pilnīgi nevietā un nepiedienīgais mēģinājums iekļaut viņu savu pacientu kategorijā. Kins pat neapvainojās, Narimans rīkojās tik primitīvi un netīri, sajūtot, kā pār viņu sablīvējas mākoņi. Nu, tas viņam velti neies cauri. Ja līdz šim viņš bija atbildīgs par dažāda kalibra dienesta grēkiem, uz kuriem dažkārt var paskatīties caur pirkstiem, tad tagad Narimans jau pārkāpis robežu, aiz kuras viņš neizbēgami kļuva par Kīna personīgo ienaidnieku.

– Es viņam godīgi pateicu, ka man tas ir pat dīvaini, kāpēc gan pēkšņi tādi jautājumi. Ka jūs, manuprāt, esat pilnīgi normāls, normālāks nemēdz būt.

- Pateicos par komplimentu. - Ronča diagnozes formulējums Kīnu uzjautrināja.

- Nākotnē jums vajadzētu būt uzmanīgākam ar viņu. Nez kāpēc viņš jūs nevar ciest. Un var daudz netīrumu sagāzt.

Tālu ne muļķais, bet pēc būtības vienkāršais simpatjaga Rončs domāja niecīgās garnizona pasaules kategorijās, kurā pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks varētu viegli salauzt nepatīkamas personas likteni.

- Paldies par brīdinājumu, - Kīns bezrūpīgi sacīja. - Nav iemesla uztraukties, esmu viņam ne pa zobam.

- Viņš ir koncerna cilvēks, Kīn. Tie nav joki. - Nopietni noraizējies Rončs beidzot izmantoja viņam doto privilēģiju uzrunāt augstākstāvošo oficieri priekšvārdā.

- Bet es esmu ģenerālštāba cilvēks, draugs, - atmetis labsirdību, Kīns noņurdēja. - Un ne jau kādam Narimanam, ar mani jokot.

Tituls, ko Rončs nevainīgi piešķīra Narimanam, izraisīja viņā pēkšņu aizkaitinājuma uzliesmojumu. Viņu nodaļā nebija paredzēts kalpot diviem dieviem uzreiz: ja jau strādā pretizlūkošanā, tad nav tiesību piebaroties kādā citā organizācijā. Papildus visiem saviem grēkiem Narimans uzdrošinājās pārkāpt arī šo bausli, pārdodot sevi koncernam.

- Labi, skatieties pats, ne man jūs mācīt.

Sedliene, palikusi pilnīgi bez mākoņu segas, pakļauta neprātīgai saulei, pārvērtās par īstu elli, un bruņu tērpa mikroventilācija jau maz palīdzēja izturēt šo karstumu. Pie tādas gravitācijas pat mierīga staigāšana pārvērtās par diezgan smagu fizisku piepūli, un, kad Kīns, sarunājoties ar Ronču, sasniedza laboratorijas ēku, sviedros piesūcināta veļa lipa pie ķermeņa.

– Bet ko, atvainojos, jums bijušas problēmas ar psihiatriem? - Rončs garāmejot pajautāja, pirmais uzkāpdams augstajā lievenī un nospiežot zvanu.

- Kur jūs to rāvāt? Tiešām izskatos pēc vājprātīga? Kīns ieplēta lūpas platā smaidā.

Zem durvju viziera uzstādītās videokameras objektīvs nedaudz sasvērās, no sarunu iekārtas skaļruņa atskanēja diezgan nelaipns īss jautājums:

- Pie kā?

— pie doktora Haragvas, — Rončs paziņoja.

- Kāpēc?

- Viņš šajā laikā noteicis mums tikšanos.

- Pagaidiet.

Iestājās pauze. Rončs uzmanīgi paskatījās apkārt, tad pagrieza galvu pret Kīnu.

- Piedodiet man par stulbo jautājumu, - viņš nomurmināja ar acīmredzamu apmulsumu. – Vienkārši jūs lazaretē pateicāt, ka jums nepatīk psihiatri. Turklāt šī saruna ar Narimanu. Es padomāju, maz kādas problēmas jums varētu būt bijušas dzīvē?

- Viņiem ir problēmas ar mani, - Kīns pajokoja. - Bet ja nopietni, es nekad neesmu bijis viņu pacients.

- Nāciet iekšā, - beidzot aicināja skaļrunis, un dubultās bruņotās durvis klusi noslīdēja malā.

Viņi iegāja šaurajā tamburā, pagaidīja, kad aizvērsies ārējās durvis un atvērsies iekšējās. Īss gaitenis viņus ieveda sešstūrainā zālē ar griestu mozaīkas koncerna emblēmu un piecām durvīm, no kurām katra bija aprīkota ar kombinēto slēdzeni un videokameru. Karstuma nogurdināts, Kīns ar prieku ieelpoja kondicionētā gaisa vēsumu, paslidinot zem rokas noņemto ķiveri, tad no planšetes izņēma kabatlakatiņu un noslaucīja nosvīdušo pieri.

Pretī esošās durvis pavērās, un ar enerģiskiem soļiem zālē iznāca Haragva, ģērbies dzeltenā laboratorijas halātā ar atrotītām piedurknēm.

- Sveiks, vecīt, - viņš sveicināja Ronču un pastiepa Kinam īsu, matainu ķepu. - Rino. Iepazīsimies.

- Elījs, - Kīns atbildēja līdzīgā tonī, apmainoties ar stingru rokasspiedienu. - Prieks iepazīties.

Nedaudz noliecis zilgano akmenscieto galvu, Haragva skatījās uz Kīnu no kuplo uzacu apakšas ar smagu, pētošu skatienu.

Tātad jūs vēlaties iepazīties ar maniem zvēriņiem? - viņš pavaicāja, pakasot rētu noskūtās galvas augšdaļā.

— Jā, stāsta, ka jums šeit ir lieliska vietējo dzīvnieku kolekcija.

– Pareizi. Ir ko apbrīnot. Haragva pagriezās uz blakus durvīm, ievadīja četrciparu kodu un piespieda rādītājpirkstu pret slēdzenes miniatūro lēcu. - Nāciet iekšā.

Aiz bīdāmajām durvīm atklājās ietilpīgs kravas lifts, pa kuru visi trīs nobrauca ēkas pagrabā. Ar interesi Kīns atzīmēja, ka, spriežot pēc lifta pogām un tablo, zemāk bija vēl viens līmenis.

Izejot no lifta kvadrātveida tamburā, Haragva secīgi atvēra trīs durvis, vispirms masīvas tērauda durvis ar stūres rokturi, tad caurspīdīgu bruņu plastmasas starpsienu šaurā niķelētā apmalē un visbeidzot pirksta biezumu tērauda stieņu restes, kas vērās uz iekšpusi. Aiz durvīm bija gara galerija, ko spilgti apgaismoja apaļu plafonu ķēde pie zemajiem griestiem. Siltajā mitrajā gaisā bija jūtama neskaidra šalkoņa, viegla zvērnīcas smaka, kas jaucās ar ķimikāliju aso smaržu. Gar nekrāsoto vibrobetona sienu, gar kuru stiepās pat veidņu nospiedumu paliekas, atradās septiņi dažāda izmēra bruņu plastmasas boksi. Apstājies pie pirmā no tiem, cilvēka auguma kuba, Haragva izdarīja ar roku aicinošu žestu.

- Nu iepazīstieties. Šis ir lēkātājs.

Aiz bruņuplastmasas uz nokaltušas sarkanas zāles kušķiem kūņojās kaut kas līdzīgs gigantiskam kukainim ar izbolītām acīm. Tiklīdz Haragva ar nagu uzsita pa kastes sienu, radījums augstu palēcās uz garām, tievām kājām ar daudzām locītavām, starp slīpajām acīm uzlēca elastīgs snuķis, zem kura pietūka un uzreiz sarāvās zvīņains pūslis, kaut kas līdzīgs parodijai uz sēklinieku maisiņu. Atskanēja neskaidrs plaukšķis, kaut kas noklakšķēja uz bruņu plastmasas, no iekšpuses izraibinot tās virsmu ar sīkām šļakatām, un blakus zāļainajai pamatnei, atsitoties no divām sienām rikošetā nokrita balta kaula adata, lāpāmadatas izmērā.

- Šitas muļķītis ir lielisks snaiperis, - mierīgi nokomentēja Haragva. - Adatu redzat? Viņš ar to trāpa no divdesmit olektīm mērķī, kas nav lielāks par nagu. Dod priekšroku šaut acīs.

- Vispār, ja ceļā satiekat šādu draņķi un vizieris ir pacelts, varat vairs neraustīties, - pamācoši sacīja Rončs. - Līķis uzreiz.

- Tas te ir nesalīdzināms alkaloīds, - piebilda biotehnologs, norādot uz nošļakstīto bruņu plastmasu. - Izraisa tūlītēju elpceļu paralīzi.

- Vārdu sakot, viņam galvā ir kaut kas līdzīgs pneimatiskam šaujamajam ar saindētām adatām, - secināja Kīns.

- Pilnīgi pareizi.

- Tas ir tēviņš vai mātīte?

- Viņiem nav dzimumorgānu tāpat kā lielākajai daļai agresīvo eksotu, - skaidroja Haragva, pārejot pie nākamā boksa. – Un te mums sievasmātes mēle, papriecājieties.

Gar garā, plakanā boksa sienām nenogurstoši skraidelēja īskājains rāpulis ar noapaļotu, dzelkšņainu galvu un virsnieka jostu atgādinošu rumpi. Spriežot pēc rūsainā krāsojuma ar brūniem plankumiem, tā dabiskais biotops bija akmeņu grēdas kalnos.

- Paskatiet, kas notiks, - ierosināja Haragva, uzliekot plaukstu uz boksa vāka. Rāpulis acumirklī palēcās, izgriezās un mēģināja iekosties nesasniedzamajā laupījumā. No iekšpuses atskanēja ātrs klauvējiens, biotehnologs pasmīnējis noņēma roku no boksa. Tur, kur gulēja viņa pieci pirksti, caurspīdīgā vāka apakšā izpletās alkatīgi šmakstinoši piesūcekņu taustekļi, bet šī baismīgā, gaļīgā zieda centrā bija kaut kas līdzīgs knābim, kas izmisīgi knābāja bruņu plastmasu. - Ar savu dzeloni sievasmātes mēle dažu sekunžu laikā var caurdurt bruņu tērpu plākšņu savienojumā, - lektora tonī paziņoja Haragva. – Bet tad viņš palaiž dzeloni dziļāk, iešpricē kuņģa sulu un sāk mieloties. Uzbrūk parasti no muguras – tāds stils. Asprātīgs radījums, vai ne?

- Es īsti nesapratu, kur jūs saskatījāt tā asprātību, - Kīns drūmi nomurmināja, skatīdamies uz trakojošo draņķību.

– Jo iztiek bez vēdera. Tam kalpo upuris. – Laboratorijas vadītājs saraucis pieri paskatījās uz sarunu biedru. - Kā šķiet, ka jūs neesat sajūsmā par manu kolekciju.

- Ah, liecieties mierā, vienkārši esmu nedaudz noguris, staigājot saulē.

- Tad es mēģināšu pastāstīt īsi. Vēl viens ārējās gremošanas piemērs ir elles kājauts. Haragva pārgāja pie nākamā boksa.

- Nu, uz tiem es jau esmu pietiekami saskatījies, - Kīns noburkšķēja.

- Jā, jāatzīst, es jau dzirdēju par jūsu piedzīvojumiem, - atbildēja biotehnologs, atkal sākot kasīt rētu uz galvas. – Vai tiešām jums turbotransportierī uzstādīja laika mīnu, vai tās ir tikai tukšas baumas?

- Bet es iedomājos, ka jūs par to esat labi informēts. - Pienāca Kina kārta caururbjoši paskatīties uz Haragvu.

- Nemaz ar ne, - tas mierīgi atbildēja. - Kur jūs rāvāt?

— Pats nezinu. Nez kāpēc man tā šķita.

Pēc ilgas pauzes Haragvas neizteiksmīgā seja noraustījās īgnā smaidā.

- Jums gan dīvaina humora izjūta, - viņš gari novilka.

- Atvainojiet, ja tā jums šķita miglaina, - Kīns pazemīgi sacīja.

Haragva strauji pagriezās un aizsoļoja gar atlikušajiem boksiem ejot raidīdams skopas piezīmes:

- Te ir pātaga, tā nogalina ar elektriskās strāvas triecienu. Šeit ir kodējs, cilvēku aiztiek reti, tikai tad, ja nepamanījis uzkāpj. Dzīvplēsējs paralizē ar olu dējekļa sitienu, pēc tam salaiž zem ādas kāpurus. Šī, protams, bija dzīvplēsēja mātīte, vēl bija arī tēviņš, bet viņa to apēda pēc pārošanās. Gandrīz kā pie cilvēkiem, vai ne? Un visbeidzot, pseidopterons. Neskatieties, ka briesmonis, patiesībā tas ir nekaitīgs. Pats nesaprotu, kāpēc viņu turu.

- Jūs interesē tikai agresīvie eksoti?

- Protams. Haragva paskatījās uz Kinu tā, it kā viņš būtu izrunājis kādas pilnīgas muļķības. - Ja jūs gadījumā nezināt, esmu specializējies biotehnoloģijās. Par šiem krāšņajiem mazajiem dzīvniekiem man ir tīri lietišķa interese.

- Sapratu.

Pagriezis muguru pret boksiem, biotehnoloģijas speciālists sakrustoja rokas uz krūtīm, vienaldzīgi pamājot Kīnam.

- Ekskursija beigusies. Kā vēl varu būt noderīgs?

- Bet dzīva uzspļāvēja jums nav? — Rončs painteresējās.

- Kas nav, tas nav, - Haragva nožēlā pakratīja noskūto galvu. - Karavīriem nekādi neizdodas noķert kaut vienu dzīvu. Un tad, pat ja viņi man to atnesīs, nezināšu, kur nolikt šo unikumu. Tā skābe viegli saēd bruņu plastmasu, bet piemērotu fluoroplasta konteineru mums joprojām nav.

Ar izklaidīgu skatienu Kīns vēroja pseidopteronu, kas izpletis ādainos spārnus, izbiedēti metājās ap boksu, veltīgi meklējot kur noslēpties.

- Ar ko jūs barojat visu šo baru?

- Vieglākais veids būtu pabarot ar ekskursantiem, taču šis ēdiens gadās reti.

Kīnam šķita, ka Haragva, kas skatījās no uzacu apakšas, ne tik daudz izteicis ekscentrisku joku, cik savu slēpto kvēlāko vēlēšanos.

- Arī jums ir visai savdabīga humora izjūta, - atzina Kīns.

– Vispār lielākā daļa ēd visu, izņemot naglas.

Pilnīgi izmisušais pseidopterons paslēpās kaktā, salika spārnus virs galvas kā telti un sastinga kā statuja.

- Tātad jums par tiem ir tikai lietišķa interese, - Kīns domīgi sacīja. - Citiem vārdiem sakot, jūs cerat izmantot savus zvēriņus, lai izstrādātu jaunus ieroču veidus. Vai es pareizi sapratu jūsu domu?

- Nu protams. Iedomājieties pilnīgi pasakainu ieroci, kas uzbrūk pats, neprasa munīcijas piegādi un spēj arī vairoties.

- Un turklāt piedevām nopļaus visus pēc kārtas - gan savējos, gan svešos, - kodīgi piebilda Kīns.

- Nemaz, - dedzīgi iebilda biotehnologs. - Ir tūkstoš un viens veids, kā no tā izvairīties. Piemēram, iebūvēta vadība. Vai arī savu karavīru pazīšana pēc vairākām ieprogrammētām pazīmēm. Vai piesaiste kaujas lauka koordinātēm. Vēl, teiksim, iekrišana miegā militārās operācijas beigās. Sliktākajā gadījumā iebūvēts pašiznīcināšanās mehānisms, kas tiek palaists tādā vai citā veidā. Domāju, ka ar to pietiek, lai gan saraksts vēl nepavisam nav pilnīgs.

– Diemžēl visus šos pasākumus var izmantot savai aizsardzībai ienaidnieks.

- Interesanti, kā?

Uz īsu brīdi strīds pārcēlās uz Kīna profesionālo teritoriju, un viņš augstprātīgi paskaidroja:

- Ļoti vienkārši: saņemot nepieciešamo informāciju, izmantojot slepeno aģentūru.

- Nu tā vairs nav mana problēma, - Haragva atvairījās. - Neiejauciet šeit mūžīgo kolīziju, strīdu starp zobenu un vairogu. Viena lieta ir attīstības stratēģija, otra – to piemērošanas taktika.

- Tomēr tas rada svarīgu jautājumu. — Kīns nolēma vēl vairāk provocēt Haragvu. - Cik daudzsološa ir šī ieroču klase zvaigžņu kuģu un kvarku raķešu laikmetā?

- Globālā karā, protams, nav sagaidāms, ka tas dos lielu labumu, - negribīgi atzina biotehnologs. - Taču ir arī lokāli konflikti. Vai jūs zināt, cik daudz izejvielu un enerģijas vidēji nepieciešams, lai iznīcinātu vienu ienaidnieka karavīru?

- Godīgi sakot, precīzus skaitļus neatceros. Bet tie ir milzīgi.

- Biotehnoloģijas ieroči var samazināt šīs izmaksas līdz minimumam. Tas būs pārsteidzoši lēti salīdzinājumā ar tradicionālo. Turklāt tā klātbūtne mainīs pašu karadarbības principu. Piemēram, tā vietā, lai iebruktu ienaidnieka sagrābtajā pilsētā, to varēs bloķēt, izmetot no gaisa dzīvnieku desantu. Kā zināms, neskatoties uz progresu bruņojumā, nav iespējams iztikt bez kājniekiem. Un esmu iecerējis izveidot pilnīgi jaunu kājnieku tipu. - Haragva ar platu rokas mājienu pārvilka pār boksiem. - Šeit apkopoti to attālie un nepilnīgie prototipi.

- Negribētu šo baru apmācīt militāro komandu izpildē, - Rončs drūmi norūca.

Kīns skatījās uz caurspīdīgajiem boksiem ar topošajiem kosmokājniekiem, nemaz nedalīdamies biotehnologa entuziasmā. Viņš uzreiz iztēlojās pilsētas ielu, kurā mudž šādi radījumi, un iekšēji nodrebēja.

– Pieņemsim, ka šāds ierocis izrādīsies lēts, bet cik tas būs efektīvs? - viņš teica. — Piekrītiet, vietējais garnizons veiksmīgi tiek galā ar eksotu uzbrukumiem. Un nav manāmi darbaspēka zudumi.

- Salīdzinājums ir nekorekts, - biotehnologs sarauca uzacis. – Viena lieta – epizodiski eksotu uzbrukumi, un cita – īpaši veidotu biorobotu masveida uzbrukums.

- Labi, pārliecinājāt. Vai jūs, piedodiet, nedomājat, ka izplūstat? vēl nav uzsākta fabru masveida ražošana, bet jūs jau ķeraties pie jauna projekta.

Haragva noraidoši atmeta ar roku.

- Beidziet. Runājot starp mums, fabri ir noiets etaps. Attīstības strupceļa atzars, no turienes principā vairs nav ko izspiest.

— Lūk kā? Bet man šķita, ka tas ir jūsu koncerna lepnums.

- Ap viņiem tika sacelts liels troksnis, tik tiešām. Bija taču jāattaisno projekta bezjēdzīgi augstās izmaksas. Vienīgi, ja man būtu rīcības brīvība, es būtu uzkonstruējis pavisam citādus fabrus.

- Droši vien šādus, - Kīns norādīja uz boksiem ar eksotiem.

- Apmēram. Jā. Atklāti sakot, cilvēciskais fabru izkārtojums ir tikai stulba piekāpšanās pasūtītāja iegribai. Jūsu cietpaurainie virsnieki ir sajūsmā par to, ka biorobotam ļoti nepieciešama galva un rokas, lai tas varētu viņus militāri pasveicināt. Muļķības.

- Cik es zinu, grand-oficieri vadījās no citiem apsvērumiem, - Kīns iebilda. - Viņu motīvi nebūt nebija tik primitīvi, kā jūs iedomājaties. Paturiet prātā, ka amunīcijas un vieglo ieroču piegādātājus ļoti interesē fabru līdzība cilvēkiem.

- Aha, protams, - biotehnologs saprata. - Lobēšana?

- Bet kā gan citādi.

Haragva apklusa, kaut ko domās apsverot, un ar pēkšņu uzmanīgu interesi nopētīja Kinu.

- Pilnīgi aizmirsu, ka jūs pats esat no šī smirdīgā ģenerālštāba, - viņš nomurmināja. – Bet smadzenes šķiet jums vāra. Negaidīju.

- Arī pie militāristiem novērojamas mutācijas, - Kīns paziņoja, nepamirkšķinājis ne aci

- Jūs droši vien labi pazīstat visu to bandu, vai ne?

– Ne jau nu visus, protams, bet vairāk vai mazāk pazīstu.

Atkal Haragva brīdi padomāja.

- Jā, jums tur ir reti stulbs bars, vieni vienīgi sūda stulbiķi, ne grama smadzeņu, - viņš svarīgi sacīja. - Ja vien jūs zinātu, cik daudz darba man prasīja, lai uzstātu, ka fabra augums nedrīkst pārsniegt četras olektis. Šiem mūlāpiem padod gvardu sešas olektis augumā, citādi, saka, neizskatās sevišķi labi. Bet tad taču, caurumā aizlido daudz izejvielu, un transportēšana dārgāka, un kaujā daudz neaizsargātāki. Bet četras olektis ir optimālais augums no visiem viedokļiem.

- Bet ne no formas tērpu ražojošo rūpnīcu īpašnieku viedokļa, - Kīns viņu palaboja.

— Jokojat?

— Nē, es to runāju pilnīgi nopietni. Redziet, nejauši uzzināju šādas tādas detaļas...

- Lai viņiem visiem tukši būtu, tiem noplukušajiem izdzimteņiem! - Haragva eksplodēja. - Bet es varu radīt perfektu kaujas radījumu, kam būs iebūvēti superieroči, nevis muļķīgie tradicionālie ieroči. Kas būs praktiski neredzami gan infrasarkanajos staros, gan radarā. Ar nesagraujamām bruņām. Kompaktus. Ātrus. Lētus, izdrāzt viņu mātes! Kaut ko tādu, kas viņiem nekad nav pat sapņos rādījies...

Kīns neviļus atcerējās Ronča vārdus, ka Haragva esot jucis uz saviem fabriem. Vajadzēja tik sākt runāt par savu topošo atvasi, un viņš patiešām kļuva kā apsēsts.

Iekaisušais biotehnologs pat sāka sist ar dūri pa bruņu plastmasas pārsegu pavadot savas aprautās frāzes, pamodinot boksa apakšā snaudušo dzīvplēsēju un tādējādi viņu acumirklī iedzenot baigā niknumā. Pacēlusies uz nagainām ķepām, tas sagriezās kā vilciņš, veltīgi mēģinot ar dējekli caurdurt caurspīdīgo sienu un neprātīgi klabināja savus izliektos melnos apakšžokļus. Kīnu pēkšņi pārņēma vājprātīgā doma, ka murgainā būtne varētu kaut kā izlauzties no boksa. No raupjajām, nekrāsotajām sienām un griestiem izplūda skarbs, gandrīz fizisks spiediens.

Gandrīz aizrijies ar savu tirādi, Haragva smagi aizsoļoja gar boksiem, caur pieri nolūkodamies uz saviem lopiņiem, vēlreiz ar pirkstu paķircināja lēkātāju un plaši pasmaidīja, kad tas atkal iešāva saindēto adatu bruņu plastmasā.

Rončs pašķielēja uz Kīnu un izteiksmīgi samiedzās, paceļot uzaci, it kā viņam niezētu apmainīties ar iespaidiem. Kīns viegli paraustīja plecus, norādīja uz laboratorijas vadītāju, klusībā iesakot pagaidīt, kamēr paliks vieni.

- Tomēr esmu aizpļāpājies, - nomurmināja Haragva, bažīgi palūkojoties uz savu masīvo vecmodīgo pulksteni. - Labi, man laiks strādāt. Dosimies uz izeju.

- Nu ko, paldies par šo izrādi, - Kīns pieklājīgi sacīja, izejot no galerijas uz liftu. – Tas atstāj, es teiktu, pārsteidzošu iespaidu.

- Protams. Tangra ir īsta dārgumu krātuve, - ar entuziasmu paziņoja biotehnologs, aizslēdzot vienu pēc otras zvērnīcas durvis. - Vienkārši pārsteidzoša planēta. Diemžēl mēs joprojām sēžam un rokamies uz šī kalnu pleķīša. Noteikti citos platuma grādos ir mums pilnīgi nezināmi dzīvnieki. Varbūt, ja rūpīgi pameklēt, atradīsies vēl dīvaināki par šiem.

Viņi iegāja liftā.

- Starp citu, es jau atšifrēju savu zvēriņu ģenētiskos kodus, - lepni paziņoja Haragva, nospiežot pogu. Un tagad varu tos pārveidot, kā vien vēlos.

Durvju vērtnes klusi aizvērās, kabīne gludi pacēlās un uzreiz nobremzēja.

- Jūs teicāt, ka viņiem nav ģenitāliju, - Kīns norādīja. — Kā tad ar jaunu eksotu  iegūšanu?

- Labs jautājums, - atdzīvojās biotehnologs pagriezies pret atvērtajām durvīm. - Pašā saknē.

Viņš pirmais izgāja no lifta un nostājās sešstūrainās zāles centrā, viegli paglaudot bālgano rētu pakausi.

-Sākumā domāju, ka lielākā daļa manu zvēriņu iziet metamorfozes stadiju no olšūnas līdz pieaugušam, - izklaidīgi skatoties griestos, iesāka lekciju Haragva. – Pirmkārt, par to liecināja pilnīga reproduktīvo orgānu neesamība, otrkārt, augstā migrācijas aktivitāte.

- Loģiski, - Kīns piekrita.

- Bet hromosomu kodu atšifrēšana skaidri parādīja, ka bezdzimumu eksoti nemaz nav kāpuri. Tas nozīmē, ka viņi ir spieta darba īpatņi, kuros ir strikts funkciju sadalījums. Maniem nolūkiem tas ir daudz labāk nekā kāpuri. Dzīves cikls garāks, un pats galvenais, spieta vairošanās ir ideāli piemērota masveida ražošanai. Biotehnologs pievērsa acis Kīnam. - Tas ir saprotams?

- Pilnīgi, - viņš apliecināja. - Ļoti interesanti, lūdzu, turpiniet.

- Galvenā problēma ir, kur dabūt spieta karalieni. Līdz šim tas ne reizi nav izdevies. Dīvaini, ka tā nepiedalās pēcnācēju migrācijā. Vēl dīvaināk, dzīvniekiem trūkst rudimentāru kodu, kas raksturīgi spietu sugām. Tas ir, to, kas atbildīgi par dzimuma īpašību veidošanos. Godīgi sakot, šai brīdī es paklupu. - Viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī. - Tā, mani spiež laiks...

- Es neiebilstu turpināt mūsu sarunu, kad jums radīsies brīva minūte, - šķiroties sacīja Kīns. - Jāatzīst, jūs mani ļoti ieinteresējāt.

Haragva atkal nomērīja viņu ar pētošu skatienu, acīmredzami kaut ko apsvērdams.

Tā, šķiet, mēs dzīvojam vienā mājā. Es esmu septītajā numurā, bet jūs?

— Vienpadsmitajā.

- Parasti es šeit strādāju līdz vakariņām, - sacīja biotehnologs. - Nu, pēc pulksten astoņiem mēs varētu brīvi patērzēt manā migā. Iedzeriet?

- No glāzītes neatteikšos.

- Tad sarunājuši. Vēl redzēsimies. Labi, viss, ne minūti ilgāk. Sveiki.

Pārspīlēti draudzīgi paspiedis Kīnam roku, viņš uzsita Rončam pa plecu un devās uz liftu.

- Jums atvērs, - viņš piebilda pār plecu, sastādot kodu un pazuda aiz durvīm.

Tūlīt atvērās ieejas vārti, un Kīns ar Ronču, veicot piesardzības pasākumus, pameta laboratoriju. Saules disks nedaudz izbalēja un uzbrieda, nosliecoties uz klinšu grēdas robaino asmeni. Izpūšot pagraba zvērnīcas kodīgo smaku, kas, šķiet, bija iestrēgusi nāsīs, Kīns klusi nopriecājās, ka karstums mazinājies.

— Kurp tagad? — kvadr-oficieris jautāja.

- Ziniet, gribētu līdz vakariņām pasēdēt pie sevis, daudz darba.

Viņi gāja pa taciņas čirkstošo purpursarkano granti, šad tad palūkodamies apkārt. Iespaids, ko izraisīja pagrabs, izrādījās ļoti sīksts, un Kīns sāka izrādīt pastiprinātu modrību. Viņš cītīgi grozīja galvu un visur iztēlojās riebīgus radījumus, kas slēpjas, gatavi uzbrukt.

- Kīn, es īsti nesaprotu, kāpēc jūs riskējāt kaitināt Haragvu? - Rončs ar bažām sacīja, atskatīdamies uz laboratorijas ēku. - Es domāju to sarunu par mīnu turbotransportierī.

- Gribēju novērtēt viņa izturību, - paskaidroja Kīns. - un vēl padomāju, ka nav lieki paspēlēt viņam uz nerviem.

Tālumā lēnām soļojošie trīs fabri, nogriezās no galvenās ielas, izšķīrās dažādos virzienos un sāka līkločiem virzīties pa celiņiem, kas veda garām blokmājai uz administratīvo ēku.

- Būtu labāk nogaidīt, kamēr Haragva apsēžas jūsu priekšā rokudzelžos, - ieteica kvadr-oficieris un pēkšņi apstājās. - Nu, nu!

- Kas noticis? - Kīns uzreiz ķēra pie maksts, bet viņa miesassargs, lūkodamies tālumā, pat nedomāja paņemt ieroci.

Pa ēnu izvagoto klinšu grēdu izkaisījās daudz sarkanu punktu.

- Oho, cik viņu daudz! — teica Rončs nenovērdams no ķirzakām ilgu skatienu. - Slikta pazīme.

- Kāpēc?

- To bari vienmēr parādās pirms jauniem masu uzbrukumiem.

Pārlaidis skatienu pār plašo sedlienes panorāmu, Kīns pagriezās uz papēža, tad piesardzīgi pārlūkoja apdegušās zāles klājienu.

- Viņu taču tur ir tūkstošu tūkstoši, - Rončs piebilda, pagriežot galvu un uzmanīgi aplūkojot kalnus, kas ieskāva ciematu. - Nekad agrāk to šeit nav bijis tik daudz.

Cik tālu sniedza acs, tālumā bija redzami sārtu ķirzaku bari, kas attāluma iespaidā pārvērtās iekaisušu punktu pulkos, it kā kalnu nogāzes būtu klātas ar bieziem asiņainiem izsitumiem.

7. Mēs darām kopīgu lietu

Atnācis uz savu istabu un atlaidis Ronču līdz pulksten sešiem, Kīns apsēdās pie datora. Viņš izgāja vispārējā tīklā un, domīgi skatoties uz tā daudzajām krāsainajām veidnēm, uzdūrās nepieejamam laboratorijas serverim, ko rotāja koncerna emblēma. Šķiet, ka laboratorija šeit visādā ziņā ir tāda kā valsts valstī, viņš nodomāja. Drošības ierīču komplekss atbilst īstam cietoksnim, lokālais tīkls no ārpuses slēgts.

Jaunas idejas pārņemts, Kīns vēlreiz pārlūkoja Haragvas dosjē, šoreiz meklējot noklausīšanās failus, taču nevienu neatrada.

Tāda privilēģija kā pilnīga brīvība no epizodiskas preventīvas īpašās kontroles nostādīja laboratorijas vadītāju vienā līmenī ar garnizona komandieri un pretizlūkošanas nodaļas priekšnieku, liecinot par viņam piešķirto neierobežotas uzticības kredītu. Papildus visiem saviem izlēcieniem Narimanam izdevies pārdoties impērijas aģentam, kas darbojās zem koncerna karoga, un pilnībā zaudēt elementāru modrību. Šeit, visticamāk, nevar pietikt ar administratīviem pasākumiem, nākotnē skaidri draudēja tribunāls.

Beidzot pienāca kārta izskatīt lietu par sadursmi starp karavīriem un fabru, kas it kā bija oficiālais iemesls Kīna veiktajai inspekcijai. Nemierīgie nesenie notikumi to uz laiku bija atbīdījuši pēdējā plānā, lai gan arī tas bija ārkārtīgi svarīgi un nebūt nebija viennozīmīgi, ņemot vērā ziņojumus, kas tika saņemti no tehniķa Fleja un vēlāk no vadītāja Darkofa.

Kīns slepenajā tīmeklī sameklēja paša Narimana izmeklēšanas rezultātus un iedziļinājās tajos.

Galvenais liecinieks lietā bija sargs, kosmokājnieks Vanzega, kurš notikušo redzējis no torņa. Uzraugot savu sektoru, viņš pie kazarmām pamanīja patrulējošo fabru, un netālu no tā piecu karavīru grupu. Apstājušies, kājnieki par kaut ko strīdējās, tad divi sarokojās un viens no viņiem devās fabra virzienā. Tobrīd Vanzega ar acs kaktiņu uztvēra aizdomīgu rosīšanos biezajā zālē aiz kontroljoslas, paskatījās vērīgāk, notēmēja ar balsta ložmetēja staru ieroci un izšāva divus šāvienus pēc kārtas. Kad atkal paskatījās kazarmu virzienā, divi kareivji jau gulēja miruši uz celiņa, bet fabrs no plazmas šautenes šāva uz tālāk stāvošajiem pārējiem. Neviens no cilvēkiem nepaspēja ne izvilkt ieročus, ne pat pasniegties pēc tiem. Šokētais Vanzega, pēc viņa vārdiem, sastinga, bet tad no staru ložmetēja pārgrieza saniknoto draņķi un ieslēdza sirēnu.

Kīns atzīmēja, ka izšķirošo brīdi, kad sākās apšaude, aculiecinieks nav tieši novērojis. Šajā sakarā vislielāko uzmanību izpelnījās liecinieka pratināšanas fragments protokola noslēgumā.

Narimans. - Par ko, jūsuprāt, šie divi karavīri saderēja?

Vanzega. - Nevaru zināt.

Narimans. - Bet jūs padomājiet. Lūk, viņi pēc tam pienāk pie fabra. kāpēc?

Vanzega. - Kas to lai zina.

Narimans. - bet fabrs nekavējoties atklāj uguni uz karavīriem. Vai tiešām tā, gluži bez iemesla? (Pauze.)

Narimans. - Padomājiet labi.

Vanzega. - Nu, varbūt puiši dzērumā saderēja... Piemēram, ja nu esi tik drosmīgs, pamēģini iegāzt fabram pa purnu.

Narimans. - Tas nozīmē, viņi deva iemeslu. Fabrs nodomāja, ka viņam uzbrūk, vai ne?

Vanzega. - Šķiet, ka tā tas sanāk. Tā izskatās.

Lūk no kurienes oficiālajā slēdzienā parādījusies frāze: "Pēc aculiecinieka teiktā, karavīri, kuri atradās reibuma stāvoklī, veica pret biorobotu huligānisku izlēcienu, ko viņš viennozīmīgi interpretēja kā uzbrukuma mēģinājumu." Tādējādi galvenais izmeklēšanas slēdziens izrādījās iegūts ar vulgāras, nodriskātas viltības palīdzību, atklāti pielāgojot liecinieka liecību koncernam labvēlīgam rezultātam. Atkal Kīns izveidoja protokola kopiju, un viņa savākto datu daudzums, failu dublikācijas rezultātā, auga kā uz rauga.

Kīna sākotnējā vēlme vēlreiz nopratināt Vanzegu tagad bija zudusi pati no sevis: vienīgais liecinieks nevarēs paziņot neko jaunu. Divu strādnieku-kalnraču liecībās, ar kuriem karavīri tajā vakarā dzēra pašbrūvētu dzērienu no attīrīta mazgāšanas spirta, nebija absolūti nekā būtiska. Nu, iedzērām, nu parunājām par šo, par to, cik katram labi priekšnieki.

Piecas vienveidīgas miršanas apliecības, asins analīzes, kas liecināja par mērenu alkohola reibumu, akts par biorobota atlieku nogādāšanu koncerna laboratorijā, ko parakstījis pats Haragva.

Turklāt starp izmeklēšanas materiāliem izrādījās arī diezgan detalizēti video faili, kas no gaisa uzņemti ar patruļas virpuļlidņa aparatūru uzreiz pēc notikušā. No biorobota bija maz kas palicis pāri, to sašķaidīja ilga balsta ložmetēja plazmas kārta, bet apdegušā uzkalniņa malā, blakus nomelnējušajam plazmas šautenes stobram,  bija skaidri saskatāma fabra galva ar sodrēju plēksnēm pārlātā ķiverē.. Katram gadījumam Kīns arī šo kadru un aktu, ko parakstījis Haragva iekopēja savā datorā.

Līdz Ronča atnākšanai vēl bija laiks, savukārt Kīns bija paguvis pabeigt plānotos steidzamos darbus. Pēc inerces meklēdams vēl kaut ko, ko izdarīt, viņš atvēra personāliju sarakstu un pēkšņi ieraudzīja tajā jaunu rindkopu: sekund-oficieris Elijs Kīns. Lūk, kā, pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks nolēmis atmest izlikšanos un pielikt punktu paslēpju spēlei, atjaunojot tīklā materiālus, kas savākti par štāba emisāru.

Ieinteresēts, joprojām īsti nesaprotot, ko nozīmē šāds Narimana solis, viņš atvēra pats savu dosjē, kas nez kāpēc sastāvēja tikai no viena īsa video faila. Ieslēdzot demonstrāciju, Kīns nodrebēja, it kā viņam sejā būtu iegāzts verdošs ūdens. No lazaretes novērošanas posteņa veiktā videoieraksta Narimana malači bija izvilkuši īsu videofragmentu, kas ilga tikai dažas sekundes. Monitorā parādījās lazaretes koridors, ko nedaudz izkropļoja videokameras īsā fokusa objektīvs. Pazibēja Ronča mugura, un jau nākamajā mirklī Kīns ar iksteru rokās atvēra durvis, pēc tam, saskaņā ar visiem iebrukuma telpās noteikumiem, braši iebrāzās Darkofa palātā.

Kīns ar rāvienu uzlēca no krēsla, gandrīz to apgāzdams, un piegājis pie loga, satvēra rāmja malas ar plati izplestām rokām, piegrūda pieri siltajai bruņu plastmasai, bezjēdzīgi nolūkodamies ar neko neredzošām acīm plašajāa liesmas metēja izdedzinātās zāles joslā, gar attālo kalna nogāzi, biezi savītajā dzeloņdrāšu barjerā, vieglajā ažūrajā sargtornī. Viņam dega vaigi, it kā viņš būtu saņēmis pļauku.

Pēc brīža viņš ar pūlēm atrāvās no loga, niknais drudžainais, dažādo domu uzliesmojums norima, dodot vietu aukstai spējai analizēt situāciju. Vairākas reizes pārstaigājis istabu no stūra uz stūri un pilnībā atguvis mieru, Kīns apsēdās pie datora, noņēma no ekrāna ekrānsaudzētāja attēlu un atkal sāka pārlūkot fragmentu. Pēkšņi apturēja to vidū, ielūkojoties paša saviebtajā, bālajā sejā ar tumšiem puslokiem zem acīm. Skats, protams, ir tāls no reprezentabla, situācija pilnīgi idiotiska. Lai vai kā, satrakojies vājprātīgais ar ieroci rokās.

Var uzskatīt, ka pabiedēšanai saņēmis pilnīgi nepārprotamu brīdinājumu. Ja viņiem vajadzēs viņu pasludināt par garīgi slimu, viņi sagatavos šo īso video failu kā pārliecinošu pierādījumu. Plus psihiatres Buanjē autoritatīvo viedokli. Protams, tajā laikā pats Kīns vairs nevarēs iebilst un pieprasīt ekspertīzi, jo tā vai citādi viņš jau būs devies pie senčiem. Kārtējā vājprātīgā pašnāvība, un gali ūdenī.

Viņš mēģināja nomierināties, paskatīties uz situāciju no dažādiem rakursiem, bet nē, citas interpretācijas nebija. Videoklips, protams, nevelk kā kompromitējošs materiāls. Lai izraisītu viņa apjukumu un satraukumu, viņi, iespējams, izdomājuši arī ko sliktāku. Nevainīgam jokam pārāk nežēlīgi, un arī attiecības jau izveidojušās, atklāti sakot, tādas, kas neveicina jautrus izjokojumus. Tikai viens bija nedaudz iepriecinoši: ja būtu nolēmuši nolaist no kājas, izdarītu to, nemainot pret iespaidīgiem draudiem. Nolemto mironi nav jābrīdina – tas nozīmē, ka pagaidām cer ar vienoties draudzīgi. Ir labāk, ja ģenerālštābā ir vēl kāds uzticams sabiedrotais, nekā štāba emisāra aukstais līķis, kurš gājis bojā ļoti, ļoti aizdomīgos apstākļos, tostarp noslēpumainais mēģinājums uzspridzināt turbotransportieri. Tad nākotnē neizbēgama vēl viena inspekcijas vizīte un visticamāk reprezentatīva komisija, ar kuru saprasties būs daudz grūtāk. Nav nepieciešams uzminēt, kurš tieši sāks sarunas, Narimans vai Aburhads, tas kļūs skaidrs tuvākajā laikā.

Ap to laiku, kad Rončs pieklauvēja pie durvīm, Kīns bija atguvis mieru. Viņam izdevās izvēlēties acīmredzamu taktiku tuvākajai nākotnei: nekādā gadījumā neforsēt gaidāmos notikumus, atvēlēt sev laiku domāšanai,  koncentrēties uz Gronska slepkavības izmeklēšanu, kas viņu novedīs tieši pie imperatora aģenta. Pie reizes pamēģināt noskaidrot patiesos apstākļus sadursmei starp kājniekiem un fabru. Un arī, protams, regulāri un detalizēti informēt Dervenovu par notikumu attīstību.

Pa ceļam uz blokmāju drūmais Rončs turpināja skatīties uz kalnu nogāzēm, uz kurām bija stingri izkārtojušies neskaitāmi ķirzaku bari.

- Nepatīk man tas, oh, kā nepatīk, tas nav uz labu... - viņš bažīgi nomurmināja zem deguna.

Karstums manāmi norima, staigāšana kļuva daudz vieglāka, un šķita, ka pat pastiprinātā gravitācija nedaudz atraisījusi savu nomācošo apskāvienu. Kīns papriecājās par kalniem, kurus apgaismoja rietošā saule. Dienas gaitā to krāsa vairākkārt mainījās atkarībā no apgaismojuma leņķa, plūstot cauri visām iespējamām nokrāsām, no perlamutra un samtaini pelēkas no rīta līdz sulīgi sarkanai pusdienas karstuma dūmakā, kad stāvās klinšu grēdas šķita uzliesmojam kā izkausēts zelts. Tagad tāas kvēloja maigi, kā ogles pavardā, viegli tītas maigā pelnu dūmakā. Mieru iedvesošā, majestātiskā un apbrīnojami gleznainā panorāma nesaderējās ar Ronča trauksmaino noskaņojumu un viņa trulo murmulēšanu.

- Šķiet, ka pēdējā laikā viņu pulkos ir papildinājums, - sacīja Kīns, novērtējot ķirzaku skaitu ar aci.

- Tur jau tā lieta.

– Cik sapratu no jūsu vārdiem, tā ir noticis arī agrāk.

- Pašlaik, šobrīd viņu ir tūkstošu tūkstoši, nekad šeit neko tādu neesmu redzējis. Rončs paskatījās apkārt un atkal, it kā apburts, skatījās uz kalniem, kas bija bagātīgi izraibināti ar sārtiem punktiņiem.

- Jūsuprāt, mums vajadzētu sagaidīt vēl nebijušu masveida uzbrukumu?

- Noteikti. Ziniet, es pašlaik vienkārši ar degunu saožu briesmas...

- Nu ko, padzīvosim un redzēsim, - Kīns sprieda.

Gaidāmā eksotu iebrukuma izredzes viņu satrauca daudz mazāk nekā nenovēršamā, neizbēgamā sadursme ar garnizona korumpēto eliti. Tomēr, cenšoties nekrist panikā, Kīns skaidri saprata, ka viņa izredzes palikt dzīvam kļuvušas daudz mazākas nekā iepriekšējā rītā plakankalnē netālu no Kailā kalna.

Gronska nāves dēļ dežūru grafiks bija mainījies, un, kad Kīns un Rončs ienāca adjutantu istabā, pie pults atradās Baso. Nevīžīgi sasveicinājies ar oficieriem, unters, atļauju negaidījis, apsēdās un atkal ieurbās monitorā.

- Kas jauns? - Rončs viņam jautāja.

- Sanākuši ķirzaku tūkstoši, - nomurmināja unters, ņipri bakstīdams pirkstiem pa pseidotaustiņiem.

— To es tāpat zinu.

- Komandieris izlūkošanai nosūtīja divus viesuļlidņus, tagad brīnos, strādāju pie datiem. Sametuši baigi daudz, ar ķerru nevar aizvest.

– Nu un kā?

– Pa druskai no visa, bet masīvi vēl nekur nav manāmi.

— Ja nav, tad būs, — Rončs drūmi apsolīja. – Šī pazīme vienmēr piepildās.

- Aha, sasauksi... Inspektor, jūs varat ienākt, komandieris jūs gaida, - unters pagriezās pret Kīnu, kurš jau bija novilcis bruņu tērpu, pakāris to skapī un saķemmējis nedaudz mitros matus, stāvot pie atvērtajām skapja durvīm piestiprinātā spoguļa priekšā.

— Sakiet, Baso, vakar dežurēja Gronskis, vai ne? - Kīns uzpūta ķemmi un iebāza to mundiera krūšu kabatā.

- Jā, viņš man bija parādā pusdežūras, vēl no pagājušās dekādes, nu, beidzot izlīdzinājās, - runīgais unters apstiprināja, tomēr atraujot dibenu no krēsla un acis no monitora.

– Un kurš vakar ieteica mainīties, jūs vai viņš?

- Nu, mums parasti parādnieks pats izvēlas, kad dzēst parādu ...

- Tātad iniciatīva nāca no viņa?

- Protams. Kas tad ir?

- Nekas sevišķs, es tā arī sapratu. Paldies. – Kīns viegli pieklauvēja pie aplodas un atvēra Aburhada kabineta durvis.

Tas stāvēja ciemata elektroniskās kartes priekšā, rokas aiz muguras, un, kad parādījās Kīns, atskatījās pār plecu.

- Ienāciet, apsēdieties, - garnizona komandieris sausi pateica. - Piedodiet, ka šorīt nevarēju jums atvēlēt pietiekami daudz laika.

Atgriežoties pie elektroniskās kartes uz kabineta sienas, viņš ilgi aplūkoja operatīvo situāciju, pirms ieņēma vietu iepretim Kīnam.

Vai notiek kaut kas svarīgs? - tas pajautāja, savukārt paskatīdamies kartē.

Tajā attēlotā informācija tika savākta ar patruļas virpuļlidņa novērošanas ierīcēm, kas lidinājās virs garnizona, pēc tam iegūtie dažādie dati tika apstrādāti blokmājas jaudīgajā datorā, izmantojot identifikācijas eidētiskās programmas, un gala rezultāts iekrita elektroniskā kartē kā lēni kustoši daudzkrāsaini punktiņi.

Pagaidām nekas nedraud. Vai vēlaties glāzīti?

- Nē paldies.

Šoreiz Aburhads izskatījās noguris, seja ar izteiktajiem vaigukauliem bija nomākta, un melnās acis, apvilktas ar kuplām skropstām, bija zaudējušas savu dzīvīgo spožumu, tās māca nogurums.

- Mani informēja, ka jūs šodien apmeklējāt noliktavu, likāt atvērt kasti un konstatējāt, ka ir nozagtas divas diversijas mīnas, - viņš teica.

- Nākas izdarīt cita darbu, - Kīns viegli sarauca pieri. - Diemžēl uz jūsu galveno pretizlūkošanas virsnieku nevaru paļauties.

Atspiedies krēslā, garnizona komandieris paskatījās uz sarunu biedru ar dīvainu, ilgu skatienu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

- Man šķiet, ka jums pret viņu ir zināmas antipātijas, - beidzot sacīja Aburhads. Vai nopietnās lietās būtu vērts vadīties no emocijām?

- Jūsu Narimans nav jauna dāma, un es arī neesmu nekāds kavalieris, - Kīns atcirta. – Emocijām ar to nav nekāda sakara, es vienkārši esmu tālu no sajūsmas par viņa profesionālajām īpašībām.

Nu, ideālu cilvēku pasaulē nav...

- Piekrītu. Tomēr ir iedalījums talantīgos profesionāļos un, lūdzu piedodiet, viņu pilnīgā pretstatā.

– Vai tiešām, bez pustoņiem?

Nebija jēgas iesaistīties vispārīgā teorētiskā diskusijā, un Kīns uzskatīja par pāragru izklāstīt atklātos faktus, kas liecina par Narimana negodīgumu.

– Kas attiecas uz jūsu pretizlūkošanas priekšnieku, es labprātāk sarunu par viņu pārceltu uz vēlāku laiku. Precīzāk, pēc tam, kad būšu apkopojis notikušās pārbaudes rezultātus.

- Lūdzu, kā vēlaties, - Aburhads labprāt piekrita. - Vai drīkstu uzzināt, kā veicas jūsu darbs?

- Diemžēl man vēl nav pilnīgas piekļuves šeit esošajai informācijai, - Kīns paziņoja.

Turpinot sēdēt atslābušā pozā, garnizona komandieris kļuva zināmā mērā modrs.

- Atļaujiet, cik man zināms, jums bija kaut kādas problēmas ar kadru nodaļas slepeno tīklu, taču tās tika nekavējoties atrisinātas pēc jūsu pirmā pieprasījuma. Vai ne?

Jā, bet es domāju ko citu. Ceru ar jūsu palīdzību atrisināt arī šo mazo pārpratumu.

- Noteikti. Klausos, inspektor.

Kīns mirkli pavilcinājās, it kā ar galvu pa priekšu no reibinoša augstuma grasītos mesties ūdenī. Nezināma iemesla dēļ viņu pamazām pārņēma vēsa sajūta, ka tagad jāsper neatgriezenisks riskants solis.

- Izrādās, ka jūsu datortīklā laboratorijas serveris ieņem ekskluzīvu vietu, - viņš lēnām pateica. – Ar to ir pasludināts anizotrops apmaiņas režīms, un pidevām pilnīgi pretējs tam, ko varētu sagaidīt. Skatoties no malas, var šķist, ka tieši koncerna laboratorija ir stratēģisks militārs objekts, bet civiliedzīvotāju kontingents ir jums uzticētais garnizons.

— Gribat teikt, ka laboratorijai nav stratēģiskas militāras vērtības? - Labāku iebildumu trūkuma dēļ Aburhads mēģināja nojaukt sarunu, pieķeroties pie vārdiem.

- Gribu teikt, ka šeit saskarsmē ar militāru struktūru, civilajam objektam nez kāpēc ir informatīva prioritāte. Godīgi sakot, pirmo reizi sastopos ar tik neparastu stāvokli, un tas, manuprāt, ir pilnīgi nepieņemami.

Garnizona komandieris noņēma rokas no krēsla balstiem un ar atvairošu žestu pastiepa tās uz priekšu, it kā gribētu pasargātos no pārlieku enerģiska uzbrukuma.

- Sāksim no konkrētās situācijas, - viņš ierosināja. - Šķiet, ka jūs nedaudz pārspīlējat, inspektor.

- Nemaz, es vienkārši saucu lietas īstajos vārdos, - Kīns protestēja. – Proti, laboratorijas darbiniekiem ir pilna netraucēta pieeja jebkurai informācijai, bet viņi paši dalās ar militārpersonām tikai par to, ko  vēlas atklāt. Es vēlētos uzzināt jūsu attieksmi pret šo faktu.

- Tīkla prioritātes tiek sadalītas, pusēm savstarpēji vienojoties, lai saglabātu slepenību, - mierīgi paskaidroja Aburhads. – Atgādināšu, ka bez militārajiem noslēpumiem ir arī komerciāli.

- Projekts tiek pilnībā finansēts no bruņoto spēku budžeta, - Kīns neatlaidās. - Attiecīgi mums ir tiesības pilnībā piekļūt visiem datiem.

– Teorētiski jā. Bet iedomājieties, ka jebkurš unters savā brīvajā laikā varēs nokopēt informāciju, par kuru koncerna konkurenti būtu gatavi samaksāt miljonus. Es ne mazākajā mērā nepārspīlēju, rūpnieciskās spiegošanas draudi ir pārāk reāli, lai tos ignorētu.

- Cik zinu, tad šeit var izvērsties ne tikai rūpnieciskie spiegi, - Kīns iemeta piezīmi.

- Ja arī jūs to ziniet, kāpēc izlikties, - Aburhads īgni novilka. - Protams, arī tāpēc esam spiesti veikt papildu piesardzības pasākumus. Citādi jūs būtu pirmais, kas saceltu trauksmi, vai ne?

Atstādams retorisko jautājumu bez atbildes, Kīns spītīgi turpināja aizrakties pie lietas būtības:

- Atļausiet uzzināt, cik sen atpakaļ tika ieviests anizotropais apmaiņas veids ar laboratoriju?

– Jau no paša darbu sākuma šeit, aizpagājušā gada sākumā pēc universālā kalendāra.

- Tomēr par imperatora spiega aktivitātēm kļuva zināms tikai pirms sešiem mēnešiem. - Kīna izliktās loģikas lamatas aizcirtās. - Tātad iemesls ir kaut kur citur, vai ne?

Pār Aburkhada nogurušo seju pārslīdēja viegla neapmierinātības ēna.

— Neputrosimies vienkāršās lietās, inspektor, — viņš nopietni sacīja. – Es jums tikko paskaidroju iemeslu, tas ir ārkārtīgi vienkāršs. Informācijas vērtība laboratorijas serverī ir neizmērojami augstāka, salīdzinot ar mūsējo. Attiecīgi tiek sadalītas piekļuves prioritātes.

— Mani interesē, kādā līmenī šis lēmums pieņemts.

– Pēc vienošanās starp mani un laboratorijas vadītāju. Varat to atzīmēt savā pārskatā.

- Noteikti tā arī izdarīšu, - Kīns apsolīja.

- Ja mēs runājam par konkrēto procedūru, lai piekļūtu laboratorijas serverim, līdz šim tas nav izraisījis nekādas sūdzības, - piebilda Aburhads. - Kam tas nepieciešams, netraucēti saņem visu informāciju, pietiek ar lūgumu dežurējošajam laborantam.

- Mani tas neapmierina. - Kīns protestējot pacēla roku. - Pirmkārt, lai veiktu pieprasījumu,  ir pilnībā jāapzinās serverī pieejamā informācija, tāpēc rodas apburtais loks. Otrkārt, šādos apstākļos ievērojami samazināsies darba temps, un man būs jāzaudē daudz laika, bet komandējuma laiks ir diezgan saspringts.

Atkal garnizona komandieris nesteidzīgi uzmeta viņam pētošu skatienu, it kā būtu iecerējis sarunu biedram uzticēt ko svarīgu, taču pēc rūpīgas pārdomāšanas no tā atteicies.

- Vārdu sakot, es pavisam oficiāli paziņoju, ka man nepieciešama piekļuve laboratorijas serverim, - Kīns secināja. - Citādi man jūs jābrīdina, nevarēšu veikt pilnīgu pārbaudi un attiecīgi iesniegt pilnvērtīgu ziņojumu ģenerālštābam.

Viņš atlaidās krēslā, apmierināts ar savu veiksmīgo gājienu. Spriežot pēc tā, kā Aburhada seja satumsa, viņš uzreiz novērtēja radušos dilemmu. Vai nu inspektors drīkstēs brīvi izgūt informāciju no laboratorijas servera, vai arī ģenerālštābs saņems pamatotu pieprasījumu nosūtīt uz Tangru komisiju.

- Žēl, bet problēma ir ārpus manas tiešās dienesta kompetences, - garnizona komandieris norūpējies pakratīja galvu. - Jums to būs jārisina ar doktoru Haragvu.

- Bet gribētu zināt, kas šeit patiesībā ir priekšnieks, bruņotie spēki vai koncerns, - Kīns izgrūda.

Iestājās saspringts klusums, un Kīns saprata, ka savā dedzībā bija pieskāries sāpīgam jautājumam. Uz viņa netaktisko jautājumu varēja būt viennozīmīga atbilde.

- Visā, kas attiecas uz laboratoriju, saimnieks, protams, ir doktors Haragva, - sarauktais garnizona komandieris beidzot pārtrauca ieilgušo pauzi.

- Nu ko, es ar viņu sazināšos. Bet pat tad, ja viņš man piekritīs dot atļauju, problēma kopumā paliks, un tas rada zināmas bažas.

- nevaru saprast, kāpēc jūs tik ļoti pieķērāties pie šādas nieka lietas, - Aburhads nomākts nomurmināja.

- Cenšos ar jūsu atļauju detalizēti izskaidrot situāciju, - sacīja Kīns. - Tātad, ja jums fabrs ir jāizmanto tiešu reālu draudu novērošanai vai jādod kaujas pavēle, jums vispirms jāsazinās ar laboratorijas serveri, pareizi sapratu?  Nemaz nerunājot par izslavēto telemetrijas režīmu. Tātad, jums nav tiešas piekļuves fabru vadībai?

- Steidzamas nepieciešamības pagaidām nav, bet fabru vadīšana ir diezgan sarežģīts uzdevums, - skaidroja Aburhads. – Tas ir gluži dabiski, ka to dara īpaši apmācīti laboratorijas darbinieki. Es neredzu iemeslu satraukumam, inspektor Kīn. Mēs darām kopīgu lietu.

– Priecājos dzirdēt.

- Man šķiet, iemeslu izsmieklam es nedevu, inspektor Kīn, - garnizona komandieris pēkšņi sadusmojās.

Ar balsi izceļot amatu un uzvārdu, gandrīz noskandējot tos, Aburhads uzsvēra sava aizkaitinājuma ārkārtīgo lielumu. Diezgan apdullināts par šo vētraino uzliesmojumu, Kīns pēkšņi atskārta, ka viņa ciešajā interesē par laboratorijas serveri sarunu biedrs saskata tikai sīkas nepamatotas piekasīšanās, štāba birokrāta nevēlēšanos ar atbilstošiem pasākumiem pietuvoties reālajai situācijai. Pret savu gribu ar nelielu piekasību palīdzību Kīns bija iedzinis Aburhadu stūrī, nespējot tieši pateikt par saviem detektīva atklājumiem attiecībā uz doktoru Haragvu. Viņš, visticamāk, būtu atzinis Aburhada argumentus par diezgan pamatotiem, ja laboratorijas un attiecīgi visas garnizona datorsistēmas priekšgalā nebūtu bijis ienaidnieka spiegs.

Saspringti apklusušie sarunu biedri skatījās viens uz otru, Aburhads bija pirmais, kas to neizturēja. Piecēlies no krēsla, viņš bezmērķīgi paklaiņoja pa kabinetu, īsu brīdi apstājās elektroniskās kartes priekšā, tad atkal apsēdās, izvairoties skatīties uz Kīnu.

- Nemaz negribēju jūs aizvainot. - Kīns nolēma pieņemt vainīgu izskatu un izlādēt atmosfēru. - Ja manus vārdus varēja interpretēt ka ironiju, tad pazemīgi lūdzu mani atvainot.

Spriežot pēc Aburhada sejas izteiksmes, viņš jau bija nožēlojis savu nesavaldību.

- Es gan tomēr neatteiktos iedzert glāzīti, - viņš teica, mainot toni. - Šī ir bijusi ļoti saspringta diena. Sastādīsiet man kompāniju?

Viņa balsī skaidri izskanēja aizplīvurots lūgums noslēgt miera izlīgumu un nepatīkamo sarunu nodot aizmirstībai, tāpēc Kīns uzskatīja par labāku neatteikt.

- Vispār jūs mani pārliecinājāt, - viņš teica, it kā nekas nebūtu noticis.

— Neapvainojieties, tas Hiržumas uzlējums beidzies. Piegājis pie skapja, Aburhads izņēma no tā neatvērtu plakanu tumša stikla pudeli un, Kīnam jau pazīstamās sudrabainās glāzes.  - Bet šis uzlējums daudz neatpaliek.

Nedaudz pamocījies ar spītīgo korķi, viņš atkorķēja pudeli, piepildīja glāzes un ar izteiktu pieklājību pasniedza vienu Kīnam.

- Uz jūsu veselību, - viņš pateica, apsēdās krēslā un vienā rāvienā izdzēra savu porciju.

Kīns sekoja piemēram. Stiprais smaržīgais dzēriens tiešām izrādījās uzslavas cienīgs.

– Vai jūsu šodienas vizīte pretizlūkošanas nodaļā ir kaut kādā veidā saistīta ar diversijas mīnu pazušanu no noliktavas? — jautāja Aburhads, grozīdams pirkstos tukšo glāzi.

- Nē, es sarunājos ar izmeklētāju Tarpicu, kurš izmeklē Gronska lietu, - atbildēja Kīns. – Atklājās kāds apstāklis, kas, manuprāt, izslēdz pašnāvības versiju.

— Pat tā? - Aburhads piesardzīgi iztaisnojās krēslā.

- Uz Gronska ikstera aptveres nav pilnīgi nekādu pirkstu nospiedumu. Tam var būt tikai viens iemesls, citu nav iespējams atrast. - Viņš nedaudz pabīdīja savu glāzi tuvāk Aburhadam, pamanot, ka tas grasās ieliet vēl pa vienai.

- Kāds? - Pudeles slīpais kakls notrīcēja un sastinga.

- Kāds Gronski nošāva ar savu iksteru, - Kīns sāka skaidrot. - Tad paņēma untera personīgo ieroci un pamanīja, ka aptvere pilna. Tad slepkava noslaucīja savu aptveri, ievietoja to upura iksterī un pēc tam uzspieda mirušā pirkstus uz roktura. Diezgan izplatīts paņēmiens, paredzēts slinkiem vai nepieredzējušiem izmeklētājiem.

Garnizona komandieris pabeidza saliet dzērienu, pamanīja, ka netīšām izlējis pāris pilienus garām glāzēm, un izņēma no galda atvilktnes dažas papīra salvetes.

- Nevaru iedomāties, kam būtu vajadzīga viņa nāve, - viņš teica, ar salveti rūpīgi noslaukot nopilējušo galda virsmu.

- Šķiet, ka tam, kurš turbotransportierī ievietoja mīnu.

- Neredzu nekādu saistību starp šiem diviem faktiem. - Aburhads apmulsis paraudzījās viņā.

- Bet saistība ir tieša, jo pavēli doties uz kosmodromu jūs nodevāt caur Gronski, - Kīns paskaidroja.

Pieliecis galvu uz vienu pusi, garnizona komandieris paskatījās uz sarunu biedru, saspiedis dūrē netīro papīra bumbiņu. Atkal tas pats uzmanīgais caururbjošais skatiens ar atturības nokrāsu, it kā bankas darbinieks grasītos pārbaudīt aizdomīgu banknoti, ko saņēmis ne no tā visrespektablākā klienta.

- Atvainojiet, bet vai jūs neesat pārāk ieciklējies šajā lietā? - viņš jautāja pēc ilgākas pauzes.

Sarunas neskaidrais fons, kas ik pa laikam uzvirmoja gaisā, beidzot ieguva izskaidrojumu. Tas nozīmēja, ka Aburhads jau ir noskatījies videofailu, kas uzfilmēts lazaretes gaitenī, pasniegts ar nepārprotamiem komentāriem, un visas sarunas laikā nemitīgi pārdomāja, vai štāba emisārs ir pie pilna prāta, vai nav. Šāds pārāk caurspīdīgais mājiens robežojās ar tiešu apvainojumu.

- Kā pavēlēsiet jūs saprast? – izgrūda, līdz sirds dziļumiem aizvainotais, Kīns, velti meklējot piemērotu atbildi.

- Es domāju, ka jūs vakar pārdzīvojāt diezgan spēcīgu šoku, - Aburhads atbildēja, ne mazākajā mērā nesamulsis. - Un tagad tas liek sevi manīt.

— Citiem vārdiem sakot, jūs domājat, ka sarunājaties ar vājprātīgu? - Kīns klusi pajautāja.

Garnizona komandieris uzreiz neatbildēja uz viņa tiešo jautājumu, domīgi nomērīdams Kinu ar skatienu. Tas centās izskatīties pēc iespējas mierīgāks, taču kreisais apakšējais plakstiņš pavisam neadekvāti noraustījās, un tas, protams, nepalika nepamanīts.

- Es neko tādu neteicu, - Aburhads teica ar nāvējošu maigumu. - Kāpēc tā sabiezināt krāsas? Ticiet man, es lieliski saprotu, ka jebkurš jūsu vietā būtu... teiksim, izsists no sliedēm. Tas ir absolūti dabiski.

Ar rūgtumu Kīns saprata, ka strīdēties ir bezjēdzīgi,vē jo vairāk iekaist, uztraukties, aizstāvēt savu taisnību. Jebkuri argumenti noteikti nesasniegs mērķi, vēl jo vairāk, kļūs par pierādījumu nožēlojamai maldīgai pārliecībai un patoloģiskam paškritikas trūkumam. Viņu pārņēma bezspēcīgi skaidra sajūta, ka viņš iekritis bezcerīgās lamatās, kur vienlīdz liktenīgi bija gan iebilst, gan piekrist. Garnizona komandieris lēnām piecēlās, piegāja pie sava rakstāmgalda, iemeta saburzītās salvetes atkritumu grozā un atkal apsēdās krēslā iepretim Kīnam.

- Domāju, ka izmeklēšana visu noliks savās vietās, - Kīns izgrūda bezpalīdzīgi tukšu frāzi, lai tikai pārtrauktu neciešami ieilgušo klusumu.

- Es arī ceru uz to, - Aburkhads uzmundrinoši pamāja, paņemot glāzi no galda un paceļot to acu augstumā. - Uz jūsu veselību.

Tomēr Kīns nesteidzās pieskarties savai glāzei. Savu savaldību viņš agrāk bija uzskatījis par nevainojamu, bet tagad papildus apakšējā plakstiņa raustīšanai viņu pārņēma nejauks drebulis. Skaidri paredzot, kā izskatīsies viņa drebošā roka, Kīns nevarēja iedomāties, kā izvairīties no šī papildu pazemojuma.

- Kāpēc tad nedzerat? — izbrīnījās garnizona komandieris.

Kīns negribīgi satvēra vērpto sudraba kājiņu, roka nodevīgi nodrebēja, un līdz malām pielietais uzlējums uzšļakstījās uz pirkstiem.

- Nekas, nekas, gadās, - Aburhads viņu līdzjūtīgi iedrošināja, pastiepdams papīra salveti. - Nervi var uzdot katram, neuztraucieties.

Izmantojis salveti, Kīns vienā rāvienā izdzēra glāzi un ar asu būkšķi, kā iedzenot naglu, nolika to uz galda virsmas.

- Doktore Buanjē man teica, ka uztraukusies par jūsu stāvokli, - turpināja garnizona komandieris. - Turklāt jūs kaut kādu iemeslu dēļ atteicāties no viņas pakalpojumiem...

- Domāju, ka varētu iztikt bez medicīniskās palīdzības. - Kīns nolēma pieklājīgi izlavierēt. – Nestrīdos, pirms brauciena uz šejieni biju nedaudz pārguris. Bet tas man nav nekas jauns. Vienu vai divas reizes kārtīgi izgulēties, un atgriezīšos normā.

- Nu lūk, jūs pats atzināt, ka jūsu veselība atstāj vēlēties ko labāku. – noraizējies Aburhads noplātīja rokas. - Ticiet man, Buanjē ir pieredzējusi ārste, un viņa neuztrauktos par sīkumiem.

Novēloti attapies, Kīns izlamāja sev pēdējiem vārdiem. Nevajadzēja vispār ieminēties par sliktu pašsajūtu, tagad uz viņu spīedīs vēl vairāk, pierunājot iziet pārbaudi pie psihiatra. Mēģinājums demonstrēt labu gribu tika uztverts kā kaitīga vieglprātība, turklāt viņš pārcentās, netīšām apstiprinot, ka viltīgās kuces Buanjē liekulīgās bailes nebūt nav nepamatotas. Lai gan viņš bija izdzēris visai nedaudz, ķermenim pārslīdēja pretīgs nāvējošs vājums, baiļu uzbudinātās domas klīda, ka tik neizstrādāt vēl kādu stulbumu.

- Ņemiet vērā manu padomu, jums nevajadzētu atstāt novārtā piedāvāto medicīnisko palīdzību, - turpināja garnizona komandieris. - Ikviens var izsmelties, tur nav nekā slikta, vai ne?

Palika neskaidrs, cik patiesi Aburhads norūpējies par viņa veselību. Vai nu viņš bez jebkādiem slēptiem nodomiem izrāda vienkāršas, cilvēciskas rūpes, vai arī uzsācis ārkārtīgi cinisku un nežēlīgu spēli.

- Labi, es par to padomāšu, - Kīns izlīdzinoši sacīja.

-  Paļaujos uz jūsu saprātīgumu.

Beidzot slidenā tēma bija izsmelta. Sarunas gaitā Kīnam radās mežonīgas aizdomas, vai Narimans nav ieguvis piekļuvi viņa dosjē un medicīniskajai kartītei, kas glabājas pretizlūkošanas štābā. Nē, tas ir pilnīgi izslēgts; Dervenovs nekādā gadījumā nepieļautu priekšlaicīgu inkognito režīma izjaukšanu. Tīra sakritība, nekas vairāk.

- Kas attiecas uz inspekcijas gaitu, esmu pilnīgā jūsu rīcībā, - Aburhads apliecināja. - Par jebkuru neskaidrību, lūdzu, sazinieties ar mani tieši, ja pamanāt kādas nepilnības, nekautrējieties par tām ziņot nekavējoties.

— Ir kāds novērojums, ja vēlaties, — Kīns, pavisam īgns, izmantoja izdevību, lai atbrīvotos no savaldības un atgūtu spēkus, izklāstot uzkrājušos.

- Klausos.

- Vairākkārt esmu pamanījis, ka jūsu padoto uzvedība atšķiras no reglamentā noteiktās, - viņš skarbi sacīja.

Aburhads nedaudz pavilcinājās, dramatiski paceļot plānās uzacis.

- Lūdzu, konkrētāk. Jūs domājat kvadr-oficieri Ronču?

– Nē, tieši viņa uzvedība neizraisa ne mazāko kritiku. Es domāju, ka jūsu garnizonā diezgan bieži zemākā ranga oficieri nepapūlas sveicināt augstāk stāvošos, kā vajadzētu. Manuprāt, tas ir pilnīgi nepieņemami. Ar šādiem sīkumiem sākas vispārēja izlaidība, kas pēc tam noved pie nopietniem disciplināriem pārkāpumiem un ārkārtas situācijām.

- Jūs domājat to traģisko atgadījumu?

— Nē, es runāju par lietu stāvokli kopumā. Bet attiecībā uz piecu karavīru nāvi mums noteikti būs atsevišķa nopietna saruna,- piesolīja Kīns. – Pagaidām gribētos dzirdēt, kā jūs pats attiecaties pret to, ka jūsu padotie sistemātiski ignorē reglamentu.

Garnizona komandieris brīdi paklusēja, apkopodams domas.

- Redziet, inspektor Kīn... - Aburhads drūmi ierunājās. - Kā lai jums paskaidroju... Štāba gaitenī ir viegli sasveicināt priekšniecību pēc visiem noteikumiem. Kā jūs pats droši vien jau esat pamanījis, mums ir citādi apstākļi. Šeit mēs pastāvīgi turam pirkstu uz sprūda, tāpēc neesam noskaņoti uz visām formalitātēm. Kamēr karavīrs izstiepies kā stīga ed ar acīm priekšniecību, uz taciņas viņam no aizmugures var uzbrukt sievasmātes mēle vai kāda cita negantība. Ir situācijas, kad dežurējošajam unteram ir svarīga katra sekunde un viņam nav laika salutēt pēc visas formas un reglamenta. Te nav pat frontes apstākļu, te ir daudz grūtāk. Ar pastāvīgu nervu spriedzi, pastiprinātu uzmanības koncentrāciju, cilvēki tiek ļoti izsmelti. Piekrītu, parādes laukumā var strikti pieprasīt no karavīra par nenotīrītiem apaviem, bet ne zem lietusgāzes purvā.

- Jūs aizmirsāt pieminēt paaugstināto gravitāciju, - Kīns ironizēja. - Tas noteikti apgrūtina pacelšanos no krēsla.

- Bet, starp citu, jums pilnīga taisnība, - garnizona komandieris piekrita, izaicinoši pieceļoties no krēsla un pastaigājoties pa kabinetu. - Tā kā mēs runājam par reglamenta skrupulozu ievērošanu, ļaujiet arī man padalīties savos novērojumos. Vairākas reizes esmu pamanījis, ka sekund-oficieris Kīns atļaujas mierīgi turpināt sēdēt, kad prim-oficieris Aburhads piecēlies. Bet es no tā neizdaru nekādus tālejošus secinājumus par ģenerālštāba virsnieku disciplīnas stāvokli.

Atpakaļdūriens izrādījās izcils, tikai tagad Kīns saprata, kāds pārpratums noticis paša neuzmanības dēļ. Saskaņā ar Ģenerālštāba hierarhiju inspektora amatā bija iecelts sekund-oficieris, tāpēc Kīnam nācās uzvilkt formas tērpu ar zemāku pakāpi nekā viņam bija patiesībā. Tomēr viņš pieļāva būtisku kļūdu, neapzināti turpinot uztvert Aburhadu kā līdzvērtīgu rangā un izvēloties atbilstošu saziņas veidu.

- Lūdzu piedodiet, - viņš nomurmināja, atjēdzoties un steidzīgi pielecot kājās.

- Tak izbeidziet, apsēdieties, - garnizona komandieris piekāpīgi atmeta ar roku. - Tas bija tā, starp citu, ... Citādi jums ir kaut kāds vienpusējs pedantisms, kas nemaz neceļ autoritāti, pateikšu atklāti.

- Jāatzīst, esmu daudz dzirdējis par jums, - Kīns sacīja, turpinot stāvēt miera stājā. – Un nekādi nevarēju iedomāties, ka jūs esat reglamenta liberalizācijas piekritējs.

- Esmu saprātīguma piekritējs, inspektor Kīn. -  Slēptie glaimi nemaz nemīkstināja Aburhadu. - Mēģiniet šeit ielikt karavīru arestā, viņš taču būtu svētlaimē no tā, ka tagad nebūs jāiet patruļā.

Piegājis pie rakstāmgalda, Aburhads atkal ar ātru, saspringtu skatienu paskatījās uz elektronisko karti, un tad Kins saprata, cik nelaikā visa šī saruna notikusi. Rīta panākumu mudināts, viņš nepacentās saprast, ka garnizona komandieris ar bažām gaida masveida eksotu uzbrukumu, ko vēstīja sarkano ķirzaku bari kalnu nogāzēs. Tāpēc viņš nopelnīja veselu virkni sāpīgu knipju pa pašlepnumu.

- Starp citu, pienācis laiks iet vakariņās, - Aburhads nomurmināja, skatīdamies pulkstenī, kas bija redzams elektroniskās kartes stūrī. -Man  vēl mazliet jāpastrādā, bet jūs es vairs neaizturu.

- Man ir tas gods. - Kīns noklikšķināja uz papēžiem.

- Jā, jā, ejiet. - Garnizona komandieris, izklaidīgi pamājot ar galvu, apsēdās pie galda un nospieda interkoma pogu. - kas jauns, Baso?

- Līdz šim viss normāli, komandier.

— Bet kas tikko notika sestajā sektorā?

– Neliela aktivitāte, fabri jau tika galā.

Izgājis uz adjutanta istabu, Kins nepiespiesti pamāja ar roku, Rončam, kurš uzlēca kā atsperes mests un sāka uzvilkt ienīsto bruņu tērpu. - Jā, gandrīz viss nokārtots, - Baso ziņoja, pieliecies pie interkoma mikrofona un, paskatījies monitorā, precizēja: - Jau septiņdesmit astoņi procenti. Divdesmit kabeļtauvu rādiusā praktiski tīrs.

- Lai trešais borts paceļas līdz griestiem un veic divus kopējus plānus ar desmit minūšu intervālu, - atskanēja enerģisks rīkojums no skaļruņa.

- Tiks izdarīts, komandier.

-  Nekavējoties uzdariet un ziņojiet. Gaidu, - un Aburhads izslēdza interkomu.

Kīna smadzenēs nošūpojās smagnējs noreibums smagā trombā, saindējot jau tā sabojāto garastāvokli. Ja jau viņš tik smagi noreiba tikai no divām glāzītēm tukšā dūšā, nervu sistēmas tonuss patiešām atstāj vēlēties ko labāku. Ticis galā ar spītīgajiem aizpogājamajiem, Kīns savilka ciešāk portupeju, pārmeta pār plecu planšetes siksniņu un devās uz izeju.

- Inspektor, jums tikko atnācis sūtījums no Ģenerālštāba, - sacīja Baso viņam aizejot.

Otru šifrogrammu vienas dienas laikā, izmantojot īpaši liela attāluma sakarus, tāpat vien nesūtīs. Bez šaubām, Dervenovam ir ārkārtīgi svarīgas ziņas. - Pēc vakariņām es iziešu tiešsaistē un paņemšu, - Kīns apsolīja pār plecu un kopā ar Ronču izgāja blokmājas tamburā.

— Kas, nepatīkama saruna? - tas līdzjūtīgi pajautāja.

- Nemaz, no kurienes to rāvāt? - Šobrīd Kīnam nebija vēlēšanās Ronča priekšā plaši atvērt savu dvēseli.

- Nu izskats jums tāds ne visai.

Nepievērsiet uzmanību, tas no nepierašanas. Karstums, palielināta gravitācija un piedevām ar Aburhadu saskandinājām glāzīti vai divas.

Tuvojās saulriets, nogurdinošais karstums strauji norima. Debesis pār ciematu sabiezēja, un tās ziemeļu daļā, kur aiz sulīgi zilas nojumes mirdzēja kolosālie galaktikas kodola zvaigžņu izbārstījumi, parādījās pirmās nespodrās zvaigznes. Ne bez prieka Kīns pamanīja, ka virs austrumu kalnu grēdas parādījušies maigi sārti spalvu mākoņi, vēstot par vēsāka laika iestāšanos.

- Nepatīk man šis klusums, - Rončs nomurmināja, skatīdamies apkārt.

- Ko jūs gribat teikt?

- Parasti pirms saulrieta izlien lielākā daļa dažādu draņķību, - paskaidroja kvadr-oficieris. - Bet tagad, kamēr sēdēju pie Baso,  pie spēkstacijas fabri nošāva tikai trīs dzīvplēsējus, citādi viss klusi un gludi.

- Nu, jums neizpatikt, - Kīns bija pārsteigts. - Kāpēc klusums slikts?

- tāpēc, ka viss sākas ar klusumu.

Garnizona ēdnīcā, neskatoties uz pūli, nevarēja saklausīt ierasto dzīvīgo kņadu. Pār ēdāju noliektajām galvām virmoja neizteikta spriedze, un koncentrēto klusumu pārtrauca tikai galda piederumu skopie džinksti. Ķirzakas kalnu nogāzēs, bija redzējuši visi un lieliski zināja, ka to parādīšanās neliecina par neko labu.

Tiklīdz Kīns un Rončs apsēdās pie galda, pie viņiem no zāles otra gala atsteidzās Stasija. Ieraugot viņas glīto apaļīgo sejiņu, ko ierāmēja sintētiskās parūkas zilās cirtas, Kīnas nomāktais garastāvoklis nedaudz uzlabojās. Savādi, ka šī apaļīgā lellīte izstaroja īpašu, nedaudz vulgāru magnētismu, kas atbilda viņas smaržu aromātiem, taču tieši tas bija tik aicinoši aizraujoši.

- Ar ko jūs mūs iepriecināsiet? - viņš laipni jautāja.

- Ir fileja ar pikantu mērci, ļoti garšīga, - oficiante sacīja, nolūkojoties uz viņu caur savām zilajām kontaktlēcām ar lillā apmalēm.

- No ķirzakas? - Kīns aizdomīgi pajautāja.

- Protams. Viņas apaļīgais, koptais pirksts neizlēmīgi lidinājās virs elektroniskā piezīmju blociņa. - Svaiga dabīga gaļa, vai tad jums tā negaršoja?

Pusdienās apēstajam divu pirkstu biezajam langetam bija neliela miltu piegarša, kas pēc tam bija vēl ilgi palika jūtama mutē.

- Godīgi sakot, labprātāk gribētu kaut ko no zivīm vai moluskiem, - atzina Kīns.

- Tad paņemiet salātus ar dabīgu marinētu luriju, - Stasija ar mīļu smaidu ieteica. - Vai varbūt jūs vēlaties paēst nedaudz vairāk...?

- Lai notiek, nesiet salātus.

- Un vēl, protams, minerālūdeni,- oficiante piezīmēja tuvas paziņas tonī, velkot ar nagu gar ēdienu sarakstu savā piezīmju grāmatiņā. - Atdzesētu?

- Protams.

- Bet man gan fileju, - sacīja Rončs.

Pasūtītais ēdiens nebija ilgi jāgaida. Nolikusi šķīvi Kīnam priekšā, Stasija nedaudz pieliecās, tas ar acs kaktiņu blūzes trīsstūrveida kakla izgriezumā pamanīja melna krūštura mežģīņu apmali un iedobumu starp maigajām krūtīm.

- Labu apetīti, - oficiante sacīja, viņas smaids no saspringti neīsta nomainījās uz noslēpumaini rotaļīgu, kas bija veltīts tieši Kīnam.

- Pateicos, - Kīns atbildēja un galanti piebilda: - Jūs šodien izskatāties burvīgi.

- Jā? Paldies, - viņa uzplauka un, šūpodamās gurnos, devās uz izdales logu.

Nesteidzīgi sācis ēst, Kīns noskatījās uz Stasijas cieši ar formas svārkiem apvilkto glīto pēcpusi.

- Glīta meitene, - sacīja Rončs.

- Jā, viņa izskatās labi, - piekrita Kīns, maisot ar dakšiņu salātus caurspīdīgajā bļodiņā.

Prātā iešāvās ciniska doma, ka visi netiešie darbinieki izskatījās jauki un piemīlīgi, kad viņiem uzdots ievilkt gultā objektu. Tomēr, nu jau pārāk lielas aizdomas, viņš uzreiz sevi aprāva. Viņam sen nebija bijusi sieviete, bet šī viņu paspēja nopietni uzvilkt. Galu galā nav taču svarīgi, vai viņa flirtē pēc savas iniciatīvas vai pēc Narimana pavēles. Pat ja mēģina viņam uzbāzt šo lellīti, nav no kā baidīties, jo viņam nav pienākuma kļūt atklātam.

Salāti patiešām bija lieliski, par ko Kīns nekavējās pastāstīt Stasijai, kad viņa ieradās ar rēķinu par vakariņām.

- Priecājos, ka jums garšoja, - viņa atbildēja, kases terminālī ievietojot viņa personīgo kartīti, un bez jebkādas loģikas piebilda: - Vispār te ir baigā garlaicība, vai ne?

- Grūti tam nepiekrist, - Kīns atbildēja, prātojot, kādi ir viņas īstie mati zem vienveidīgās zilās parūkas. Droši vien gaiši un taisni.

- Varu iedomāties, cik jums šeit ir garlaicīgi vakaros, - oficiante pasmaidīja.

Atgriezusi karti, viņa paskatījās uz Kīnu platām lillā acīm, bez šaubām, gaidīdama no viņa pieklājīgu lūgumu pakliedēt vientulību.

- Diemžēl šovakar esmu uzaicināts, - sacīja Kīns un pasteidzās precizēt: - Bet diemžēl tā būs tikai vīriešu kompānija.

- Un ko jūs dariet rītvakar? — oficiante bez apkārtrunām painteresējās, paņemot Ronča kartiņu.

- Droši vien miršu no garlaicības, - Kīns atzina. - Ja vien nenotiks kāds neparedzēts brīnums.

- Varbūt es varētu sastādīt jums kompāniju, - Stasija koķeti nomurrāja.

- O, tas nozīmē, ka brīnums tomēr iespējams, - Kīns izplūda saldā smaidā.

- Cerēsim. - Sieviete plati pasmaidīja, atklājot vienmērīgus, sīkus zobus un rozā smaganas.

Atdevusi Rončam kartiņu, viņa uzmeta Kīnam vēl vienu ātru, daudzsološu skatienu un aizgāja.

Jūtot jaunu klusa uztraukuma uzliesmojumu, Kīns domāja, ka šāda tipa sievietes ir dāsnas un nepagurstošas uzdrīkstošos glāstos. Parasti viņu valdzināja maigās kautrīgās, kuras pacietīgi jānoskaņo, un pēc tam, noliktas gultā, vēl ilgi jāiekarsē. Stasijas aicinošie smaidi solīja pavisam ko citu – vētrainu sasteigtu romānu, kas piesātināts ar nenogurdināmu rotaļīgu nekaunību. Varbūt tas būtu ļoti noderīgi, viņam noteikti nepieciešams noņemt uzkrājušos pārmērīgo spriedzi.

Ejot uz ēdnīcas izeju, viņš sastapās acīm ar Haragvu, kurš atgāzies zem akraniešu koka, piemiedza aci, nepārprotami paceļot īkšķi un mazo pirkstiņu tradicionālajā plītnieku žestā. Atbildot uz to, Kīns izdarīja vieglu puspalocīšanos, liekot saprast, ka viņš atceras uzaicinājumu izdzert pudeli vīna. Kopā ar Ronču izgājis plašajā ēdnīcas tamburā, uzvilka ķiveri un sāka pieregulēt viziera caurspīdīgumu.

- Tātad, jūs šovakar dosieties ciemos pie Haragvas? - Rončs jautāja, kad viņi izgāja uz ciemata galvenās ielas un devās uz civilā personāla māju.

Jā, ja viņš nepārdomās.

kvadr-oficieris ātri paskatījās apkārt.

- Viens pats pie viņa iesiet vai varbūt nodrošināt? - viņš lietišķi jautāja.

- Domāju, ka nav vērts, - Kīns atbildēja pēc īsām pārdomām.

- Nu, skatieties...

Pavadījis Kīnu līdz mājas durvīm, Rončs apsolīja ierasties nākamajā rītā pusdeviņos, un viņi atvadījās.

Neskatoties uz Narimana lielo rosību ap viņa personu, Kīns uzskatīja, ka nav nepieciešams veikt tādus papildu piesardzības pasākumus kā slepeno kontrolietaišu atstāšana durvju spraugās. Vēl vienas kratīšanas izredzes viņu ne mazākajā mērā nebiedēja. Pateicoties iepazītajiem dosjē, viņš zināja, ka garnizonā ir pieredzējuši datoru uzlaušanas speciālisti, kaut vai tas pats unters Ziga. Ar lielu darbu un nedaudz veiksmes viņi varēja tikt arī pie kodētās slepenās informācijas viņa datorā. Bet tad stulbais dzērājs Narimans tikai pirms laika būtu uzzinājis, cik ļoti sakompromitējies, ar savu skandalozu aizbildniecību kontrolēdams paša nodaļas augstāka ranga virsnieku.

Iegrūdis atslēgas stieni caurumā, Kīns pēkšņi savilcinājās, neuzdrošinādamies atvērt durvis. Bez mazākā iemesla viņu pārņēma satraucoša priekšnojauta, kas līdzinās tai, kas pārņēma braucot turbotransportierī netālu no Kailā kalna. Viņš pēkšņi sajuta aukstu vēlmi izņemt no maksts ieroci, sajust plaukstā rievotā roktura pārliecinošo svaru. Šim kārdinājumam nebija ne mazākās jēgas, maz ticams, ka mājās viņam uzstādījuši slazdu, un no otrās noliktavā nozagtās mīnas sprādziena iksters viņu neglābs.

Pār muguru pārskrēja nejauki drebuļi, it kā no nomācoša sveša ziņkārīga skatiena, un neviļus iezagās pavisam smieklīga doma, vai gaitenī nav paslēpta videokamera, kas bagātinātu viņa dosjē ar jaunu failu: inspektors Kīns ielaužas savā tukšajā mājoklī ar iksteru gatavību. Re kas par muļķībām, uz robežas ar paranoju, viņš sevī nodomāja, atvēra durvis, ienāca un paskatījās apkārt.

Istabā neviena nebija.

8. Darījumi ar velnu neved ne pie kā laba.

Apsēdies pie galda, Kīns ieslēdza datoru un, kamēr tas ielādēja sistēmu, izklaidīgi paņēma raupjo purpursarkano akmentiņu, kas gulēja blakus interfeisa panelim. Viņš to bija paņēmis kā piemiņu, tiklīdz vakar izkāpa no viesuļlidņa, kā vienmēr, pirmo reizi apmeklējot jaunu planētu. Katrs jauns papildinājums plašajai kolekcijai radīja viņā meditatīvu noskaņojumu. Uzmanīgi aplūkojot smalkgraudaino virsmu, kas bija izraibināta ar zeltainiem vizlas spogulīšiem, Kīns sāka atcerēties informāciju par Tangras raktuvēm, ko pirms ceļojuma bija īpaši izpētījis no Arkonas enciklopēdiskās datu bāzes.

Kādreiz šeit, tagadējo kalnu seglienes vietā, stiepās okeāna šelfs un sālsūdens dziļajā aukstajā dziļuma krēslā no regulāriem audzētiem kalcija un silīcija savienojumu slāņiem čakli cēla savus mitekļus sīkie polipi, pēc tam nomira, no savām atliekām paaudzi pēc paaudzes, slāni pēc slāņa uzbūvējot milzu rifa sienu. Apmēram pirms pusotra miljarda gadu pēc divu dreifējošu kontinentu sadursmes tektonisko plākšņu krustpunktā it kā ar akmens vilni pacēlās kalni, un okeāna šelfā sakrājušos dūņu slāņi, piesātināti ar daļēji sadalījušos organisko vielu savienojumiem. Tajā pašā laikā lielākā rifa daļa kļuva plakana, nogrimstot Tangras dzīlēs, bet neskaitāmas polipu celtās purpursarkanās ar zeltu izoderētās mājiņas, simtiem miljonu gadu laikā pārvērtās par biezu nogulumiežu slāni, kurā izveidojās vērtīgās silicīta dzīslas. Nu, bet kad šurp ieradās kalnrači, šķembās pārstrādātie tukšie ieži tika izmantoti celiņu kaisīšanai.

Kaut kādā ziņā Kīna plaukstā gulēja biosfēras un litosfēras kolosālā darba rezultāts, saspiests dzīvas mūžības fragments, liecinieks laika bezdibenim, kas bija pirms cilvēka parādīšanās Visumā. Un tajā pašā laikā šis apbrīnojamais planētas nesteidzīgās eksistences sabiezējums, līdz ar cilvēku parādīšanos, tika pacelts virspusē, pārvēršoties nederīgos atkritumos, kuriem nekur nav pielietojuma. Kīns nolēma atcerēties šo domu un kaut kad brīvajā brīdī apcerēt to, varbūt viņš varētu no tās izdabūt ko interesantāku par poētiskām vai vides aizsardzības banalitātēm. Paldies kaut par to, ka viņam izdevās uz brīdi izrauties no rutīnas dzirnām, garlaicīgu domu virmojuma par zagtām mīnām, iedomātu pašnāvību, impērijas aģentu, kā arī novērst uzmanību no kodīgajām gara grēmām, kas palika pēc nepatīkamas saruna ar garnizona komandieri.

Pirmkārt, Kīns sava datora dienasgrāmatā ierakstīja, ka pulksten astoņos jāsazinās ar Tarpicu, lai saņemtu videofailus no Gronska istabiņas. Pēc tam, sazinājies ar centrālā posteņa datoru, viņš saņēma apjomīgu šifrētu sūtījumu, kas bija atnācis pa īpaši liela attāluma sakaru kanālu, it kā no Ģenerālštāba, patiesībā, protams, no Dervenova. Atvienojies no tīkla, viņš paneļa savienotājā ievietoja atšifrēšanas kristālu un atklāja, ka ziņojums sastāv no četriem failiem. Pirmkārt, viņš atvēra to, kura nosaukumā bija parastā komandējuma direktīvas ikona.

= Septiņpadsmitajam = 525, 3,07VK

No Tangras esam saņēmuši jaunu ziņojuma kodu no aģenta Miglas. Koda fails un divi ziņojumi, kas datēti ar 19.06. un 25.06. VK, pievienoti.

Ziņojumu saturs izraisīja pretrunīgu reakciju un ārkārtīgas bažas augstākajās vadības aprindās. Jau izskanējis viedoklis, ka ienaidnieks ar mums spēlē dezinformācijas spēli, nopludinot savus slepenos kodus. Lieta tika pārņemta GK personīgā kontrolē: viņaprāt, ienaidnieka spēles mērķis ir diskreditēt FABR-2 projektu un izjaukt konfederācijas valsts līguma parakstīšanu par kaujas biorobotu ražošanu. Ar šo pavēlu nodrošināt vispusīgu lietas apstākļu izmeklēšanu un deleģēju jums maksimālas pilnvaras, lai paātrinātu misijas izpildi.

Novēlu panākumus.

= Pirmais =

** PIELIKUMI: 3 (trīs) faili**

Saīsinājums GK nozīmēja, ka par Miglas lietu sācis pastiprināti interesēties Ģenerālštāba slepeno dienestu komitejas Galvenais Koordinators, kuram faktiski bija pakļautas visas armijas izlūkošanas nodaļas. Šo amatu nesen bija ieņēmis grand-oficieris Antogijs Cemba, nenogurstošs intrigants un rets stulbenis, kuru Dervenovs nevarēja ciest ne acu galā. Var iedomāties, starp kādām lamatām nācās lavierēt viņa priekšniekam, ja viņš vienas dienas laikā diametrāli mainīja savu attieksmi pret izmeklēšanu, vispirms sašaurinot maksimāli tās apjomu, tad radikāli paplašinot un pat dāsni nododot Kīnam kart blanš. Veiksmes vēlējums, pirms priekšnieka paraksta, saskaņā ar nodaļas slepenās sarakstes tradīciju nozīmēja, ka Dervenovs lika neapstāties nekādu šķēršļu priekšā; lai pabeigtu misiju, izmantot pat spīdzināšanas un slepkavības, ja tas būs nepieciešams.

Sekoja divi faili, kas tika atzīmēti kā informācija iepazīšanai. Neizlādējot Dervenova ziņojumu no operatīvās atmiņas, Kīns atvēra pirmo no failiem.

No: Tangras

Uz: Demions

19.06.525 pēc universālā kalendāra

Vakar garnizona teritorijā sadursmē ar patrulējošu fabru gāja bojā kosmokājnieku grupa. Biorobots, kurš izgāja no kontroles, acumirklī nošāva piecus desanta karavīrus, pēc kā to nekavējoties iznīcināja no novērošanas torņa atklātā uguns. Iepriekš fabriem jau bija novērotas vieglas spontānas agresijas izpausmes pret cilvēkiem, taču neviens tam nepiešķīra nopietnu nozīmi. Fabru intelekta funkcionēšanu apdraudošo darbības traucējumu iemesli vēl nav noskaidroti.

Paraksts: Migla

Satrauktais, Kīns pat palēcās krēslā. Tas, ko viņš negaidīja, bija savlaicīga palīdzība no ienaidnieka aģenta, kuru viņš meklēja. Atšifrētais Miglas ziņojums likvidēja spītīgo klusēšanu par to, ka fabru uzvedība ir nestabila. Tajā pašā laikā atklājās spilgts fakts: ienaidnieka izlūkdienesti ir daudz labāk informēti par uz Tangras notiekošo nekā viņu pašu armijas vadība.

Pasmīnējis, Kīns atvēra failu ar sava šefa ziņojumu un vēlreiz pārlasīja tekstu, cītīgi iedziļinoties diezgan caurspīdīgajā zemtekstā. Neapšaubāmi, ja Kīnam paveiksies pabeigt izmeklēšanu un tikt prom no Tangras ar veselu ādu, galvenā štāba aparātā neizbēgami lieli pārkārtojumi. Galveno Koordinatoru Cembu atbalsta koncerna lobistu grupa, kurus sagaida graujošs trieciens, kad Miglas ziņojums saņems apstiprinājumu no saviem avotiem, tas ir, no Kīna. Absurdā versija par dezinformācijas spēli neiztur kritiku, vienkārši ap FABR-2 projektu bija jūtama liela skandāla smaka, un neko labāku sākotnēji nevarēja izdomāt. Un Dervenovs, protams, nojauta, ka lieta ar fabriem un aģentu Miglu varētu kļūt par piemērotu instrumentu, lai beidzot gāztu Cembu un ieņemtu Galvenā Koordinatora amatu, uz ko viņu, Dervenovu, bīdīja jau sen. Citādi viņš savā sūtījumā nebūtu pieminējis GK un viņa anekdotisko viedokli par ienaidnieka mahinācijām. Gaidāmo oficiālo pārkārtojumu laikā pats Kīns varēja cerēt uz grand-oficiera pakāpi un Dervenova pašreizējo krēslu. Spēles likme pēkšņi pacēlās tik augstu, ka viņš pat nespēja noticēt veiksmei. Vēlreiz pārbaudījis savus prāta apsvērumus un atradis tos pārliecinošus, Kīns tomēr nolēma pirms laika nekalt rožainus plānus.

Izvērsis trešo failu virs pirmajiem diviem, viņš sāka lasīt Miglas jaunāko ziņojumu.

No: Tangras

Uz: Dēmions

25/06/525 pēc universālā kalendāra

Ziņoju jaunumus saistībā ar 18.06 VK notikušo incidentu.

Piecus desanta karavīrus nogalinājušā fabra atliekas tika pārvestas uz koncerna laboratoriju. Acīmredzot tā iebūvētais kristāliskās atmiņas bloks palicis neskarts, un tajā ierakstītā informācija, ja to izanalizēs, atklās iemeslu, kāpēc viņš spontāni izgājis no kontroles.

Saskaņā ar dažiem pieņēmumiem, intelekta pašattīstība kaujas apstākļos noved fabrus pie nopietnas sadursmes programmatūras tabu un atgriezeniskās saites cilpu jomā. No tā izrietošā nestabilitāte un nekonsekvence biorobotu uzvedībā apdraud apkārtējos, jo īpaši ņemot vērā viņu izcilās kaujas īpašības.

Koncerna laboratorijas darbinieki cer šo faktu noslēpt, kā arī atrast un novērst pagaidām līdz galam neizskaidrojamo cēloni, kas ģenerē kļūdas. Ņemot vērā gaidāmo valsts pasūtījuma kontrakta noslēgšanu, tiks darīts viss iespējamais, lai izvairītos no skandalozas publicitātes. FABR-2 projekta oficiālā apstiprināšana plānota nākamā mēneša beigās. Tiklīdz tas notiks, koncernam tiks izsniegts bankas aizdevums planētas Tangra iegādei. Pēc nepārbaudītas informācijas, par to jau pastāv vienošanās starp konfederācijas valdošajām un finanšu aprindām. Saņemot īpašumtiesības uz Tangru, koncerns nekavējoties, projekta ietvaros, sāks izstrādāt nākamās paaudzes kaujas biorobotus FABR-3.

Paraksts: Migla

Kīns pabrīnījās par absurdo situāciju ap projektu: koncerna ietekmīgie armijas lobisti mēģina saduļķot ūdeņus, bet ienaidnieka spiegs ģenerālštābam sniedz pilnīgu un objektīvu informāciju.

Atkārtoti pārlasot rindkopu par saglabājušos atmiņas bloku, Kīns brīdi padomāja. Tas, protams, bija par Darkofa pieminēto fabra galvu, kuru viņš redzēja no virpuļlidņa uzņemtajā video failā. Bet kāds un arī pats doktors Haragva droši vien zina, kāda informācija iegūta no biorobota atliekām.

Viena vienīga frāze atšifrētajā ziņojumā apgāza visu nevainojami uzbūvēto versiju. Ļoti nomākts, Kīns piecēlās no galda un izņēma no čemodāna jaunu pastilu paku. Atvēris to, viņš iebāza mutē skābo konfekti un nikni iemeta saburzīto iesaiņojumu atkritumu grozā bet netrāpīja. Folijpapīra bumbiņa palekdamās ielidoja stūrī, nācās līst zem galda, lai to iemestu grozā.

Nupat viņš bija pārliecināts, ka ienaidnieka aģents ir jau rokā, un tad viss jau bija rokas stiepiena attālumā līdz grand-oficiera uzplečiem. Tagad visi minējumi ir sabrukuši pelnos, bija jāsāk gandrīz no sākuma. Nekārtīgi lēkāja domas, un viņš neveiksmīgi mēģināja tās sakārtot ar tādu sajūtu, it kā no vannas dibena vāktu sauju izmētātu slapju ziepju palieku.

Izlaidies uz dīvāna pār gultas pārklāju, viņš rūpīgi sāka pārbaudīt savu secinājumu ķēdi. Turbotransportierī kāds fabrs iestādīja mīnu, kas nozīmē, ka slepkavības mēģinājumu varēja veikt tikai cilvēks no laboratorijas, kuram bija prasme vadīt biorobotus telemetrijas režīmā, kā arī pieeja atbilstošai tehnikai. Praktiski nav šaubu, ka unteru Gronski nošāva Haragva. Te Kīns aprāva sevi: bet, patiesībā, kāpēc viņš par to ir tik pārliecināts, jo viņam ir tikai nestabili psiholoģiski pierādījumi? Lai Gronskis sapņo par Lebaksu un atceras Dorminiona viesnīcu, kurā Haragva apmetās trīs reizes, ir ne tādas vien sakritības...

Otro no aģenta Miglas ziņojumiem noteikti nav rakstījis Haragva, par to nav nekādu šaubu. Lai gan šaubām vienmēr ir pamats. Uz brīdi pieņemot, ka Cemba absurdā versija ir pareiza, ka tiek atmaskots vai savervēts aģents Impērijas šifrēšanas nodaļā, tad ziņojumi tiek piebāzti ar gudru dezinformāciju. Pilnīgi iespējams, ka tie tikuši sastādīti tā, lai no Haragvas novērstu kaut mazāko aizdomu ēnu.

Te Kīns nolēma, ka beidzot ir pavisam saputrojies, un neizpratnē gatavs izmantot jebkuru pieņēmumu. Vienkāršu un skaidru secinājumu vietā, no kuriem pēkšņi izsita pamatus Miglas šifrogramma, sāka krāties tukši neveikli minējumi. Pretrunīgu domu plosītais, prāts pilnā ātrumā sāka buksēt, no kā Kīns pārdzīvoja burtiski fiziskas mokas. Apgriezies uz vēdera, viņš saspieda deniņus plaukstās.

Kā zināms, izeja no strupceļa atrodas tajā pašā vietā, kur ieeja. Līdz šim viņam nekad nebija ienācis prātā atdalīt Miglas lietu no neveiksmīgā atentāta. Mīnas uzstādīšanas motīvi turbotransportierī šķita diezgan skaidri: ienaidnieka aģents mēģina likvidēt pretizlūkošanas virsnieku. Tomēr ir iespējams arī cits skaidrojums, kas neskaidri atausa, kad Kīns līdz beigām izlasīja ienaidnieka šifrogrammu no 25.06.

Tieši valsts līguma parakstīšanas priekšvakarā uz Tangru dodas štāba emisārs, kura vizīte ir tieši saistīta ar piecu fabra nogalināto karavīru lietu. Viņš vai nu tiks skaidrībā par incidenta patiesajiem cēloņiem, vai noteikti apšaubīs biorobotu uzticamību. Šādā situācijā, kad vairāku miljardu dolāru līgums ir uz neveiksmes robežas, aizliegumi nepastāv un ir labi jebkuri līdzekļi. Tā kā mēģinājums sarīkot nelaimes gadījumu beidzās ar neveiksmi, var mēģināt pasludināt emisāru par vājprātīgu, lai atvairītu draudus un iegūtu laiku. Tad uz planētas, kas jau būs kļuvusi par koncerna īpašumu, ieradīsies cits ģenerālštāba emisārs. Kā zināms, nepieciešamības gadījumā ar dažādiem ticamiem ieganstiem dienesta izmeklēšanai privātīpašumā var likt daudz šķēršļu.

Kīns novēloti saprata, kādu elementāru psiholoģisku kļūdu pieļāvis, koncentrējoties uz sava ceļojuma patieso mērķi, turklāt pilnībā neņemot vērā to, ka iegansts viņa misijai arī varētu kļūt par slepkavības motīvu. Piecēlies no dīvāna, viņš apsēdās pie galda un aiz vecā ieraduma mēģināja sistematizēt savas loģiskās konstrukcijas, skaidrības labad izmantojot datorzīmēšanas programmu. Drīz vien viņam bija diezgan sazarota diagramma, kurā apļi apzīmēja iesaistītās personas, un Kīns sāka to pētīt, rūpīgi pārbaudot sakarības, dāsni izliekot šur tur treknās jautājuma zīmes. Bumbu turbokuģī ievietoja Haragvas vadītais fabrs. Jautājuma zīme. No pēdējās dežūras unters Gronskis aizgāja pie Haragvas. Jautājuma zīme. Haragva strādā impērijas izlūkdienestā. Trīs jautājuma zīmes. Pašā sazarojuma sākumā trūka svarīgas sakarības: kas no noliktavas nozaga diversijas mīnas? No apļa, kas attēlo ienaidnieka aģentu, uz augšu stiepās viļņota bultiņa, kas liecināja par Kīna ierašanās slepenās informācijas noplūdi un arī to rotāja liela jautājuma zīme.

Domīgi pārvietodams nagu pa jūtīgo paneli, Kīns diagrammas stūrī uzzīmēja Nomoda Aci, pēc tam pievienoja tai zivs rumpi ar vēderu un zobainu rīkli.

Tieši astoņos vakarā datora dienasgrāmata ar klusu dūkoņu lika saprast, ka pienācis laiks sazināties ar pretizlūkošanas nodaļu. Piesardzības nolūkos, novācis Dervenova atsūtītos failus uz kristāla, Kīns atkal pieslēdzās datortīklam un sazinājās ar Tarpica datoru. Pats izmeklētājs nebija klāt, taču bija atstājis datoru ieslēgtu un laipnajai zīmītei pievienojis sarakstu ar video failiem, kas filmēti nogalinātā Gronska istabā. Kīns tos nekavējoties pārkopēja savā diskā. Tajā pašā laikā viņš no pretizlūkošanas nodaļas aizņēmās īpašu kriminālistikas programmu telpiskajai modelēšanai, kuru nebija papūlējies paņemt līdzi. Nācās ilgi noņemties ar programmas noregulēšanu. Programmai bija jāņem vērā mirušā augums, bojājumu raksturs, impulsa pēdas uz sienas, visi dati jāsaista vienā attēlā un jārekonstruē precīza ieroča pozīcija šāviena brīdī.

Tiklīdz viņš pabeidza šo rūpīgo procedūru, ievadot sākotnējos datus un uzstādot uzdevumu, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

- Kas tur?

- Elij, sveiks, tas esmu es, Rino,- aiz durvīm atskanēja Haragvas balss.

Kīns atvēra durvis. Durvīs sporta tērpā stāvēja Haragva. Zem plānā zilā auduma ar sudrabainiem spīdumiem, pieguļot trīsstūrveida rumpim viļņoja spēcīgi muskuļi. No dosjē Kīns uzreiz atcerējās, tika īpaši uzsvērts, ka jau universitātē Haragva sācis aizrauties ar smagumu cilāšanu un joprojām centās uzturēt labu sportisko formu, lai neizplūstu taukos, kā tas bieži notiek ar sportistiem, kuri pametuši sportu novārtā. Patiešām, muskuļi bija ļoti iespaidīgi.

- Atnāciet pie manis, izpumpēsim pudeli izlases vīna, -  lika priekšā biotehnologs.

- Nokāpšu pie jums pēc piecām minūtēm, - teica Kīns.

- Labi, gaidu. Mana miga numur septiņi, atceraties?

- Protams, atceros. Tūlīt aiziešu.

Aizslēdzis durvis, Kīns atgriezās pie galda un palaida programmu, pēc tam formas tērpa krūšu kabatā ieslidināja diktofonu, ieprogrammējot ieraksta aktivizēšanu no koda vārda "Rino". Nedaudz pavilcinājies nolēma, ka iksteru ņemt līdzi būtu lieki. Pārliecinājies, ka uz ekrāna jau ieslēdzies saudzētājs, viņš izgāja no istabas, aizslēdzot durvis.

Atsperīgā solī viņš devās uz kāpnēm, kas veda uz pirmo stāvu, domādams par gaidāmo tikšanos ar Haragvu. Šis kolorītais sportists, apsēsts ar saviem pretīgajiem briesmoņiem, radīja iespaidu tikpat atbaidošu, cik pievilcīgu. Lai nu kas, bet viņā bija pietiekami daudz ekscentriskuma, un, ļoti iespējams, citos apstākļos Kīns nekautrētos nodibināt ar viņu draudzīgas attiecības. Kīns nejuta bailes par savu dzīvību: kam notikt, no tā nevar izvairīties, ja nolems viņu piebeigt, maz ticams, ka viņam izdosies izvairīties no šī bēdīgā likteņa. Taču gan loģika, gan instinkts viņam teica, ka šovakar viņš joprojām baudīja imunitāti. Visticamāk, Haragva viņam piedāvās pāriet koncerna atbalstītāju nometnē, tātad nāksies salūzt, piekāpties, palūgt dienu padomāt, piekrist. Citādi viņš no šejienes dzīvs projām netiks.

Viņam pretī pa kāpnēm ar nogurušu soli gāja sieviete bruņu tērpā un ķiverē ar puspaceltu vizieri. Kīns galanti paklanījās un pakāpās malā, lai dotu dāmai ceļu. Viņa apstājās, gandrīz vienā līmenī pacēla noliekto galvu, un zem viziera slīpā asmens pazibēja Stasijas Feino plaši atvērtās ceriņkrāsas acis.

- O-o, patīkams pārsteigums, - viņa nodziedāja, izstiepdama sulīgās lūpas koķeti smaidā. – Iznāk, ka esam kaimiņi?

- Jā, jaunkundz, man ierādījuši vienpadsmito dzīvokli. Kīna acis bija pievērstas viņas sārtajām, mitrajām smaganām un glītajiem zobiem, kas bija nedaudz nosmērēti ar lūpu krāsu.

– Bet es dzīvoju septiņpadsmitajā. Starp citu, kāpēc jums nepajautāt kā mani sauc?

- Lieliska ideja, jaunkundz. Ataujiet stādīties priekšā: Elijs Kīns, - viņš noklikšķināja papēžus. - Lūdzu neuzskatīt manu pazemīgo lūgumu par nekaunību, bet es būtu laimīgs, uzzināt jūsu vārdu.

— Stasija. Sieviete pasmaidīja vēl platāk, uz viņas apaļīgajiem vaigiem parādījās bedrītes. - Vienkārši Stasija.

- Cik burvīgs vārds! - Kīns bija sajūsmā.

Tiklīdz viņa nosauca sava dzīvokļa numuru, viņš atcerējās vienu no trim iepriekšējā vakara noklausīšanās failiem. Vīrietis, kuru Stasija uzņēma, pret viņu izturējās diezgan bezceremoniāli un nekaunīgi un  lieku maigumu neizrādīja, iztiekot ar skopiem imperatīviem starpsaucieniem. Kad īsi noklaudzēja jostas sprādze, Kina iztēle uzreiz uzzīmēja nolaistas bikses ar lampasiem, paplestas spalvainas kājas, ātras ritmiskas noliektās sievietes galvas kustības. Pēc brīža atskanēja aizsmakusi piekrītoša ņurdēšana, ik pa laikam sievietei ar kaislīgu šņukstu atvelkot elpu, tad vīrietis izgrūda aizžņaugtu rūcienu, norādot uz finālu.

- Žēl, ka es šodien esmu baigi nogurusi, - oficiante sūdzējās. - Pretējā gadījumā noteikti uzaicinātu jūs uz tasi ārstniecības augu tējas. Lai gan jūs, cik atceros, esat uzaicināts ciemos ...

- Esmu izmisumā, ka liktenis tā ir lēmis.

- Bet mēs taču vienojāmies satikties rītvakar, - viņa atgādināja un piebilda, rotaļīgi noliecot galvu uz vienu pusi: - Ja vien jums negadīsies citas neatliekamas darīšanas...

— Nekādā gadījumā, — Kīns apliecināja. - nevaru taču ļaut jums nomirt no garlaicības.

- Ļoti labi. Tad rīt deviņos vakarā gaidu jūs ciemos.

- Esmu sajūsmā, kundze. Ar labunakti.

- Tiksimies rīt, Elij.

Stasija aicinoši smaidīdama pagāja viņam garām uz augšstāvu. Nokāpis uz pirmo stāvu, Kīns devās pa gaiteni un nospieda zvanu blakus septītā dzīvokļa durvīm.

— Jau nāku, vecīt! - Atskanēja Haragvas balss, un durvis atvērās. - Nāciet iekšā.

Koncerna laboratorijas vadītājs ieņēma diezgan šauru, askētiski iekārtotu divistabu dzīvokli. No mazās priekštelpas Kīns sekoja Haragvam uz istabu, kas kalpoja biotehnologam kā mājas kabinets.

- Sēdieties, vecīt, jūtieties kā mājās. Haragva no atzveltnes krēsla norausa nemazgātas apakšveļas kaudzi tieši uz grīdas. - Nepievērsiet uzmanību nekārtībai.

Lai gan dokumentācijā tika atzīmēts Haragvas patoloģiskā nevīžība ikdienas dzīvē, redzētais pārsniedza visas Kīna priekšnojautas. Istabas stūrī atradās tukšu pudeļu kaudze, noputējušas izlietotu papīra dvieļu čupas, saplēstas armijas pārtikas paciņas un šur tur uz grīdas izmētātas netīras plastmasas krūzes. Klasisks zinātnieka mājoklis, kurš ir pārāk aizņemts ar savām domām, lai kavētu laiku, kaut ko sakārtojot.

Par vienīgo greznumu biotehnologa galīgi piecūkotajā mītnē varētu uzskatīt lielisku jaunākā modeļa datoru ar hologrāfisku monitoru, skārienjūtīgām perifērijas ierīcēm un virtuālu galvassegu. Reklāmas uzlīme uz korpusa norādīja, ka nesējplatē iebūvēts jaunākais  kvazineironu kopprocesors, kas maksāja veselu bagātību.

- Aparatūra gan jums lieliska, - Kīna nevarēja atturēties neuzslavējis datoru. — Pagaidām tikai sapņoju par kvazineironu, cena par daudz kož.

- Bet, ja galvā ir sūdi, nekādi kopprocesori nepalīdzēs... - nomurmināja biotehnologs, nemaz neuztraucoties, ka viesis šo frāzi varētu interpretēt kā neglaimojošu mājienu uz viņa prāta spēju līmeni.

- Šķiet, ka tas nav jūsu gadījums, - sacīja Kīns, nolemdams ignorēt divdomību un apsēdās krēslā.

- Tieši tā, vecīt. - Haragva pakasīja rētu uz galvas. - Šķiet, ka smadzeņpods darbojas normāli, grēks sūdzēties.

Viņš iespārdīja pa otru krēslu, piestumdams to tuvāk pārblīvētam galdam, kur uz mazas, putekļainas saliņas starp grāmatām, žurnāliem un datora izdrukām atradās gara, tieva kakla vīna pudele un divas plastmasas glāzes.

- Nu, ierausim labu vīnu. - Ar šiem vārdiem viņš izvilka no kakla sēnes formas poroplastmasas korķi, nez kāpēc paostīja to un apmierināti pamāja ar galvu. - Kārtībā.

Dāsni salējis glāzēs zeltaino vīnu, Haragva iekrita atzveltnes krēslā.

- Kā vēlaties, bet es priecājos jūs satikt, - viņš paziņoja, satverot glāzi savā spalvainajā ķetnā. – Līdz šim man šķita, ka jums tur Ģenerālštābā sēd vieni vienīgi sakaltuši piderasi.

- Justos pagodināts, ja būtu spējis kaut nedaudz kliedēt jūsu nelielos maldus, - Kīns svinīgi pateica.

Biotehnologs atzinīgi nosmējās, novērtējot komisko stilistisko atšķirību, un izdzēra glāzi vairākos lielos malkos.

Kīna iedzēra malku vīna un atklāja, ka tā izsmalcināti skābenā buķete ir lieliska.

- E, līdz dibenam, līdz dibenam, - Haragva pakratīja ar pirkstu. - Ja iedzert tad iedzert, man būcenī jābūt vēl kādai pudelei piedevām.

- Lielisks vīns, vienkārši būtu grēks to izdzert vienā rāvienā, - Kīns iebilda, malkojot no glāzes.

Nu, godīgi sakot, ir gadījies dzert arī labāku. Bet arī šis ir diezgan paciešams.

Uz etiķetes zelta krāsā uz melna bija markas nosaukums - "Arzanijas ziedi", un apakšā bija iespiesta pazīstama vīna darītavas emblēma - aplis ar ogu ķekariem iekšpusē.

- Ja nemaldos, Hiržumas vīns.

- Pareizi, - apstiprināja Haragva. - Man šī marka iegaršojās uz Lebaksas, tur ir vesela jūra visādu veidu šiku vīnu.

- Jūs neiebildīsiet, ja es jūs saukšu vienkārši par Rino? - Kīns jautāja, noliekot uz galda tukšo glāzi, un viņa krūšu kabatā ieliktais diktofons klusi iedūcās, atskanot koda vārdam.

– Protams, pie velna ar visādām ceremonijām! - Haragva entuziastiski atbildēja, uzsitot viesim pa plecu. - Pasēdēsim kā savi puikas, palamāsimies kā lieli puiši, jā!

Nebija vajadzīga pārdabiska intuīcija, lai uztvertu slēpto spriedzi aiz viņa demonstrētā ārišķīgi muļķīgā noskaņojuma. Protams, viņš ne velti bija uzaicinājis Kīnu pie sevis, taču pagaidām nesteidzās ķerties pie galvenās tikšanās tēmas, dodot priekšroku izpētīt sarunu biedru ar muļķīgu pļāpāšanu.

- Sakiet man, Rino, vai, jūsuprāt, ķirzaku parādīšanās ciemata tuvumā patiešām liecina par eksotu masveida uzbrukumu? - Kīns ierunājās. - Rončs man teica, ka tā esot droša zīme.

— Jā, šīs ķirzakas kaut ko jūt. Un tās ir arī ārkārtīgi ziņkārīgas. Ziniet, man liekas, ka viņiem ir kaut kas līdzīgs saprāta rudimentiem, - Biotehnologs piepildīja glāzes.

- Pat tā?

- Jā, viņiem ir lielas smadzenes, bet tās nav vajadzības vingrināt vai piepūlēt. barības apkārt daudz, ārējā vide labvēlīga, nav dabisko ienaidnieku. Iedomājieties, neviens no dzīvniekiem, kurus redzējāt manā pagrabā, viņiem nekad neuzbrūk. Man ir no viesuļa uzņemti kadri, kur ķirzakas pastaigājas elles kājautu bara vidū, un nekas.

- Interesanti, bet kāpēc tad tie neuzbrūk?

– Vienkārši ķirzakiem āda izturīgāka par jebkuru bruņu kostīmu, pat sievasmātes mēle netiek cauri.

- Kad runājāt par ideāliem karavīriem, jūs domājāt viņus?

- Varbūt,  vajadzētu par viņiem padomāt. Lai gan es gribu sākt ar kompaktākiem modeļiem. Iedzersim?

- Uz jūsu panākumiem, - Kīns teica un iedzēra no glāzes nelielu malku. - Jāsaka, jūsu zvērnīca uz mani atstāja spēcīgu iespaidu.

Haragva daudznozīmīgi pacēla pirkstu.

- Lūdzu, ņemiet vērā, ka šie zvēriņi sastāv nevis no parastajiem, bet gan no silīcija-oglekļa proteīniem. Neko ideālāku daba nav varējusi radīt. Jebkurā gadījumā cilvēku izpētītajā Visuma daļā - viņš izdarīja nepieciešamo atrunu.

- Atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par pilnību, - sacīja Kīns.

Lūdzu, es labprāt paskaidrošu. - Biotehnologs atteicās no pārspīlēti vienkāršās runas manieres, pārejot uz neizskaistinātu lektora stilu: - Silīcija-oglekļa organiskā viela ir daudz izturīgāka, nepretenciozāka un daudzveidīgāka par mūsu oglekļa. Muskuļu audi vien ir ko vērti: tie ir spēcīgāki, ekonomiskāki un ātrāki. Nemaz nerunājot par smadzenēm, salīdzinot ar fabriem, mūsu smadzenes ir neveiklu sūdu kamols. Tāpēc fabru parādīšanās sniedz jaunu skatījumu uz evolūciju. Līdz šim cilvēks, protams, bija dzīvnieku pasaules līderis un kronēja biocenozes piramīdu. Taču fabri principā spēj pārspēt cilvēku visos aspektos, sākot no spējas pielāgoties uz citām planētām un beidzot ar intelektuālo potenciālu. Tie ir radīti mākslīgi, bet pieder dzīvajai dabai. Iespējams, cilvēces evolucionārā loma bija tieši radīt jaunu silīcija-oglekļa būtņu rasi, kas beidzot iekaros Visumu.

– Vai tiešām jūs aizrauj šāda perspektīva? - Kīns protestējoši pajautāja.

- Bet kāpēc gan ne? Mēģiniet paskatīties uz to kā uz sadarbību, nevis sāncensību. Kādam velnam apmesties uz planētas, kur cilvēki nevar iztikt bez skafandriem. Bet fabri, lūk, var, ja tikai izdara izmaiņas to konstrukcijā. Protams, neizbēgama ir tīri cilvēciska skaudība pret kādu, kurš ir gudrāks un stiprāks, kā arī pazemojums, domājot, ka viņš var viegli pārspēt pat visgudrāko un ātrāko.

-  Negribētu gan piedzīvot, lai redzētu, kā pār pasauli valdīs tie sīkuļi ar alvas acīm.

- Vai ir vērts uztraukties, tas nenotiks mūsu dzīves laikā,- noraidoši pamāja biotehnologs. Vispārīgi runājot, cilvēkus vienmēr ir vajājušas bailes no pašu roku un prāta radītā. Ņemiet, piemēram, tvaika dzinējus un rūpnīcu iekārtas, tad konveijera līnijas, tad datorus. Sākumā no tā visa baidījās, tagad pieraduši. Teikšu vēl: šajās bailēs ir kaut kas bērnišķīgs. Tāda bērnišķīga izklaide - apsegt galvu ar segu un biedēt vienam otru ar šausmīgām pasakām. Cilvēce ir infantila, vecīt. Tas neizturēs konkurenci ar saprātīgām pieaugušām būtnēm. Nu, bet kurš gan bērnam pāri darīs, lai urbina degunu un laiž peļķē laiviņas.

Likās, ka Haragva glaimo savam lepnumam, mirdzot ar intelekta plašumu šauras domāšanas soldafona priekšā.

- Piekrītu, zināmā mērā tas izskatās kā dabiskās izlases process, - sacīja Kīns, ko slepeni aizskāra biotehnologa vīzdegunīgā bravūra. – Sākumā cilvēce audzēja mājdzīvniekus, tad tos izspieda tehnoloģiju attīstība, tagad cikls noslēdzies. Progresa arēnā nonāk mākslīgi iegūtas bioloģiskas ierīces.

— Tieši tā, tieši tā! - atdzīvojās Haragva. - Bet šeit, uz Tangras, ideāli apstākļi jaunu silīcijorganisko radījumu audzēšanai. Šī planēta kļūs par jaunās civilizācijas izmēģinājumu poligonu. Pilnīgi biotehnoloģisku. Tā vietā, lai ražotu agregātus, šeit tos audzēs. Nedomājiet, ka es pārspīlēju, vecīt.  Uz sliekšņa stāv jauna, bezprecedenta civilizācija.

Kīns gribēja dot vaļu savam dzēlīgumam, taču savaldījās. Katrs zinātnieks iedomājas sevi par Visuma centru, un viņa specialitāte ir vissvarīgākā pasaulē. Arī Haragva neizbēga no šīs dabiskās kļūdas, tāpēc šķita bezjēdzīgi ar viņu strīdēties.

- Es teiktu, ka tīri tehnoloģiskais attīstības ceļš bija neizbēgama civilizācijas kļūda, pēc kuras seko atgriešanās bifurkācijas punktā, - turpināja biotehnologs. – Un tur seko simts astoņdesmit grādu pagrieziens un pāreja uz savvaļas dzīvnieku pārveidošanu, pielāgošanu saviem mērķiem, bet principiāli citā līmenī. Selekcijas vietā konstruēšana. Dažkārt man pat šķiet, ka cilvēce sākotnēji izvēlējās strupceļa attīstības ceļu. Galu galā hipotētiski ir pilnīgi iespējama civilizācija, kas pilnībā attīstās izmantojot tikai biotehnoloģijas.

- Kā jūs zināt, neviena cita civilizācija, izņemot mūsējo, vēl joprojām nav atklāta, - sacīja Kīns.

– Un tas mums uzliek milzīgu, es teiktu, kosmiska mēroga atbildību. Haragva mehāniski pakasīja rētu uz galvas. - Nav neviena cita, bez mums, kas varētu progresēt. Tomēr paskatieties, kas notiek. No biotehnoloģijas viedokļa cilvēce jau ir sevi izsmēlusi un nespēj uzlabot savu dabas doto veidolu. Pastāv milzīgi aizspriedumi pret ģenētiskās struktūras operācijām. Pat kosmētiskās korekcijas, sīkumos, lai koriģētu degunu vai atvirzītās ausis, arī pasūta ārkārtīgi reti.

- Protams, jo laulātie vēlas, lai viņiem būtu savs bērns, kas līdzinās viņiem pašiem, - iebilda Kīns.

- Tieši tā! - Haragva paziņoja. – Un tas ir strupceļš.

Viņš alkatīgi iedzēra malku no glāzes un pieliecās tuvāk sarunu biedram.

- Saprotiet, Elij, uz cilvēciskā materiāla bāzes nav iespējams radīt pilnīgi jaunus organismus. Daudz ierobežojumu - juridisku, morālu, reliģisku, velns kādu vēl...

"Un tas ir brīnišķīgi," - Kīns neviļus nodomāja.

- Bet ir vēl kāds āķis. Atkārtoju, es vēlētos radīt principiāli jaunus organismus. Bet to nevar panākt, darbojoties tikai gēnu struktūras līmenī. Galvenās grūtības rada tas, ka hromosomu komplekts pats par sevi nav informācijas nesējs.

- Piedodiet, bet tas izklausās visai dīvaini, vismaz man.

- Tātad jūs neesat lasījis manu rakstu iepriekšējā "Biotehnoloģiju Vēstnesī", - Haragva sacīja tādā tonī, it kā būtu atklājis Kīnam liktenīgu reizināšanas tabulas nezināšanu.

- Par nožēlu, nē.

– Bet jūs nekad neizbrīnīja, ka cilvēka individuālo izskatu un ķermeņa uzbūvi līdz sīkākajai detaļai nosaka tikai divdesmit trīs hromosomu pāri?

- Godīgi sakot, man bija citi iemesli, būt pārsteigtam, - atklāti atzina Kīns.

- Tas ir milzīgs informācijas apjoms. - Haragva plati izpleta rokas, it kā satvertu milzīgu bumbu. - Pat pēc visaptuvenākajiem aprēķiniem tas neiekļaujas mums zināmo iespējamo adenīna, timīna, guanīna un citozīna kombināciju apjomā ar aprēķināto kopējo kodonu skaitu DNS molekulā. Ņemiet vērā, ka es te pat nerunāju par iedzimto atmiņu, lai gan ir aprakstīti nenoliedzami tās izpausmes gadījumi. Paradokss pamanīts jau kopš informātikas un ģenētikas rītausmas, un tam vēl nav atrasts apmierinošs izskaidrojums. Tātad, esmu pārliecināts, ka hromosomu komplekts, izmantojot datora analoģiju, nesatur pašu embriju attīstības programmu, bet gan kvartāros piekļuves kodus šai programmai. Starp citu, kvartārs un spirāveidīgums ir viena no informācijas matricas pamatīpašībām, kas veido visu fizisko pasauli.

Pieklājības dēļ saglabādams vērīga klausītāja izskatu, Kīns nedaudz ieskāba, jo saruna bija nonākusi tālu pāri viņa saprašanai.

- Viss, kas bija nepieciešams, bija lauzt novecojušās paradigmas stereotipus, - turpināja zinātnieks. - Es uzņēmos drosmi paziņot, ka ģenētiskā informācija tiek glabāta ārpus ķermeņa, jo tā vienkārši neietilpst gēnos. No ortodoksālo materiālistu viedokļa tas ir pilnīgs absurds un ķecerība. Tomēr es stingri loģiski pierādīju, ka, kopā ņemot, nukleotīdu slāpekļa bāzes nav organisma plāns, bet gan vienkārša formu štancēšana turpmākai translācijai caur RNS uz ribosomām. Citādi ir pilnīgi neiespējami izskaidrot faktu, kā vienai un tai pašai aminoskābei var atbilst dažādi kodoni.

Tas ir skaidrs?

- Vairāk vai mazāk, - Kīns nekaunīgi sameloja.

- Labi, ejam tālāk. Minētajā rakstā kā darba hipotēzi pieņēmu, ka mums labi zināmie sešdesmit četri kodoni ir sava veida paroles, lai piekļūtu faktiskajai informācijai par ontoģenēzi un filoģenēzi. Informācija, kas virza embrija attīstību vajadzīgajā virzienā. Un tas atrodas ārpus fiziskās pasaules, noteiktā apgabalā, ko daži sauc par Kungu Dievu. - Haragva savilka skeptisku grimasi. - Man labāk patīk to nosaukt par metainformācijas kontinuumu. Bet būtība nav terminoloģijā. Tātad metainformācijas kontinuums atrodas, tā sakot, absolūtā vakuuma otrā pusē. Un tas ir vakuuma vērpes svārstību cēlonis, kas izpaužas elementārdaļiņu veidā. Mūsu novērojumiem pieejamā līmenī.

- Ļoti interesanti, - Kīns nomurmināja, juzdamies kā galīgs stulbenis.

- Redziet, problēmas sakne slēpjas tajā apstāklī, kā metainformācijas kontinuumā ieviest jaunu ģenētisko informāciju. - Haragva apklusa, uzsverot teiktā svarīgumu.

- Bet vai tad jūs to neizdarījāt, uzkonstruējot fabrus?

- Nē. Es tikai pārkombinēju jau zināmos kodus. Nu vienkāršāk sakot, saliku organismu no gatavām detaļām, tas arī viss. Bet gribas vairāk. Ļoti gribas, Elij.

- Tātad jās pūlaties izveidot projektu un to nodot... - Kīns neskaidri pagrozīja roku. - Tur?

– Apmēram tā. Atstāt savas pēdas hronikās, kurās ir ierakstīta visa pastāvošā būtība.

– Galvu reibinoši pārdroša ideja, – Kīns atzina, iemalkojot no glāzes.

- Aha, redzu, saprotat,... - Haragvas zīlītes paplašinājās tā, ka varavīksnene pilnībā izzuda. - Jā, tas ir bīstami. Sasodīti bīstams pasākums, vecīt.

– Protams, – Kīna piekrita, līdzjūtīgi skatīdamās zinātnieka pilnīgi neprātīgajās acīs.

- Ja līdīsiet Dieva piezīmju grāmatiņā, varat norauties no viņa pa nagiem. Aizsardzība pret stulbeņiem. Hrjas! - Viņš uzsita sev pa ceļgalu. - Vai nu māja nodegs, vai ķieģelis uz galvas uzkritīs, bez kāda iemesla. Vienu panki nositīs, citu kondraška ķers, kaut arī it kā nejauši. Bet, kad tā notiek visu laiku, neviļus aizdomājaties. Ar to jau līdz acīm nojēgušies psihotroniķi gan impērijā, gan konfederācijā. Un tagad, šķiet, pienākusi mūsu brāļa-biotehnologa kārta.

Tūlīt Kīns atcerējās aizpagājušo gadu ar slepenā lietišķās neiroloģijas institūta darbiniekiem notikušo. Sākās pilnīgi neizskaidrojama pēkšņu nāves gadījumu un noslēpumainu negadījumu sērija, pretizlūkošana sacēla trauksmi. Ar ilgstošu rūpīgu izmeklēšanu nodarbojās labākie kadri, taču nesekmīgi, nevarēja atrast ne pēdas no ienaidnieka specdienestu darbības.

- Interesanti, - viņš teica. - Rino, tas taču ir pārsteidzoši interesanti...

- Es domāju gan, - tas nomurmināja un salīgi paraustīja plecus. - jautra nodarbība - sēdēt un gaidīt, kad tevi nositīs atbildes vilnis. No turienes.

– Vai ir kādas pazīmes? Vai arī tās ir tikai jūsu priekšnojautas?

- Metainformācijas kontinuums aktīvi pretojas, - Haragva murmināja savā tarbariskajā valodā. – Bet kad un kā izpaudīsies homeostāzes pārkāpums, nav iespējams paredzēt. Sēžu te, gaidu, varbūt paies secen.

Atspiedies krēslā, viņš ar acīm pameklēja savu glāzi, paņēma to no galda un alkatīgi izdzēra līdz dibenam.

- Jūs teicāt: "no turienes," -  Kīns turpināja izjautāt. — Tas ir, no absolūtā vakuuma?

– Ne no vakuuma, es taču paskaidroju, matricas ir aiz tā. Pagaidām vienīgā labā lieta, ko no turienes izdevās izvilkt, ir īpaši tālas tūlītējās komunikācijas efekts. Un šķiet, ka strādā labi, nevienam galvu nenorāva.

- Tas rada cerības, - Kīns piebilda.

- Saprotiet, ir it kā divas jomas, kas ir iespiestas viena otrā: radošā un sagraujošā. Ar noteiktu pielaidi pilnīgas skaidrības labad tās var nosaukt par Dievu un velnu. Jebkura informatīva iejaukšanās izjauc līdzsvaru, bet izsmalcināto harmoniku spektrs ir neaptverams. Dažas no tām var izpausties šodien un šeit, citas - pēc gada Galaktikas otrā galā.

– Cik sapratu, jūs sagrēkojāt, tā teikt, mēģinot Dievu pastumt malā un kļūt par radīšanas līdzautoru?

- Pareizāk, iebruku velna diecēzē, - Haragva rūgti pasmaidīja, pakasot savu rētu.

- Un jūs nebiedē, ka darījumi ar velnu nenoved ne pie kā laba?

— Manuprāt, risks ir laba piedeva ikdienišķumam.

- Manuprāt, tas ir labs tosts, - sacīja Kīns, paceļot glāzi acu līmenī. - Iedzersim par risku?

- Iedzersim, - Haragva atsaucās, gandrīz līdz malām ielejot vīnu Kīna glāzē un iegāžot arī sev. - Par īstiem vīriem. Jo īsts vīrs vienmēr riskē.

Nezināma iemesla dēļ šī frāze viņam šķita tik asprātīga, ka viņš īsi pasmējās, gandrīz izšļakstīdams vīnu no pie lūpām paceltās glāzes. Iedzēris biotehnologs piecēlās no krēsla.

- Aiziešu atliet, - viņš pateica un izgāja priekštelpā.

Kīns piecēlās, izstaipījās, līdz brīkšķim locītavās, un piegāja pie loga. Jau bija sabiezējusi krēsla, slīpi prožektoru stari no skatu torņiem metodiski skraidīja pa ciematu. Logs skatījās uz ziemeļrietumiem, kur pret zvaigžņotajām debesīm tumšā kaskādē pacēlās gara klinšaina grēda. Kā jebkurš talantīgs zinātnieks, Haragva izrādījās īsts maniaks, tiklīdz saruna pievērsās viņam svarīgām lietām. Taču viņš izmeta interesantu domu, vajadzēs parakņāties pa Lietišķās neiroloģijas institūta lietas izmeklēšanas materiāliem. Tomēr nav vērts domāt tik tālu, galvenās rūpes pagaidām ir izkļūt no Tangras dzīvam.

Atgriezies istabā, Haragva paņēma pudeli un ielēja glāzēs atlikušo vīnu.

- Nezināju, ka jūsu laboratorijā ir īpaši tālu sakaru sakaru iekārta, - Kīns garāmejot piezīmēja, stāvot pie loga.

- Bet tādas arī nav, no kurienes jūs rāvāt?

– No jūsu vārdiem sapratu, ka tā kaut kā bijusi iesaistīta eksperimentos.

Biotehnologs jokojot pakratīja pirkstu.

- Tas jau ir mans noslēpums, vecīt. Un pat nejautājiet, tik un tā neteikšu. Apsēdieties, ko stāvat.

- Pienākusi mana kārta atliet, - Kīna paskaidroja, ejot uz priekstelpas durvīm.

Mazā tualetes kabīne izrādījās biezi nolīmēta ar dažādiem erotiskiem plakātiem. No sienas virs poda mīļi uzsmaidīja slaidā blondīne, ar pirkstiem pastiepdama savas noskūtās kājstarpes ziedlapiņas. Nenogurdināmā fantāzija uzreiz atnesa Kīnam detalizētu priekšstatu par to, kā izcilais zinātnieks un Radītāja līdzautors tualetē nododas puiciskajam grēkam. Ar dedzinošu neērtības sajūtu, it kā tas tiešām būtu noticis viņa acu priekšā, viņš atvieglojās un atgriezās istabā.

Pa to laiku Haragva bija paspējis nolikt uz galda jaunu pudeli tāda paša vīna, pievienojot iztukšo iespaidīgajai priekšgājēju kaudzei stūrī.

– Kā jūs skatāties uz lielas naudas pelnīšanu? - viņš pēkšņi jautāja, pētoši lūkodamies caur pieri.

- Atkarībā no tā, kādā veidā. Bet principā es, protams, neesmu pretī, - atbildēja Kīns, uzreiz saprotot, ka sāk piepildīties viņa sākotnējās cerības. - Nu, pieņemsim, ka ar jums noslēgts līgums par konsultatīviem pakalpojumiem. A? Darbs nav putekļains. Bet maksā ļoti, ļoti labi.

– Un kādas konsultācijas no manis prasīs? – Kīns centās tēlot piesardzību uz pusēm ar interesi.

- Nu, visādas. Haragva izlaidīgi atlaidās krēslā, sakrustojis kājas. – Par to, kas notiek tajā jūsu ģenerālštābā, no kurienes vējš pūš, kurš ir kas. Nu, teiksim, kaut vai to stāstu ar kombinezonu ražotājiem, ko jūs man izstāstījāt. Ja varēsiet tai pievienot nedaudz sīkāku informāciju, konkrētus dalībnieku vārdus un tamlīdzīgi, tad labi nopelnīsiet. Pusotrs tūkstotis par šādām ziņām iesākumam derēs?

- Kaut kā ļoti dāsni šādam sīkumam, - Kīna neticīgi pavilcinājās.

- Bet jūs pakaulējieties, varbūt pusi nometīšu, - Haragva pajokoja un ierēcās smieklos. - Neapvainojieties, vecais, bet jūs esat jocīgs dīvainis. Pirmo reizi redzu cilvēku, kas nolaiž savu pakalpojumu cenas.

- Man par jūsu priekšlikumu jādomā, - triviālā frāze izskanēja ar piekrišanas mājienu.

Ja Haragva tomēr ir Migla, un tas pagaidām nav izslēgts, nevar viņam atteikt veiklību. Viņš izmanīgi vervē pilnīgi atklāti, koncerna aizsegā, dāsni maksā un nosūta informāciju tieši uz impērijas izlūkošanas centru. Jebkurš izlūkdienests sapņotu par aģentu ar tādām iespējām.

- Nesaprotu, ko te vēl domāt! - Haragva ar apzinātu bezrūpību atmeta ar roku. – Tas ir pilnīgi normāli, mums ir daudz konsultantu visādos kutelīgos jautājumos, un neviens vēl nav sūdzējies par likteni. Jums nevajag ne par ko uztraukties, viss paliks stingri starp mums.

- Kā tad, zinu, zinu, konsultantos jau ieskaitīti Aburkhads un Narimans, - Kīns izdarīja nejaušu piezīmi.

— Ā, vecais Rončs jau izpļāpājies, — Haragva pārmetoši pakratīja pirkstu. — Labs puisis, bet mēle bez kauliem.

Viņš ne tikai uzķērās uz šī visvienkāršākā āķa, apstiprinot aizklātas korupcijas esamību, bet pat neuzskatīja par vajadzīgu slēpt faktu, ka viņam ir pieejami noklausīšanās faili no pretizlūkošanas dienesta. Šāda neapdomīga atklātība Kīnu īpaši neiepriecināja: laboratorijas vadītājs viņu noteikti jau iekļāvis savu sabiedroto rindās vai, domājams, topošajos mirušajos, ja vervētais virsnieks uzdrošinājās izrādīt pretestību.

- Nemaz ar ne, kāds tam sakars ar Ronču, - Kīns iebilda katram gadījumam. - Šī informācija mums nāca no "zivs acs", es ar to iepazinos jau pirms ierašanās šeit.

Nedaudz samulsušais Haragva caur pieri paskatījās uz Kīnu, bet šo tēmu tālāk neturpināja.

- Iedzersim uz labu pazīšanos un abpusēji izdevīgu sadarbību, - viņš ieteica, piepildot glāzes līdz malām ar vīnu no jaunās pudeles.

- Varbūt, pagaidām tikai uz labu pazīšanos, - Kīns atbildēja. Kas attiecas uz pārējo, tad nesteigsimies.

- Nu-nu, jūsu griba.

Vispirms Haragvam no viņa jānopērk jebkāda informācija, pat visniecīgākā, bet tad, pēc viņa aprēķiniem, štāba emisārs būs viņa rokās pilnībā. Vienreiz uzkāpis uz slidenas takas, viņš vairs nevarēs apstāties un atkāpties.

- Šeit, uz Tangras, ir grūti, - sacīja Haragva, vienā rāvienā iztukšojis glāzi un grozot to rokā. – Daudzi neiztur, aizlido psihika no pārslodzes. Ņemt to pašu Gronski. Žēl puiša, protams, tikai viņš nebūt nav pirmais. Un baidos, ka arī ne pēdējais.

Lēnām izdzēris pusglāzi, Kīns sērīgi pamāja ar galvu, it kā nebūtu pamanījis teiktā zemtekstu.

- Jā, tā šeit notiek visu laiku, - ļoti daudznozīmīgi turpināja laboratorijas vadītājs. – Skumjākais ir tas, ka cilvēks saslimis, bet pats sev vairs nedod atskaiti par notiekošo. Un neko viņam nevar pierādīt, uzskata sevi par pilnīgi normālu, kā jau tas pienākas vājprātīgajam. Bēdīgs skats, vai ne?

- Ļoti nožēlojami, - Kīns piekrita.

– Gadās, ka pēc skata normāls cilvēks, izņemot to, ka izskatās pārpūlējies. Un pēkšņi, no kurienes kas nāk: te iksteru izraus un no zila gaisa, sāks kādu apsūdzēt ienaidnieka intrigās. Haragva skatījās uz sarunu biedru ar smagu, nemirkšķināmu skatienu. - Vai vēl ļaunāk: šķiet, ka cilvēkam nav ne mazāko noviržu, bet pēkšņi bac - un viņš izdara pašnāvību. Tāpat kā Gronskis.

- Katrā ziņā, manā klātbūtnē, viņam nebija nekādu cirkulāras psihozes simptomu.

- Jūs pārzināt psihiatriju?

- Nevaru lepoties ar plašām zināšanām, bet atšķirt maniaku no normāla cilvēka tomēr varēšu, - Kīns atbildēja, smaidīdams ar mutes kaktiņu.

- Es viņu gandrīz nepazinu. Klīst baumas, ka viņš esot bijis augstprātīgs un nesabiedrisks tips bet ar šādām īpašībām nav tālu no nepatikšanām, vai ne?

Lietā tika likti tik draudīgi mājieni, ka nekur atklātāk.

- Pats gan cenšos turēties tālāk no tādiem cilvēkiem.-  Kīns paraustīja plecus.

- Nu, labi, runa nav par viņu, Tarpics jau ir izbeidzis lietu, un vairs nav ko apspriest, - Haragva ar pārliecību pateica, urbjoties Kinā ar skarbu skatienu. - Ziniet, Elij, man būtu ļoti žēl, ja kaut kas tāds notiktu ar tik lielisku puisi kā jūs. Jūs man iepatikāties no pirmā acu uzmetiena. Uzreiz redzams, ka prātīgais cilvēks.

Iestājās nomācošs klusums. Nu lūk, situācija ir ļoti skaidra: vai nu viņš piekrīt tirgoties ar informāciju, vai arī viņam nolemts tāds pats liktenis kā Gronskim. Daktere Buanjē apliecinā, ka nelaiķis emisārs cieta no garīgiem traucējumiem, kas saasinājās pēc ierašanās uz Tangras un noslēpumainā slepkavības mēģinājuma. Kadri, kas uzfilmēti lazaretes koridorā, neatstās vietu šaubām, ka Kīna garīgais stāvoklis atstāja vēlēties ko labāku. Un neviens nekad nevarēs pierādīt pretējo.

Kīns apmulsis nomirkšķināja acis un skatījās grīdā, izliekoties, ka nevar izturēt nemirkšķinošo skatienu dueli.

Nav nospēlēts vislabākajā veidā, taču Tangras provincei derēs. Īpaši cilvēkam, kurš priekšlaicīgi iedomājies sevi kā pilnīgu situācijas saimnieku.

- Tātad, padomājiet, vecīt, - biotehnologs pateica jau maigāk. - Padomājiet labi. Bet rīt atsūtiet detalizētu failu par kombinezonu lobēšanu, pēc tam parakstīsim līgumu, viss gods godam.

"Interesanti", nodomāja Kins, "vai Haragva ņem vērā, ka viesis noteikti ir ieradies ar diktofonu kabatā. Vai arī viņš ir kļuvis tik nekaunīgs pēc Aburhada un Narimana izdabāšanas, ka vairs neuzskata par nepieciešamu uzmanīties?"

- Nu, ja jums nav žēl pusotra tūkstoša par šādām muļķībām, lai notiek, - viņš teica, joprojām skatīdamies grīdā. - Cikos varam satikties?

- Vislabāk ap pulksten vieniem pēcpusdienā, ja paspēsiet noformēt liecību.

- Protams, ka paspēšu, - Kīns apsolīja.

- Nu tad lieliski. Mēs viens otru it kā būtu sapratuši. Iedzersim par godu šim notikumam, — Haragva ierosināja, paņemot pudeli.

- Godīgi sakot, pa dienu pamatīgi noguru, man pietiks. Laikam iešu gulēt.

- Labi, vecīt. Jūs tiešām izskatāties noguris, neaizturēšu.

- Paldies par viesmīlību Rino. - Kīns piecēlās kājās. — Vīns bija lielisks.

Haragva pavadīja viņu līdz durvīm, pagodināja ar rokasspiedienu un piekāpīgu uzsitienu pa plecu.

- Tātad  rīt pulksten vienos gaidu jūs laboratorijā, - viņš atgādināja.

- Jā noteikti. Ar labunakti.

Kāpdams pa kāpnēm uz otro stāvu, Kīns savā prātā sāka rakstīt dienas notikumu ziņojuma melnrakstu. Tomēr pēc tam nolēma, ka rīt no rīta ar skaidru galvu to pierakstīs un nosūtīs pa īpaši tālo sakaru kanālu. Un šifrogrammai būs jāpievieno arī tikko tapušais diktofona ieraksts.

Ieejot dzīvoklī, Kīns aizslēdza aiz sevis durvis un apsēdās pie galda. Omulīgi dūca datora dzesēšanas sistēma, monitorā skraidīja šļakatu ekrāns. Viņš ievadīja paroli un redzēja, ka programma veiksmīgi pabeigusi darbu, atjaunojot detalizētu Gronska nāves ainas digitālo aprēķinu trīsdimensiju video faila veidā.

Pirms iedziļināties sīkā, rūpīgā ziņojumā par datora rekonstrukciju, Kīns nolēma atvērt šodien zīmēto versiju diagrammu un padomāt par to. Tā kā Haragva skaidri norādīja uz savu līdzdalību Gronska slepkavībā, no diagrammas varēja noņemt dažas jautājuma zīmes.

Viņš noklikšķināja uz faila, un tas izvērsās pazīstamajā zilajā rāmī ar instrumentālām pseidopogām, un tad tajā parādījās shēma. Kīns pārsteigts sarāvās.

Zem kariķētas zivtiņas ar modro aci monitora stūrī parādījās uzraksts, divās rindās ar lieliem sarkaniem burtiem:

RĪT TRAKAIS ZIVSACS PAVISAM SATRAKOSIES UN NOŠAUSIES!

Vajag taču, ar visu steigu viņš bija aizmirsis pirms aiziešanas atvienot tīklu. Kāds nelietis caur tīklu iekļuva viņa datorā un mierīgi rakņājās pa failiem. Turklāt nelietis atstāja šādu idiotisku pareģojumu, kura mērķis bija demoralizēt.

Pēkšņi Kīnam kļuva auksti, jo viņš saprata, ka tas, kurš bija ielīdis datorā un uz diagrammas atstājis stulbi nekaunīgo uzrakstu, protams, zina, kas īstenībā ir štāba emisārs.

Drebēdams no stiprām bailēm un smacējošā, bezspēcīgā niknuma, viņš lēnām piecēlās un izrāva no ligzdas tievo optiskās šķiedras kabeli, it kā tas varētu vēl kaut ko mainīt. Beidzot viņš pilnībā saprata, kāds  juceklis izcēlies ap viņa personu.

Šeit no paša sākuma zināja, kas viņš ir,  bija pat pilnīga dokumentācija par viņu, ieskaitot medicīnisko karti. Viņu pārdevuši, uzmetuši, viss inkognito izrādījās izdomāts, šeit lieliski zināja, kas ir kas jau no paša sākuma.

9. Jums nekas neizdosies

Guļot gultā, Kīns ilgi grozījās un nekādi nevarēja aizmigt. Viņš gribēja saritināties embrija pozā, pievelkot ceļgalus līdz zodam, lai mazinātu šķebinošo niezi cīpslās. Vietējās gravitācijas dēļ nācās papildus nest trešdaļu sava svara, un muskuļi, kas bija sasprindzināti dienas laikā, tika piesātināti ar klusām sāpēm. Kīns mēģināja atcerēties, kāda organiskā skābe uzkrājās muskuļu šķiedrās un izraisīja šo diskomfortu. Tomēr, vai nosaukums tik svarīgs, zinot to vieglāk nekļūs.

Pa dienu izdzertais smadzenēs nosēdās ar gausu duļķainumu, it kā pārklājot tās ar oksīda plēvi. Palicis viens, nakts klusuma un tumsas vidū, viņš juta, ka dvēseles dziļumos briest izmisīga depresija. Viss, kā ārsts pareģoja, endogēnā depresija, cirkulārā psihoze, viņš pie sevis skumji pajokoja. Viņš meloja Rončam, sakot, ka nekad nav bijušas nekādas psihiskās problēmas. Bet tomēr uzskatīja par lieku atļauties būt atklāts ar svešinieku, būtībā nepazīstamu cilvēku, bez tam nemaz nebija pareizi cilāt veco, sen slimnīcas arhīvā aprakto notikumu.

Elijam tikko bija palikuši četrpadsmit standarta gadi, mokoši mainīgs vecums starp bērnību un pusaudža gadiem. Viņa ģimene toreiz dzīvoja militārā nometnē Magdīnā karstuma, putekļu un tenku vidū. Netālu no viņu mājām atradās pamestas augļu plantācijas, kurās uz augstiem, platiem kokiem nogatavojās ārkārtīgi garšīgi augļi. Kādu dienu, dodoties uz turieni ar draugu, Elijs neveiksmīgi nolēca no augļu koka un salauza kāju. Ātrā palīdzība viņu nogādāja civilajā klīnikā, ievainotā kāja tika ievietota apjomīgā repozīcijas aparātā, bet nākamajā dienā slimnīcas palātā ieradās psihiatrs. Traumatoloģijas nodaļas žargonā tādus nabadziņus kā Elijs sauca par izpletņlēcējiem, un saskaņā ar dažiem medicīniskiem norādījumiem viņiem vajadzēja papildus izmeklēt garīgās novirzes, kas varētu kalpot par iemeslu savainojumam. Resns, smaidīgs onkulis baltā halātā ar mikrofonu atlokā sāka uzdot pavisam stulbus, no jaunā Kina viedokļa, jautājumus un turklāt atkārtoja tos vairākas reizes pēc kārtas. Piespiedu nekustīguma un sāpju nomāktais, Elijs sākumā atbildēja drūmi un vienzilbīgi. Taču drīz vien viņš saniknojās, ka papildus visām nepatikšanām pret viņu izturas kā pret muļķi vai dzimušu idiotu. Un tad, par spīti ārstam, zēns sāka stāstīt atklātas muļķības. Psihiatrs to norija, aci nepamirkšķinājis, bet nākamajā dienā ārstējošais ārsts informēja Elija māti, ka viņas dēls cieš no garīgas slimības. Viņam tika noteikta tā pati diagnoze, kādu Buanjē noteica nelaimīgajam Gronskim: netipiska cirkulāra psihoze. Kīna tēvs, kas tajā laikā jau bija  kosmosa kājnieku prim-oficieris, kurš gaidīja pāriešanu Ģenerālštāba rīcībā, cerēja, ka dēls sekos viņa pēdās. Psihiatriskā stigma, kas pilnībā pārvilka svītru viņa dēla turpmākajai militārajai karjerai, nozīmēja visu viņa centienu sabrukumu.

Atgriežoties mājās no slimnīcas, Elijam bija jāpaskaidro, kā viņš uzvedies intervijas laikā ar psihiatru. Noklausījies viņu, Kīns-vecākais kļuva tik nikns, ka gandrīz iesita savam dēlam, taču savaldījās un atviegloja dvēseli, ar selektīvu lamu vārdu brāzmu. Tik sulīgus izteicienus no viņa nebija dzirdējis neviens. Tiklīdz lauztā kāja bija veiksmīgi sadzijusi, ar tēva pūlēm Elija tika nosūtīts pārbaudei uz rajona slimnīcas psihiatrisko nodaļu.

Pēc trīs dekāžu uzturēšanās klīnikā, kur zēns no sirds dabūja nožēlot par praktizēto asprātību, ārsti diagnozi noņēma un nodeva to aizmirstībai. Kad Elija atgriezās skolā, visi viņa klasesbiedri jau zināja, ka viņš pabijis vājprātīgo namā. Starp viņu un vienaudžiem tika uzcelts atsvešinātības mūris, daži izrādīja taktisku līdzjūtību un slepenu ziņkāri, citi atklāti ļauni priecājās, bet, tā vai citādi, attieksme pret viņu krasi izmainījās. To sajūtot, viņš neatrada neko labāku kā mainīt savu izturēšanos, izaicinoši ieraujoties sevī, un tad nevienam no skolniekiem vairs nebija ne mazāko šaubu, ka Elijs ir garīgi nevesels. Sākās klusa vajāšana, neviena diena skolā neizpalika bez šķībiem skatieniem, ķiķināšanas aiz muguras vai pat atklātas ņirgāšanās. Par laimi, drīz tēvs tika pārcelts uz ģenerālštābu, ģimene pārcēlās uz planētu Amronu, Konfederācijas galvaspilsētu. Jaunajā skolā, protams, nevienam neienāca ne prātā domāt, ka Elijs varētu būt nepilnā prātā.

Taču reiz māte izteicās, ka lai diagnoze tiktu noņemta, nevarēja iztikt bez lieliem kukuļiem ārstam, kurš bija atbildīgs par slimnīcas psihiatrisko nodaļu. Un kopš tā laika Elijs nebija pārliecināts, vai viņš patiešām ir garīgi vesels, vai arī viņa vecāki vienkārši uzpirkuši ārstus. Viņu vajāja doma, ka smadzenēs pamazām briest šausmīga slimība, kas ar laiku padarīs viņu par vienu no skūtgalvainajiem pusidiotiem, kurus viņš pietiekami daudz bija saskatījies, guļot klīnikā. Fiziskā nāve viņu biedēja daudz mazāk, jo agrāk vai vēlāk visiem būs jāmirst, taču izredzes kļūt par staigājošu līķi ar izdzisušu prātu, saglabājot Elija Kīna izskatu, viņam šķita nepanesama ļaunprātīga izņirgāšanās par personību. Un doma, ka viņa miesas apvalks pat nespēs apzināties šo pazemojumu, nenesa ne mazāko atvieglojumu.

Vēlāk viņš sāka studēt medicīnisko literatūru un uzreiz saskaitīja daudz dažādu sindromu, kas saistīti ar garīgām slimībām. Daļēji viņu mierināja fakts, ka pacienti ar cirkulāro psihozi saglabā saprātu visu mūžu, un slimības gaita ir tikai garīga uzplaukuma un lejupslīdes periodu mija ar patoloģisku amplitūdas diapazonu. Salīdzinoši sliktāka ir disociētās psihozes slimība, ko bieži pavada halucinācijas, personības šķelšanās un galu galā noved pie pilnīgas garīgās degradācijas. Kamēr Kīns turpināja lasīt, viņš sāka nonākt pie atbaidošiem secinājumiem. Izrādījās, ka psihiatriem atšķirībā no citiem ārstiem nav nedz vispārpieņemtas skaidras slimību klasifikācijas, nedz skaidra priekšstata par to cēloņiem, nemaz nerunājot par ārstēšanas metodēm, ko nereti nosaka dotajā momentā valstī valdošā mode.  Turklāt bija zināmi gadījumi, kad dažādu zinātnisko skolu psihiatri vienam un tam pašam pacientam uzstādīja pilnīgi atšķirīgas diagnozes un izrakstīja viņam dažādus ārstēšanas kursus. Pēc tam Kīns ar jautrību atcerējās panisko bailīgumu, ar kādu viņš skatījās uz provinces slimnīcas psihiatriem, kuri ar svarīgu izskatu lēma viņa likteni. Un šaubu vietā nāca pārliecība, ka patiesībā jebkuru cilvēku var uzskatīt par garīgi slimu vai veselu atkarībā no apstākļiem. Nomierinājies un nolēmis turpmāk nepiebāzt galvu ar muļķībām, Kīns savu kredo formulēja pašizdomātā aforismā: "Cilvēki tiek sadalīti nevis normālajos un nenormālajos, bet gan veiksminiekos un neveiksminiekos, kuriem uzstādīta diagnoze.

Viņš to visu pārdzīvoja, mētājoties un grozoties smagā bezmiegā, ko izraisīja ārkārtējs nogurums. pārslogotajos muskuļos uzkrājas pienskābe, viņš pēkšņi atcerējās. Bet dvēselē, kāda skābe izplatās ievainotajā dvēselē, degošā no bezcerīga pazemojuma, bezspēcības, atgrūšanas, medicīna nezina. Ja viņam trāpītos tas psihiatrs, Kīns būtu viņu nogalinājis ar kailām rokām, ar vienu sitienu, viņam iemaņu bija diezgan.

Pretēji viņa gribai domas grozījās ap šo gandrīz pilnībā aizmirsto stāstu ar psihiatrisko diagnozi, kas pēc divdesmit pieciem gadiem viņam negaidīti atspēlējās šādā rakursā. Varbūt tā ir tīra sakritība, lai gan maz ticams, ka šādas sakritības nenotiek. Visticamāk, Kīna personīgā lieta uz Tangra tika pārraidīta, izmantojot ultratālos sakarus, un tas izskaidrojams tikai ar biotehnoloģiskā koncerna iejaukšanos, kuras iespējas, izrādās, ir nepieredzēti lielas. Cik gan sāpīgi šim nopirktajam dzērājam Narimanam izdevās iedurt aizaugušā vecā brūcē, un tā nekavējoties atbildēja ar asām svaigām sāpēm. Vājprātīgā zīmols ir viena no baigākakām lietām pasaulē. Tas faktiski izsvītro tos, kuri iezīmēti, no pārējā cilvēku skaita.

Šķiet, tas jau sāk nostrādāt, un viņam nākas piedzīvot neciešami korekto atsvešināšanos, sarunu biedru izvairošās acis, čukstēšanu aiz muguras, ķepurojoties izvairīgu melu lipīgajā sīrupā. Sevi attaisnot nav iespējams, nevienam neko nevar pierādīt, jo veikli palaista smirdīga tenka ir pārliecinošāka par visiem pierādījumiem, stiprāka par veselo saprātu, un tā nogāž uz vietas. Par to neapstrīdami liecina politiskās policijas uzkrātā plašā pieredze šajā jomā.

Un trakākais ir tas, ka zem tādas mērces šeit ar viņu var darīt ko grib, līdz pat pašnāvības inscenējumam.

Pārņēma stindzinošs izmisums, un, lai nedaudz novērstu uzmanību, Kīns sāka domāt par pavedinošu oficianti ar dīvaino fallisko tetovējumu uz locītavas.

Bez šaubām, ja viņš tikai viegli pamās Stasijai, viņa būs gultā, tikai lūk brīvprātīgi vai pēc Narimana pavēles, noteikt nevarēs.

Viņa atklāti flirtē un pat norunāja uz rītvakaru randiņu, lai gan viņai ir mīļākais. Tomēr, spriežot pēc noklausīšanās faila, šis tips pret viņu izturas bez lieka maiguma un ceremonijām.

Grozoties no vieniem sāniem uz otriem, viņš pēkšņi noraustījās no domas, ka tikai vakar viņas slapjā, pilnīgo lūpu mute apzinīgi apmierināja citu vīrieti. Viņa nometās ceļos krēsla priekšā, jostas sprādze īsi noklaudzēja, raupja roka lietišķi uzgūlās uz viņas pakauša. Kīnam nez kāpēc šķita, ka mati viņai blondi, īsi apgriezti. Viņš zina, ko viņa vakar darīja, viņai ir resnas potītes, bet kāpēc viņu tā pievelk, kāpēc viņš ir gatavs pats apsēsties tajā krēslā, izplest ceļgalus, sagrābt viņas galvu ar plaukstu, imperatīvi nosakot ritmu. Viņš vēlas atkal dzirdēt tšo slideno lūpu pļakstēšanu, kas sūc gaisu pārtraukumos, bet ne caur datora skaļruņiem.

Negaidot viņš saprata, ka nejūt ne mazāko riebumu, turklāt alkst ienirt viņas mutē, noteikti zinot, ka pavisam nesen viņa paklausīgi izgaršoja cita vīrieša sēklu. Cilvēks ir savādi iekārtots, viņš nodomāja, jo tās ir tikai zīdainas gļotādas, tām nekas nav pielipis, tikai priekšdziedzera izdalījumi, kuros ņirb spermatozoīdi. Paša sēkla nez kāpēc neizraisa ne mazāko riebumu, atšķirībā no kāda cita. Ja tā padomā, dzīvnieciskā daba cilvēkā ir pilnīgs absurds no sākuma līdz beigām. Precīzāk, bezcerīgs apjukums sākas tad, kad bioloģiskais saduras ar garīgo. Gan vienam, gan otram pilnīgi trūkst loģikas, un rezultātā sanāk absurds kvadrātā.

Nu, kurš teica, ka tie ir netīrumi, viņš strīdējās ar sevi, un, pat ja tā, lai tie ir netīrumi, jā, pikanti un saldi, asi reibinoši netīrumi, nu, lai tā ir, viņam nerūp svētulīgās izlikšanās un aizspriedumi.

Mētādamies savā saburzītajā gultā, viņš prātīgi mēģināja saprast, kāpēc Stasija viņam šķita netīra un kāpēc tieši tas viņu neizmērojami uzbudina, neskatoties uz pilnīgi neloģisko latento riebumu. "Viegli pieejama meitene," viņš sev sacīja, "padauza, pamesls. Man vienalga, tieši tāpēc es viņu gribu.

Ēst karbonādes no jauna saprātīga korneozaura un gulēt ar savervētu līdzstrādnieci nebūt nav pati vilinošākā nodarbošanās. Šī frāze, kas viņam iešāvās prātā, pēkšņi šķita neparasti smieklīga, un Kīns gandrīz izplūda smieklos.

Kādas muļķības lien galvā, viņš nodomāja, ar vaigu berzēdamies pie sakarsētā pretīgā spilvena, kāds nogurdinošs, nerimstošs smagums nospiež smadzenes! Acu priekšā parādījās oficiantes sulīgie gurni, cieši apspīlēti ar formas svārkiem. Viņa cirkšņos auga karsts nīgrums, viņš pārāk ilgi pēc attiecību pārtraukšanas ar Rintu bija bijis bez sievietes un tagad nīkuļo no uznākušās iekāres, rupja un valdoša miesas aicinājuma. Kāda starpība, pat ja šī vilinošā irleāniete viņam tiek piespēlēta, jo jautrāk.

Viņš to paņems savādāk, nekādā mutē, pavisam citādi. Pēc ceremoniālās maigošanās, pēc vilinoši insinuējošiem glāstiem, pēkšņi kļūs raupjš un ass, iegrābsies pirkstiem slapjajā vilnā, uzgulsies ar visu ķermeni, dzirdot drudžainu vaidu. Iekosties mutē, ko aptraipījis nesenā priekšgājēja iebrukums, ar kārīgu mēli iespiesties tur, kur svešais loceklis, izspļāva sēklu. Aizraujoša lipīga riebeklība, viņš grib tajā izvārtīties, netaustāmajā un stulbajā, un galu galā, ko citu viņš gaidīja, viņa nav nekāda meitene, un viņai noteikti bijis daudz vīriešu, kāpēc tas klausīšanās fails viņu tik ļoti satraucis, ja viņš bija dzirdējis arī kaut ko trakāku...

Viņam tik ļoti patika Rintas mazās stingrās krūtis, bet Stasijai krūtis brīnišķīgas, viņš domāja, savervēta darbinieka, netīrās meitenes, prostitūtas lieliskās krūtis, cik ļoti viņš vēlas tās saspiest ar plaukstām, atspiedis savas krūtis pret viņas muguru, izplūstot smagos grūdienos, iespiežot vēderu viņas elastīgajā sēžamvietā. Izpletusies sarkana ķirzaka izlocās, slapji piekļaujas ar asti pie pietūkušajiem cirkšņiem, uzjautrinoši ir ēst karbonādes no savervētiem darbiniekiem un sadzert vīnu ar impērijas aģentu, lai gan kāpēc viņš ir tik pārliecināts, ka Haragva ir spiegs, no pārtvertā ziņojuma izriet pretējais. Šķiet, ka viņš zaudē prātu, viņš murgo, bet vispār nospļauties. Viņa neatsūkās, viņš iespraudīs tik stipri, ka novedīs viņu līdz trakumam. Lai izbauda viņa garo un spēcīgo, kas iekļūst līdz pašam galam, iespiežoties elastīgajā līkumā, kas liek sievietēm trakot, kliedzot sajūsmas un saldu sāpju saucienā. Nolicies ar visu savu svaru, viņš saplacinās, un tad pacelsies uz rokām un ar pusaizvērtām acīm ieskatīsies sejā.

Kādi murgi īstenībā, kas par piedzēruša stulbībām lien prātā, nu, lai lien, ja nevar aizmigt, viņam nav pienākuma par to ziņot rudmatainajai psihiatrijas kucei Buanjē. Ķirzaku parādīšanās vēsta par masveida uzbrukumiem, tās rotaļājas pa zāli, ķirzakām ir meklēšanās, viņam ir depresija, viņam nav pavēlēts izdarīt pašnāvību. Pārgulēt ar jaunu, rotaļīgu sievieti ir viens no labākajiem veidiem, kā aizdzīt dziļu melanholiju un atgūt dzīves jēgu. Līdz šim savervētie darbinieki viņam nav gadījušies, nu, būtu interesanti pamēģināt, iespējams, te ir tāda pati ledaini valdzinošā bravūrība, kā kopulācijā ar prostitūtu. Tas ir labāk nekā baidīties ieiet pa viņam atvēlētā nožēlojamā dzīvokļa durvīm.

Kādi nelieši, tiešām nopietni plāno izstādīt viņu par trako. Viņš, Elijs Kīns, ir pilnīgi normāls, neviens nevar būt normālāks, izņemot to, ka pasaule gan, šķiet, kļuvusi nenormāla.

Smaidīdams par šo domu, viņš izkāpa no gultas un devās uz tualeti. Pagaidījis, kamēr norims erekcija, atbrīvojās no mazās vajadzības, īsi atcerēdamies Haragvu un viņa skaistuli virs tualetes poda. Pulkstenis rādīja tikai ceturtdaļu pāri vieniem, bet likās, ka viņš jau visu nakti pavadījis pusmiega mokās, pa pusei murgos. Sliktas lietas, nervi uzskrūvēti, un nesanāk saņemt sevi rokās. Tomēr  jāpaguļ, jāmēģina aizmigt, aizmigt... Ielicies gultā viņš vēl nedaudz pagrozījās, tad kaut kā pēkšņi iekrita tumšā nepārtrauktā aizmirstībā un pamodās no skaļa klauvēja.

- Kīn, kas ar jums? - Rončs noraizējies sauca, dauzīdams ar dūri pa durvīm. - Kīn, atsaucieties!

- Tūlīt nākšu, - Kīns atbildēja aizsmakušā, pusmiegainā balsī.

Apmetis ap gurniem dvieli, viņš basām kājām piegāja pie durvīm, atvēra tās un ielaida miesassargu.

- Piedodiet, aizgulējos, - viņš samulsis atzina.

- Bet es domāju, kaut kas noticis...

- Viss kārtībā, Ronč, lūdzu, apsēdieties. Tūlīt savedīšu sevi kārtībā, mirklīti.

Rončs nesteidzās apsēsties.

- Jāteic, jūs mani patiesi nobiedējāt, - viņš teica, nesteidzīgi atpogādams bruņu tērpu uz krūtīm. - Klauvēju, klauvēju, bet atbildei ne skaņas.

Kīns  viņa uzvedībā ievēroja kaut kādu netveramu pārmaiņu. Šķiet, ka drosmīgais simpatjaga Rončs, izcils karavīrs ar niecīgu plankumu personīgajā lietā, sācis nedaudz izlikties. Patiesībā, kāpēc gan Kīnam  vajadzētu viņam uzticēties?

Galu galā tas tiek darīts tik vienkārši - cilvēks, kurš ātri un pēkšņi ienācis istabā, paķer iksteru, stobrs pierē, šāviens, un galva izšķīdusi. Slepkava ieliek ieroci līķa rokā un akurāti, pa vienam, saliec mirušos pirkstus tā, lai uz roktura paliktu tauku pēdas ar papilāru rakstiem.

Skatoties neuztraucamā kvadr-oficiera dzidri zilajās acīs, Kīns nodrebēja, neatvairāmi uzliesmoja paniskas bailes no nāves. Viņš paspēra somnambulisku soli atpakaļ, gandrīz zaudēja līdzsvaru, ieķēries krēsla atzveltnē.

— Kas ar jums? — Rončs jautāja.

- Nekas. Izskatos slikti, vai ne?

- Kaut kā dīvaini skatieties...

Spēcīgi berzēdams seju ar plaukstu, Kīns sadrebinājās, cenšoties aizdzīt apsēstību.

- Vienkārši murgainu sapni redzēju. Godīgi sakot, vēl neesmu ticis tam pāri. Pa daudz saskatījos uz vietējiem mūdžiem pagrabā, un visu nakti par tiem vien sapņoju. Brrr… - viņš nodrebinājās.

Rončs domīgi ar rādītājpirkstu noglāstīja ūsas.

- Neapvainojies, Elij, tikai jūsu izskats, atklāti sakot, nav diez cik labs.

- Nekas īpašs, nepievērsiet uzmanību, - Kīns nomurmināja un noliecās, lai izņemtu no čemodāna svaigu apakšveļu. - Piedevām, vakar ar Haragvu pamatīgi iedzērām tas arī viss. Vīns šķita labs, bet paģiras nejaukas.

- Varbūt jums vajadzētu apmeklēt ārstu? - Atcerieties, vakar Buanjē jums piedāvāja...

- Nu nē. Nekādā gadījumā, - Kīns atcirta.

- Nu, kā zināt. Jūsu vietā, es viņai palūgtu kādas tabletes.

Neatbildējis, Kīns devās uz vannas istabu, iegāja ledaini aukstā dušā un noberzējās ar dvieli. Atgriezies istabā, viņš sāka ģērbt mundieri. Rončs delikāti izlikās, ka nolūkojas kalnu panorāmā aiz loga.

- Nogāzēs ķirzaku vēl vairāk, - viņš teica, nepagriezdamies. – Pusotru reizi, ja ne divas. Tagad viņi dejo bez pārtraukuma. Atcerieties, kā jūs skatījāties uz viņu dejām netālu no Plikā kalna caur tēmekli?

- Protams, atceros.

- Man ir slikta priekšnojauta... - paziņoja kvadr-oficieris. - Manā atmiņā divas reizes notika tādi masu uzbrukumi, ka nevarēja iziet no mājas. Sēdi kā muļķis, grauz sausās devas un gaidi, kad viesuļlidņi iztīrīs teritoriju. Un arī pēc tam visu dienu spēj tik atšaudīties.

- Patīkama maz, - piekrita Kīns, aizpogājot mundieri un uzvilkdams apavus.

- Bet tad ķirzaku bija mazāk, daudz mazāk.

- Jūs domājat, ka šeit ir kāda kopsakarība?

- Simtprocentīga, - Rončs drūmi apliecināja.

Kīns uzvilka savu bruņu tērpu, piesprādzēja portupeju, piegāja pie galda un ielika planšetē aizsāktu pastilu iepakojumu.

- Nu ko, iesim brokastīs, - viņš teica.

Pa debesīm joprojām lēnām peldēja reti spalvu mākoņi, bet vēsums, ko viņi pareģoja, vēl nebija iestājies. Tiklīdz viņi izgāja saulainajā ielas pusē, rīta vēsums sajaucās ar slīpo staru elastīgo siltumu, kas caur neaptumšoto vizieri novilka pār Kīna vaigu. Visur, cik tālu vien acs sniedza, ap seglieni klīda ķirzaku bari, tās piepildīja gandrīz visus kailos punktus kalnu nogāzēs, un lielākā daļa nenogurstoši ļāvās savām trakulīgajām dejām.

Netālu no pagrieziena uz ēdnīcu Rončs nošāva vientuļu dzīvplēsēju, kas lēnām vilkās gar takas malu.

- Rīta pirmais mūdzis, - viņš nomurmināja, palūkojoties apkārt, un ieslidināja iksteru makstī. - Šodien pilnīgi neparasts klusums un miers. Eh, tas nav uz labu...

- Jums neizpatikt, - sacīja Kīns.

- Nu, es vienkārši ar degunu saožu kaut ko nelāgu, - Rončs atkal atsāka savu.

- Nesaprotu, kāpēc uztraukties? Teiksim, sākas masveida uzbrukums, kādu laiku būs jāpasēž telpās. Pēc tam izķemmēs teritoriju, piebeigs pārpalikumu. Vai ir vērts tā baidīties?

- Labi, jūs drīz paši redzēsit, kas tas par prieku, - nomurmināja kvadr-oficieris. - Ja tas velna dancis nesāksies šodien, tad rīt no rīta noteikti.

- Patiesībā es jau ilgu laiku brīnos, kāds stulbenis nolēma izveidot šo ciematu izklaidus, - Kīns atzīmēja. - Vietējos apstākļos bija nepieciešams izveidot vienotu daudzstāvu kompleksu. Nu, ārkārtējā gadījumā pārklāt visu teritoriju ar aizsargājošu kupolu. Tas maksās daudz, es saprotu, bet cilvēku dzīvības ir dārgākas.

— Redziet, jūs neesat pirmais, kas to ierosina, — Rončs atbildēja. - Nekas neiznāks, šeit papildus visiem priekiem ir arī seismiski bīstamā zona, mums bija jābūvē šādi.

Ēdnīcā Kīna pirmais skatiens bija sameklēt Aburhadu, kurš sēdēja pie viena galda ar Žiannu Buanjē. Pienācis viņiem klāt, viņš sveicināja garnizona komandieri pēc pilna reglamenta un tad pasveicināja dāmu ar atturīgu galvas mājienu.

- Atvainojiet, ka traucēju, bet vakar vakarā saņēmu svarīgas ziņas, - Kīna iesāka. – Gribētu zināt, vai tās ir patiesas.

— Kas tieši jūs interesē, inspektor? - Aburhads jautāja ar neko neizsakošu izskatu, turpinot rūpīgi ar dakšiņu sadalīt marinēto zivi.

- Sakiet man, vai izmeklētājs Tarpics tiešām slēdzis Gronska lietu?

– Tā gluži nav. - Garnizona komandieris atrāva acis no šķīvja un caur pieri paskatījās uz Kīnu. -Pēc brokastīm Narimans un Tarpics man ziņos par izmeklēšanas rezultātiem. Un es pieņemšu galīgo lēmumu.

– ar jūsu atļauju šajā brīdī gribētu būt klāt.

- Lūdzu, nāciet desmitos. - Aburhads atgriezās pie brokastīm.

- Pateicos. Vēlreiz atvainojos par traucējumu.

Ne mazākajā mērā nesatraucies par neiespējami vēso uzņemšanu, viņš noklaudzināja papēžus un grasījās doties pie sava galdiņa, taču Buanjē viņu ar vieglu žestu aizturēja.

- Inspektor Kīn, jūs izskatāties ļoti slikti, - viņa teica. – Vai bezmiegs?

- Nekas briesmīgs, kundze. Nedomāju, ka tas pelnījis jūsu uzmanību.

- Tātad galu galā astenizācija pieaug ...

- Es jums neko tādu neteicu.

- Bet es novēroju, ka manas bailes piepildās. Buanjē samiedza savas stipri iekrāsotās acis. - Būtu laiks pievērsties šim jautājumam nopietni. Jums nevajadzētu būt tik spītīgam, inspektor.

- Bet jūs pārāk daudz velti uztraucaties, dakterīt, - Kīns atcirta. — Man ir tas gods atklanīties.

Pagriezies un soļojot pa centrālo eju, viņš nevērīgi pamāja ar galvu trīcoši puspacēlušajam Tarpicam, pēc tam familiāri pamāja ar roku smaidošajam Haragvam. Pie viņu galda stāvēja Stasija, pieņemot pasūtījumu no Ronča, un mīļi uzsmaidīja Kīnam, kas pienāca klāt.

— Ko ēdīsiet brokastīs, Elij? - viņa jautāja kā vecam paziņam.

Tas, ka ņiprā oficiante jau uzskatīja, sevi par labu draudzeni un neuzskatīja par vajadzīgu to slēpt, Kīnu nedaudz aizskāra. Takta izjūta acīmredzami nebija daļa no viņas tikumu kopuma. Tomēr viņš uzreiz nolēma, ka šajā mazajā, novazātajā garnizonā morāle diez vai spīdēs ar izsmalcinātību, un nav ko kaunēties.

- To pašu, ko vakar, - viņš nomurmināja, apsēžoties un piebilda: - jūs šodien izskatieties lieliski.

- Bet jūs, kā nomanu, ballītē labi pavadījāt laiku, - oficiante viņu labsirdīgi paķircināja.

- Gluži pretēji, ļoti nelāgi. - Kīns enerģiski pakratīja galvu. - Murgaina kompānija, draņķīgs dzēriens un garlaicība.

- Ceru, ka šis vakars jums patiks labāk, - Stasija daudzsološi nomurmināja un devās uz izdali.

pavadot ar skatienu oficiantes vilinošo figūru, Kīns tajā pašā laikā pamanīja, ka Buanjē dzīvīgi sarunājas ar garnizona komandieri, ik pa laikam metot acis viņa virzienā. Nebija grūti uzminēt, par ko viņi runājas. Par trako zivs aci, kas tūlīt-tūlīt grasās nošauties.

- Labā meitene Stasija, - sacīja Rončs.

- Jā, viņa ir ļoti jauka, - Kīns sausi apstiprināja.

- Daudzi te viņai piesita kanti, bet dabūja pagriezienu no vārtiem, - pēc pauzes paziņoja kvadr-oficieris. - Viņai patīk ar acīm mest, bet tālāk - ni-ni.

- Kā lai jūs saprot, jūs mani brīdināt? - Kīns nedaudz pacēla uzacis. - Liels paldies, ka tik ļoti rūpējies par mani.

Rončs samulsis paklusēja.

- Nē, ko jūs. Domāju, tā nav mana darīšana. Pats tiksiet galā.

Drīz Stasija atnesa viņiem brokastis, un, saliekot šķīvjus, Kina uzmanību atkal piesaistīja uz viņas rokas mākslinieciski iztetovētais stilizēti falliskais zieds. Viņš miglaini atcerējās, ka šādus krāsainus tetovējumus taisa kaut kāda jaunizveidota reliģiskā kulta piekritēju sektā, taču tā nosaukums diemžēl ir izkritis no atmiņas. Tomēr kaut kas interesants no šī reliģiskā novirziena ietilpa viņa profesionālo interešu jomā. Kas īsti, precīzi atcerēties, neizdevās. Vakar viņu pārņēma depresija, šodien sāk klibot atmiņa - nelāga pazīme, viņš tiešām nav tālu no hroniskas pārslodzes. Izmeklēšanas gaitā nāksies veltīt brīdi un izpētīt Stasijas dosjē.

Acīmredzot oficiante bija pamanījusi viņa neatslābstošo interesi par neparasto tetovējumu, un, kad Kīns pacēla acis, viņam šķita, ka pilnīgo lūpu kaktiņi nedaudz saritinās, it kā neapzinātā augstprātīgā vīpsnā. Taču šo gaistošu grimasi uzreiz nomainīja plats smaids, no kura Stasijas vaigos parādījās simpātiskas bedrītes.

- Labu apetīti, - viņa nočivināja un piegāja pie blakus galdiņa, ejot izņēmusi no jostas somiņas kases aparātu.

Pirms ķerties ēdienam Kīns izdzēra glāzi minerālūdens, taču tā sāļā kutinošā garša maz nomierināja izkaltušo rīkli.

- Ziniet, runā, ka agrāk viņa dzīvojusi klosterī. Rončs paliecās uz priekšu un noslēpumaini pazemināja balsi. - Kaut kāda jaunizveidota sekta, ko sauc par Hrašnu vai tamlīdzīgi.

Fonētiskā atbalss deva pavedienu, un nelaimīgā aizmirstības bumba atmiņā acumirklī sāka atritināties.

- Harašnu, - Kīns viņu izlaboja, ar atvieglojumu atcerējies eksotisko vārdu. Tā ir viņu augstākā dievība.

– Aha. Pareizi. Un šķiet, ka viņi tur, klosterī, par godu savam Harašnu, izstrādā ko tādu, ka tikai turies. Pamanījāt tetovējumu uz viņas rokas, labs zieds, vai ne? Iespējams, viņai līdz zārkam noriebās turienes paradumi, tāpēc aizbēga. - Rončs ar dakšiņu samaisīja mērci un biezeni un sāka sagriezt lielu gabalu sautētas filejas.

Apsaukt kvadr-oficieri nebija vērts, šo netaktisku sarunu viņš uzsāka ar vislabākajiem nodomiem, nevēlēdamies, lai aizbilstamais nonāktu nepatīkamā situācijā.

- Tās visas ir tukšas pļāpas, - sacīja Kīns, ielejot sev vēl minerālūdeni. — Harašnu sektā valda visstingrākais askētisms tas noteikts pat lajiem, nemaz nerunājot par klirikiem.

— Tātad jūs zināt viņu paražas?

- Vienkārši reiz pagadījās intervija ar sektas vadītāju, pats nezinu, kāpēc atceros.

Viņš prātā pārcilāja detaļas, kuras bija nejauši smēlies no operatīvajiem ziņojumiem. Harašnu sektas vadība uz Irlejas bija iesaistīta ļoti slepenā projektā, kaut kas no smadzeņu skalošanas jomas. Tiesa, harašniešus uzraudzīja galvenokārt politiskā policija, taču vienlaikus notika epizodiskas konsultācijas ar Arkonas zinātnisko apakšnodaļu. Turklāt pretizlūkošanas uzmanības lokā nonāca viens no sektas priesteriem, nodibinot aizdomīgi intensīvus sakarus ar imperatora vēstniecības militāro atašeju, taču lietas attīstība nekavējoties tika apdomīgi nodota kolēģiem no civilās nodaļas.

- Atvainojiet, ja kaut kas ne tā, - Rončs uzmanīgi ierunājās, košļādams gaļas gabalu. – Par ko nopirku, par to pārdodu.

Pārgriezis bulciņu uz pusēm, Kīns kūtri sāka smērēt uz tās nelielu sviesta pikuci. Viņam nemaz negribējās ēst, bet viņš piespieda sevi apēst visu karbonādi un biezeni. No medicīnas mācību grāmatām, ko viņš kādreiz bija studējis, viņš zināja, cik riskanti ir atstāt novārtā regulāru uzturu, kā tas bieži notiek pie subdepresijām vai hipomānijām. Tad tiek traucēts mikroelementu līdzsvars asinīs, un psihe kopumā var saiet galīgā grīstē.

Ar pūlēm pabeidzis maltīti, Kīns paskatījās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni uz desmitiem. Stasija parādījās zāles tālākajā galā, un viņš pamāja ar personīgo kartīti, norādot, ka steidzas samaksāt par brokastīm.

- Stasija, mīļumiņ, es ļoti steidzos, - Kīns nomurmināja, kad viņa pienāca pie galda. - Norēķināsimies.

Atgriežot kartīti, viņa pēkšņi paslepus iegrūda viņam plaukstā vairākkārt cieši salocītu zīmītes kvadrātu. Tas tika izdarīts tik prasmīgi, ka pat pretī sēdošais Rončs to nepamanīja. Kīns mēģināja ieskatīties viņai acīs, bet oficiante jau bija mierīgi pievērsusies viņa pavadonim. Prasmīgais konspiratīvais ķēriens, ko negaidīti nodemonstrēja Stasija, nemaz neiederējās tik nevainīgā procedūrā kā mīlestības vēstules nodošana. Neizrādot savu kluso pārsteigumu, viņš zīmīti kopā ar kartīti paslēpa makā.

- Kāpēc pēkšņa steiga, vai kaut kas noticis? - Rončs jautāja, kad viņi izgāja no ēdnīcas.

- Nē, desmitos man tikšanās ar Aburhadu, bet es gribu paspēt sastādīt un nosūtīt ziņu ģenerālštābam, - Kīns atbildēja. - Nevainojieties, jums būs atkal mazliet jāpagaida koridorā.

- Labi, pagaidīšu, viss ir kārtībā, - viņa miesassargs pieklājīgi nomurmināja un, samiedzot acis, paskatījās debesīs. - Palūk, komandieris uzkāris otro viesuli.

Patiešām, tagad pāri abiem izliektā iedobuma galiem, gan dienvidu, gan ziemeļrietumu pusē, lidinājās pa viesuļlidnim. Uz sānu kronšteiniem draudīgi rēgojās pastiprināta munīcija: pašmērķējošu raķešu cigāri, vēderainas kasetes pārklāja bombardēšanai, vēdekļveida pulsatori ar strupiem deguniem, četrkāršoti balsta staru metēji. Pat ar vienu no lidmašīnām pietiktu, lai dažu sekunžu laikā viss ciems pārvērstos mirušos pelnos.

- Iespaidīgi, pat pārlieku, - atzina Kīns. - Tomēr uzskatu, ka velti uztraucaties, Ronč. Ar tādu uguns segumu nekādi masveida uzbrukumi nav biedējoši.

- Labi būtu, ka izdotos tos nosegt pienākot, - Rončs iebilda. - Bet, ja eksoti izlauzīsies cauri žogam, virpulis būs daudz mazāk noderīgs.

No mājas lieveņa Kīns vēroja, kā rīta debesīs platos līkločos lidinās nāvējošās, veiklās mašīnas. Uz pilienveida fizelāžām spārnu lāpstiņu plīvojošie konusi mirdzēja kā īsi nogriezti prožektoru stari. Viesulis, kas patrulēja ciemata ziemeļrietumu galā, strauji nolaidās pār skuju kokiem apaugušajiem segliem, viegli šūpojoties no vienas puses uz otru uzkārās, pēc tam ar divām raķetēm no abiem bortiem ietrieca blīvajā augājā.

- Skatieties, kaut kas sācies, - Kīns komentēja.

- Nieki, - Rončs nicīgi nomurmināja. - Varu derēt, ka šāva uz dullo.

- Nestrīdos, jums zināms labāk.

Viņi iegāja mājā. Uzkāpis otrajā stāvā, kvadr-oficieris devās uz gaiteņa galu un apsēdās sānis uz palodzes.

- Nu, es pasēdēšu šeit, - viņš teica, novilcis ķiveri un atpogādams bruņu tērpu.

- Tikšu galā ātri, - Kīns apsolīja, atslēdzot durvis un ieejot savā dzīvoklī.

Vispirms viņš ieslēdza datoru, pēc tam nometa ķiveri uz dīvāna, apsēdās pie galda, izņēma no maka Stasijas zīmīti un atlocīja to. Uz no piezīmju grāmatiņas noplēstas papīra lapas lieliem sarkaniem burtiem bija rakstīts:

"UZMANIETIES NO RONČA".

Viņš domīgi parakņājās planšetē, izņēma no iepakojuma pastilu, iebāza aiz vaiga. Cieši aplūkoju papīru, meklējot iespiedumu pēdas, taču uz iepriekšējās piezīmju grāmatiņas lapas nebija izdarītas nekādas piezīmes. Rakstīts ar parasto rakstāmo ar spirta tinti, spriežot pēc jūtamajiem triepienu nelīdzenumiem, rakstāmšķiedru mezgls diezgan izspūris. Pēc sievietes rokraksta neizskatās, tomēr Kīns nemaz neuzskatīja sevi par izcilu speciālistu grafoloģijā.

Bet tinte satraucoši sarkana, acīmredzot lielākam izteiksmīgumam. Arī vakardienas izsmejošais uzraksts uz viņa diagrammas bija sarkanā krāsā, spilgtā, kā asinis, kas izplūst no pārgrieztas artērijas. Diez vai tā ir vienkārša sakritība. Viņa arodā nenozīmīgas sakritības ir reti sastopamas.

Dīvainu pārsteigumu viņam sagādājusi koķetīgā oficiante no harašnuītu klostera. Vai nu praktisks brīdinājums no nezināma labvēļa, vai arī vēl viens mēģinājums izdarīt garīgu spiedienu uz trako zivs aci, iedzīt viņu panikā un novest līdz sabrukumam. Iespējams, otrs variants daudz ticamāks, viss kopā pārāk izskatījās pēc stresa apstrādes pasākumu kopuma, ko kolēģi no politiskās policijas savā starpā sauc par "atritināt muļķi". Savukārt vietējie speciālisti jau zina, ka Pats Kīns ir no armijas pretizlūkošanas, un ir smieklīgi piemērot viņam triviālo aktīvās izmeklēšanas paņēmienu. Kopumā, lai kur to nolikt, apstrādā pārāk neveikli, un diez vai tas ir demonstratīvs mānīgs aprēķins, lai notrulinātu modrību. Praktiski paliek viens pieņēmums: spēle tiek spēlēta no vairākiem spēlētājiem, tādējādi rodas šādas neatbilstības. Līdz šim viņš savus pretiniekus klusībā sauca neskaidrā vārdā "viņi", nespējot saprast, kas tieši ir viņa pretinieki - ienaidnieka izlūkdienests vai paša nodaļas darbinieki kopā ar koncernu.

Nu ko, vakarā, kad satiksies ar Stasiju, to varēs noskaidrot. Kīns uzmanīgi salocīja zīmīti un iebāza to sava maka slēptajā nodalījumā. Sapurinājies un īsi ieskatījies pulkstenī, viņš sāka sastādīt ziņojumu Dervenovam.

= PIRMAJAM = 525, 4,07VK

Papildus 2.07. gada ziņojumam par slepkavības mēģinājumu, jāpaziņo sekojošais. Ar lielu pārliecību esmu konstatējis, ka turbotransportierī diversijas mīnu uzstādīja biorobots, kuru telemetriskā režīmā vadīja no koncerna laboratorijas.

Naktī uz 03.07 tika nogalināts unters Gronskis, kurš, iespējams, bija iesaistīts slepkavības mēģinājumā. Inscenēta pašnāvība. Pielikumā trasoloģiskās rekonstrukcijas slēdziens.

FABR-2 projekta ietvaros ražoto biorobotu uzticamība ļoti apšaubāma. Pēc dažu apstākļu noskaidrošanas saistībā ar piecu karavīru bojāeju 18.jūnijā, ziņošu par saviem secinājumiem un notikušā cēloņiem.

Ir pamats uzskatīt, ka garnizona vadību uzpirkuši koncerna darbinieki. Ar viņiem noslēgti līgumi par konsultāciju pakalpojumiem, kā arī paralēli banku konti. Jo īpaši ArKon terc-oficieris D. Narimans no dienesta tīkla izņēmis slepenus datus, pārsūtot tos uz koncerna laboratorijas serveri. Pievienota failu tabula ar izņemšanas pēdām un apmaiņas protokolu fails. 3.jūlija vakarā pie manis vērsās koncerna laboratorijas vadītājs R.Haragva ar mēģinājumu kukuļošanas ceļā mani savervēt, lai iegūtu informāciju par ģenerālštābu. Pielikumā - sarunas ieraksts.

Iespējams, operatīvā situācija liks man atklāt savu inkognito un pilnībā izmantot pilnvaras, kuras esat man piešķīris.

** PIELIKUMI: 4 (četri) faili**

= Septiņpadsmitais =

Bez mazākās vilcināšanās, ierakstījis tekstu, Kīns datora panelī ievietoja šifrēšanas kristālu un iekodēja ziņojumu kopā ar tam pievienotajiem failiem. Kopējais apjoms izrādījās iespaidīgs, bet nekas, jo prātam neaptveramā maksa par SDS seansu netiks izskaitīta no viņa kabatas. Viņš nokopēja sūtījumu uz atsevišķa kristāla, pēc tam ievietoja panelī nākamo un nokopēja uz tā trasoloģiskās ekspertīzes rezultātus. Pulkstenis rādīja bez ceturtdaļas desmit, viņš bija iekļāvies laikā uz minūti.

Kīns izgāja gaitenī, ejot uzvelkot ķiveri.

— Ejam uz blokmāju, Ronč! - viņš uzsauca savam miesassargam.

Tas nolēca no palodzes, pagājās Kīnam pretī, roku paslidinot pie maksts.

UZMANIETIES NO RONČA, Kīna smadzenēs nomirgoja karsti arteriālie burti.

Ar caururbjošu skaidrību viņš saprata, ka vienkārši nepaspēs izraut iksteru, ka šaurajā koridorā nebūs iespējams izvairīties no tieša šāviena. Tikai sekundes daļa viņu šķīra no nenovēršamas nāves, un viņš to pavadīja, ar saspringtu urīnizvadkanāla sfinkteru. Viņš negaidīja, ka nomirs tik ātri un stulbi, un negaidīja no sevis rekordātru reakciju: sastindzis drūmā stuporā, rūpējoties tikai par to, lai neielaiž biksēs peļķi. Tomēr šī cūcība neizbēgami notiks nākamajā sekundē, kad viņa ķermenis kļūs par līķi ...

- Esmu gatavs, - ziņoja brašais Rončs.

Viņš vienkārši bija sakārtojis portupeju.

Ātri nokratījis vieglu apdullumu, Kīns pagriezās un aizsoļoja pa gaiteni. Uz kāpnēm, izejot no mājas, pa ceļam uz blokmāju, ik pa brīdim viņa acu priekšā pretīgi dejoja sarkanie burti: RĪT TRAKAIS ZIVSACS KĻŪS PAVISAM TRAKS UN NOŠAUSIES!

Pie ieejas komandpunktā Kīns pakratīja galvu, aizdzenot maldus, un neremdināmā niknumā nošņirkstināja zobus. Šī ciniskā stulbā pareģojuma dēļ viņš patiešām bija tuvu trakumam. Pārējo izdarīs viņa vietā. Impulss pierē. Mirušie pirksti uz roktura. Pārdevušies nelieši. Tomēr viņš vēl dzīvs, un tagad viņa šifrogramma nonāks Dervenova galvenajā mītnē, bet tad jau redzēsim, kurš uzvarēs.

Pie daudzfunkcionālās pults sēdošais resnvaigu sīkulis tiklīdz parādījās oficieri uzreiz pielēca kājās un salutēja. Kādu brīdi Kīns prātoja, vai vakardienas sarunai ar Aburhadu varētu būt kādas labvēlīgas sekas, piemēram, audzinošas sarunai ar blokmājas darbiniekiem.

Vismaz reizi pārskatījis resnā vīrieša dosjē, tu viņu ne ar vienu citu nesajauksi, tik ļoti saskaņoja amizantā apaļīgā seja un neatbilstošais uzvārds. Kīna priekšā stāvēja unters Dživlo, tas pats, kurš bija nomainījis nelaiķi Gronski pēc viņa pēdējā dežūras blokmājā un pēc tam sniedza Tarpicam ārkārtīgi ērtu liecību.

- Steidzami noraidiet šo ģenerālštābam, - Kīns pavēlēja, iedodot dežurantam kristālu ar šifrēto tekstu. - Vai komandieris pie sevis?

— Jā, protams, pilsoni inspektor. Jūs varat ienākt, viņš teica, ka gaida jūs.

- Man vēl nav bijusi iespēja ar jums iepazīties. Kā jūsu uzvārds?

- Unters Dživlo, pilsoni sekund-oficieri,- viņš noziņoja.

— Varat apsēsties, unter Dživlo, — Kīns atļāva, atbrīvodamies no bruņu tērpa. Pakāris to skapī un spoguļa priekšā saķemmējis matus, viņš apsēdās pie pults pretī dežurantam. - Ja nemaldos, tad jūs aizvakar vienpadsmitos vakarā nomainījāt unteru Gronski?

- Tieši tā, nomainīju, - resnulītis apstiprināja.

- Pastāstiet man, lūdzu, kādā noskaņojumā bija Gronskis?

- Vispār jau man par to jautāja... iegūstot laiku pārdomām, nomurmināja unters. - Izmeklētājs Tarpics, kurš izmelē šo lietu.

- Vispār jau es esmu ģenerālštāba inspektors, - Kīns pacietīgi paskaidroja. - Un gaidu atbildi uz jautājumu.

- Atvainojiet, inspektor. Dživlo patriņājās kantora krēslā. - Nu, nekas īpašs. Lai gan šķita, ka viņš ir mazliet ne savā prātā. Jā, tieši ne savā prātā.

– Tomēr precizēsim. Vai nekas īpašs, vai noteikti ne savā prātā. Lūdzu, aprakstiet viņa uzvedību.

Apmulsušais resnītis pacēla acis pret griestiem, apkopodams domas.

- Viņš bija kaut kāds raustīts, - viņš nedroši teica. "Parasti mēs pļāpājam, apmaināmies ar ziņām, bet šoreiz viņš steidzās. Ātri nodeva dežūru un pazuda pa durvīm.

- Bet kā jūs novērtējat viņa stāvokli tajā vakarā? Tas ir viņš bija nomākts vai pārmērīgi satraukts?

- Nu, es gan neteiktu, ka nomākts. Kad viņš devās prom, uzsita man pa plecu un piemiedza ar aci.

- Ļoti labi. Pateicos jums. - Kīns brīdi padomāja un piecēlās.

Ko arī vajadzēja pierādīt. Vakar Tarpics pieminēja untera Dživlo liecību, kurš, it kā esot vakar atradis Gronski blokmājā dziļi nomāktu. Vai nu Tarpics kaut ko izmainīja pratināšanas laikā, izspiežot savai versijai nepieciešamos pierādījumus, vai arī vienkārši sameloja.

Rončs atpogāja bruņu tērpu uz krūtīm un iekrita stūra krēslā, ar pirkstiem virpinot ūsas, tukši lūkodamies uz īpaši liela attāluma raiduztvērēja kubisko pjedestālu.

Kīnam par pārsteigumu, ienākot kabinetā, viņš ieraudzīja sēžam stūrī Žianu Buanjē. Viņa bija brīvi izlaidusies krēslā, izstiepdama sakrustotās kaulainās kājas masīvos armijas zābakos. Viņas bruņu tērps un ķivere karājās uz pakaramā blakus elektroniskajai kartei. Šķiet, ka viņa šeit atrodas jau ilgu laiku. Aburhads, kurš strādāja pie sava datora pie rakstāmgalda, paskatījās no monitora un ienācējam izklaidīgi pamāja ar galvu.

- Labrīt vēlreiz, komandieri, - sacīja Kīns, neuzskatot par vajadzīgu pievērst uzmanību Aburhada mīļākās klātbūtnei. - Ja nemaldos, jūs norunājāt tikšanos uz desmitiem?"

- Narimans un Tarpics būs klāt pēc dažām minūtēm, - paskaidroja Aburhads. - Viņus aizkavējušas steidzamas darīšanas, un es atvainojos viņu vārdā. Apsēdieties, inspektor.

Viņš norādīja uz tukšo krēslu pie galda, pie kura sēdēja Buanjē, un Kīns saprata, ka ir iekritis vienkāršās lamatās, tagad no sarunas ar psihiatru viņš nevarēja izvairīties. Nez kāpēc viņiem tik ļoti svarīgi, lai šī saruna notiktu, tiešām, viņi ir pārāk piesardzīgi. Un ko lai saka: divas pašnāvības pēc kārtas un abas uz nervu sabrukuma pamata var radīt nevēlamas aizdomas.

- Doktore Buanjē uzaicināta kā medicīnas eksperts Gronska lietā, - paskaidroja garnizona komandieris.

- Es tā arī sapratu, - Kīns nomurmināja un atlaidās krēslā.

Neizmainījusi savu nekaunīgo pozu, dāma skatījās uz Kinu ar stingri sašaurinātām rāpuļa, kas sajutis savu laupījumu, acīm.

- Man gribētos jūs bez turpmākām ceremonijām saukt vienkārši par Eliju, - viņa paziņoja ar atbruņojošu uzmācību. - Ceru, ka jūs neiebilstat?

- Kā vēlaties, madame.

— Elij, mani interesē, vai jums iepriekš nav bijušas problēmas saistībā ar psihisko stāvokli? — Buanjē pajautāja.

- Nē, nekad.

Šķiet, ka viņš ir nonācis pamatīgās grūtībās. Atbildēt uz viņas tiešajiem jautājumiem nav ne mazākās vēlmes, bet klusēt vai pārtraukt sarunu arī nav iespējams, tas tiks interpretēts viennozīmīgi.

- Patiešām? Es domāju pubertātes vecumu.

- Es atkārtoju: nē, - Kīns asi noskaldīja.

Psihiatre acīmredzot bija gaidījusi citu atbildi. Viņas īso vilcināšanos nevarēja izskaidrot citādi. Bez šaubām, viņiem ir medicīniskā kartīte un viņi zina seno stāstu, Magdas klīnikas traumu nodaļā. Visi viņi šeit sazvērējušies pret viņu, visus saista savstarpēja atbildība, visi koncerna uzpirkti, lai viņi nolādēti ...

- Cik zinu, vakar jūs sūdzējāties komandierim Aburhadam par viņa padoto uzvedību, - pēc nelielas pauzes sacīja Buanjē. - Tieši izsakoties, tā bija pilnīgi nepamatota piekasīšanās.

- Atļausiet, dakterīt, bet tā nu nepavisam nav medicīniska rakstura problēma. Vai arī, jūsuprāt, uzstājība uz reglamentā noteikto prasību ievērošanu nozīmē patoloģiju? - Kīns indīgi pajautāja.

- Kā kuro reizi, - psihiatre izvairīgi attrauca. - Ja es redzu izteiktu anankasta sindromu un pat kombinācijā ar dažiem citiem faktoriem, tas ir satraucoši.

- Jūs man glaimojat, dakterīt, nu kāds no manis epileptoīds, - viņš rezignēti iebilda. - Ārkārtas gadījumā šizoīds, to vēl varētu pieņemt ...

Pār Buanjē seju pārskrēja viegla apjukuma ēna.

- Lūk kā, jūs labi orientējaties psihiatrijā?

- Vairāk vai mazāk. Bērnībā izlasīju populārzinātnisku bilžu grāmatiņu. Vai būtu iespējams uzzināt, dakterīt, kādi ir tie citi faktori, ko jūs minējāt?

- Lūdzu. Piemēram, aizvakar vakarā jūs paziņojāt, ka jums mēģināja uzbrukt biorobots. Elij, padomājiet saprātīgi, ja fabrs patiešām vēlētos jums uzbrukt, vai jūs tiešām būtu izdzīvojis?

Nācās ar cieņu konstatēt, ka trumpju kolekciju Buanjē sagādājusi rūpīgi un ar gaumi.

- Incidentu var apliecināt kvadr-oficieris Rončs,-  Kīns atcirta. - Iesaku pajautāt viņam, vai man tas izlicies vai nē.

Viņš demonstratīvi atlaidās krēslā, attēlojot ledainu mieru un pilnīgu vienaldzību pret sarunas tēmu.

– Un kā jūs tagad jūtaties? Buanjē enerģiski turpināja. – Vai jums nav nopietnas iekšējas problēmas, apspiestības sajūta? Vai jums ir kādas uzmācīgas domas?

– Ne mazākajā mērā, – Kīns paraustīja plecus.

- Patiešām? Tad sakiet man, Elij, no kurienes jums paradums ielauzties slimnīcas palātā ar ieročiem kaujas gatavībā? - viņa jautāja.

Nu re, uz galda nolikts ilgi gaidītais trumpju dūzis, viņš tā arī zināja, ka runa nonāks pie tā. Nekaunīgā kuce cenšas viņu izsist no līdzsvara, vēlas, lai viņš saniknojas, pazaudē galvu, sāk uzvesties kā garīgi slims cilvēks. Neizdosies, velti cenšas. Kīns darīja visu iespējamo, lai atslābinātu visus muskuļus un uzņemtu neizdibināmu sejas izteiksmi.

- Kā saprotu, jūs runājat par manu otro vizīti pie ievainotā Darkofa? - viņš precizēja.

- Nu, ja jūs esat apciemojis vēl kādu ar iksteru rokās, es par to vēl neko nezinu, - Buanjē ar atklātu izsmieklu pasmīnēja.

- Noticis neliels pārpratums, - Kīns lēni sacīja. - Tas arī viss.

Tomēr es vēlētos dzirdēt jūsu skaidrojumu.

- Apliecinu jums, ka tai situācijai nav nekāda sakara ar medicīnu. Ar to saistīti diezgan sarežģīti vietējie apstākļi, par kuriem man nav tiesību pašlaik runāt.

Izrunājot šo īso, bet iespaidīgo aizrādījumu, viņš darīja visu iespējamo, lai slēptu to, ka viņā trīc aizvainojumā mazais zēns. Pēkšņi viņam atklājās rūgtā un smieklīgā patiesība: viņš, Elijs Kīns, joprojām ir tas pats lepnais un neaizsargātais pusaudzis, kurš apģērbis pieredzējuša pretizlūkošanas virsnieka mundieri kā bruņu tērpu. Lai tikai apkārtējie cienījamie pieaugušie par to neuzzinātu. Interesanti, vai viņi tiešām ir pieaugušie vai arī par tādiem izliekas?..

- Izklausās nepārliecinoši, Elij. - Psihiatre iztaisnojās krēslā, niknu skatienu uzlūkodama Kīnu. - Es jums jau teicu, ka jūsu stāvoklis manī rada nopietnas bažas. Atkārtoju vēlreiz: jums ir nepieciešams tūlītējs ārstēšanas kurss, vēlams, slimnīcā.

— Gribētos zināt, kuram no mums te ir tā apsēstība, dakterīt? - Kīns laipni pajautāja.

Buanjē necaurredzami brūnajās acīs pazibēja vai nu apjukums, vai naids. Tā vai citādi viņa bija pārsteigta par negaidīto ironiju, pienācis brīdis pretuzbrukumam, un Kīns to nekavējoties izmantoja:

- Ceru, dakterīt, ka jūs zināt, kas ir kurpnieka pirksts?

- Dzirdu pirmo reizi, - Buanjē atzina.

- Ļoti sens izteiciens, kāds vairs netiek izmantots. Tas nozīmē hronisku īkšķa izmežģījumu, kas radās no lāpāmās auklas, tā sauktās dratvas. Ar ko strādājat, to arī nopelnāt, vārdu sakot ...

Noliekusi galvu uz vienu sānu, psihiatre skatījās uz Kīnu ar aukstu piemiegto acu skatienu.

- Turpiniet, lūdzu.

- Patiesībā tas arī viss. Ziniet, savas dzīves laikā es vairākkārt esmu redzējis psihiatrus, - Kins domīgi sacīja, pētot nagus. - Normālu cilvēku viņu vidū praktiski nebija.

- Lūdzu, neceriet mani pārsteigt ar rupjībām, Elij, - Buanjē augstprātīgi sacīja. - Starp citu, kādos apstākļos jūs apmeklējāt psihiatrus, būtu iespējams uzzināt?

- Mans labs draugs cieš no epilepsijas, un es viņu reizēm apciemoju slimnīcā. Plus daži epizodiski paziņas.

- Jūs stāstat patiesību?

Kīns pacēla galvu, viņu skatieni sastapās kā divi duelantu asmeņi. Vairāk par visu viņš gribēja piebeigt šo rudmataino čūsku veceni ar savu sen noslīpēto nevainojamo kaujas paņēmienu – ietriekt vidējā pirksta kauliņu virsdegunes savienojumā ar pieri. Pie precīza sitiena tievais kauls deguna dobumā ar klusu klunkšķi pārcērt galvaskausa šuvi un, gluži kā asmens, ieurbjas smadzenēs. Spriežot pēc spriedzes Buanjē kliedzoši uzkrāsotajā sejā, viņa acīs diezgan skaidri atainojās apslēptais kārdinājums.

- Kā saprotu, dakterīt, jūs nopietni esat nolēmusi, mani pasludināt par nenormālu. - Kīns piespieda sevi nedaudz pasmaidīt. - Jums nekas neizdosies, ticiet man. Velti cenšaties.

Saspringtajā klusumā, kas sekoja, atskanēja interkoma trellis. Aburhads, bezkaislīgi sēdēdams pie rakstāmgalda, nospieda pogu:

- Klausos.

- Pie jums terc-oficieris Narimans un kvadr-oficieris Tarpics, - paziņoja Dživlo balss.

— Lai ienāk, — garnizona komandieris atļāva.

Klusais skatienu duelis pārtrūka. Kīns piecēlās no krēsla, lai ieņemtu vietu pie sanāksmju galda.

- Jūs esat pārāk pašpārliecināts, Elij, - doktore Buanjē sacīja viņam mugurā.

10. Jūs taču esat vienkārši traks

Kabinetā ienākušie pretizlūkošanas darbinieki apsēdās pie garā, šaurā sanāksmju galda iepretim Kīnam, kamēr doktore Buanjē izvēlējās vietu galda galā ar seju pret Aburhadu.

- Nu ko, ķersimies pie lietas, - sacīja garnizona komandieris. - Vispirms noklausīsimies izmeklētāja Tarpica ziņojumu. Lūdzu.

Tarpics atpogāja planšeti un nolika uz galda sev priekšā vairākas teksta kopijas, kas bija uzdrukātas uz veidlapas ar uzrakstu "Slepeni".

- Šeit būs izmeklēšanas kopsavilkums. Jūs varat to izlasīt, - viņš paskaidroja. - Atzīsim, lieta pavisam vienkārša.

Kīns paņēma vienu no veidlapām sev, neviens cits no klātesošajiem tās neaiztika. Kopija no datora izdrukas, nedaudz notrīcēja viņa rokā, kad viņš ieraudzīja plašo rezolūciju tās augšējā kreisajā stūrī: “Iepazinos. Piekrītu secinājumiem. D. Narimans. 4.07.525 VK". Spriežot pēc līniju nevienmērīgā biezuma, pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks izmantojis rakstāmo ar izspūrušu galu. Uzmetot skatienu dokumenta oriģinālam Tarpica priekšā, Kīns redzēja, ka rezolūcija uzrakstīta ar sarkanu tinti.

- Esmu noskaidrojis, ka unters Gronskis cieta no garīgiem traucējumiem, kas noveda viņu līdz pašnāvībai, - turpināja Tarpics. - Starp izmeklēšanas materiāliem šajā sakarā ir pārliecinošas liecības. Es vēlētos izmantot šo iespēju, lai pateiktos doktorei. Buanjē par nenovērtējamo palīdzību, ko viņa kā medicīnas eksperte sniedza izmeklēšanai. Būtu ļoti pateicīgs, doktore, ja jūs par to pateiktu dažus vārdus.

Ar laipnu smaidu izmeklētājs pamāja ar roku psihiatres virzienā, kura viņam augstprātīgi pamāja ar galvu.

- Nelaiķis unters neapšaubāmi cieta no endogēnas cirkulāras psihozes, - sacīja Buanjē. – Manis aptaujātie Gronska kolēģi apstiprināja, ka viņš bija pakļauts nepamatotām garastāvokļa svārstībām – no eiforijas līdz nomāktam. Ik pa laikam viņam parādījās viegli autisma simptomi, īpaši alkohola lietošanas laikā. Dienu pirms pašnāvības pacients pārcieta dziļu stāvokļa dekompensāciju, viņam nepārprotami bija hipomānija, un vakarā viņš nonāca depresijā. Aina diezgan skaidra, man vairs nav ko piebilst.

- Paldies, doktore. Tarpics piecēlās un iedeva garnizona komandierim rezultatīvo lapu. Lai pabeigtu izmeklēšanu, nepieciešama jūsu rezolūcija.

— Varbūt kaut ko piebilst vēlas inspektors Kīns? - pajautāja Aburhads, cītīgi noņemot vāciņu vecmodīgai zeltītai lodīšu pildspalvai.

- Jā, noteikti, - Kīns atbildēja un vēlreiz pa diagonāli pārlūkoja savu projekta kopiju, ar nagu iezīmējot vienu no līnijām. - Ar jūsu atļauju, vēlētos uzdot dažus jautājumus izmeklētājam Tarpicam.

- Lūdzu, inspektor.

Kratot lapu gaisā Kīns pagriezās pret izmeklētāju ar visu ķermeni.

- Šeit ir rakstīts, ka ierocim veikta pirkstu nospiedumu pārbaude un nekādi sveši nospiedumi nav atrasti.

- Pilnīgi pareizi. - Tarpics pieklājīgi nolieca savu sprogaino galvu.

– Bet nez kāpēc netiek pieminēts svarīgais fakts, ka uz no Gronska ikstera izņemtās aptveres arī nav viņa pirkstu nospiedumu.

- Atvainojiet, inspektor, jūs kaut ko jaucat, - izmeklētājs ar bažām paziņoja, lūkodamies uz Kīnu platām, skaidrām acīm.

No pārsteiguma Kīnam pārskrēja drebuļi, viņš sagatavoto triku bija paredzējis iepriekš un ar mierīgu ziņkāri uzdeva tiešu jautājumu, taču pat nevarēja iedomāties tādu pārsteigumu. Nevainojami pieklājīgais klusais vīrelis izrādījās pamatīgs nelietis. Viņš ne tikai rupji noviltoja izmeklēšanas rezultātus, bet piedevām spēja melot acīs lūkodamies.

- Neko es nejaucu, man nav tāda ieraduma. - Saniknotais Kīns gandrīz iekliedzās. - Vakar manā klātbūtnē jūs veicāt pirkstu nospiedumu ekspertīzes pārbaudi aptverei, kuru izņēmāt no Gronska ikstera. Un es pats savām acīm redzēju, ka nospiedumi uz tās netika atrasti.

- Nu, nevajag tā, inspektor, kas ar jums ... - Izmeklētājs pagrieza galvu ar imitētu bezpalīdzību, it kā meklējot līdzjūtību no klātesošajiem un aicinot viņus par lieciniekiem.

- Vai tiešām jūs uzdrošināsieties teikt, ka tas nav noticis?

No malas pretīgā, absurdā aina izskatījās absolūti viennozīmīgi. Pilnībā prātā jukušais, trīs liecinieku un psihiatra klātbūtnē skaļi murgo. Paskatīdamies apkārt, Kins pamanīja, kā Buanjē ieņēmusi medību kuces stāju pa kreisi, kā Aburhads un Narimans saprotoši skatījās viens uz otru, šūpojot galvas.

- Jā, manā seifā ir mirušā personīgais ierocis ar aptveri. Tajā trūkst viena lādiņa, un uz tā virsmas identificēti Gronska pirkstu nospiedumi virs noliktavas pārziņa Maginbo pirkstu nospiedumiem. Patiešām, vakar es jums to parādīju. Tarpics savilka līdzjūtīgu grimasi. - Patiešām, esmu ļoti apmulsis, inspektor... nezinu, kā jūs saprast.

Kīna acis aizmiglojās no niknuma. Vairāk par visu viņam gribējās paziņot Tarpicam un Narimanam, ka abi jau var noņemt no uzplečiem pa zvaigznītei. Un domās sagatavoties pamatīgai klizmai visos caurumos, ja ne oficieru tiesai, kā nu palaimēsies.

Tomēr pagaidām nedrīkstēja viņos iedzīt pārlieku lielas bailes. Gļēvulīgos neliešus nedrīkst iedzīt stūrī, citādi panikā viņi var nolemt, ka vienīgā iespēja attaisnoties ir trakā emisāra nāve. Lai šodienas ziņojums, ko viņš nosūtīja uz ArKon galveno mītni, atmasko viņus, lai viņus saplosa gabalos augstākā vadība un padara Kīna nogalināšanu par bezjēdzīgu un riskantu pasākumu, fakts ir tāds, ka šifrētā teksta saturu, viņi pagaidām nezina.

— Inspektor, jūs turpināt uzstāt uz savu? — Buanjē jautāja.

Kīns apveltīja viņu ar atklātu, naidpilnu skatienu.

Sanāksmes režisora nodoms kļuva pilnīgi skaidrs. Vienā rāvienā atrisinātas visas sarežģītās problēmas:

Gronska slepkavība kļūst nepierādāma, un nepatīkamais inspektors visu priekšā skaidri parādījis savu vājprātu. Siltā kompānija pārliecināta, ka iedzinuši viņu bezcerīgās lamatās, un tagad klusībā līksmo. Tikai vājprātīgs cilvēks spēj apgalvot, ka pretizlūkošanas izmeklētājs pārkāpis dienesta pienākumus un manipulējis ar pierādījumiem. Nav neviena, kas apliecinātu Kīna vārdu patiesumu. Viņam nav lielas izvēles: turpināt ietiepīgi palikt pie sava, apsūdzot Tarpicu pierādījumu viltošanā, vai piekāpties. No malas abi varianti izskatīsies pēc ārprātīgā murgiem, kurš galīgi apmulsis un pats vairs nezina, par ko runā.

- Tātad, kā redzu, pienācis laiks izbeigt šo mazo cirka izrādi, - Kīns apņēmīgi sacīja. - Pilsoni garnizona komandieri, ļaujiet man stādīties priekšā vēlreiz.

Viņš pasniedzās kabatā pēc dokumentiem, izvilka armijas pretizlūkošanas prim-oficiera apliecību un pastūma to pāri galdam Aburhadam.

- Lūdzu iepazīstieties. Lai izvairītos no turpmākām neskaidrībām,- viņš svarīgi piebilda.

Garnizona komandieris rūpīgi izpētīja ar plastmasu aizzīmogoto taisnstūri un, augstu pacēlis plānās uzacis, paskatījās uz Kīnu. Viņa drūmajās acīs pēkšņi uzplaiksnīja jautrs draudzīgums. Tad viņš gandrīz ar pretīgumu paskatījās uz saviem neizpratnē sastingušajiem pretizlūkošanas darbiniekiem.

- Ak lūk kā...- Aburhads novilka. – Atklāti sakot, negaidīju... nemaz negaidīju.

Viņa tonī bija dzirdams neslēpts atvieglojums, viņš uzreiz saprata, ka Kīna vizīte nebūt nav saistīta ar štāba intrigām un nekāda galvas mazgāšana personīgi viņam nedraud. Kārtējo reizi pabrīnījies par iespaidīgo dokumentu, viņš to pasniedza īpašniekam, bet Kīns ar vieglu rokas kustību nodeva apliecību Narimanam.

- Lai taču arī mani kolēģi paskatās.

Narimana ļenganā seja neviļus izstiepās, tiklīdz viņš paņēma prim-oficiera apliecību ar modro aci stūrī, un tā arī sastinga trula apmulsuma grimasē. Noliecis galvu pār priekšnieka plecu, Tarpics uzmeta paviršu skatienu dokumentam, nodrebēja un sarosījās krēslā, bezmērķīgi knibinādams blakus guļošās planšetes rāvējslēdža atslēdziņu.

Cieši vērojot vispārējo kluso satraukumu, ko bija radījis viņa īstais identifikācijas dokuments, Kīns saprata, ka viņa pārsteidzīgie secinājumi par inkognito režīma nodevīgo izpaušanu izrādījušies nepamatoti. Ne Aburhadam, ne Narimanam, ne Tarpicam nebija piekļuves viņa personīgajai lietai un viņi nezināja, kas īsti ir štāba emisārs. Visi trīs kopā viņi nebūtu spējuši tik prasmīgi izlikties, uz pārsteigumu reaģēja pilnīgi pretrunīgi, taču sejas izteiksmēs Kīns nejuta ne smakas no izlikšanās.

— Ļaujiet man arī paskatīties, — pieprasīja apmulsusī Buanjē.

- Bet protams, madame. – Kīns uzmanīgi izņēma savu apliecību no Narimana rokām un pasniedza viņai.

Sakniebusi koši nokrāsotās lūpas diedziņā, ārste izbolījās uz dokumentu.

- Aizvakar jūs man rādījāt pavisam citu apliecību, - pārdomājusi viņa teica.

– Jums pilnīga taisnība, tikai psihiatrijai ar to nav nekāda sakara.

- Atvainojiet, kā jūs teicāt?

- Es teicu, ka pretizlūkošanas virsniekam var būt divas personas apliecības, taču tas nekādā gadījumā neliecina par personības šķelšanos, - Kīns aizrādīja.

Viņa uz izmisuma robežas veiktais gājiens nostrādāja, situācija izmainījās diametrāli. Cilvēki tomēr savādi iekārtoti:  tikko visi iecietīgi skatījās no augšas uz garīgi slimu cilvēku, kas ielīdis viņu vidū; bet tad pēkšņi atklājas, ka visi ir kautrīgas cieņas piepildīti. It kā viņš būtu nolicis uz galda autoritatīvu medicīnisko izziņu, nevis personu apliecinošu dokumentu ar pretizlūkošanas emblēmu. It kā ArKon prim-oficieris, atšķirībā no Ģenerālštāba sekund-oficiera, nevarētu ciest no vājprāta lēkmes.

Buanjē atdeva viņam dokumentu, un tas nonāca savā sākotnējā vietā, makā.

- Bet tagad, dakterīt, palūgšu jūs aiziet, jo turpmākā saruna būs stingri slepena, - Kīns bezkaislīgi pieprasīja.

Buanjē jautājoši paskatījās uz Aburhadu, kurš atbildēja ar atturīgu mājienu, un dāma ar acīmredzamu nevēlēšanos paklausīja. Piecēlusies no galda, viņa piegāja pie pakaramā pēc bruņu tērpa un sāka to uzvilkt.

- Starp citu, madame, - Kīns viņai uzsauca. - Fakts, ka jūs redzējāt manu īsto apliecību, nedrīkst tikt nekur izpausts. Ceru, ka jūs to labi saprotat.

- Jā, protams, - sacīja Buanjē, pamājot ar galvu, un izgāja no kabineta, kustoties kā koka lelle uz eņģēm, kas, viņasprāt, droši vien nozīmēja lepnu gaitu.

Ignorējot sanīkušo Narimanu un Tarpicu, kuri bija drūmā apjukumā, Kīns uzrunāja garnizona komandieri:

- Jūs droši vien jau sapratāt, ka es atlidoju uz Tangru tikai saistībā  ar impērijas aģenta, vārdā Migla, lietu.

- Cerēsim, ka tā tagad izkustēsies no nāves punkta, - uzmundrinoši atbildēja Aburhads.

- Bez šaubām. Pēc mirkļa vilcināšanās Kīns nolēma ķerties pie meliem, izvirzot jau paša atmesto versiju: — Redziet, ir pamats uzskatīt, ka Gronska nāve kaut kādā veidā saistīta ar Miglas darbību. Visticamāk, nogalināto unteru vispirms savervēja impērijas aģents, bet tas pēc tam mēģināja viņu šantažēt. Un šajā gaismā Gronska lietas izmeklēšana iegūst ļoti lielu, es teiktu, izšķirošu nozīmi. Kad atradīsim slepkavu, mēs tādējādi atklāsim arī visbīstamāko ienaidnieku savās rindās. Cerēsim, ka izšķirošais brīdis ir tuvu.

Viņš gludi izgrūda šo diezgan nožēlojamo tirādi, lai gan paša vaigu kauli gandrīz savilkās krampjos no neveiklās kancelejiskās retorikas. Garnizona komandieris jau bija paspējis aprēķināt, ka pats atrodas relatīvā drošībā, jo visas pļaukas ķers Narimana nodaļu. Līdz ar to radās neliela vietējās elites šķelšanās, vajadzēja to padziļināt.

- Nu ko, visi mūsu resursi ir jūsu rīcībā, - Aburhads apliecināja, lieliski uztverot Kīna teiktā zemtekstu.

- Diemžēl līdzšinējās izmeklēšanas gaitu un rezultātus nevar nosaukt par nevainojamiem, lai neteiktu vairāk, - sacīja Kīns, veltot Tarpicam iznīcinošu skatienu, kas tam lika vainīgi nodrebēt. Tomēr pagaidām piebeigt cirtaino nelieti nebija vērts, tam vēl pietika laika.

- Bet neatgriezīsimies pie pirkstu nospiedumu pārpratuma, - viņš augstsirdīgi turpināja. - Gronska pašnāvība tika inscenēta, un man ir vēl viens pierādījums tam.

Kīns nolika uz galda kristaletu.

- Vakar es veicu datorekspertīzi, un rezultāts apstiprināja manas aizdomas. Pirms nošaušanas pašnāvnieki parasti ieņem sēdus pozu. Tikmēr Gronskis stāvēja pilnā augumā istabas vidū, ass impulss gāja mīnus divdesmit grādu leņķī pret horizonta līniju, ar ieejas punktu tieši virs labās auss. Lai iksteru tā pieliktu pie galvas, viņam nācās ļoti spēcīgi atvilkt elkoni atpakaļ, līdz iesāpējās pleca locītava. Vārdu sakot, šādi nošauties ir ļoti grūti, es teiktu, pat fiziski neiespējami.

- Atļausiet? -Aburhads paņēma kristālu un ievietoja to sava datora slotā.

Vispārējā saspringtā klusumā viņš koncentrēti aplūkoja ekspertīzes materiālus. Uz galvu nokārušā Tarpica resnajiem vaigiem uzziedēja sarkani plankumi.

- Jā, izskatās ļoti pārliecinoši, - garnizona komandieris atzina, atdodot kristālu Kīnam.

- Tātad, mums ir jāpāriet no ekspertīzēm uz izmeklēšanu, - secināja Kīns un nolika kristālu sašļukušā izmeklētāja priekšā, noklikšķinot ar to uz galda. — Notikusi slepkavība, Tarpic. Slepkavība! Jūs uzsākāt pavisam slikti, bet es dodu jums iespēju visu labot. Meklējiet slepkavu.

- Es mēģināšu, - tas nomurmulēja, ieliekot kristālu planšetē.

- Jāienes galīga skaidrība. Kīns paskatījās uz stulbi sakumpušo Narimanu. - Vakar es saņēmu šifrogrammu no grand-oficiera Dervenova, kas man deleģē pilnvaras jebkurā apmērā, kas nepieciešams uzdevuma izpildei. Tātad no šī brīža pretizlūkošanas nodaļas darbu pilnā apjomā uzraugu es. Jautājumi ir?

- Kad pavēlēsiet, jūs informēt par tekošajiem pasākumiem? - Narimans izspieda.

— Domāju, pēcpusdienā, pulksten trijos.

- Klausos.

Beidzot dvēseles nežēlīgās trīsas pārstāja mocīt Kīnu. Viss nostājās savās vietās, ļaunākais bija beidzies. Tagad viņš pilnībā kontrolē situāciju, un vietējie pretizlūkošanas darbinieki viņam paklausa, lai arī bez mazākās vēlēšanās, bet nešaubīgi. Kā Dervenova tiešais pārstāvis uz šīs planētas, Kīns var sasiet šos neliešus mezglā un atslaucīties, tikai palēnām, pakāpeniski, soli pa solim.

- Īpaši mani ārkārtīgi interesē, kā virzās lieta par divu diversijas mīnu nozagšanu no noliktavas, - viņš bargā tonī brīdināja pretizlūkošanas nodaļas vadītāju. - par to pavēlu jums ziņot detalizēti.

- Patiešām, būtu laiks ienest skaidrību, - Aburhads viņu atbalstīja. – Vai varat ziņot savas domas par šo faktu jau tagad?

- N-nu, mēs jau pārbaudījām visus, kas pēdējā laikā apmeklējuši noliktavu, - sacīja Narimans. - Lai piekļūtu gravēšanas blokam. Pagaidām skaidru rezultātu nav. Pastāv pieņēmumi, ka nolaupītājs rīkojies saskaņoti ar līdzdalībnieku.

- Un tas ir viss? - garnizona komandieris pārmetoši pacēla uzaci.

— Strādājam, — terc-oficieris apmulsis nomurmināja.

Sekojošajā rūgtajā pauzē Aburhads gaidoši paskatījās uz Kīnu. Tas nedaudz nolaida plakstiņus kā zīmi, ka sarunas tēma izsmelta. Saskaņā ar nerakstīto hierarhiju, ja militārās pakāpes vienādas, pretizlūkošanas virsnieks ir augstāk stāvošs par kosmosa kājnieku. Nebija šaubu, ka sanāksmi nomināli vada kabineta saimnieks, taču galavārds tomēr pieder ArKon prim-oficierim.

Ja jautājumu vairs nav, visi brīvi. - Garnizona komandieris izaicinoši pagrieza galvu pret elektronisko karti. Viņu nekavējoties satrauca kompaktais dzīvo objektu kopums aiz barjeras dienvidaustrumu malas, viņš pasniedzās pie datora paneļa un pietuvināja, krasi palielinot aizdomīgo zonu.

Kīns sēdēja un gaidīja, kamēr Narimans un Tarpics aizvāksies no kabineta, tad lēnām piecēlās un tuvojās Aburhadam. Atrāvies no  kartes pētīšanas, tas arī piecēlās no grozāmā krēsla, un viņa aso vaibstu sejā bija manāma slēpta trauksme. No gaidāmās privātās sarunas ar iedomāto inspektoru viņš noteikti negaidīja neko labu.

- Man jāsaka, ka nav ne mazāko pretenziju pret jums personīgi, - Kīns ar vieglu smaidu apliecināja. - Kas attiecas uz mūsu vakardienas sarunu... es to brīvajā laikā rūpīgi pārdomāju un nonācu pie secinājuma, ka jūsu viedoklis ir visai pārliecinošs.

No pārsteiguma Aburhads pasmaidīja un cieši paspieda viņam sniegto roku.

- Bet manējie patiešām pavisam izlaidušies - viņš savukārt atzina. - Laiks nedaudz pievilkt skrūves.

Vismaz no šī cilvēka Kīns tagad varēja nebaidīties, negaidīt dūrienu mugurā.

– Kas notiek teritorijā? - uz atvadām viņš pajautāja. - Ir kādas brīdinošas pazīmes?

- Atklāti sakot, ne gluži parastas, pagaidām netieku skaidrībā. No dienvidiem šurp ierodas dažādas nelielas eksotu grupas. Bet viņi nenāk pie žoga, viņi nogriežas sānis. Dauzīt tos no virpuļiem pagaidām nav praktiski.

- Cerēsim, ka viss beigsies labi.

— Padzīvosim, redzēsim, — garnizona komandieris bažīgi sacīja.

Kīns iegāja adjutanta istabā, iecietīgi pamāja Dživlo, kurš bija pielēcis kājās un atvēra skapja durvis.

— Iesim, Ronč, — viņš sacīja, knibinādams sava bruņutērpa cietās sprādzes.

Pēc atrašanās vēsajā, skaņu izolētajā blokmājas iekšienē, tas, kas notika zem klajas debess, šķita kā maza pastardiena. Pār ciematu lidinošos virpuļu svilpieni mijās ar akmeņu drupinātāja aizsmakušo dārdoņu, dedzinošais karstums apgrūtināja elpošanu.

– Vai ta daktere tiešām sapulcē dabūja pa mizu? - Rončs plati smaidot jautāja. – Redzēju, viņa izlidoja no kabineta kā applaucējusies.

- Nācās dāmu nolikt atpakaļ savā vietā, - Kīns vienaldzīgi sacīja.

- Ko mēs tagad darīsim?

- Man tagad jāpastrādā vienatnē, tāpēc varat būt brīvs līdz pusdiviem.  Uz šo laiku man norunāta tikšanās ar Haragvu.

- Klausos, - sacīja Rončs. - Tieši gribēju uz neilgu laiku atprasīties.

Pavadījis Kīnu līdz mājas durvīm, viņš salutēja un devās pa taciņu uz lazareti. Vērojot viņu aizejam, Kīns prātoja, no kurienes nākusi zīmīte, ko viņam ieslīdināja Stasija.  Visticamāk, tā būs bijusi kārtējā idiotiska provokācija no Narimana puses. Tāpat kā ar sarkanu tinti uzrakstītā ziņa, kas uz viņu iedarbojās atspirdzinoši. Tomēr, šķīet, viņš sāk izjust pret šo Ronču dziļu simpātiju, lai gan viņa amatā uzticēties nevar nevienam.

Uzkāpis savā dzīvoklī, Kīns izģērbās, uzmeta sev pār pleciem rītasvārkus, ielika mutē vēl vienu pastilu un apsēdās pie datora. Viņam vajadzēja apmēram ceturtdaļu stundas, lai sastādītu memorandu Haragvam, tad viņš sabruka uz dīvāna un pamēģināja atpūsties.

Aukstā nervu spriedze, kas viņu grauza kopš rīta, jau bija norimusi, to nomainīja visaptveroša apātija. Lai gan aina Aburhada kabinetā izvērtās iespaidīga, viņam pāragri nomierināties un sapriecāties par sasniegto. Diez vai šie nelieši tik viegli padosies, aiz viņiem ir pārāk daudz nekrietnību. Jābūt modram, jāsavelk sevi dūrē, bet viņš ir noguris, pārguris, pārguris, jā, viņš ir ārkārtīgi, necilvēcīgi noguris.

Tā bija tikai trešā uzturēšanās diena uz Tangras, bet viņš jau bija pilnīgi noguris no šīs svina planētas ar tās novājinoši lielo gravitāciju, noguris šaudīties kā atspole starp šo šauro dienesta dzīvokli un garnizona iestādēm, noguris no nelokāmajiem stiprinājumiem uz idiotiskā bruņu tērpa, noguris no pārmērīgi ziņkārīgā Ronča, noguris no nožēlojamiem mēģinājumiem izdarīt spiedienu uz viņa psihi, noguris no neskaidrajiem nāves draudiem, noguris no visa. Likās, ka viņš tā varētu gulēt dienām ilgi, pagriezis seju pret sienu, ar katru sāpošo muskuli smeldams miera svētlaimi, atteicies no bezgalīgās jautājumu virknes, uz kuriem nevarēja rast atbildes. Ja nu vienīgi viņam beidzot kļūs vienaldzīgi, kas viņš ir, kur viņu atsūtījuši, ko viņš te dara, kāpēc visas šīs šķebinošās muļķības.

Tā nemanāmi pagāja laiks līdz brīdim, kad tieši pusdivos pie viņa durvīm pieklauvēja Rončs, un Kīnam nācās saņemties. Pēc ātras dušas viņš uzvilka mundieri un bruņu tērpu ieslidināja planšetē kristaletu ar Haragvam paredzēto failu un sagatavotu diktofonu.

- Nu kā, jums izdevās pabeigt savu darbu? - Rončs jautāja, kad viņi izgāja no mājas.

- Paldies, veiksmīgi.

- Iedomājieties, visas dzīvās radības kā aizslaucītas, - sacīja kvadr-oficieris. - Bet pāri kalniem plivinās tūkstošu tūkstoši pseidopteronu. Tur, aiz terikona, redziet? Nesaprotu, kāda velnišķība tur notiek...

Uz ziemeļaustrumiem no raktuvju terikona pacēlās neliels uzkalns, kas pēc kontūrām atgādināja apgrieztu terīni, kura virsotnē griezās pseidopteronu bars. Viņu milzīgais daudzums spirālveidīgi griezās ap vienu, uz klintsbluķa nekustīgu kā statuja, stāvošu korneozauru. Bet tālāk, aiz kalna, klinšainajā gravu izvagotajā nogāzē, kas pārtapa plato, debesīs strauji pacēlās tumša masa. Caur plūstošo tveicīgo dūmaku Kīns nespēja atšķirt, kas tur mudž uz nogāzes, šad tad uzšaujoties debesīs ar virpuļojošiem punktiem.

- Tātad tie ir pseidopteroni? - viņš jautāja.

- Viņi paši, kaut viņiem tukšs būtu.

Nogriežoties pa taciņu, kas veda uz laboratoriju, Kīns ar aci mēģināja noteikt, cik spārnotu rāpuļu sapulcējušies uz nogāzes. Pat pēc vispieticīgākajiem standartiem to bija ne mazāk kā desmitiem tūkstošu, un apmēram tikpat daudz spietoja gaisā, gan strauji nirstot, gan vienmērīgi paceļoties augšup. - Nezināju, ka pseidopteroni pulcējās tik lielos baros, - viņš teica. - Bet vai būtu vērts par to uztraukties?

- Uz šīs draņķīgās Tangras tāpat vien nekas nenotiek, - viņa miesassargs iebilda. – Bet tādu daudzumu redzu pirmo reizi.

Paskatījies apkārt, viņš pacēla vizieri un nikni nospļāvās sev pie kājām.

- Gaisa izlūkošana liecina, ka eksoti šajā apgabalā ir, - sacīja Kīns. - Vienkārši viņi nez kāpēc nogriežas, netuvojoties žogam. Tā ka varbūt šoreiz viss būs labi.

- Jūsu vārdus Dievam ausīs, - kvadr-oficieris nomurmināja. - Patiesībā man ar jums par šo to jāparunā. Kā jūs domājat, mūs tagad nevar noklausīties?

- Domāju, ka nē.

- Esat pārliecināts? — Rončs norūpējies jautāja.

Kīns paskatījās apkārt, koncentrējoties uz attālināto klausīšanās ierīču parametriem un attālumu līdz tuvējām ēkām.

– Simtprocentīgi droši nevaru pateikt. Principā ir iespējams, lai gan maz ticams.

- Nu jums labāk zināms. Ir daži jaunumi.

- Nu ko, klājiet vaļā.

Viņi apstājās uz takas simts olektis no laboratorijas ēkas.

- Tātad tā, - Rončs iesāka. - Kamēr jūs šorīt sēdējāt pie Aburhada ar kontrām, es palūdzu Dživlo ielīst noliktavas datorā. Lieta būtībā vienkārša, viņam kā nospļauties. Es taču kā padomāju! Lai nospertu mīnas, noliktava jāapmeklē divreiz, vai ne? Vispirms jāuztaisa to plombas atlējumu, tad jāuztaisa plombētāju un tikai tad var iet atvērt kasti.

- Tas ir gadījumā, ja darbojas viens pats, - Kīns iebilda.

- Nu, tad vispār nekad netiksiet līdz būtībai. Vecais Maginbo teica patiesību, cilvēku pie viņa staigā līdz velna paraušanai. Tātad, iedomājieties, bija tikai viens tāds, kurš divdesmit astotajā paņēma no noliktavas jaunus zābakus, bet trīsdesmitajā atnāca pēc aptverēm.

- Un kurš tas ir?

- Gribiet ticiet, gribiet nē. Jūsu draugs no kadru daļas, Tarpics. Bet tas vēl nav viss. Divdesmit devītā vakarā viņš atnāca uz laboratoriju. Kā jūs domājat, kāpēc? - Rončs grozīja galvu uz turp, atpakaļ, turēdams roku uz ikstera maksts.

- Kā jūs to zināt?

- Bet man visur ir draugi. Tātad, lai jūs zinātu, Tarpics kopā ar Haragvu tajā vakarā strādāja mehāniskajā darbnīcā aiz aizslēgtām durvīm.

- Tas ir, uz gravēšanas lāzera iekārtas? - Kīns precizēja.

- Kas to lai zina... - kvadr-oficieris savilka noslēpumainu seju. - Varbūt arī uz viņas...

Kīns paskatījās viņā ar neslēptu pārsteigumu.

- Klausieties, Ronč, jūs taču esat pirmšķirīgs izmeklētājs... Apbrīnojami, kā jums izdevās to uzzināt.

— Nieki, — tas pieticīgi attrauca. - Ziniet, man pavisam nepatīk, ja labo puisi Ronču kāds vēlas nolaist no kājas. Un es pamēģināju noskaidrot, kas ir kas.

- Nu ko, - Kīns domīgi sacīja. - Ļoti labi, ka jūs man to izstāstījāt. Tagad man būs jāaprunājas ar Haragvu vienatnē. Bet jūs esiet tuvumā un esiet gatavs, ka es jūs pasaukšu.

- Sapratu, - Rončs nopietni sacīja.

Šoreiz viņi tika ielaisti laboratorijā bez jebkādiem jautājumiem, tiklīdz nospieda durvju zvana pogu. Kad viņi no tambura iegāja sešstūrainajā zālē ar koncerna emblēmu rotātajiem griestiem, Haragva jau stāvēja, tērpies savā darba halātā ar nemainīgi uzrotātām piedurknēm.

- Labdien, Rino, - Kīns pateica koda vārdu, un viņa planšetē paslēptais diktofons ieslēdzās uz ierakstu.

Draudzīgi atņirdzies, biotehniķis ar abām rokām satvēra viņa roku.

- Sveiks, Elij. Pagaidiet šeit, Ronč, mēs ar inspektoru mazliet parunāsim manā kabinetā.

Atvēris durvis pretī ieejas tamburam, Haragva ar plašu žestu uzaicināja Kinu ienākt iekšā. Īss koridors, kura sienas pilnībā sastāvēja no iebūvētiem skapjiem, veda uz plašu kabibetu, kuram bija neregulāras trapeces forma. Gandrīz pusi tā platības aizņēma plats pakavveida rakstāmgalds ar jaudīgu datoru, blakus stāvēja elektronu mikroskopa kaste. Tālākajā stūrī zem bezēnas lampas stāvēja ar aizkaru aizklāts operāciju galds. No lentes loga pavērās skats uz kalnu, virs kura virpuļoja pseidopteronu bari.

Kīns savu bruņu tērpu nenovilka, aprobežojoties ar tā atsprādzēšanu līdz viduklim.

- Nu, vai atnesāt to skricelējumu? — jautāja Haragva, aizvērdams durvis.

- Protams. Šeit būs, lūdzu. - Kīns attaisīja planšeti un pasniedza kristālu.

- Lieliski. - Haragva norādīja, lai viņš pienāk pie rakstāmgalda, un no mapes, kas gulēja uz tā, izņēma divas smalki apdrukāta papīra loksnes.

- Parakstīsim šos papīrus, vecīt, - viņš ieteica.

Kīns rūpīgi pārlaida acis pāri tipveida līgumam, kas tika sastādīts divos eksemplāros starp koncernu Bioteh, kuru pārstāv doktors. R. Haragva, no vienas puses, un sekund-oficieri E. Kīnu, no otras puses, par konsultāciju pakalpojumiem. Pats Haragva abas lapas jau bija parakstījis un apzīmogojis, tikai pietrūka nolīgtā konsultanta paraksta.

— Oho, divi tūkstoši mēnesī! - Kīns nespēja atturēties.

- Tas ir minimums, plus honorāri par konkrētiem pakalpojumiem, - paskaidroja Haragva. - Tas ir, tagad jūs saņemat pusotru tūkstoti, bet pēc mēneša vēl garantēti divi. Es taču apsolīju, ka nenožēlosiet.

Kīns paklapēja sev pa kabatām, pēc tam sāka rakņāties planšetē, izliekoties, ka neveiksmīgi meklē pildspalvu, un Haragva nekavējoties iedeva viņam savu. Pēc abu eksemplāru parakstīšanas Kīns glīti salocīja vienu četrkārtīgi un noslēpa planšetē, otru kopā ar pildspalvu atdodot Haragvam. Biotehnologs izmantoja izcilu mikrošķiedru linteri, piepildītu ar melnu tinti.

- Atklāti sakot, jūs neizskatāties sevišķi labi, vecīt, - sacīja Haragva. - Kas ir, slikti gulējāt?

— Adaptācijas sekas, — Kīns īsi attrauca. - Kā ar naudu?

- Te būs, lūdzu. Haragva no tās pašas mapes izņēma iegarenu aploksni un pasniedza to Kīnam.

Aploksnē bija čeks par pusotru tūkstoti kredonu no Haragvas personīgā konta Galaksa bankā, kas izrakstīts Elijam Kīnam.

— Bet kāpēc nauda no jūsu personīgā konta? - Kīns izlikās apjucis.

– Tā visādā ziņā ērtāk. Neliels nodokļu triks, un arī citā gadījumā jums būs mazāk nevajadzīgu jautājumu. Vislabāk atveriet sev numurētu kontu, tiklīdz nokļūsiet jebkurā Galaksi bankas filiālē. Pēc tam sazinieties ar koncerna grāmatvedību, aizsūtiet viņiem konta rekvizītus, lai tur krājas alga saskaņā ar līgumu. Un viss ir nosegts. Haragva noklikšķināja mēli un piemiedza aci.

– Skaidrs. - Kīns pārlocīja čeku uz pusēm un ielika makā.

- Starp citu, man ir interesantas ziņas, gribu jums kaut ko parādīt, - sacīja biotehnologs, dodoties uz kabineta stūri un atstumjot ekrānu. - Nāciet šurp, paskatieties.

Kīns piegāja tuvāk. Zem gaiši zaļā palaga, kas klāja operāciju galdu, slēpās maza dzīvnieka līķis. Haragva norāva pārvalku un uzmeta to virsū ķirurģisko instrumentu ratiņiem. Uz operāciju galda blāvās emaljas plati izpletis garās kājas gulēja miris lēkātājs. Gar sarkanīgi gredzenoto vēderu bija garš iegriezums, no kura satecēja biezu dzeltenu asiņu peļķe. Galda stūrī izvirzījās grozāmā roka ar lāzera mikrotomu un niķelētu plauktu, uz kura glīti rindā mirdzēja priekšmetstikliņi ar audu paraugiem biopsijai.

— Redziet?

- Nu, lēkātājs, jūs man vakar kaut ko līdzīgu parādījāt, - Kīns nomurmināja, ar riebumu īsi uzmetot skatienu izpreparētajam rāpulim.

– Bet, jūs paskatieties vērīgāk, viņam uz pieres nekā nav. - Haragva paņēma knaibles un, saspiežot ar tām lēkātāja žokli, pagrozīja līķi šurpu turpu.

Tagad Kīns pamanīja, ka radījuma galvā trūkst snuķīša, lai šautu saindētas adatas, un muskuļainā maisiņa.

- Tiešām, bet kāpēc tā?

- Lūk, es mēģinu saprast, ko šī draņķība nozīmē, - sacīja Haragva, pakasot rētu uz noskūtās galvas. – Viņu vakar nošāva kosmodroma apkaimē un no rīta atvilka pie manis. Paskatīsimies, kas ir viņa ģenētiskajos kodos. Ārēji viena un tā pati bioloģiskā suga, taču ir vēl viena būtiska atšķirība. Tie, kas šauj ar adatām, ir bez dzimuma. Bet šis ir tēviņš, re kāds viņam rīks rēgojas.

Biotehnologs iedūra knaibles biezajā, izliektajā augumā zem lēkātāja astes.

- Pilnīgai laimei, atliek atrast viņu pūžņa karalieni, - viņš secināja, uzmetot knaibles uz ratiem un rūpīgi pārklājot lēkātāju ar ķirurģisko palagu. - Tad mēs varēsim mēģināt uzbūvēt kaut ko interesantāku par fabriem.

Aizgājis uz kabineta stūri, Haragva sāka rūpīgi mazgāt rokas zem krāna.

- Bet viņa adata nespēj caurdurt pat ķiveres vizieri, - Kīns šaubījās. — Cik efektīvs būs šāds biorobots?

- Jums taisnība, vecīt, ieroči viņam ir sūdīgi, - atbildēja biotehnologs un iespieda plaukstā vēl vienu porciju šķidro ziepju. – Bet kā ar izlūkošanas un diversiju modeli? Pievienojot satelīta telemetriju, a?

— Hmm... Nu, tas ir daudz interesantāk...

— Tā lūk.

Pabeidzis mazgāt rokas, Haragva tās noslaucīja ar papīra dvieli, saburzīja un nometa zem izlietnes uz grīdas.

- Tātad, vecīt, - viņš teica, platā solī atgriežoties pie rakstāmgalda, - pie kura no Ģenerālštāba vecajiem perdeļiem vajadzētu iet ar šādu ideju? Iesakiet.

– Šķiet, ka mēs runājam jau par nākamo konsultāciju? - Kīns viegli pasmaidīja, apsēdās uz mīksta puskrēsla pie galda.

- E, Bet jūs neesat muļķis, - apstiprinoši nomurmināja biotehnologs. – Neuztraucieties, maksa neierūsēs. Teiksim tūkstoti.

- Labi, tikai man jāsagatavojas. Nu, teiksim, rīt šajā pašā laikā es varēšu sīkāk aprakstīt situāciju.

- Rakstiskā formā?

- Protams.

- lai notiek. - Haragva uzsēdās uz galda virsmas. - Prieks ar jums sadarboties.

Paldies par komplimentu, abpusēji. Un tagad man ir daži jautājumi jums, - sacīja Kīns. - Pakalpojums pret pakalpojumu, vai ne?

- Nu, ja jums ir lieka nauda, varat noslēgt ar mani līgumu par konsultācijām, - smīnēja biotehnologs. - Labi, pajokoju. Izsakiet savus jautājumus.

- Pastāstiet man, kas ir aizture? - Kīns jautāja, uzvilcis ieinteresētas neziņas masku.

- Kā jums to izskaidrot vienkāršāk... - Haragva teica ar nelielu domīguma pieskaņu. – Nu, teiksim, bērnībā  mamma jums stāstīja, ka sist pa seju nav labi. Bet tad pēkšņi kādā tavernā jums uzbrauc kāds draņķis. Vajadzētu viņam labi iegāzt, bet roka neceļas.

- Citiem vārdiem sakot, psiholoģiskais konflikts starp “es gribu” un “es nevaru”?

- Tieši tā. Bet kāpēc jautājat?

- Mani ieinteresēja, vai noteiktos apstākļos var notikt fabra intelekta aizture. Un ja tā, pie kā tas varētu novest?

- Klausieties, Elij, kāpēc tāda nesmuka ziņkārība? - Haragva pakratīja viņam ar pirkstu. – Jūs tagad taču sadarbojaties ar koncernu, vai ir vērts kost rokā, kas jūs baro?

- Jūs pārāk slikti domājat par mani, Rino. Esmu ziņkārīgs, bet ne pļāpīgs.

Biotehnologs turpināja viņā urbties ar drūmu skatienu.

— Varu piebilst: es par to tagad nejautāju kā ģenerālštāba inspektors. Es dodu jums savu oficiera vārdu, - Kīns paskaidroja.

- Labi, pateikšu. Aizture var notikt ar jebkuru intelektu, jo tas ir intelekts. Ja lēmumi tiek izstrādāti neatkarīgi, nav garantijas, ka tie nenonāks asā pretrunā ar no ārpuses ieprogrammēto aizliegumu bloku. Nav īpašas atšķirības starp fabru un cilvēku. Abos gadījumos sākotnēji tika noteikti stingri programmatūras tabu. Abi spēj izrādīt saprātīgu iniciatīvu, un abos tas var paklupt aiz iracionāla tabu.

– Ko jūs domājat ar iracionālo tabu, es īsti nesapratu?

- Nu, draņķim pa purnu iedot nevar, kas tur nesaprotams...

- Vai arī nedrīkst nogalināt, - Kīns klusi sacīja.

- Tieši tā, - Haragva piekrita, izklaidīgi aplūkojot griestus. Pajautājiet jebkuram filozofam, viņš jums paskaidros, ka morāle ir iracionāla. Tā būtībā ir pretrunā saprāta aprēķiniem. Ar stingri loģiskām konstrukcijām var nonākt tikai pie absolūta amorālisma, un ne otrādi. Vai jūs to saprotat?

- Protams. Lūdzu, turpiniet.

- Ja runājam par fabriem, tad to programmas satur morāles analogu. Tiekoties ar dzīvu objektu, viņi vispirms izlemj, kas ir viņu priekšā, savējais vai svešs. Detaļas izlaižu, tās nav svarīgas. Savējo nogalināt nedrīkst, svešo nogalināt vajag. Ir arī neitrālu objektu kategorija, taču šeit komentāri nav nepieciešami. Tātad hipotētiski iespējama paradoksāla situācija, kad fabram kaut kādu iemeslu dēļ nepieciešams iznīcināt objektu, kas identificēts kā savējais. Lūdzu, bac, aizture tīrā veidā.

– Un pie kā tas var novest?

- Pilnīgi neparedzami, - biotehnologs paraustīja plecus. - Var nogalināt, var sastingt atgriezeniskās saites ķēdes rezonansē, var apgriezties un doties meklēt ko vienkāršāku. Jautājumu vairs nav?

Viņš nedaudz satracināts blenza uz Kīnu, it kā būtu izniris no dziļa atvara, nepārprotami domādams, vai šī brīža profesionālajā karstumā nav pateicis kaut ko lieku.

- Sakiet, Rino, kas īsti ir ietverts fabra kristāliskās atmiņas blokā?

- Pilnīgi dati par kaujas situāciju pēdējo divdesmitčetru stundu laikā, - izmeta Haragva un pēkšņi attapās:  - Ē, kur pie velna jūs velkat?

- Lai notiek, paskaidrošu. Es zinu, ka piecus karavīrus nogalinājušā fabra galva, ir neskarta. Tā ir nodota jūsu laboratorijai. Atklāti sakot, mani ļoti interesē šīs galvas saturs, - sacīja Kīns un, redzot, kā viņa sarunu biedrs kļūst purpursarkans, sardoniski brīdināja: - Nomierinieties, Haragva. Es jums neesmu draņķis no tavernas.

Saniknotais laboratorijas vadītājs noliecās pāri Kīnam, kurš mierīgi sēdēja ar sakrustotām kājām.

- Tā-ā... Lūk kā... - viņš nomurmināja. - izošņājam, vai ne? Ņem nu vērā... Spēcīga spalvaina dūre nošūpojās Kīna sejas priekšā, un viņš nodomāja, ka biotehnologs, šķiet, ir bēdīgi slavenās psiholoģiskās aiztures varā. Šajā patētiskajā brīdī pie durvīm pieklauvēja. - Kas pie velna?! - Haragva norēcās, pagriežoties. - Esmu aizņemts!

Taču pa pusatvērtajām durvīm jau bija izspraukusies kāda mācīta vīra plikā galva.

– Piedodiet, Rino, – plikpaurainais laiski nomurmināja. Jūsu zināšanai pulkstenis jau ir divi.

- Nu kas par to?!

- Jums atkal zvana izmeklētājs Tarpics.

- Ko nozīmē “atkal”?

- Man šķiet, šis ir kāds desmitais zvans šorīt, - sacīja galva. – Jūs teicāt, lai jūs netraucē līdz pulksten vieniem, lai arī kas zvanītu. Bet, atkārtoju, ir jau divi.

Kaut kā nemanāmi plikā galva iedziļinājās kabineta telpā, vilkdama aiz sevis saliektu neveiklu rumpi saburzītā darba halātā.

- Iepazīstieties, - Haragva attapies nomurmināja,. -  Mans vietnieks, doktors Mērstons. Inspektors Kīns.

- Priecājos iepazīties, doktor Mērston. - Kīns piecēlās no sēdekļa.

- Jā, jā, - zinātnieks viņam garāmejot pamāja un atkal vērsās pie priekšnieka: - Tarpics gaida, viņš ir uz vadiem. Viņš saka, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi. Es pārslēdzu viņa zvanu uz jums.

Pēc neveiksmīgā mēģinājuma ar skatienu sadedzināt savu vietnieku, Haragva pavērsa izspiedušās acis uz Kinu, bet tagad tajās bez naida jau bija lasāms arī neliels apjukums.

- Nu, kāpēc jūs kavējaties, Rino? - Kīns viņu iedrošināja. - Jums taču teica, ka Tarpics gaida.

Pagriezies, Haragva atspiedās ar vēderu pret galdu, pievilka interkomu un ieslēdza to. Ierīce nekavējoties iezvanījās.

— Varat būt brīvs, Mērston, — laboratorijas vadītājs caur sakostiem zobiem pateica, apsēdās uz galda virsmas, paskatījās uz Kīnu un iebakstīja ar pirkstu taustiņā. — Haragva uz vadiem.

- Rino, te Džastins, - atskanēja Tarpica satrauktā balss. - Kur jūs bijāt?

Mērstons klusi aizvēra aiz sevis kabineta durvis. Kīns izlikās, ka pilnībā iegrimis pārdomās par panorāmu, kas pavērās no loga.

- Izķidāju zvēriņu, taisīju preparātus, - Haragva atturīgi atzinās.

- Vai šobrīd esat viens?

- Nē.

- Kas pie jums ir...? - Tarpics sastomījās. - Kīns?

- Jā.

Aiz loga milzīgais pseidopteronu bars pacēlās uz augšu platā lentē, sablīvējās virpuļojošā kamolā un pēkšņi izklīda mirgojošā norautā aizkarā, kas, šķiet, sasniedza spalvu mākoņus.

- Nu ko jūs apklusāt? - Haragva nikni jautāja un pēc brīža iepūta mikrofonā: - ei, Džastin! hallo!

- Mums jāaprunājas, - beidzot atskanēja skaļrunī.

- Nu tad runājiet, velns parāvis...

Pagriezies no loga, Kīns piegāja pie galda, apejot elektronu mikroskopu, un apstājās aiz Haragvas, kurš bija noliecies pār interkomu.

- Šķiet, ka jums ar viņu ir kaut kādi noslēpumi? - viņš līdzjūtīgi teica.

Nomāktais biotehnologs vilcinājās atbildēt. Nu vajag taču, re kāds pārpratums sanācis. Pēc tikšanās blokmājā Tarpics, protams, nekavējoties sāka zvanīt Haragvam, taču tas savā kabinetā noslēdzies no visas pasaules, ar entuziasmu šķetināja neparastā lēkātāja zarnas. Tāpēc palika liktenīgā neziņā par to, ka Ģenerālštāba jukušais emisārs izrādījies pretizlūkošanas prim-oficieris.

- Ar jūsu atļauju, - Kīns pavilka interkomu tuvāk. - Tarpic, vai jums bija kas svarīgs sakāms?

- Nē, nē, nekas īpašs.

- Tomēr doktors Mērstons apgalvo, ka jūs zvanāt ļoti svarīgā lietā. Nu, un kā pavēlēsiet jūs saprast, Tarpic?

Bija dzirdams, kā otrā vada galā ar troksni norij siekalas.

- Runājiet taču, - Kīns pieprasīja. - Es gaidu.

- Es labāk jums pārzvanīšu vēlāk, - Tarpics sacīja aizlauztā balsī, un skaļrunī ieskanējās sarunas beigu signāls.

Laboratorijas vadītājs ar asu kustību izslēdza interkomu un drūmi paskatījās uz Kīnu.

- Kur tad mēs apstājāmies? - tas atgādināja. - Ja nemaldos, jūs grasījāties iedot man pa purnu.

- Jums būs izlicies, - Haragva nomurmināja ar šķību pussmaidu.

— Ak jā, pareizi. Jūs teicāt, ka man vajadzētu kaut ko iegaumēt. Ko tieši, netika paskaidrots.

- Beidziet ākstīties. Pieņemsim, ka tādas muldēšanas nebija.

Biotehnologs piecēlās no rakstāmgalda, iekārtojās krēslā ar augstu atzveltni un izaicinoši pavilka pret sevi datora interfeisa paneli.

- Un kā jūs domājat, par ko Tarpics gribēja jūs brīdināt? - Kīns nelikās mierā.

- Nav ne jausmas. - Haragva noraidoši paraustīja plecus, pārlūkojot programmas utilīta logu, meklējot failu. - Labi, papļāpājām, un pietiks. Man te darba vezums un mazi ratiņi.

Viņš pieskārās pseido-ievadīšanas taustiņam, un monitorā parādījās daudzkrāsaina sarežģīta diagramma.

- Nu ko, tagad ir mana kārta pārsteigumam, - sacīja Kīns. - Esiet tik laipns un uzaiciniet šurp Ronču.

- Kāpēc tas te vēl?

- Es taču teicu, ka jums sagatavots pārsteigums.

Haragva negribīgi piecēlās no datora, piegāja pie durvīm un, viegli tās pavēris, pasauca:

- Ei, Ronč, ienāciet uz minūti.

kvadr-oficieris ienāca un, apstājās kabineta vidū, gaidoši skatoties uz Kīnu.

— Kas tas par pārsteigumu? - Haragva jautāja. - Patiesībā man jāstrādā.

- Rino Haragva, likuma vārdā paziņoju, ka esat arestēts, - Kīns bezkaislīgi sacīja.

- Kas tas vēl par idiotisku joku? - sacīja biotehnologs.

– Jums tiek izvirzīta apsūdzība par mēģinājumu iegūt slepenu informāciju, uzpērkot amatpersonu.

- Ē, ej, ej mierīgāk! - Haragva atmeta ar pastieptu roku. - Kāds arests, kāda uzpirkšana, kas tie par pirdieniem kulturālā sabiedrībā?

- Brīdinu, jūs tiekat apsūdzēts arī citos noziedzīgos nodarījumos. Trīs dienu laikā no aizturēšanas brīža pret jums tiks izvirzītas atbilstošās apsūdzības.

- Jūs tak te murgojat, vecais! - biotehnologs palēcās gaisā, nesakarīgi vicinādams rokas. - Esmu civilpersona, jūs esat ģenerālštāba inspektors, kāds te var būt arests, jedrena uts?

- Ronč, pārmeklējiet viņu, - Kīns pavēlēja.

- Pamēģiniet tik!

Haragva atlēca, notupās un satvēra elektronu mikroskopa priekšā stāvošo klavieru krēslu aiz skrūves kājas, gatavojoties atgaiņāties ar to no abiem oficieriem. Tūlīt Kīns attaisīja maksts aizdari, izņēma iksteru un, turot to nolaistā rokā, sāka virzīties uz biotehnologa pusi. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka arī Rončs ir izvilcis ieroci un ātri piegāja pie loga, lai aizturēto turētu uz grauda. Ar tādu partneri kā viņš var justies pilnīgi pārliecināti.

- Nu-ka, seju pret sienu, rokas aiz galvas! - Kīns draudīgi sarauca uzacis, tēmējot iksteru uz Haragvas kājām. - Pretējā gadījumā jums būs jāpaguļ reģenerācijas nodaļā.

- Jūs taču esat vienkārši traks! - tas iegaudojās.

- Jo vairāk, neiesaku pretoties. Es teicu: seju pret sienu, ātrāk!!

Niknais uzkliedziens atstāja iespaidu, apsārtušais Haragva atlaida pirkstus, nometot ķeblīti un lēnām atkāpās pie sienas.

- Jūs to nožēlosiet, - viņš nomurmināja, pagriezis muguru pret Kīnu, tad piespieda pieri pie reljefajām oranžajām tapetēm blakus pie sienas piestiprināmā seifa durvīm un aizlika pirkstus aiz galvas.

- Kājas platāk! Platāk! Tā lūk.

- Jūs taču esat pilnīgi jucis, - Haragva nomurmināja, bet paklausīja.

— Pārmeklējiet viņu, Ronč, — Kīns atkārtoja pavēli.

Pārtvēris iksteru kreisajā rokā, kvadr-oficieris uzmanīgi piegāja pie arestētā un ar izcilu veiklību ar plaukstu novilka pār viņa drēbēm.

- Ieroča nav, - viņš paziņoja. — Atslēgas labajā kabatā.

- Dodiet šurp.

Kīns lidojumā paķēra atslēgu saišķi un sāka tās pārlūkot.

- Jūs ko, vēlaties te veikt kratīšanu? Tas ir nelikumīgi, - protestēja Haragva.

- Ejiet uz to stūri, - pieprasīja Kīns. — Kura te seifa atslēga, šī?

- Paklausieties, jūs, es pieprasu aresta un kratīšanas orderi. Tūlīt piezvaniet uz simts četrdesmit viens un nogādājiet šeit manu advokātu. Piezvaniet arī Tarpicam. Brīdinu, jūs tikko esat izdarījis lielu muļķību.

- Paklusējiet, Haragva. Atkārtoju: atkāpieties stūrī un ļaujiet pārbaudīt seifu.

Tomēr biotehnologs nepakustējās.

- Labi, beigsim blēņoties,-  viņš ieteica. - Ja vēlaties zināt, es jums iedevu čeku ar Tarpica ziņu. Par to nevar dabūt ne graša, summā vārdos trūkst nosacītā punkta. Tā ka varat iebāzt to čeku sev dirsā. Un tas ir Tarpics, kurš vēlas jūs arestēt, tiklīdz jūs iziesiet no šejienes. Piezvanīsim viņam un aizmirsīsim šo muļķīgo lietu. Sūdīgi provokatori no mums sanāk.

Diezgan jocīgi, ka memorands sastāv no fiktīviem faktiem un apmaiņā pret to saņemts viltots čeks, nodomāja Kīns.

- Ak, lūk kā? - viņš skaļi pateica. - Paldies par atklātību. Bet ar Tarpicu es tikšu galā vēlāk. Starp citu, kur ir plombētāja kopija, pie jums vai viņa?

Satriektais Haragva pagrieza galvu un pablenza uz Kīnu niknumā baltām acīm.

– Kas attiecas uz juridiskajām formalitātēm, tad tās nāksies atstāt novārtā. Brīdinu, ka strādāju saskaņā ar operatīvo stāvokli un slepeni. Attiecīgi bez lieciniekiem un advokāta. Pārlicis iksteri un atslēgas kreisajā rokā, Kīns izvilka dokumentus.

- Ko? Ko tu no sevis tēlo, galīgi traks esi?

Pieturot ar pirkstu caurspīdīgo kabatiņu ar savu dienesta apliecību, Kīns biotehnologam parādīja atvērto maku.

- Rimstieties, Haragva. Es esmu no armijas pretizlūkošanas, - viņš teica.

- Tas tik ir ko vērts! - Rončs pārsteigti noelsās.

No pieredzes Kīns zināja, ka tieši tādi neapdomīgi spēkavīri salūzt pēkšņi un neatgriezeniski, tiklīdz tika sadragātas viņu pašapziņas bruņas. Haragva bija šokēts, ieraugot dokumentu ar ArKon emblēmu. Pienāca īstais brīdis nokauta sitienam, un Kīns to izmantoja.

- Man ir vairāk nekā pietiekami daudz iemeslu arestam un kratīšanai, -  pretizlūkošanas virsnieks paziņoja. - Pieņemsim, ka es to čeku varu iebāzt dirsā, labi. Bet tad paliek fabra uzstādītā mīna. Un vēl Gronskis! Pietiekami? - Kīns soli atkāpās, ieslidinot maku kabatā.

Haragva neizturēja viņa skatienu un nolaida acis. Spriežot pēc tā, kā viņa sejas muskuļi uzreiz kļuva ļengani, viņš bija pilnībā salauzts. Tagad pratināšanas laikā arestētais būs kā zīds.

- Marš tur, uz stūri, - turot iksteru pie sāna, Kīns nošūpoja stobru. - skaitu līdz trīs, tad šauju kājā. Viens…

Sarāvies biotehnologs novērsās un, somnambuliski kustinot kājas, devās gar sienu uz stūrī novietoto drēbju pakaramo. Kīns atrada atslēgu, kas ielīda atslēgas caurumā, un atslēdza seifu.

- Stāt!! - viņam aiz muguras iekliedzās Rončs.

Pagriezies, Kins ieraudzīja, kā Haragva sastinga stūrī, viņa labā roka bija iebāzta darba kombinezona kabatā, kas karājās uz pakaramā. Pēkšņi nodrebējis viņš noslīdēja gar sienu, nokrita atmuguriski. Viņa roka tā arī palika iesprūdusi kombinezona kabatā, kas cieši savilkās, pēc tam ar tarkšķi notrūka no āķa un uzkrita uz biotehnologa ķermeņa.

- Ak tu velns...- kvadr-oficieris iedvesa.

Noliecies, Kīns izvilka Haragvas nedzīvo roku no kombinezona kabatas. No asiņainās plaukstas uz grīdas nokrita saspiestas mēģenes lauskas, un viņa īkšķa spilventiņā izrādījās dziļi iedūrusies lēkātāja kaula adata.

- Līķis, - Kīns konstatēja, skatīdamies uz pašnāvnieka saviebto, zilo seju.

- Es uzreiz neizšāvu, - Rončs sāka nožēlot grēkus. - Viņš taču vēl nebija izņēmis roku...

- Tā nav jūsu vaina, - Kīns sausi nomurmināja, atgriezās pie seifa un ieskatījās iekšā.

Augšējā plauktā bija izkaisītas kristaletes, ar gumiju sasiets banknošu žūksnis, kaut kādas pudeles ar ar roku rakstītām etiķetēm. Apakšējā daļa no augšas līdz lejai bija pieblīvēta ar dokumentācijas mapēm. Izvilcis no planšetes gumijas cimdus, Kīns tos uzvilka un uzmanīgi izvilka mapes. Seifa dziļumā pie aizmugurējās sienas blāvi mirdzēja neliela kastīte ar diviem skārientaustiņiem un šķidro kristālu ekrānu.

- Un re kur arī otrā mīna, - sacīja Kīns.

11. Nešaubieties, viss būs kārtībā

Kins nepavisam neuzskatīja sevi par vājiem nerviem, bet uz mirušā Haragvas seju, kas bija sastingusi mežonīgos krampjos, nebija iespējams bez drebuļiem paskatīties. Saprotošais Rončs lēnām aizgāja uz pretējo kabineta stūri, pie operāciju galda, un atgriezās ar ķirurģisko palagu rokās. Ar to apsedzis mirušā galvu, viņš klusēdams pagriezās pret Kinu, gaidīdams pavēles.

- Piesēdiet brīdi, - Kīns viņam sacīja, pienākot pie rakstāmgalda.

Situācija nepavisam neveicināja skrupulozitāti, tomēr neizskaidrojama aizlieguma sajūta liedza viņam apsēsties ērtajā augstajā krēslā pie datora, kas vēl nesen kalpoja Haragvam. Bez jebkādas loģikas dvēselē iezagās kaut kas līdzīgs neskaidrai vainas apziņai, šī cilvēka priekšā, kurš bija mēģinājis viņu nogalināt un kura līķis tagad gulēja stūrī ar briesmīgi sašķobītu seju. Pie aresta, cilvēki salūzt dažādos veidos, bieži vien diezgan neparedzami. Pēc rakstura lepnais, mīlošais izrādīties, Haragva bija pārāk pieradis justies kā situācijas saimnieks vienmēr un visur, lai samierinātos ar zaudējumu. Vajadzēja ņemt to vērā un nelauzt viņu uzreiz. Tomēr bija jāņem vērā, ka viņš negribētu gaidīt tiesu un nāvessoda izpildi.

Pēc brīža vilcināšanās Kīns apsēdās blakus galdam uz skrūvējamā ķebļa, kuru Haragva bija paķēris, aresta laikā. Pievilcis interkomu, viņš sastādīja trīsciparu numuru. Abonents bija aizņemts, nācās ieslēgt automātiskais zvana atkārtošanas režīms. Gaidot pagāja vairākas minūtes, beidzot ieslēdzās savienojums, un pēc pirmā pīkstiena atskanēja iespaidīga basa balss:

- Narimans klausās.

- Te Kīns.

- Jā, pazinu jūs, -  cieņpilni atbildēja pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks.

- Pavēlu jums steidzami ierasties laboratorijā. Doktors Haragva ir miris. Zvanu no viņa kabineta.

Iestājās ilga pauze, un no skaļruņa atskanēja trokšņaina, svilpojoša elpošana.

- Nedzirdu jūsu atbildi, - Kīns bezkaislīgi sacīja.

- Tā. Sapratu. Tūlīt būšu, - Narimans apslāpētā balsī izspieda.

- Pasūtiet transportu un cilvēkus ar nestuvēm, mirušā ķermenis no šejienes jāizņem, - piebilda Kīns, izslēdzot interkomu un apgriežoties uz ķebļa. - Ronč, padežūrējiet pie durvīm. Drīz ieradīsies Narimans, izņemot viņu, nevienu citu iekšā nelaidiet.

- Klausos. kvadr-oficieris nolēca no palodzes, noklaudzināja papēžus un izgāja pa durvīm.

Kīns novilka bruņutērpu un pakāra to uz elektronu mikroskopa augstā tubusa. Mirkli pastāvējis pārdomās, viņš savāca pa grīdas no seifa izkaisītās mapes, pārlika tās uz rakstāmgalda un sāka caurskatīt. Mapju saturs galvenokārt bija izdrukas ar laboratorijas protokoliem. Tomēr pašā papīru kaudzes apakšā Kīns uzgāja šauru mapi ar trim aizpildītiem konsultāciju līgumiem. Atlaidis mapes aizdari, Kīns izņēma līgumus un izlika tos sev priekšā.

Prim-oficieris L. Aburhads, mēneša likme pusotra tūkstoša kredonu, terc-oficieris D. Narimans, tūkstotis trīs simti, kvadr-oficieris J. Tarpics, tieši tūkstotis. Oho, nemaz nav slikti, gandrīz otrā alga, turklāt bez liela darba. Katram līgumam piespraustas maksājuma uzdevumu kopijas uz numurētiem kontiem Galaks-bankā. Kriminālnoziegums tīrākajā veidā. Kīns izlaida visus papīrus caur kopētāju, paņēma vidēja izmēra aploksni no paliktņa uz galda, iebāza tajā uz pusēm pārlocītās kopijas un paslēpa savā planšetē, ievietojot mapi ar oriģināliem kaudzes vidū.

Novilcis gumijas cimdus un ielicis tos kabatā, piecēlās, apstaigāja kabinetu, izvairoties skatīties uz biotehnologa līķi, tad piegāja pie loga. Atspiedis pieri pret loga silto bruņu plastmasu un skatoties uz nogāzi, pār kuru virpuļoja rosīgo pseidopteronu mākonis, Kīns pārdomāja savu nepiedodamo kļūdu. Jā, nebija vērts lauzt Haragvu uzreiz, viņš pratināšanas laikā nekur nebūtu izsprucis. Otra liktenīgā kļūda bija tā, ka Kīns viņam uzreiz neuzlika roku dzelžus, neapdomīgi paļaujoties uz arestētā apdomību, kurš diez vai uzdrošināsies kauties ar diviem apbruņotiem vīriešiem. Un lūk, rezultāts.

Pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni. Kīns pagriezās.

- Pie jums Terc-oficieris Narimans, - sacīja Rončs, izliecoties caur pusatvērtajām durvīm.

- Laidiet iekšā, - Kīns pavēlēja.

Atvēris durvis, kvadr-oficieris pagāja malā. Narimans ātrā solī ar ķiveri padusē iesteidzās kabinetā ejot ar saburzītu kabatlakatiņu slaucīdams nosvīdušo pieri.

-  Pēc jūsu pavēles ierados, - viņš ziņoja, centīgi attēlojot parodiju uz miera stāju.

Pār plecu Kīns redzēja, kā Rončam acis vai izsprāgst no dobumiem. - Tas nebija gaidījis no Narimana tik pielienošu izturēšanos.

- Iekārtojieties, - Kīns pasvītroti ne pēc reglamenta atbildēja apsēzdamies uz spirālveida ķebļa. - Novelciet bruņu tērpu, izcepsieties.

- Pateicos. - Pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks paskatījās apkārt. - Jūs teicāt, ka doktors Haragva miris...

- Diemžēl, tā ir.

- un kur tad, tā sakot, ķermenis?"

- Jums aiz muguras.

Pagriezies norādītajā virzienā, Narimans nedaudz pavilcinājās, noslaucīdams seju ar kabatlakatiņu, tad piegāja pie guļošā Haragvas, noliecās, atmeta pārsegu un ieskatījās līķa acīs.

- Jā, miris, - viņš klusā balsī nomurmināja un, pagriezies pret Kīnu, piebilda: - Es tik ļoti steidzos, ka pilnīgi nosvīdu, piedodiet.

Novilcis bruņutērpu, Narimans nedaudz pavilcinājās, tad tomēr pakāra to uz pakaramā virs Haragvas ķermeņa, smagi pūšot, ar kabatlakatiņu noslaucīja kaklu zem formas tērpa stāvās apkakles.

- Izrīkojiet lai nosūta uz morgu, - Kīns viņam atgādināja.

- Protams. Es visu noorganizēju - turbotransportieri un divus ar nestuvēm. Viņi gaida aiz durvīm.

Šķiet, ka pēc rīta tikšanās Narimans bija dziļi un pamatīgi ieskatījies pudelē. Pat runājot ar viņu pāri visam kabinetam, Kīns sajuta izteiktu alkohola dvingu.

- Vai drīkstu uzzināt, kā tas notika? - Narimans jautāja.

- Pašnāvība,- Kīna paskaidroja. - Paskatieties uz viņa labo roku.

Atkal pieliecies pie mirušā, Narimans pacēla pāri ķermenim uzmesto kombinezonu, kas sedza roku, un paskatījās uz kaula adatu, kas izspraucās no asiņainās plaukstas.

- Šausmīga nāve, - viņš teica, iztaisnojoties un paskatījās uz pusatvērtajām seifa durvīm. - Vai tas notika jūsu klātbūtnē?

- Jā. kabinetā bija arī Rončs, taču nepaspēja viņu apturēt.

Pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks savilka pinkainās uzacis dziļās domās. Tikpat skaidri kā pēc alkohola tvaikiem un skābiem sviedriem, Narimans smirdēja pēc bailēm. Nenoteiktas bezcerīgas bailes no pavisam apmulsuša cilvēka, kura neoficiālais saimnieks pēkšņi miris, un tā vietā kā sniegs uz galvas parādījies augstas priekšniecības pilnvarotais pārstāvis. Joprojām nesaprotot notikušā iemeslus, bija pietiekams pamats uzskatīt, ka saistībā ar Haragvas nāvi viņu nesagaida nekas labs.

- Domāju, ka video filmēšana nav nepieciešama, - viņš daļēji jautājoši sacīja.

- Piekrītu. Tam nav jēgas.

Spriežot pēc sejas izteiksmes, Narimanam uz mēles bija daudz jautājumu, un tajā pašā laikā viņš nekādi nevarēja izvēlēties atbilstošu sarunas toni.

- Tad pavēlēsiet ... tā sakot, aizvākt? ..

- Protams.

- Ronč, pasauciet puišus ar nestuvēm, - Narimans nokomandēja.

- Klausos. - Atdevis godu, kvadr-oficieris pazuda aiz durvīm un uzreiz atgriezās, divu kājnieku pavadībā ar nestuvēm.

Narimans klusējot deva zīmi desantniekiem, viņi uzlika līķi uz nestuvēm, pārklāja viņa galvu ar to pašu gaiši zaļo ķirurģisko palagu un iznesa no kabineta.

- Atstājiet mūs vienatnē, Ronč, - Kīns pavēlēja un norādīja Narimanam uz blakus esošo krēslu: - Sēdieties.

Tas apsēdās uz sēdekļa malas, uzlika rokas uz ceļgaliem un gaidoši paskatījās uz Kīnu. Viņš neuzdrošinājās tiešā veidā iztaujāt pēc pakāpes vecāko virsnieku, taču ar visu savu izskatu lika saprast, ka vēlas saņemt paskaidrojumu.

- Ļoti, ļoti nelaimīgs gadījums, - sacīja Kīns. – Sākumā doktors Haragva apmaiņā pret diezgan lielu naudas summu mēģināja no manis uzzināt slepenu informāciju par ģenerālštābu. Šeit, mapē, ir mūsu noslēgtais līgums un kristalete, ko no manis saņēma nelaiķis. Protams, manis sastādītais dokuments ir tīra dezinformācija. Un lūk, doktora Haragvas izrakstītais čeks. Lūdzu, pārbaudiet.

Pedantiski izpētījis līguma tekstu un gandrīz apostījis čeku, Narimans ar satriektu skatienu atlaidās pret krēsla atzveltni.

- Nespēju noticēt savām acīm, - viņš noplātīja rokas.

- Vai jums ir kaut kas zināms par citiem līdzīgiem līgumiem starp doktoru Haragvu un garnizona virsniekiem?"

- Nē, ko jūs. Uzreiz apturētu, kā gan savādāk... Bet kas, vai ir informācija?

Pagaidām tikai nepārbaudītas baumas. Cerēsim, ka kratīšana ieviesīs skaidrību, - Kīns uzsita pa mapēm, kuras bija izņēmis no seifa.

- Jā, jā, protams, - Narimans dedzīgi uzķēra. - Pārmeklēšanu uzticēšu Tarpicam, viņš ir eksperts šādos jautājumos, nepalaidīs garām ne puteklīti...

Saskaņā ar ArKon ierasto kārtību, ja Haragva patiešām provocētu Kīnu, ar Tarpica ziņu, par gaidāmo operāciju izmeklētājs noteikti informētu savu tiešo priekšnieku. Viens no abiem meloja Kīnam: vai nu Haragva, vai Narimans.

- Labi, bet mēs to atstāsim uz vēlāku laiku. - Kīns pie sevis pasmējās, domādams par līgumiem savā planšetē. - Tātad, turpināsim. Tiklīdz darījums starp mums notika, es paziņoju doktoram Haragvam, ka viņš ir arestēts, un izvirzīju viņam vairākas apsūdzības. Viena no tām ir slepkavības mēģinājums. Redziet, es nonācu pie secinājuma, ka mīna, kas eksplodēja turbotransportierī, ir doktora Haragvas darbs.

- Tiešām?!

- Iedomājieties, mani secinājumi tika pamatoti ar izšķirošiem pierādījumiem. Tiklīdz es to atklāju, doktors Haragva izdarīja pašnāvību. Diemžēl ne man, ne Rončam neizdevās viņu aizkavēt.

Noslaucījis pieri ar kabatlakatiņu, Narimans sakustējās krēslā un bažīgi paskatījās uz mapju kaudzi.

- Un kādu pierādījumu jūs atradāt?

- Paskatiet šeit. - Kīns aizveda Narimanu pie seifa un atvēra durvis.

- Bet tā taču ir diversijas mīna, - ieskatoties iekšā, tas brīnījās.

- Pilnīgi pareizi. Viena no abām noliktavā nozagtajām. Starp citu, laboratorijā ir arī gravēšanas iekārta, ar kuras palīdzību var viegli izgatavot plombas kopiju no nospieduma.

Kins iekšēji saviebās: viņa sarunu biedrs šodien nepārprotami nedzēra Hiržumas vīnu, un viņa tuvumā no mutes nāca neciešami lētas sivuhas smaka.

- Bet plomberi jūs neatradāt?

- Pagaidām nē. Tāpēc nepieciešama visrūpīgākā kratīšana šeit un mirušā dzīvoklī. Un detalizēta visa kabineta pirkstu nospiedumu pārbaude.

- Jā, protams. Protams, viss tiks izdarīts, izmeklētājs Tarpics tūlīt par to parūpēsies, — Narimans bēra.

- Ceru, ka viņš to izdarīs labāk nekā Gronska lietā, - Kīns teica, ne bez izsmiekla, un atgriezies pie galda apsēdās uz ķebļa.

Trokšņaini šņākuļojot, Narimans vēlreiz noliecās un piesardzīgi ielūkojās seifā, it kā pārbaudītu, vai mīna nav iestādīta kaujas atskaitē.

- Kas to būtu domājis... - viņš domīgi sacīja, apsēdies krēslā. - Tas neiederas manā galvā…

- Tomēr viss saskan.

Uzvilcis saulainas pašapmierinātības masku, Kīns neatlaidīgi sekoja sarunu biedra reakcijai, nepalaižot garām nevienu detaļu. Tas bija ļoti nervozs, pat necenšoties to slēpt, viņa īsie matainie pirksti apmulsuši burzīja no sviedriem samirkušo kabatlakatiņu, un kustīgās acis nemitīgi atgriezās pie mapju kaudzes blakus datoram. Iespējams, Narimana izbrīns, ieraugot seifā atrasto mīnu, bija patiess.

Secinājums bija tāds, ka Haragva šim stulbajam dzērājam īpaši neuzticējās un par visu atbildīgs ir viltīgais mērglis Tarpics. Ja tā, Kīnam ir vismaz iespēja izkļūt no Tangras neskartam. Viņš ar lielu prieku būtu sūtījis Narimanu pēc vecajām labajām kadetu tradīcijām izberzt tualeti ar zobu birsti, citu neko šis dzērājs nav pelnījis. Tomēr ir labāk šejienes čūsku midzeni nevis noskaņot pret sevi, bet mēģināt iedzīt starp tiem ķīli. Pagaidām lielākais drauds ir Tarpics, kuram nav ko zaudēt. Bet Narimans lai  jūtas samērā droši, iedzīt viņu stūrī būtu pārāk riskanti. Norēķināties ar viņu labāk būtu vēlāk, kad uz Dervenova rakstāmgalda nogulsies noslēgto līgumu kopijas un Kīna raports.

- Ja godīgi, jūs mums visiem pasniedzāt īstu mācību. Jā, jā, man nav kauns to atzīt, - Narimans neveikli glaimoja. - Atvainojiet, bet kā jums tas izdevās?

- Nevaru teikt, ka šo lietu bija īpaši grūti atšķetināt. Katastrofas dienas vakarā apciemoju šoferi Darkofu lazaretē. Pēc viņa teiktā, pirms došanās uz kosmodromu neviens turbotransportierim netika tuvojies, izņemot patrulējošo fabru. No tā secināju, ka diversiju veica persona, kurai bija pieejama biorobotu telemetriskā kontrole.

- Saprātīgi,- Narimans piekrita.

-Tagad nav šaubu, ka mīnu turbotransportierī iestādīja fabrs, kuru Haragva kontrolēja no šejienes, no laboratorijas. Acīmredzot viņš apgādāja ar mīnām divus fabrus, un tajā laikā otrais grozījāskaut kur netālu no virpuļlidņiem. Gronskis pastāstīja Haragvam, kurš no turbotransportieriem dosies man pakaļ uz kosmodromu. Kā es saprotu, viņam tika solīta atlīdzību, bet Gronskis uzskatīja summu par pārāk niecīgu un mēģināja šantažēt Haragvu. Naktī starp diviem uz trijiem starp viņiem notika saruna. Pēc Ronča teiktā, Gronskis bija apņēmības pilns pamest Tangru un nosvinēt līguma izbeigšanu ar jautrību Lebaksā. Tas, protams, prasa lielu naudu, ko viņš cerēja saņemt apmaiņā pret klusēšanu. Taču ArKon noteikti ieinteresētu no kurienes unteram, kurš neskaidros apstākļos pēkšņi kļuvis tik bagāts ka samaksājis pat pamatīgo līgumsodu, tāda nauda. To saprotot, Haragva nolēma atbrīvoties no šantažētāja. Visticamāk izskata pēc piekrita samaksāt un mierīgi atvadījās no untera. Bet apmēram divas stundas pēc tam Haragva, aizbildinoties ar kaut ko, nakts vidū ieradās pie Gronska un apklusināja viņu, ar ikstera palīdzību. Es neredzu notikušajam citu izskaidrojumu.

– Izklausās pārliecinoši. Lai gan man absolūti nav ne jausmas, kāpēc doktoram Haragvam tas viss bija vajadzīgs, - Narimans sērīgi pakratīja galvu.

- Man ir vēl viens pieņēmums, lai gan līdz šim tam nav būtisku pierādījumu, - sacīja Kīns. - Pilnīgi iespējams, ka mirušais bija tieši tas cilvēks, kurš sagādāja jums un man tik daudz satraukuma.

- Tātad, kā, jūs domājat, Haragva strādāja impērijas izlūkdienestā? Doktors Haragva - Migla? Bet tas, es atvainojos, ir absolūti neticami. - Narimans neticīgi pašūpoja galvu.

- Patiešām? - Kīns ironiski pajautāja. — Tātad jūs esat gatavs galvot par doktoru Haragvu?

Pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks nobālēja un atkal ar spokainu skatienu pārlūkoja uz galda guļošās mapes, beidzot pacenties novērtēt iespējamo seku apmērus. Ja izrādīsies, ka Haragva bija impērijas aģents un Bioteh koncerna aizsegā viņam izdevās savervēt garnizona vadību, tostarp pretizlūkošanu, tad lieta neizbēgami beigsies ar tribunālu. Izturētības šai niecībai ne par grasi, - nodomāja Kīns.

- Nē, nē, es vienkārši neveiksmīgi izteicos, - nodrebēdams Narimans piekāpās. - Viss ir tik negaidīti...

Vajadzēja vēl nedaudz uzspiest uz viņu, tikai akurāti, bez liekas skarbuma. Rūpīgas psiholoģiskās apstrādes metodes Kīnam jau sen bija kļuvušas par nopietnu aizraušanos.

- Pieņemu, ka esat izlasījis Haragvas dosjē, un tāpēc viņa politiskie uzskati jums nav noslēpums? — viņš sausi jautāja, balansējot uz tiešu apsūdzību robežas par noziedzīgu nolaidību.

Pretizlūkošanas nodaļas vadītājs pilnībā notušējās, saprotot, ka jebkura atbilde uz uzdoto jautājumu netiks interpretēta viņam par labu.

- Bet viņš taču bija saņēmis augstākās kategorijas pielaidi, - Narimans izvairīgi nomurmināja.

- Tikai tāpēc, ka FABR-2 projekts pilnībā bija viņa nopelns, - Kīns atcirta. - Un bez viņa nebija iespējas te iztikt. Tomēr jums bija jānodrošina pēc iespējas lielāka kontrole pār cilvēku ar tik nelojāliem uzskatiem.

Uz to Narimanam, vēl jo vairāk, nebija attaisnojošu argumentu. Saspiedis kabatlakatiņu dūrē tā, ka locītavas kļuva baltas, viņš vajāti skatījās uz Kīnu, gaidot izšķirošo jautājumu: kāpēc doktors Haragva netika pakļauts modrai uzraudzībai ar īpašiem līdzekļiem?

Bet tagad pietiek, Narimans ir diezgan nobriedis, lai uz viņu izmēģinātu kādu no Kīna iecienītākajiem psiholoģiskajiem paņēmieniem. Nepatiesa sarunas kulminācija kopā ar dramatisku toņa izmaiņu parasti dod lieliskus rezultātus.

- Nu ko, visi esam cilvēki, ikviens var kļūdīties, - Kīns augstsirdīgi pateica. – Turklāt es ļoti labi redzu, kādos grūtos apstākļos jums te jāstrādā. Pat no tīri fiziskā viedokļa, nemaz nerunājot par nervu spriedzi. Piemēram, pat man te nervi sāka nedaudz sašķobīties. Varbūt jums gadījies video fails, kas vakar tapis lazaretes gaitenī? Tas pieejams ir jūsu nodaļas personību datubāzē. Godīgi sakot, es tur neizskatos labi.

Narimans konvulsīvi norija siekalas.

- Šo failu mums iedeva doktore Buanjē, - viņš nomurmulēja skatīdamies grīdā. - Ticiet man, es nedevu sankciju jūs kontrolēt.

– Teikšu uzreiz, man nebūtu sevišķi patīkami, ja šis video paliks personību datubāzē jūsu darbinieku izklaidei.

- Saprotu. Protams. Personīgi parūpēšos, lai tas tiktu iznīcināts kopā ar visām kopijām. Obligāti.

- Nu ko, paldies, Džazir. – Kīns uzplauka un, lai iegūtu lielāku uzticību, vērsās pie Narimana vārdā. Pieņemsim, ka esmu jums nedaudz parādā.

- Nu ko jūs, ko jūs, - tas apjuka. – Noticis pārpratums. Gadās.

– Atgriežoties pie sarunas par vietējo specifiku, gribu teikt sekojošo. Ceru, ka jūs manus vārdus interpretēsiet pareizi. Man šķiet, ka šajos sarežģītajos apstākļos jums ir grūti parādīt savas spējas līdz galam. Steidzu izdarīt atrunu, šeit nav absolūti nekā tāda, kas liktu apšaubīt jūsu profesionālās īpašības. Galu galā katram ir sava iekšējā noliktava, savs darba stils, savas izvēles, un tas taču arī jāņem vērā, vai ne?

- Jums ir pilnīga taisnība, - Narimans piesardzīgi piekrita, gatavojoties ļaunākajam.

- Teikšu godīgi, man pat ir prātā kāds oficieris, - turpināja Kīns. – Pēc būtības viņš ir dzelzs romantiķis, kurš tikšanos ar Tangru pieņems ar entuziasmu. Bet jums, manuprāt, piemērotāka būs kādas nodaļas vadība citā vietā, nu, teiksim, mierīgākā, kabineta vidē. Protams, es parūpēšos, lai šajā gadījumā jūsu oficiālā alga netiktu samazināta. Es ceru, ka šis lēmums nekādā veidā neietekmēs jūsu pašlepnumu. - Un, it kā vēlēdamies saldināt tableti, viņš piebilda: - Jums ir teicamas atestācijas, un es uzskatu, ka tādas būs arī turpmāk.

Nelaiķa atzveltnes krēslā sabrukušajam Narimanam bija pamats uzskatīt, ka viņa nākotne nebūt nav spoža, neparasti maigais tonis un daiļrunīgie fragmenti skaidri liecināja, ka Dervenova pārstāvis grasījās viņam izteikt niknu rājienu. Viņa uzburbušajā sejā skaidri bija nolasāma visa nepatīkamo domu nasta: apkārt tikai nepatikšanas, doktors Haragva miris, alga no koncerna it kā izputējusi, augšup uzpeld daudz dienesta kļūdu un trūkumu, turklāt, priekšā draudīgi stāv tribunāls. Un pēkšņi pilnīga murga vidū atspīdēja cerību stariņš, šis nepanesamais Kīns kā pelnītu sodu dod viņam laimīgu iespēju veselam izkļūt no šīs sasodītās Tangras.

Vai jūs piedāvājat man jaunu uzdevumu? – Narimans joprojām līdz galam neticēja savai veiksmei, gaidot kādu viltību.

- Tieši tā.

– Varat pateikt konkrētāk?

- Visticamāk, tas būs Santalijas ieroču komplekss. Ieturēdams nopietnu seju, Kīns atļāvās padraiskoties: slēptā joka būtība bija tāda, ka Santalijas vīni tika uzskatīti par gandrīz tikpat izsmalcinātiem kā Hiržumas. - Domāju, ka jūs neiebildīsiet.

- Ja esat tā nolēmis, strīdēties nav vajadzības. - Narimana sejā izplūda salds smaids.

- Nu, kas attiecas uz pašreizējām problēmām, es domāju, ka mēs tās varam viegli atrisināt darba kārtībā. - Piecēlies kājās, Kīns no elektronu mikroskopa caurules noņēma savu bruņu tērpu.

– Noteikti, kā gan citādi. - Pateicības pilnais Narimans pielēca no krēsla.

Tagad viņš trīcēja no pašaizliedzīgas uzticības, tikpat nepanesamas kā fūzeļa smaka, kas nāca no viņa mutes. Visu nobeidzot Kīns lika saprast, ka tagad jūtīgus jautājumus viņi var atrisināt savā starpā, nemaz nevajag izvilkt netīro veļu no būdas. Kīna negaidītā līdzjūtība nevarēja izraisīt aizdomas, tika saprasts, ka tas viss piedāvāts apmaiņā pret solījumu iznīcināt neveiksmīgo video failu. Tas ir pašsaprotams jautājums, pakalpojums pret pakalpojumu.

- Domāju, ka doktora Haragvas nāves patiesie apstākļi pagaidām nav jāizbazūnē, - sacīja Kīns, uzvilkdams savu bruņu tērpu. - Lai domā, ka viņš gājis bojā, neuzmanīgi rīkojoties ar eksperimentālo eksotu.

– Jums pilnīga taisnība, tā arī paziņosim sabiedrībai.

- Un vēl uzdodiet pārbaudīt, kā doktors Haragva varēja no plombas izgatavot atlējumu un pēc tam no noliktavas nozagt mīnas. sirdsapziņas tīrībai, jums jāpārliecinās, vai viņš rīkojies viens pats, bez līdzzinātāja.

- Tiks izdarīts, - Narimans apliecināja.

Būtu smieklīgi, ja pat šis uzdevums tiktu uzticēts visuresošajam un neaizstājamajam Tarpicam, nodomāja Kīns. Jebkurā gadījumā pavedienu, kas ved no noliktavas, nevar iznīcināt, agri vai vēlu tas norādīs uz Haragvas līdzdalībnieku, un viņa dziesma būs nodziedāta.

- Pusdienas jau paēdāt? - Kīns jautāja, skatīdamies pulkstenī.

— Jā, kad jūs pazvanījāt, es tikko atnācu no pusdienām.

- Nu, bet man pienācis pēdējais laiks doties uz ēdnīcu, - sacīja Kīns. Vēl nedaudz, un varu nokavēt. Neatvados, atgriezīšos šeit pēc pusdienām.

- Lūdzu, esiet drošs, ka viss būs kārtībā. - Narimans entuziastiski paspieda viņam roku.

- Par to nemaz nešaubos.

Pēc tik nomācoša daudzuma bezkaunīgu melu bija patīkami atsvaidzināt mēli ar kaut kripatiņu patiesības.

- Tagad domāju, kā mums nepalaist garām pusdienas, - sacīja Kīns, izejot no kabineta hallē.

- Jā, būs jāpasteidzas, - Rončs piekrita.

Kad Kīns pameta laboratoriju, viņš ar gandarījumu atzīmēja, ka laiks kļuvis daudz vēsāks nekā vakar. Ātrā solī viņš devās uz ēdnīcas pusi, juzdams, ka nogurdinošā nervu spriedze norimst, dodot vietu patīkamai uzvaras sajūtai.

Nolēmis arestēt Haragvu, viņš aizgāja uz visu banku, negaidot, kad pretinieki no apjukuma atjēgsies un turpinās vajāt nāvei nolemto trako. Viņš paredzēja, ka izcelsies vētrains skandāls ar neprognozējamām sekām, un paļāvās tikai uz negaidītu kratīšanu, kuras laikā varētu tikt atrasti lietiskie pierādījumi. Tomēr tik veiksmīgu iznākumu tomēr nevarēja paredzēt.

Lielais risks attaisnojās pilnībā, izmisuma žests pārvērtās uzvarošā gājienā, un Kīnam par labu nospēlēja pat tas, ka visvarenais un neaizskaramais ciemata saimnieks izdarīja pašnāvību, pakļaujoties īslaicīgai panikai. Lai gan Haragva būtu atmaskots un arestēts, viņš vienalga varēja ar Tarpica palīdzību viltot pierādījumus, izrēķināties ar Kīnu un tikt brīvībā. Taču, ja tā padomā, viņa pašnāvība nemaz tik pārsteidzoša nav, spēcīgi un pilnasinīgi cilvēki no pēkšņa psiholoģiska trieciena salūzt daudz vieglāk nekā trauslie astēniķi.

Nervu spazmas krūtīs pilnībā izkliedējās, un Kinu pārņēma svētlaimīga viegluma sajūta, it kā Tangras nomācošā gravitācija būtu vājinājusies uz pusi.

- Starp citu, Ronč, ja jums jautās par Haragvu, atbildiet, ka notikusi nelaime. Viņš esot nejauši iedūris sev ar saindētu lēkātāja adatu.

- Skaidrs, - sacīja Rončs, kurš gāja viņam blakus, un pēc brīža ar cieņu pajautāja: - Tātad jūs esat ArKona sekund-oficieris?

- Prim-oficieris, - Kīns precizēja.

- To nu gan negaidīju, - atzina viņa miesassargs. - ja vēlaties varu dot labu padomu. Uzmanies no tā smirdīgā Narimana. Man šķiet, ka viņš mežonīgi baidās no jums, un aiz bailēm var jums nodarīt kaut ko nelabu ...

- Paldies par brīdinājumu, - sacīja Kīns, aizkustināts par Ronča patiesajām bažām. - Ceru, ka esmu viņam ne pa zobiem.

- Labi, ja tā, - kvadr-oficieris nomurmināja, pieklājīgi atverot ēdamistabas durvis Kīna priekšā.

Pusdienu laiks tuvojās beigām, zālē pie galdiņiem sēdēja ne vairāk kā daži cilvēki. Tiklīdz Kīns un Rončs apsēdās, Stasija nekavējoties piegāja pie viņiem, izvilka no platās jostas kabatas elektronisko piezīmju grāmatiņu.

- Nav labi tā nokavēties, - viņa aizrādīja, rotaļīgi saraucot pieri. - Es sāku jau uztraukties, varbūt ar jums noticis kaut kas slikts.

- Ļoti nožēloju, mūs aizkavēja steidzamas darīšanas, - Kīns paskaidroja un muļķojoties piebilda: - Mēs tā vairs nedarīsim, goda vārds. Kas šodien garšīgs ēdienkartē?

- Nekas jauns. Jums kā parasti?...

- Droši vien.

- Un jums, Ronč?

- Man arī.

Pusdienas viņiem nebija ilgi jāgaida. Izsalkušais Kīns alkatīgi metās ēdienam un nenomierinājās, kamēr nebija iztukšojis savu cepeša šķīvi tīru. Tad atlaidās krēslā, svētlaimīgi pūšot.

-  Tomēr dzīvam būt nav tas sliktākais, ko darīt, vai jūs tā nedomājat, Ronč? - viņš saprātīgi jautāja.

- Nezinu, citus stāvokļus vēl neesmu izmēģinājis, - tas atsaucās līdzīgā tonī.

Kīns neviļus padomāja par to, ko pēdējā dzīves brīdī varētu izjust cilvēks, kurš saindējies ar lēkātāja indi. Spriežot pēc briesmīgajām grimasēm mirušā Haragvas sejā, šī nāve nebija no vieglajām.

Stasija pienāca pēc rēķina.

- Sakiet man, vai jūs tiešām strādājat šeit caurām dienām un bez maiņām? - Kīns jautāja, kad pasniedza savu personīgo kartīti.

- Pagaidām pienākas, - oficiante paraustīja plecus. – Nepietiek darbinieku. Es ceru, ka jums nav pretenziju? Vai arī esmu jau apnikusi?

- Ak, nē, ko jūs tieši pretēji, esmu ļoti priecīgs. - Kīns savilka savu vismedaināko smaidu. - Lai gan jums noteikti grūti strādāt bez brīvdienām.

- Pie visa var pierast, - viņa atbildēja, norēķinoties ar Ronču. - Un tur neko nevar darīt. Pagājušajā mēnesī gāja bojā divi cilvēki, vēl viens aizvakar tika sakropļots. Tā ka atlikušajiem ir jāgriežas par sevi un viņiem, pats saprotiet.

- Un jums šeit nav bail?

Stasija atmeta galvu, zem viņas zilajām cirtām uzzibsnīja necaurskatāmās violetās lēcas.

- Iedomājieties nē, - viņa pusbalsī pateica.

- Jūs mani pārsteidzat. Tiešām nemaz nav biedējoši? - Kīns jautāja.

- Ir lietas, kas ir daudz briesmīgākas.

Pārtraukusi sarunu, oficiante pēkšņi pagriezās un devās pa eju uz izdali. Kīns pavadīja viņu ar ilgu skatienu. Neapdomīgi koķetējošā, sulīgā lellīte nepavisam nav tik saulaini vienkārša, kā varētu šķist. Šorīt Kīns ne bez pārsteiguma pamanīja, ka aiz viņas standarta ārienes, kas robežojas ar vulgārām manierēm, slēpjas pavisam cita sieviete. Iekšēji Stasija bija daudz gudrāka un smalkāka, nekā mēģināja izskatīties, un tas radīja papildu ķircinošu interesi.

- Ejam uz laboratoriju, Ronč, - viņš teica, izdzerot minerālūdeni.

Viņi izgāja no ēdamistabas. Kīns pamanīja, ka tagad pār ciematu riņķo tikai viens viesuļlidnis – droši vien, visu satrauktās priekšnojautas nepiepildījās.

- Oho, tas tik ir numurs! — Rončs iesaucās.

- Ko jūs domājat?

- Pazuduši visi pseidopteroni kopā ar ķirzakām.

Patiešām, terīnei līdzīgā kalna virsotne un nogāze aiz tās bija tukša. Turklāt uz klintīm ap iedobi nepalika neviens korneozaurs. Sākumā nemierīgo sarkano punktu uzkrāšanās neapzināti kaitināja, pēc tam kļuva ierasta, bet bez tiem majestātiskā kalnu panorāma dīvainā kārtā šķita pamesta, gurdeni sastingusi.

- Atklāti sakot, nav liels zaudējums, - bezrūpīgi sprieda Kīns.

- Tagad domāju, ko tieši varētu nozīmēt šis sapnis, - sacīja kvadr-oficieris.  - Agrāk nekā tamlīdzīga nebija.

– Jādomā, ka masveida uzbrukuma nebūs?

— Tas viss ir dīvaini, — Rončs aizkapa tonī nomurmināja. - šodien patrāpījies tikai viens vienīgs mūdzis, ļoti dīvaini.

— Bet man ir tāda intuitīva sajūta, ka viss iet gludi.

Uzkāpis laboratorijas lievenī, Kīns nospieda zvana pogu.

- Lūdzu, dariet zināmu, pie kā esat atnācis, inspektor, - skaļrunī atskanēja pieklājīga balss.

— Man jāredz doktors Mērstons, — Kīns sacīja, šķielēdams videokameras lillā acī.

- Iespējams, būs mazliet jāpagaida centrālajā zālē. jau iepriekš atvainojiet.

Pēc dažām sekundēm durvis atvērās, un Kīns un Rončs ienāca tamburā, bet no tā sešstūrainajā zālē. Nepagāja ilgs laiks, pēc trim minūtēm lifta durvis atslīdēja vaļā, un atpogātā plīvojošā halātā virs veclaicīga lietišķa uzvalka iznāca doktors Mērstons.

-Jūs pie manis? viņš jautāja diezgan nedraudzīgā tonī. Kam esmu parādā par šo prieku?

Viņa šaurās, iegarenās sejas izteiksme neradīja šaubas, ka izglītotajam vīram šis prieks šķita ļoti, ļoti apšaubāms.

— Doktor Mērston, kā es saprotu, jūs tagad aizvietojat mirušo doktoru Haragvu? - Kīns uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

- Tas nav iespējams.

- Atvainojiet, es jūs īsti nesapratu.

Pēkšņi Mērstons izgāza krūtis kā riteni, iztaisnoja sakumpušo muguru, un atklāja, ka ir gandrīz galvas tiesu garāks par Kīnu.

- Rino bija ģēnijs, saprotiet? - viņš iesaucās ar negaidītu patosu. - Šādi cilvēki dzimst reizi simts gados. Viņu nevar aizstāt, neviens nevar aizstāt Rino Haragvu.

- Bez šaubām. Piekrītu jūsu bēdām un esmu pārsteigts par jūsu pieticību, - Kīns, ievērojot labo toni, sacīja. - Nu labi, teiksim, vai tagad jūs esat atbildīgs par laboratoriju?

– Pieņemsim, ka jā. Kāpēc jūs tas vispār interesē?

- Redziet, man ar jums jāpārrunā daži delikāti apstākļi.

— Atklāti sakot, pašlaik esmu ārkārtīgi sarūgtināts, — neskatoties uz sarunu biedru, atzinās zinātnieks. Es ceru, ka jūs saprotat, kāpēc. Vai mēs nevaram atlikt savu sarunu uz rītdienu?

- Ļoti nožēloju, bet lieta ir steidzama. Es centīšos neaizņemt pārāk daudz jūsu laika.

Atkal sakumpis, jaunizceptais laboratorijas vadītājs pavilcinājās, caur pieri skatīdamies uz Kīnu un raukdams savu neizteiksmīgo, garo degunu.

- Nu ko, iesim... - viņš negribīgi norūca. - Šeit lūdzu.

Mērstons paskrāpējās pie durvīm, kas atradās blakus ieejas tamburam, un tās atvēra.

- Man gaidīt šeit? — Rončs jautāja.

- Nē, kāpēc, nāciet iekšā, - Kīna atbildēja.

Pagājušies pa īsu koridoru, viņi iegāja kabinetā, kas bija daudz mazāks par Haragvam piederošo, preparēšanas telpa un elektronu mikroskops te vairs neietilptu.

- Sēdieties, - noburkšķēja zinātnieks, ieņemdams vietu pie rakstāmgalda, kas bija noklāts ar papīru kaudzēm.

Šķiet, ka viņš piederēja pie to apsūnojušo ekscentriķu skaita, kuri visu raksta ar roku un pēc tam ar skeneri pārsūta dokumentus uz datora disku.

- Pateicos. - Kīns apsēdās iepretim Mērstonam, Rončs piesēdās uz krēsla sānis.

- Un tā , kā varu palīdzēt?

- Runa būs par fabra galvu, kas astoņpadsmitajā datumā nogalināja piecus karavīrus, - iesāka Kīns. – Zinu, ka tā tika nodota laboratorijai, par ko ir attiecīgs dokuments.

- Jā, tā glabājas pie mums, - Mērstons negribīgi sacīja.

- Ļoti labi. Es oficiāli lūdzu jūs to nodot man.

— Vai drīkstu uzzināt, uz kāda pamata?

– Mani komandējuši uz Tangru, lai noskaidrotu notikušā apstākļus. Izmeklēšanas laikā saskāros ar pretrunīgām notikušā versijām. Es uzskatu, ka patiesību visvieglāk būs noskaidrot, pieprasot informāciju, kas atrodas kristāliskās atmiņas blokā.

Šķita, ka zinātnieka rokas dzīvo savu dzīvi, kam nebija nekāda sakara ar sarunu. Bezmērķīgi stumdīdams no vienas vietas uz otru dažādus papīrus, viņš paknibināja degungalu, tad pagrozījā pirkstos dārgu linteri ar koncerna emblēmu. Pauze ievilkās.

– Gaidu jūsu atbildi, – Kīns sacīja.

- Esmu spiests jums atteikt, inspektor, - Mērstons drūmi paziņoja, kasīdams aiz auss. – Minētā galva ir koncerna Bioteh īpašums. Man ļoti žēl.

— Lūk kā? Jūsu atteikums izskatās dīvaini, jo projekts tiek finansēts no bruņoto spēku budžeta. Turklāt tas izskatās pēc mēģinājuma noslēpt izšķirošus pierādījumus. Diemžēl man atliek pieņemt, ka jūs esat ieinteresēts patiesības slēpšanā.

- Varat pieņemt visu, kas jums tīk, - nomurmināja Mērstons. - Un gribēju piebilst, ka jums ar šo galvu bez īpaša aprīkojuma ārpus laboratorijas nav ko iesākt. Pat ja atmiņas bloks būtu labā stāvoklī.

- Vai tas ir smagi bojāts?

- Tur jau tā lieta. Pieņemsim, ka es jums iedošu galvu, jums ar to tik un tā nekas nesanāks. - Zinātnieks nicinoši nosmīnēja un noplātīja rokas. - Galva ir stipri sabojāta, visa atmiņas šūnu adresācija fragmentāra. Tāpēc no atmiņas bloka nav iespējams iegūt nekādu saskaņotu informāciju.

— Sakiet, doktor, vai esat personīgi pārliecinājies, ka atmiņas bloks ir bojāts? - Kīns piesardzīgi jautāja.

- Līdz šim es galvenokārt nodarbojos ar administratīvām lietām, - atzina Mērstons. – Kas attiecas uz šo galvu, ar to strādāja pats doktors Haragva.

- Ļoti interesanti. Doktor  Merston, vai jūs zināt, kā kosmosa kājnieki izsakās šādos gadījumos?

— Būtu interesanti uzzināt.

Paliecies uz priekšu, Kīns draudzīgi uzsmaidīja un sirsnīgā tonī teica:

– Saka: nav ko kārt makaronus uz ausīm..

- Palūgtu jūs atturēties no tādiem izteicieniem, - teica Haragvas vietnieks.

- Bet es palūgtu, jūs nekārt man makaronus uz ausīm, - Kīns atbildēja viņam līdzīgā tonī. - Pirmkārt, kāpēc jūs šo galvu tādā gadījumā vispār uzglabājat? Un, otrkārt, ar ko jūs riskējat, ja tā nonāks citās rokās? Papūlieties, iedot to man.

— Es neesmu jūsu pakļautībā, — doktors Mērstons skābi nomurmināja. - Atvainojiet, neviens mani zem ieroča nepalika...

- Tādā gadījumā būšu spiests jūs arestēt.

— Ko-o?!

Kīns pagriezās pret Ronču, kurš stāvēja netālu no durvīm.

— Izsauciet divus desantniekus, doktors Merstons ir jāpavada uz garnizona virssardzi, — viņš pavēlēja viegli piemiedzot aci.

– Kategoriski protestēju pret šādu attieksmi! Tā ir patvaļa! - zinātnieks iekarsa.

- Lūdzu, nosauciet savu pēcteci uz aresta laiku, - Kīns mierīgi pavēlēja. - Ceru, ka tas būs pretimnākošāks un nesekos jums.

Tikmēr Rončs jau bija izvilcis no azotes portatīvo tīkla rāciju, atvēra vāciņu ar tajā iebūvēto mikrofonu un sastādīja trīsciparu numuru.

- Sveiks, Ziga, - viņš teica. — Te Rončs, zvanu no laboratorijas. Klau, atsūti te patruļu, vajag vienu dīvaini aizvest uz virssardzi. Nē. Ko? Protams.

- Kā jūs uzdrošināties! — Mērstons iekliedzās, iepletis acis.

- Pasaki, lai nāk tieši uz slūžām, tur viņus satikšu, - piebilda kvadr-oficieris. - Paldies.

Līdz sirds dziļumiem šokētais Mērstons neatrada vārdus, lai izteiktu savu sašutumu. Rončs aizsita rācijas vāciņu, ieslidināja to kabatā un piecēlās no krēsla.

- Tūlīt atnāks patruļa. Atļausiet viņus sagaidīt hallē? - viņš pagriezās pret Kīnu.

- Jā, izpildiet.

Ķerot pēc interkoma, saniknotais zinātnieks brīdināja:

- Viņi netiks ielaisti pār slieksni!

Ar nevērīgu kustību Kīns pastiepa roku un mierīgi izrāva vadu no interkoma korpusa ligzdas.

- Zvanīsiet tikai ar manu atļauju. Es jums tādu nedevu, - viņš paskaidroja.

- Ņemiet vērā, ka es nekavējoties informēšu koncerna vadību par šo nekaunīgo patvaļu, - ne pārāk pārliecinoši piedraudēja Mērstons.

- Lūdzu, varat sūdzēties kam vēlaties. Tikai iepriekš pagaidiet virssardzē, līdz es atradīšu fabra galvu. Ja tādēļ nāksies apgriezt visu jūsu laboratoriju otrādi, neļaunojieties.

Tikmēr Rončs paskatījās pulkstenī un lēnām izgāja no kabineta.

- Labi, es jums iedošu to galvu, - Mērstons kapitulēja.

— Ronč, atlikt, — Kīns pavēlēja. – Arests tiek atcelts.

Apstājies koridorā, kvadr-oficieris atkal izņēma rāciju:

— Ziga? Atkal es. Atlikt, patruļa nav jāsūta. Ar dīvaini izdevās sarunāt pa labam. Ko? Vēlāk pastāstīšu. Sveiki.

- Tikai neceriet, ka tas jums paliks nesodīts, - sakucis krēslā apsolīja zinātnieks. - Ņemiet vērā, es to tā neatstāšu.

Veicis šāda veida verbālo rituālu, tradicionālu šādā situācijā, Mērstons bezcerīgi saguma, pat viņa nemierīgās rokas savija pirkstus un atpūtās uz izsvaidīto papīru kaudzes.

- Labāk nesāksim te atkal strīdēties, - Kīns ieteica. - Kur ir galva?

— Tā atrodas pagraba noliktavā, saldētavā.

- Nu tad iesim tai pakaļ.

- Pagaidiet, man jāsastāda akts par galvas nodošanu jūsu rokās.

- Sastādiet.

- Paziņojiet savu vārdu, uzvārdu, pakāpi un amatu. - Mērstons paņēma linteri un nolika sev priekšā tukšu papīra lapu.

- Elijs Kīns, kosmosa kājnieku sekund-oficieris, Ģenerālštāba inspektors.

- Mirklīti, ne tik ātri...

Mērstons patiešām ar roku uzrakstīja aktu, pēc tam to noskenēja un, pārveidojis parastajā šriftā, izdrukāja divos eksemplāros. Pacietīgi to visu izturējušais Kīns izlasīja dokumentu un parakstījās uz abām lapām. Šķiet, ka rūpīgā birokrātiskā procedūra palīdzēja Mērstonam mazliet saglabāt līdzsvaru, jebkurā gadījumā viņš apstiprināja aktu un pasniedza vienu no eksemplāriem Kīnam jau bez mājiena uz naidīgumu. Ar tik pārsteidzošu pāreju no niknuma uz pilnīgu vienaldzību, atliek pieņemt, ka zinātnieks plānoja izmest kādu viltību, taču tūlīt sekoja arī izskaidrojums.

- Ja jau tik ļoti gribat palikt muļķos, neuzdrošinos iejaukties, - Mērstons dzēlīgi sacīja, pieceļoties no galda. - Un glaimoju sev, ar cerībām dzirdēt jūsu atvainošanos par nekaunīgo uzvedību. Pēc tam, kad jūs pats pārliecināsieties, ka šī galva ir absolūti bezjēdzīga.

- Nu re cik lieliski, - Kīns atbildēja. - Derības pieņemu. Apstājies pie kabineta izejas koridorā, zinātnieks atvēra vienu no iebūvētajiem skapjiem un izņēma kvadrātveida kasti ar plecu siksnu.

- Tas ir kriostats, - viņš paskaidroja. - Brīdinu: tā kā galva ir atdalīta no ķermeņa, istabas temperatūrā ar to var strādāt ne ilgāk kā pusstundu. Pēc tam tā jāievieto atpakaļ kriostatā. Pretējā gadījumā sāksies audu sadalīšanās.

Mērstons pasniedza kasti Kīnam, kurš to savukārt nodeva Rončam, pēc kā visi trīs pameta kabinetu. No centrālās halles izsauktais lifts, nobrauca stāvu zemāk, un Kīns un Rončs sekoja Mērstonam spilgti apgaismotā koridorā ar nekrāsotām vibrobetona sienām. Smaržoja apmēram tāpat kā zvērnīcā, tikai nedaudz vājāk.

- Kas vispār atrodas šajā stāvā? - Kīns jautāja, raukdams degunu.

- Fabru kazarmas, - Mērstona vietā uzreiz atbildēja visu zinošais Rončs. – Viņiem ir atsevišķs lifts, un izeja no tā atrodas otrā pusē, laboratorijas aizmugurē.

- Saldētava atrodas tur, tālākajā galā, - zinātnieks teica un devās uz priekšu atpogātajam halātam plīvojot.

Gar gaiteņa kreiso sienu stiepās gara režģotu durvju rinda, aizsedzot šaurus būcenīšus ar divstāvu gultām. Vairums no tiem bija tukši, tikai vietām uz nesaklātiem netīriem matračiem, gulēja puskaili fabri, nepievēršot garām ejošajiem nekādu uzmanību.

- Paklausieties, Mērston, jūsu biorobotiem ļoti neapskaužams sadzīves režīms, - sacīja Kīns. - Trakāk kā cietumā.

- Ir absurdi attiekties pret fabriem ar tīri cilvēciskiem standartiem, - zinātnieks paskaidroja, nepagriežoties. Viņiem nav jēdziena par komfortu.

- Atklāti sakot, arī ož no viņiem ne sevišķi patīkami.

- Ko jūs gribiet, viņiem ir karbosilikona metabolisms. Var mierināt sevi ar to, ka cilvēki no viņu viedokļa smird tikpat nepatīkami.

Gaitenis beidzās ar režģa durvīm, no griestiem uz pienākušajiem raudzījās videokameras objektīvs.

- Atveriet, - sacīja Mērstons, pacēlis galvu, nekavējoties noklikšķināja uz slēdzenes, un servomehānisms atvēra durvis.

Kvadrātveida istabā pie galda ar vairākiem monitoriem sēdēja dūšīgs dēlietis laboratorijas halātā un ar cieņu piecēlās, kad parādījās priekšniecība.

- Labdien, Dorzič, - zinātnieks viņu uzrunāja. - Kā dežūra?

- Labdien, doktor, - atbildēja dežūrējošais laborants, aizdomīgi šķielēdams uz abiem oficieriem. - Viss kā parasti.

- Esiet tik laipns, iedot man saldētavas atslēgu.

- Lūdzu. - Dēlietis izvilka atvilktni un, parakņājies pa to, iedeva Mērstonam parastu metāla atslēgu no cilindra tipa slēdzenes.

Pagriezies pret saviem pavadoņiem, Mērstons novēzēja roku platā lokā.

- Aiz šīm durvīm ir ieroču noliktava, aiz šīm glabājas munīcija. Šeit ieeja liftā. Nu bet mums šeit.

Viņš atslēdza baltas emaljētas durvis un ar žestu norādīja, lai Kīns ieskatās garā, šaurā telpā, kur plauktos gar sienām gulēja biezi nosarmojuši matētas plastmasas iepakojumi.

- Reģenerācija ir pārāk ilga greznība fabram, pie ekstremitātes zaudēšanas daudz lētāk un ātrāk pievienot jaunu. Turklāt audu savietojamības problēma nepastāv pēc definīcijas, - ceļveža tonī paskaidroja Mērstons.

- Rezerves daļu noliktava, - Rončs pajokoja.

- Pilnīgi pareizi, - apstiprināja zinātnieks, no plaukta noņemot plastmasā iesaiņoto, bezmataino fabra galvu. - Te tā ir, saņemiet.

Cauri sasalušajām, puscaurspīdīgajām krokām raudzījās alvas acis, un no kakla nocirstās daļas līdz deniņiem stiepās brūna apdeguma pēdas. Rončs atvēra kriostata vāku un uzmanīgi ievietoja baismīgo saini sniegotajā iekšpusē. Mērstons aizslēdza saldētavu un atdeva atslēgu Dorzičam, pēc kā  klusējot devās atpakaļceļā, neatskatoties uz viņam sekojošajiem oficieriem. Centrālajā zālē viņš apstājās sava kabineta durvju priekšā.

- Tātad, es gaidu, kad jūs man atdosit šo galvu atpakaļ kopā ar atvainošanos.

- Nu, tas ir, kā kuram paveiksies. Uz tikšanos, doktor.

- Ņemiet vērā, es vienalga par jums sūdzēšos, - drūmi apsolīja zinātnieks un ar blīkšķi aizcirta aiz sevis durvis.

Uzvilkuši ķiveres, Kīns un Rončs pameta laboratoriju.

Pa taciņu viņiem garām gāja patrulējošo fabru trio, pār pleciem pārmetuši ieročus. Viņu nelāgā nāvē mirušais radītājs gulēja garnizona morgā, sapņi kļūt par jaunas bezprecedenta civilizācijas demiurgu bija sabrukuši.

- Ziniet, biju ļoti pārsteigts, ka viņi tiek turēti neapbruņoti un aiz atslēgas, - Kīns domīgi sacīja. - To nu gan es negaidīju.

- Bet kā jūs domājāt, - sacīja Rončs. - Manuprāt, tie olgalvji paši no viņiem baidās.

12. Tagad tu esi dievs

Kad Kīns un Rončs parādījās adjutantu istabā, Ziga, kurš dežurēja pie vadības pults, steigšus piecēlās, pacēla virtuālās ķiveres okulārus un pa roku galam atdeva godu.

- Brīvi. Sēdieties, - atļāva Kīns un sāka vilkt nost bruņu tērpu.

- Paklausies, kur pazudušas ķirzakas? — Rončs jautāja dežurantam.

- Nekur nav pazudušas, pienākuši tuvāk kanjonam, pie Šķības Kraujas, - Ziga atbildēja un ar cieņu pagriezās pret Kinu: - komandieris pagaidām aizņemts, jums būs mazliet jāpagaida, inspektor.

- Patiesībā man ir darīšana pie jums, - Kīns sacīja, pakārdams skapī bruņu tērpu.

- Pie manis? - kļuva uzmanīgs garais unters.

- Cik zinu, jūs esat labākais programmētājs garnizonā.

- Šo to saprotu, - Ziga pieticīgi sacīja. – Ir kādas problēmas?

- Ceru, ka varēsiet palīdzēt. Ronč, parādiet viņam to būšanu.

kvadr-oficieris nolika kriostatu uz krēsla, atvēra vāku un pakasīja sev galvu.

- Kur te viņu nolikt? - viņš skaļi domāja. — Ziga, vai tavā saimniecībā ir kas līdzīgs paplātei vai lielai bļodai? Citādi, ka tik vadības pulti nenopilināt ar lieku ūdeni.

- Tūlīt noorganizēsim, - ieintriģētais puisis apsolīja un, parakņājies pa vienu no iebūvētajiem skapjiem, izņēma bļodu ar aptuveni pusotras olektis diametru. – Vai šis trauks būs piemērots?

- Tieši tas, kas vajadzīgs, - Rončs apstiprināja un izkratīja nosarmojušo fabra galvu no plastmasas iesaiņojuma Ziga uzstādītajā bļodā.

- Oho, - tas pabrīnījās. - Kurā miskastē jūs to izrakāt?

- Tā ir tā fabra galva, kas nogalināja piecus kosmokājniekus, - Rončs paskaidroja.

- Skaidrs, - Ziga kļuva nopietns.

- Droktors Mērstons teica, ka tajā implantētais atmiņas bloks ir nopietni bojāts, - sacīja Kīns. - Bet varbūt jūs tomēr varat to izlasīt? Cik es zinu, tas savietojams ar tradicionālo datoru arhitektūru.

- Interesanti... pamēģināšu.

Uzcēlis bļodu ar fabra galvu uz taburetes blakus pultij, unters to nostādīja stāvus. Bija dīvaini redzēt uz bezapmatojuma pakauša optiskās šķiedras kabeļa ligzdu, paredzētu savienošanai ar parastajiem elektroniskajiem datoriem.

Ziga lietišķi atritināja savienojuma vadu un ievietoja štekeri kontaktligzdā.

- Nu, paskatīsimies, kas ir ar atmiņu? — viņš nomurmināja, veikli spaidīdams pseidotaustiņus.

Dators aizvainoti nopīkstēja, displejā izlēca sarkana brīdinājuma zīme.

- Aha skaidrs. Unters ar pirkstu uzsita pa faba pakausi. - Atmiņa nav nolasāma. Kā saprotu, viņam smadzenes cieti novārītas.

- Domāju gan, rumpi ar impulsu uz pusēm pārgrieza, pieņemu, ka visas asinis uzvārījās vienā mirklī, - Rončs sprieda.

- Kristāli ir smalka lieta, tiem nepatīk pārkaršana. Ziniet, inspektor, tas, iespējams, ir strupceļš. Visās nozīmēs.

Biorobota mirusī galva tukši skatījās uz trim cilvēkiem ar resnām dzeltenām vēnām pildītām, izvelbtām alvas acīm.

- Žēl. Man šķita, ka pastāv kāda iespēja, - sacīja Kīns.

– Vispār tā... Pati tā neatbild neko. Tūlīt pamēģināšu to deklarēt kā ārējo disku un pārstartēt, - solīja Ziga. - Kas zina, tas var nostrādāt.

Viņš nedaudz pabakstījās ar interfeisa paneli, kaut ko pusbalsī nomurmināja virtuālās ķiveres mikrofonā un ar pirkstu iebakstīja restarta pogu.

Noliecies pār untera plecu, Kīns bez domām vēroja, kā monitorā mirgo paziņojumi par draiveru ielādi. Saspringto klusumu pārtrauca vien vienmērīgā datora dzesēšanas sistēmas šalkoņa. Ielādes beigās displejā atkal nomirgoja sarkanā zīme. Ziga nesatraucies to noņēma, nospiežot pseido-taustiņu, pēc kā ienira operētājsistēmas džungļos. Kīns pēkšņi juta, ka viņa rokas neviļus sažņaudzas dūrēs, un lika sev atslābt.

— Ir kontakts! - unters triumfējoši paziņoja. - pazīts. Ir standarta disks ar trīssimt gigabaitiem.

- Vai tas ir vesels? - Kīns jautāja ar pamirstošu sirdi.

- Fiziski šķiet normāls. Tūlīt veikšu diagnostiku. Ak tu velns, cik interesanti...

Sarma, kas klāja mirušo galvu, sāka izkust, fabra āda glancēti iespīdējās, un bļodā izplūda neliela netīra izkusuša ūdens peļķe. Uz monitora sāka augt krāsainas kolonnas, zem tām dejoja figūras, un beidzot parādījās fināla diagramma.

- Oho, adresācija gandrīz visa nekur nederīga, - noraizējies sacīja Ziga. - Nu, bet ja tā? ..

Saspringti tusnīdams, viņš palaida citu programmu. Dažas mokošas sekundes dators to ielādēja, pēc tam displejā parādījās taisnas heksadecimālās rakstzīmju kolonnas. Ziga iedziļinājās šajā abrakadabrā, bez skaņas kustinot lūpas.

- Datus principā izvilkt var, - viņš beidzot pasludināja savu spriedumu. - Faili ir izjukuši, būs jāvelk pa segmentiem un jāsavieno, būs gara noņemšanās. Redziet, tas ir tāpat kā tad, ja noklājas pamatdiska informācija. It kā paliek neskarta, bet kur kas sagrūsts, pats velns nesapratīs.

- Pie tās ir jātiek, Ziga. Pamēģiniet, lūdzu, – lūdza satrauktais Kīns. - Tas ir ļoti svarīgi.

- Saprotu. Izvilkšu, esiet mierīgs, — pārliecināja unters. - Man pat ir uzrakstīta sava programmiņa šai lietai. Un vēl, man ir ļoti interesanti, fabrus es vēl nekad neesmu uzlauzis.

- Cik ilgu laiku tas jums prasīs?

- Pat nezinu. Ziga domādams pacēla acis pret griestiem. – Pagaidām viss ir mierīgi, pastrādāšu te, tad mani nomainīs, bet mājās man mašīna vāja. Ja labi paveiksies, pabeigšu līdz rītam, labi?

- Tas būtu vienkārši lieliski.

-  Neko gan nevaru apsolīt. pacentīšos.

— Jā, vēl kas. Doktors Mērstons teica, ka ik pēc pusstundas šo galvu jāieliek atpakaļ termostatā, - brīdināja Kīns. - Pretējā gadījumā tā var sākt pūt.

– Nu tur nav nekādu problēmu. – Unters sāka ātri spaidīt pseidotaustiņus. - Es tūlīt nokopēšu visus failus savā mašīnā, un jūs varat galvu nest atpakaļ.

- Pagaidiet, kā var nokopēt failus bez adresācijas?

- Ļoti vienkārši, viens pret vienu tādā pašā atkritumu formā, es jums jau teicu, esmu uzrakstījis programmu tieši šādiem gadījumiem, - skaidroja Ziga. — Lūdzu, sāka kopēt. Mazliet pagaidiet.

Kīns apsēdās uz ķebļa un atpogāja formas tērpa apkakli, elpot kļuva vieglāk.

- Kas tur laboratorijā notika? — unters jautāja Rončam.- runā, ka Haragva atdevis galus.

- Nelaimes gadījums, - kvadr-oficieris neveikli sāka melot, skatoties prom. - Viņš lēkātāju preparēja un nejauši sadūrās  ar adatu.

- Paklau, bet ko tu gribēji uz virssardzi nosūtīt?

– Ai, Mērstons atteicās atdot tieši šito galvu. Inspektoram nācās viņu pabiedēt, tad viņš uzreiz kļuva kā zīds.

- Nopietni būtu viņu arestējuši un ietupinājuši?

— Nē, pa jokam.

- Nu, cirks, - unters pasmīnēja un paskatījās uz displeju. - Gatavs, visi faili nokopēti. Ir tikai simts divdesmit gigabaiti ar asti. Nulle problēmu. Ronč, vari savākt šo skaistuli, pirms tas nav sapuvis.

Izvilcis kontaktdakšu no ligzdas, Rončs iebāza atkausēto galvu atpakaļ iepakojumā un iegrūda kriostatā. Ziga ar bļodu aizgāja uz tualeti un izlēja ūdeni.

- Tad mēs iesim, vai ne? - Kīns piecēlās no krēsla un piegāja pie skapja, lai uzvilktu savu bruņu tērpu.

Tajā brīdī atvērās kabineta durvis, un adjutanta istabā iegāja Tarpics, ejot knibinādams bruņu tērpa aizdares. Ieraudzījis Kīnu, izmeklētājs neviļus nodrebēja un apstājās.

- Labdien, - viņš izspieda pēc pauzes.

- Mēs jau šodien esam redzējušies, - Kīns viņam vēsi atgādināja.

- Ak, jā, jā, protams…

Iestājās neveikls klusums. Ziga nolika bļodu atpakaļ sākotnējā vietā un apsēdās pie pults. Rončs uzvilka ķiveri un pārmeta pār plecu smagā kriostata siksnu.

- Skavas gan izgatavotas ārkārtīgi slikti, vai ne? - teica Tarpics ar piespiedu smaidu, pielāgojot portupeju.

- Jā, konstrukcija, atklāti sakot, vienkārši idiotiska, - piekrita Kīns. - Kā jums veicas laboratorijā?

— Daudz darba, baidos, ka būs jāņemas līdz vēlam vakaram.

- Mums ir daudz ko pārrunāt, - Kīns nevērīgi sacīja.

Tagad, apstrādājis Narimanu, viņš varēja netaisīt ceremoniju ar šo cirtaino draņki, un tas, protams, nojauta, ko nelāgu.

- Rīt no rīta būšu pilnīgā jūsu rīcībā.

- Labi, es atnākšu pulksten desmitos.

- Klausos. - Tarpics noklakšķināja papēžus.

- jūs droši vien dodaties vakariņās?

- Tieši tā.

- Nu, tad mums pa ceļam, - sacīja Kīns un, pirms izgāja vestibilā, paskatījās uz dežurantu. - Novēlu jums veiksmi, Ziga.

Paldies, inspektor.

Iznācis no blokmājas, Kīns ar skatienu parādīja Rončam, lai tas seko aiz muguras, nedaudz attālāk, un soļoja pa taku blakus Tarpicam. tas paslēpa seju aiz aptumšota viziera, bet stīvā gaita liecināja par pāri plūstošu nervozitāti.

- Gribu jums pajautāt vienu jocīgu lietu, - Kīns iesāka. - Haragva neilgi pirms nāves pateica, ka plānojat mani arestēt. Tā ir taisnība?

- Atvainojiet, pilnīgas muļķības. - Tarpica apaļie vaigi no uztraukuma nedaudz pietvīka. - Nezinu, kāpēc viņš to izdomāja?

- Labi, lai nu paliek. Pieņemsim, ka mirušais satraukumā sameloja, tā gadās, vai ne...

Iestājās daudznozīmīga pauze. Kīns skatījās uz tālo, sniegoto kalnu grēdu, kas bija tīta vieglā miglā. Kādi gan nejēdzīgi nelieši sastopami  arkona rindās; viņam ienāca prātā: no profesionālisma nav ne smakas, savaldības ne par grasi.

- Vēl kaut kas? - vairs nevarēdams izturēt pajautāja Tarpics.

- Atvainojiet, kvadr-oficieri, es mazliet aizdomājos, - Kīns viņam pazemīgi aizrādīja.

- Vainīgs. Atvainojiet.

- Nē, nē, viss kārtībā, nedomājiet, ka esmu reglamenta fanātiķis. Un pārdomu tēma nebija tik nozīmīga. Interesanti, kas jums akadēmijā mācīja kriminoloģiju un jo īpaši pirkstu nospiedumu noņemšanu? Varbūt Verženskis?

Pēc nepārprotamā mājiena uz aptveres neveiksmīgo ekspertīzi un nekaunīgajiem meliem rīta sanāksmē, Tarpics pilnībā saskāba.

- Jūs neesat kļūdījies, - viņš nomurmināja.

- Brīnišķīgs cilvēks, kristālskaidrs un godīgs, īsts profesionālis, vai ne?

- Nevaru spriest, man nebija tās laimes būt tuvu pazīstamam.

— Bet es reiz kopā ar viņu mācījos, varat iedomāties. Tā teikt, žēl, ka mūsdienās tādus vairs netaisa...

Tarpics neko neatbildēja, un atlikušais ceļš līdz ēdamzālei pagāja klusumā. Tagad, kļuvis par pilnīgu situācijas saimnieku, Kīns nevarēja liegt sev prieku eleganti šim nelietim pakutināt nervus. Vispirms apstrādāt viņu ar kodīgām divdomībām, lai viņš pilnībā nobriest, pēc tam sarīkot pamatīgu galvas mazgāšanu bet lietu par no noliktavas nozagto mīnu paturēt pēdējam triecienam.

Iegājis ēdamistabā, Kīns noņēma ķiveri, ar plaukstu nogludināja matus un uzmeta Tarpicam pār plecu.

- Tātad, būšu pie jums desmitos no rīta.

- Jā, katrā ziņā gaidīšu ... - tas pielīdēja tonī nobēra.

Pirms došanās pa eju zāles vidū Rončs noņēma no pleca kriostatu, lai neaizskartu pie galdiem sēdošos ar neveiklo nastu. Apsteidzis viņu, Kīns atlaidās krēslā, vērodams Stasijas tuvošanos no otra zāles gala. Viņš pēkšņi sajuta, ka šī sieviete sāk viņu nopietni uztraukt. Šovakar viņi būs kopā gultā. Neparasti veiksmīgā diena iegūs patīkamu nobeigumu.

- Kas jums vakariņās? - oficiante jautāja, pieejot pie galda.

- Ko jūs ieteiktu?

- Šodien ir ļoti labi okeāna salāti.

- Paļaujos uz jums, - sacīja Kīns. - dodiet salātus.

- Man fileju, - pateica Rončs.

– Šo pašu minūti.

Gaidot savu pasūtījumu, Kīns pārlūkoja zāli, un tukšā vieta pie galda pie akrānijas koka atgādināja Haragvas pašnāvību. Uzpūties doktors Mērstons izlikās nemanām Kīna klātbūtni. Aburhads par kaut ko enerģiski runāja ar Buanjē. Atspiedis galvu uz rokas, Kīns aizdomājās.  Par mīlestības pieredzes trūkumu viņš nevarēja sūdzēties, taču nekad nebija spējis paredzēt, kā kura sieviete uzvedīsies gultā. Interesanti, vai Stasija apstiprinās šo noteikumu vai kļūs par izņēmumu ...

– Jūs droši vien uztraucaties, kā ies Zigam, vai izdosies? — Rončs jautāja.

- Uzminējāt.

- Datortehnoloģiju ziņā, viņš ir vienkārši burvis, apliecināja kvadr-oficieris. - Un piedevām arī aizrautīgs, ja reiz apsolīja, izdarīs lūzt vai plīst.

Stasija atnesa vakariņas. Kad viņa viegli pieliecās, lai noliktu Kīnam priekšā salātu porciju, smaržīgā mākslīgā parūka gandrīz pieskārās viņa vaigam, un tas viņu pēkšņi saviļņoja. Ielējusi glāzē minerālūdeni, oficiante novēlēja labu apetīti un aizsteidzās tālāk, stumdama sev priekšā ar traukiem piepildītus ratus.

Kīns sāka ēst, viss viņam šķita bezgaršīgs, kā vate. Acīmredzot pamata nervu pārslodze bija vēl spēcīgāka, nekā viņš domāja sākumā. Nu ko, viņš domās sprieda, vētraina nakts pievilcīgas sievietes skavās būtu vēl jo vairāk apsveicama.

- Lai kā arī būtu, šodien tomēr izdevās laba diena, - viņš teica, apēdis salātus un atspiedies krēslā.

- Ka nenoskaust, - viņa miesassargs atbildēja, noslaukot muti ar papīra salveti.

Pamanot, ka Kīns un Rončs iztukšojuši šķīvjus, Stasija steidzās pie viņiem ar rēķinu.

- Ziniet, runā, ka doktors Haragva miris, - viņa it kā starp citu sacīja, skatoties uz Kīnu caur zilajām sprogām. - visi par to vien runā.

– Jā, ļoti žēl. - Viņš pasniedza savu kartīti.

- Vai tiešām tas notika jūsu acu priekšā?

- Viņš mums ar Ronču rādīja preparētu lēkātāju, - Kīns negribīgi atbildēja. – nejauši sadūrās ar adatu. Atklāti sakot, briesmīga nāve.

-  Pats tādu izvēlējās.

— Atvainojiet, kādā nozīmē?

- Tiešā. Cilvēks ar visu savu dzīvi veido savas nāves apstākļus.

- Vispār jums taisnība.

Stasija uzmeta viņam izplūdušu lillā skatienu, un Kīns juta, ka starp viņiem izplūst izteikta, klusa jutekliskuma dzirksts. Viņas glītā seja bija nedaudz nogurusi, maigajos vaibstos parādījās ķircinoša plēsonīga stingrība, acumirklī notika pārtapšana no skaistās lellītes par izcilu skaistuli. Ledains apmulsuma kamols sakustējās zem Kīna vēdera. Pēkšņi izsmalcināto seju nomainīja agrākā vienkāršības maska, bet tagad viņš zināja, kāda varētu būt šī sieviete, kad izpaužas viņas rūpīgi slēptā būtība.

— Tiksimies pulksten deviņos, — oficiante pateica pusbalsī, pabeigusi aprēķinu.

- O jā, protams.

Kad viņa atdeva kartiņu, Kīns nespēja atturēties, viegli nepaspiedis viņas siltos pirkstus, un juta, ātru un stingru atbildes spiedienu.

Reiz kāds viņa draugs lielījās, ka pēc rokām var nekļūdīgi pazīt sievietes mīlas pozīcijas. Varbūt tur slēpās kāds patiesības grauds. Rintas pirksti bija gari un trausli, graciozi, nervozi, viņš nevietā nodomāja. Pilnīgi savādāki nekā Stasijai.

Atkal nekoncentrētais, it kā tuvredzīgais lillā skatiens pārslīdēja pār viņa seju.

- Uz drīzu tikšanos, Elij.

- Uz drīzu tikšanos

Brīdī, kad viņš un Rončs izgāja no ēdamistabas, saule bija pazudusi aiz kalnu grēdas, un gaisā strauji sabiezēja krēsla. Iedobes krokas klāja pienaina dūmaka, un virs tumšajām kalnu masām parādījās pirmās blāvās zvaigznes. Jūtami uzvilka vēsums, un gribējās pacelt vizieri, lai ieelpotu mitro vakara vēsmu. Ir tik kaitinoši un absurdi, ka par tik parastu, niecīgu prieku uz Tangras var maksāt ar dzīvību.

- Kur liksim šito krāmu? — Rončs jautāja, paglaudīdams pie sāna karājošos kriostatu.

- Lai paliek pie manis. Ceru, ka rīt Ziga atjaunos failus, un mēs atdosim galvu atpakaļ laboratorijai, - Kīns atbildēja, nogriežoties uz taciņas, kas ved uz māju.

Sekojot Kīnam istabā, kvadr-oficieris nolika kriostatu stūrī un atviegloti nopūtās, viņam bija gana apnikusi šī smagā kaste.

- Labi, iešu, laimīgu palikšanu, - viņš atvadoties teica.- Kā mēs sakām uz Ergastas, novēlu jums lielisku nakti.

Rončs to pateica ar patiesu draudzīgumu un siltu vienkāršību. Jebkuru citu viņa vietā, Kīns būtu nolicis vietā, bet šoreiz viņam vienkārši nepagriezās mēle.

- Nu pacentīšos, - viņš apsolīja.

Pasmaidījis caur sirmajām ūsām, Rončs cieši paspieda Kīna roku un atstāja viņu vienu. Atbrīvojies no bruņu tērpa, Kīns vispirms devās uz vannas istabu, izčurājās un nomazgāja no priekšādiņas lipīgās gļotas, ko bija atstājis gaidpilnais uztraukums. Pēc tam  ilgi plunčājās zem dušas, atgriezās istabā, nokrita uz dīvāna un izstaipījās, salicis rokas zem galvas. Viņu apņēma mīksta svaiguma sajūta, uzmundrināts, viņš sāka ieskicēt rītdienas darba plānu.

Pirmkārt, pēc brokastīm vajadzēja perversajam lopam Tarpicam iedot visādā ziņā stipru klizmu, lai viņu pilnībā demoralizētu. Turklāt līdz šim rokas nav tikušas līdz datubāzei, lai atrastu fabru ar māliem aizsmērēto numuru, kas viņam aizvakar  iedzina tādas bailes. Visticamāk, fabru vadīja nelaiķis Haragva, un, kad biorobots saņēma komandu atklāt uguni, viņam smadzenēs sākās aizture. Maz ticams, ka izdosies noskaidrot notikušā patiesos cēloņus, taču tā vai citādi vajag vēlreiz apmeklēt Mērstonu un parakņāties laboratorijas serverī pēc sirds patikas. Un pats galvenais, Ziga solīja līdz rītam atjaunot no mirušā fara galvas izvilkto failu paliekas. Tad beidzot jākļūst skaidram, kas īsti bija vainojams traģiskajā sadursmē. Ja Kīna ļaunākās aizdomas tiks dokumentētas, ģenerālštābā izcelsies īsta vētra, un Bioteh koncerns neizvairīsies no lielām nepatikšanām.

Kārtējais starpzvaigžņu kuģa modulis nolaidīsies kosmodromā jau parīt vakarā, un ar to varēs lidot mājup ar tīru sirdsapziņu. Pietiek, viņam ir apnikuši piedzīvojumi uz šīs planētas. Arī bez tā viņš jau ir paveicis daudz, ļoti daudz, daudz vairāk, nekā bija gaidījis. Pagaidām nav izdevies neitralizēt ienaidnieka spiegu, taču neviens Kīnam par to nepārmetīs. Uzzināt, kas slēpjas zem segvārda Migla, visvieglāk būs ar aģenta starpniecību Imperatora izlūkošanas centrā uz Demiona. Agri vai vēlu tas notiks.

Pēkšņi viņa domas pārlēca pie doktora Mērstona. Klasisks zinātnieka ekscentriķa, pilnīgi uzvilkta neirastēniķa piemērs. Dosjē bez aizķeršanās, dzīves ceļš paveras ar apbrīnojami garlaicīgu gludumu. Mērstons, tāpat kā priekšlaicīgi mirušais Haragva, vecpuisis, taču viņam nav ne mazākās tieksmes uz jautrību. Nav zināms, kāpēc koncerna vadošajos amatos tiek virzīti tikai neprecēti cilvēki, tāds lūk klostera ordenis ar zinātniskas ražošanas novirzienu. Tomēr diez vai šeit ir neskaidrība starp cēloni un sekām? Neviens ģimenes cilvēks nesēdēs laboratorijā no rīta līdz vēlai naktij bez brīvdienām, respektīvi, ātri karjeru neuztaisīs.

Apņemošais miers lēnām sabiezēja, un Kīns bija tuvu tam, lai aizsnaustos un apkaunotu sevi, aizguļoties uz randiņu. Attapies un pašķielējis sienas pulkstenī, viņš ieraudzīja, ka ir jau pusdeviņi! Viņš strauji uzlēca no dīvāna un veica vairākus vingrinājumus, lai iegūtu lielāku sparu, pēc tam uzvilka svaigu apakšveļu un apģērbās stingrā partikulārā uzvalkā.

Aizgājis pa gaiteni uz mājas kreiso spārnu, viņš delikāti pieklauvēja pie septiņpadsmitā dzīvokļa durvīm.

- Ienāciet, atvērts, - atskanēja Stasijas balss.

Kīns ienāca dzīvoklī, kura plānojums bija precīzs viņam ierādītā spoguļattēls. Atvirzījis ar roku  čabošo plastmasas pērlīšu aizkaru, viņš uzkāpa uz mākslīgajām sūnām un paskatījās apkārt, pierodot pie pustumsas, ko kliedēja maigi kvēlojošās nakts lampas gaisma tālākajā stūrī.

Stasija gulēja uz dīvāna puķainā halātā ar garām piedurknēm basās kājas parāvusi zem halāta. Tā bija pirmā reize, kad Kīns viņu redzēja bez parūkas. Viņas pašas mati bija gaiši rudi, nogriezti ļoti īsi, kas lika viņai izskatīties pēc pusaudzes, un savienojumā ar nobriedušas sievietes augumu tas izskatījās necerēti aizraujoši, pavisam pievilcīgi. Fakts, ka viņa nolēmusi uzņemt ciemiņu halātā, lai arī eksotiskā un acīmredzami ne lētā, viennozīmīgi teica priekšā, kā beigsies vizīte.

Uz kvadrātveida galda pretī dīvānam stāvēja vīna pudele, divas glāzes un atvērta konfekšu kaste. Raugoties uz mākslīgo ziedu pušķi, kas atradās blakus pudelei kristāla vāzē, Kīnu nedaudz samulsināja: dabisko ziedu imitācija, vienalga, vai tā būtu plastmasas vai hologrāfiska, viņam vienmēr šķita slikta gaume. Tmēr gaidīt no mīļākās vienai naktij nevainojamu gaumi un īpašu izsmalcinātību diez vai būs pareizi, viņš nodomāja.

- Apsēdieties, - ar žilbinošu smaidu sieviete norādīja uz apaļo, viesnīcas izskata krēslu, kas stāvēja pie galda.

- Pateicos. - Kīns puspalocījās un apsēdās.

Stasija automātiski pacēla roku pie matiem, it kā viņai būtu parūka un viņai vajadzēja palabot cirtas. Platā izšūtā piedurkne noslīdēja līdz plecam, atsedzot koptu baltu roku.

Kīnu pārsteidza raksturīgā naža rēta uz plaukstas locītavas, ko iepriekš slēpa formas blūzes mežģīņotā aproce. Tas izskatās pēc neveiksmīga pašnāvības mēģinājuma, un dosjē par to noteikti ir minēts. Varbūt rīt viņš atļausies beidzot uzzināt visu par Stasiju Feino, ja viņam atliks kaut nedaudz brīva laika. Ar šādu zīmi sieviete parasti izmanto plastiskās ķirurģijas pakalpojumus, taču viņa kaut kādu iemeslu dēļ nesāka neglīto rētu noslēpt.

Gaisā bija jūtama bieza pikanta smarža. Lēnām turpinot aplūkot istabu, Kīns pie dīvāna ieraudzīja nelielu krāsainu hologrammu, tās zelta rāmi, apvija tropu ziedu vītnes, pie tās kvēpināmo nūjiņu, kas bija ielikta bronzas aizdarē, virs kuras vijās smalks dūmu virpulis. Nūjiņa nebija iluzora, tā izdalīja izsmalcinātu eksotisku aromātu. Uz hologrammas attēlotā dievība uzjautrināja Kīnu: starp mirgojošajām zvaigznēm melnajās debesīs dejoja  ilkņains briesmonis ar izbolītām acīm un cilvēku galvaskausu kaklarotu.

- Ļoti priecājos, ka atnācāt, - Stasija nodūdoja. - Ziniet, vakaros te ir tik šausmīgi garlaicīgi...

-  Tas, ka nav neviena, kas izklaidētu tik burvīgu sievieti kā jūs, nedara godu vietējiem kavalieriem, - Kīns galanti sacīja.

Būtu interesanti uzzināt, viņš pie sevis nodomāja, ko viņa šeit uzņēma aizvakar vakarā un entuziastiski izdabāja ar savu sulīgo muti, kas tagad viņam aicinoši uzsmaida. Viņa pat nenojauš, ka viņš zina arī to.

- Bet jūs esat jauks... Ielejiet vīnu, iedzersim, lai atbrīvotos no garlaicības.

- Ar lielāko prieku. - Kīns izvilka korķi un piepildīja glāzes. - Skaists tosts.

Pie sevis mājās Stasija uzvedās kā augstākās sabiedrības dāma, nekas viņas manierēs neatgādināja aizņemtu, pakalpīgu oficianti no garnizona ēdnīcas. Paņēmusi glāzi no Kīna rokas, viņa pacēla to acu augstumā un paskatījās uz savu viesi pāri zeltainajai malai. Pirmo reizi Kīns viņu ieraudzīja bez lillā kontaktlēcām, un atklājās, ka viņas varavīksnenes pelēkas ar rudiem ielāsojumiem.

- Tātad, nost ar garlaicību, - viņa paziņoja. - Un lai dzīvo jautrība.

- Trīs reizes vivat, - Kīns viņu atbalstīja un, iemalkojis vīnu, atkal paskatījās uz hologrammu ar dejojošo briesmoni.

- Redzu, jūs ieinteresējis mans Harašna, - Stasija teica, it kā runa būtu par mājdzīvnieku. - Tas ir mans dievs.

- Izskatās diezgan iespaidīgi, - atzina Kīns. - Man par kaunu par viņu praktiski nezinu neko.

- Pār pasauli valda Harašnu, jo tas ir visu baudu centrs.

- Interesants formulējums. Tiesa, es īsti nesaprotu, kāds ar šo lietu sakars galvaskausiem.

- Bauda un nāve vienmēr iet roku rokā, - sieviete teica klusā balsī, ieplešot acis.

Tiklīdz saruna skāra ilkņoto dievību. Kīnam šķita, ka Stasijas nevainojamo izskatu pēkšņi caururbj rūpīgi slēpta neprāta ēna. Vispār viņš līdz šim bija uzskatījis, ka fanātiska reliģiozitāte vienmēr ir sava veida kluss neprāts.

- Bet jūs šodien kā atceros, teicāt, ka jums nav bail no nāves, - viņš atzīmēja.

- Jā, tā arī ir.

Iedzērusi vēl vienu malku no glāzes, Stasija paskatījās uz savu ciemiņu, ne bez augstprātīgas iecietības, kā pieaudzis cilvēks uz ziņkārīgu bērnu.

- Un vēl jūs teicāt, ka ir lietas, kas ir daudz briesmīgākas, - turpināja ieintriģētais Kīns.

- Taisnība.

- Vai drīkst zināt, ko tieši jūs ar to domājāt?

Joprojām ar tu pašu skatienu sieviete pagrozīja rokā neizdzerto glāzi un nolika to uz galda.

- Kā šķiet, jūs domājat, ka nav nekā sliktāka par nāvi, - viņa teica.

– Visi tā domā.

- Maldāties, - Stasija mīksti iebilda. - Es tā nedomāju. Tātad, ne visi.

– Būtu interesanti uzzināt, kāpēc?

- Jo nāves nav.

- Kas tad varētu būt sliktāks par nāvi? - Kīns ar patiesu neizpratni jautāja.

- Dzīve.

Atlaidies krēslā, Kīns kādu brīdi klusēja, pārdomādams dzirdēto.

- Varbūt es kaut ko nesaprotu, - viņš teica. Bet, ja nav nāves, tad dzīve ir bezgalīga.

- Tieši tas ir visbriesmīgākais.

- Kā es saprotu, tas ir jūsu ticības simbols?

- Nē, tā ir mana pārliecība. Lai gan tas pilnībā saskan ar Harašnu mācībām. - Noliekusies uz priekšu, Stasija izņēma no kastes sirds formas konfekti, atspiedās pret spilveniem un ar saviem nelielajiem, līdzenajiem zobiņiem nokoda pusi no tās.

Turpināt šo reliģiski-filozofisko diskusiju būtu galīgi nevietā. Malkojot vīnu no glāzes, Kīns mēģināja saprast, kāpēc pakrūtē nosēdies auksts kamols ar nenovēršamu nepatikšanu priekšnojautu. Intuīcija viņam teica, ka Stasija viņu uzaicinājusi pie sevis ne jau tāpat vien.

Varbūt viņš priekšlaicīgi iedomājās sevi par situācijas saimnieku, kuram vairs nav no kā baidīties. Tikmēr situācija joprojām ir tāla no izlādes, viņam varēja būt pietaupīts kāds netīrs triks no politiskās policijas arsenāla, piemēram, mīļākā pēkšņa parādīšanās un sekojošais kautiņš ar neparedzamām sekām. Vai arī viņa izšķirošajā brīdī sāks spiegt, skrāpēt un saukt pēc palīdzības, un, kaimiņiem iebrūkot istabā, paziņos, ka Kīns mēģinājis viņu izvarot.

Tā vai citādi vajadzētu būt piesardzīgam, un, ja tas būs kaut kāds netīrs slazds, tad tiem, kas to uzstādījuši, labi neklāsies. Paskatīsimies, kurš kuru pārspēs, sprieda Kīns. Ja draud provokācija, tad labākā taktika ir rīkoties tā, it kā nekas nebūtu noticis, pašam bez mazākās izlikšanās. Bet tālāk būs redzams.

Viņš būtu gribējis ar viņu parunāt par no rīta iedoto zīmīti ar brīdinājumu,  taču to darīt nebija vēlams, jo istaba noteikti tika noklausīta.

- Ieslēgšu mūziku, ja jūs neiebilstat, - Stasija pārtrauca ieilgušo klusumu. — Ko jūs gribētu dzirdēt?

- Pilnībā paļaujos uz jūsu ieskatiem.

Viņa no plaukta pie dīvāna galvgaļa paņēma nelielo unipleijera tālvadības pulti un nospieda pogu.

- Lūk, paklausieties, šis ir Stendžels.

Jau no pirmajām taktīm Kīns pazina savu iemīļoto melodiju andante no trešā stīgu kvarteta. Skanīgi pacēlās pirmās taktis, uzdvešot pavasarīgu svaigumu un apslēptas skumjas. Tātad lūk no kurienes nāca aizvakar dzirdētā mūzika, Kīns saprata.

- Apbrīnojami, - viņš teica. - Vai jums arī patīk šī lieta?

- Kāpēc tas jūs pārsteidz?

- Nepārsteidz, ko jūs, esmu tikai sajūsmā. Manuprāt, šī ir viena no visnemākslotākajām un ģeniālākajām melodijām pasaulē.

Viņš apklusa, apburts no pazīstamajiem galvenās tēmas treļļiem, to smeldzīgās notis raiti virpuļoja sārtenajā pikantajā krēslā.

- Vai jūs zināt, kam tas līdzīgs? - Stasija pēkšņi jautāja. - man vienmēr tā šķitis - tā raud zvaigznes.

- Riskēju kļūt banāls, - viņš atbildēja, klausīdamies stīgu izmērītajā pilienu virknē. — Bet šī mūzika man asociējas ar agru pavasari.

- Lūk viņa slavenā trešā kosmiskā simfonija man gan ne īpaši patīk, - viņa atzina. Stenžels tajā pilnīgi atšķiras no sevis paša, it kā to būtu uzrakstījis kāds cits.

- Bet es viņu ļoti mīlu. Tas taču Stenžels, kaut arī pavisam citā veidā. Spēcīga, majestātiska lieta.

- Pēc manām domām, viņš bijis īsts ģēnijs, - Stasija domīgi sacīja. - Un kāpēc viņu vienkārši ievilka tādos netīrumos? .. Ziniet, es domāju, ka viņš nomira no kauna.

— Neapšaubāmi, — Kīns apstiprināja.

Tikmēr viņš labi zināja nesmuko patiesību. Tas sākās ar faktu, ka Konfederācijas vēstniecības uz Demiona otrais sekretārs, kas bija pazīstams arī kā ārējās izlūkošanas sekund-oficieris Enzers, kļuva par pārbēdzēju un sniedza vairākus paziņojumus impērijas presei. Viena no sensacionālākajām atklāsmēm attiecās uz Stenželu, kuru pats Enzers savervēja kā vēl nepazīstamu konservatorijas studentu. Izcēlās baigs skandāls, avīžnieki savā starpā sacenšoties mētājās ar apvainojumiem, pat komponista pasaules slavu izdevās pasniegt kā pārspīlētu, ko radījuši slepenpolicijas pūliņi, kas savu aģentu visādi atbalstījuši. Kas, protams, bija pilnīgs absurds, jo radošās inteliģences vide vispār mudžēja no stukačiem, un Stenžels šajā ziņā bija drīzāk noteikums, nevis izņēmums. Taču, atšķirībā no pārējiem, viņam nepaveicās, noslēpums kļuva zināms, un sākās traka vajāšana.

Avīžu ažiotāža ap Stenžela vārdu sakrita ar faktu, ka komponists īsi pirms tās pārdzīvoja dziļu psiholoģisku krīzi, kas bija saistīta ar viņa pievēršanos tarkismam un vēlmi stingri ievērot visus šīs sektas priekšrakstus, tostarp drastisku melu aizliegumu. Ironiski, ka dedzīgais iesācējs nolēma savu atdzimšanu jaunai dzīvei atzīmēt ar izšķirošu attiecību pārtraukšanu ar politisko policiju, par ko pacentās informēt par viņu atbildīgo oficieri. Tāpēc visu sekojošo viņš uztvēra kā atriebību par atteikšanos turpmāk sadarboties, un nabagam galīgi atteica bremzes. Tiesa, vēl pirms Stenžels nolēma sacelt publiskas grēku nožēlas skandālu, viņa biktstēvs mūks Asvorijs paziņoja kur vajag par šiem tarkistiem tik slavējamajiem nodomiem. Naivajam komponistam nebija priekšstata par netiešo ziņotāju infiltrācijas pakāpi tarkistu garīdzniecībā. Objektīvu un mikrofonu priekšā viņu nepielaida.

Stenželam patiešām niķojās sirds, taču viņš nomira no augu alkaloīda injekcijas, kas izraisīja acumirklīgu sirds muskuļa paralīzi un nebija konstatējams ar hromatogrāfiju, to Kīns zināja droši. Savulaik ticis pie slepenajiem arhīviem, viņš pats savām acīm izlasīja Stenžela sievas ziņojumu, kura regulāri ziņoja politiskajai policijai par visiem viņu ģimenes dzīves sīkumiem. Tajā bija teikts, ka, avīžu skricelēju vajāts, komponists gatavojās presei sniegt vairākus paziņojumus. Pateicoties daudzu gadu sadarbībai ar slepeno dienestu, viņam bija  izdevies uzzināt daudz ko, sākot no darba metodēm un beidzot ar pilnīgi neviennozīmīgiem faktiem, un tagad, apkaunots un izmisis, viņš nolēma to visu publiskot. Viņam bija nelielas iespējas izlauzties cauri cenzūrai un īstenot savu nodomu, tāpēc lēmums par Stenžela likvidāciju nekavējoties tika pieņemts visaugstākajā līmenī, ātri un slepeni izpildīts, un vēlāk viņam pakaļ tika nosūtīta arī nemierināmā atraitne, kura diemžēl arī zināja par daudz.

Mūzikas fails beidzās, unipleijers apstājās, un Stasija atkal paņēma tālvadības pulti.

- Uzlikt kaut ko citu? - viņa jautāja.

- Es labāk to atlikšu. Tagad jebkura cita mūzika iespaidu tikai sabojās, – Kīns sprieda.

- Jums taisnība, - viņa piekrita. - Tādā gadījumā ielejiet vēl vīnu.

- Ak, jā, atvainojiet,- sacīja Kīns un ērtības labad, pārvietojis krēslu tuvāk dīvānam, piepildīja glāzes.

Viņš nespēja tikt galā ar sevi, saprast, kāpēc šī sieviete viņu tik ļoti aizrauj, kāpēc viņu vajā dīvainais caurstrāvojošas pievilcības sajaukums ar slimīgu greizsirdību un gandrīz riebumu, it kā viņas kuplās lūpas būtu pārklātas ar neizdzēšamu izžuvušas cita vīrieša spermas garozu..

Izstiepusies uz izšūtu spilvenu kaudzes, Stasija mitri uzsmaidīja, pieņemot glāzi no viņa rokas.

- Tātad, par ko mēs dzersim tagad?

- Es piedāvātu tradicionālo oficieru tostu: par skaistām dāmām, - neko labāku neatradis, Kīns nolēma izlavierēt ar dežūras vulgaritāti.

- Ļoti labi, - viņa nomurmināja un iedzēra mazu malku, pirms sniedzās pēc jaunas konfektes.

It kā netīšām viņas plato rītasvārku dziļajā dekoltē pazibēja pamatīgo krūšu baltums, un Kīnam aizrāvās elpa. Viņš vienā rāvienā izdzēra glāzi, pat neizgaršojot vīna buķeti.

- Ņemiet, tās ir ļoti garšīgas, - Stasija viņam ieteica, ar savu atvirzīto mazo pirkstiņu norādot uz šokolādes konfekšu kārbu.

- Paldies, bet man saldumi ir diezgan vienaldzīgi.

- Bet es esmu šausmīga saldummīle, - viņa atzina, košļājot konfekti. – Lai gan sagadījās tā, ka veselus trīs gadus nācās iztikt bez saldumiem. Un ne pilītes vīna, vai varat iedomāties?

- šķiet, es saprotu. Jūs noteikti esat devusi kaut kādu stingru solījumu.

- Jā, jūs uzminējāt. Sagadījās tā, ka aizgāju klosterī. Bet Harašnu, tiem, kas tiecas pēc taisnīgas pilnības, aizliedz pasaulīgos priekus.

- Tātad jūs bijāt mūķene? - Kīns izlikās pārsteigts.

- Mani pagodināja ar devītā līmeņa uzsākšanu. Vēlētos redzēt mūsu draudzes vadītāju?

– Būtu interesanti.

Stasija paņēma unipleijera tālvadības pulti, kas gulēja uz gultas pārklāja, un pārslēdza uz televizoru. Bezjēdzīgi un vienmuļi dejojošā Harašnu vietā, kurš Kinam bija jau pamatīgi apnicis, puķēm apvītajā rāmītī parādījās paveca vīrieša tumšā seja ar neparasti dzīvīgām un koši brūnām acīm. Viņa tīri noskūto galvu rotāja tieva zelta stīpiņa.

- Viņam ir pirmā līmeņa iniciācija, tas ir, viņš ir Harašnu acis un mute drūmajā mirstīgo pasaulē, - viņa sacīja. - Citiem vārdiem sakot, viņš ir reāls dieva iemiesojums. Iesvētīšanas brīdī viņu nosauca par Džandaru, bet viņa sakrālo vārdu nezina neviens.

Kvīns pie sevis pasmējās. Viņš nejauši zināja pat Džandara pseidonīmu, kas nebūt nebija sakrāls; slepenpolicijas aģentu sarakstos harašnuītu vadonis Irlejā bija norādīts ar segvārdu Brūnais. Iemiesotajam dievam izdevās ievilkt naudu ne tikai no zinātniskās nodaļas psihes manipulācijas metožu uzlabošanas kantora, bet arī saņemt finansiālu atbalstu no jaunatnes nodaļas, jo viņš sludināja apņēmīgu atteikšanos piedalīties politiskajā dzīvē.

- Viņš ir cilvēks ar neticamu garīgu spēku, - Stasija turpināja, apbrīnojot hologrammu. – Viņš bija pilnīgi zemu kritis jauneklis, iegrimis pasaulīgos priekos, neapdomīgi izklaidējās, dzēra un pat pamēģināja lietot narkotikas. Kādu dienu viņš kopā ar jautru draugu kompāniju devās izbraucienā pa Šamsintu ar elektromobiļiem. Ieraudzījis Harašnu templi, viņš atstāja savu elektromobīli pie ieejas un iegāja iekšā tikai aiz ziņkārības. Tiklīdz viņš ieraudzīja dieva vaigu, pār viņu nolaidās žēlastības dāvanas, viņš nokrita altāra priekšā, nožēloja agrākos grēkus un drīz vien pieņēma sākotnējo iesvētību. Tagad viņš ir mūsu baznīcas galva uz Irleijas.

- Liktenis visai neordinārs, - atzina Kīns.

– Portrets ir nepilnīgs, viņš jāredz savām acīm. No viņa acīm izplūst gaišs mirdzums, es nekad neko tādu neesmu redzējis.

Viņas balsī bija dzirdamas neparastas trīcošas notis, un, uztverot tās, Kīnam uzreiz radās aizdomas, ka te nav izticis bez romantiskas iemīlēšanās.

- Man grūti iedomāties, ka tik burvīga sieviete kā jūs ieslodzīja sevi klosterī, - viņš teica. - Ja nav noslēpums, kāpēc jūs to pametāt?

- Izrādījos necienīga, - viņa rāmi sacīja, maziem malciņiem izbaudot vīnu no savas glāzes. - Tomēr esmu pateicīga liktenim par šo pieredzi. Tas nozīmē, ka tā izlēma visuzinošais Harašnu.

Neskaidrā atbilde nozīmēja, ka turpmāka iztaujāšana būs netaktiska. Visticamāk, gadījums pavisam ikdienišķs: no klostera tika izraidīta mūķene, kura neprātīgi iemīlējusies sektas vadonī. Tomēr  brīvajā laikā būs jāapskata viņas dosjē pamatīgāk, Kīns nodomāja.

– Jums ieliet vēl? - viņš jautāja, sniedzoties pēc pudeles.

– Ielejiet sev, man pagaidām pietiek.

Ielējis vīnu glāzē, Kīns tai vēl nepieskārās. Pār viņa muskuļiem jau bija izplatījies viegls zvanošs noreibums, un viņš nevēlējās to pastiprināt.

– Kā jums iet ar inspekciju, ceru, veiksmīgi? - Stasija jautāja.

- Paldies, pilnīgi.

Skopā frāze izklausījās diezgan sausi, Kīns nemaz nevēlējās izvērst šo tēmu. Kūpošais kociņš Džandara hologrāfiskā portreta priekšā izdega, piegružot unipleijera plakano kasti ar pelēku pelnu pārslām. Pauze nedaudz ievilkās, tikmēr Stasijas pelēkās acis gurdeni un nogaidoši pievērsās Kīnam. Šķiet, viņa lika saprast, ka viesību rituāls veiksmīgi izsmelts un pienācis laiks beidzot sākt mīlas spēli.

- Jums ļoti interesants tetovējums. - Paliecies uz priekšu, Kīns pastiepa roku un maigi pieskārās Stasijas plaukstas locītavai. Vai drīkstu uzzināt, ko tas nozīmē?

Viņa savilka lūpu kaktiņus daudznozīmīgā grimasē.

- Tā ir neizprotamā Harašnu kājstarpe. Kad viņš nododas lūgšanu mīlestībai ar piecām taisnīgajām sievietēm debesu dārzos, tās atrodas ap viņu svētā faštiju pozā, veidojot zvaigzni. Dievs viņas visas paņem uzreiz un sniedz vislielāko, nedzirdēto baudu visu nakti. Bet Harašnu nakts ilgst simts astoņus gadus.

Nedaudz apmulsis Kīns mēģināja iztēloties šo ainu, un viņam tā šķita ne bez komisma, ja ne vairāk.

- Divi kvadrātā reiz trīs kubā, - viņš prozaiski nomurmināja pie sevis smīnot.

- Ko jūs teicāt? - sieviete jautāja.

- Es iedomājos, ka, ja pareizināt divi kvadrātā ar trīs trešajā pakāpē, jūs iegūsiet tieši simts astoņi. - Maģisko skaitļu harmonija, tā teikt.

— Pareizi, — Stasija apstiprināja. - Divi ir vīrišķais skaitlis, bet trīs ir sievišķais. Skaitlis simts astoņi iezīmē to saplūšanu.

- Piedodiet manu nezināšanu, bet kāda ir tā faštiju poza? - Kīns jautāja.

- Visdabiskākā attiecībā uz dzimumaktu, - sieviete paskaidroja, nepamirksķinot ne aci. - Es to nosaucu arī par līdzdabisku.

Ar ķircinoši, draisku smaidu viņa apgāzās uz vēdera un piespieda krūtis pret gultu, paceļot uz augšu dibenu, kā rezultātā halāts apspīlējās pāri sēžamvietai. - Tā, - viņa paskaidroja, skatoties uz Kīnu pār plecu un nesteidzoties mainīt šo pozīciju.

Klusas iekāres vēsuma pārņemts, Kīns mirkli vilcinājās, tad piecēlās no krēsla un sniedzās pēc četrrāpus stāvošās sievietes. Tā apgāzās uz muguras un cieši apskāva viņu. Sekoja galvu reibinoši garš skūpsts, Kīns ar pirkstu galiem glāstīja Stasijas kaklu un kaisli skūpstīja. Nedaudz vēlāk viņa roka ieslīdēja ietilpīga rītasvārku trīsstūrveida kakla izgriezumā un atrada elastīgu krūti ar izvirzītu krūtsgalu. Nodrebēdams un atmetusi galvu atpakaļ, Stasija īsi nopūtās ar šņukstu. Viegli iekožoties lūpās, Kīns noglāstīja viņas kailo ķermeni zem ar ziediem izšūtā auduma, sniedzoties pēc jostas, atraisīja to un atrāva halāta garos stūrus. Stasija pārtrauca skūpstu un, pieceļoties, izlaida rokas no piedurknēm, pēc tam nogāzās, aizverot acis un aizmetot rokas aiz galvas. Kīns piecēlās no dīvāna, lai izģērbtos, un sastinga no sajūsmas, skatoties uz sev priekšā izstiepušos augumu, kurā vidukļa slaidums brīnišķīgi apvienojās ar gurnu un krūšu līniju.

Kamēr Kīna steidzīgi novilka uzvalku, sieviete gulēja nekustīgi, it kā bezsamaņā, bet, tiklīdz viņš izģērbās un pieliecās viņai virsū, viņa atmeta rokas un pievilka viņu sev klāt. Valkanais vīraka un smaržu aromāts sajaucās ar satriecoši vieglo viņas sviedru smaržu un uzbudināto kājstarpi. Apklājot krūtis ar ātriem skūpstiem, Kīns jutās nokaitēts un izslāpis, ilgojoties pēc svētlaimīgi zīdainā slapjuma.

Haotisku glāstu vidū Stasija karsti iečukstēja viņam ausī:

- Pagaidi… es to izslēgšu… viņa priekšā nedrīkst…

Sataustījusi tālvadības pulti, viņa izslēdza unipleijeru, un hologrāfiskais Džandara attēls dīvāna pakājē pazuda.

Kīns, nīkstot no nepacietības, nespēja turpināt priekšspēli, viņš satvēra Stasiju rokās un mēģināja iebāzt ceļgalu starp viņas izstieptajām kājām, taču pēkšņi viņa stingri atbalstīja plaukstas pret viņa krūtīm un sastinga.

- Tā nevajag... - sieviete lūdzoši čukstēja, cieši sakļaudama gurnus.

- Kāpēc?

- Nevajag... es nevaru... es tā nevaru... esmu veltīta Harašnam...

Viņa taču vienkārši jukusi, Kīns nodomāja ar klusu izbrīnu. Tomēr mežonīgs uztraukums viņu neatvairāmi pārņēma, un, turpinot maigus glāstus, viņš izstiepās viņai blakus uz sāniem. Stasijas roka slīdēja gar vēderu un karstie pirksti cieši satvēra viņa piebriedušo locekli.

- Es viņu noskūpstīšu,- viņa lūdzoši čukstēja. - Labi?

- Nē, - Kīns izgrūda ar pēkšņu niknumu.

Uz brīdi prātā pazibēja nelaimīgais noklausīšanās fails. Vajadzēja taču tam uzdurties. Saņemt tieši tādas pašas mīlestības dāvanas kā aizvakar nezināmajam priekštecim nez kāpēc viņam šķita nepanesami pazemojoši.

Ar mānīgiem, bet neatlaidīgiem glāstiem viņš piespieda to nedaudz aslābināt gurnus. Tad viņš ar plaukstu nosedza mitro kaunumu, cieši piespiedās pie karstā, trīcošā ķermeņa, pavilcinājās un pabīdīja roku zemāk, aptaustīdams slidenās ziedlapiņas starp drebošajām, nedaudz pašķirtajām kājām.

- Tu taču to gribi, - viņš uzstāja. – Tu pati to vēlies.

- Jā. Jā, gribu. Bet tas ir aizliegts.

- Bet tu taču gribi.

- Nē... - Stasija izdvesa, plūstot ar mīlestības sulu. - Nevajag, lūdzu...

- Vēlies, - Kīns pavēloši nočukstēja, un viņa pirksts lēnām ieslīdēja iekšā.

- Jā. Jā. Ak, kāds vājprāts... - viņa drudžaini nomurmināja, te cieši saspiežot viņa roku ar gurniem, te tos atslābinot.

Saliecis pirkstu, Kīns sāka uzmanīgi masēt maksts jutīgāko punktu tieši aiz ieejas, augšpusē, un Stasija uzreiz īsi noelsās, sasprindzinot visu ķermeni. Rupji uzguļoties uz viņas, Kīns ar spēku izpleta ceļgalus, iegūlās starp pussaliektajām kājām, iekļūstot atvērtajā mitrajā kājstarpē. Sākās kaislīgs satraukums, guļošā Stasija nodrebēja, nedroši un neveiksmīgi cenšoties atgrūst Kīnu. Šī skaistule ar pusaudžu matu griezumu uzvedās kā jaunava, kuru pārņēmusi vēlme un bailes. Traks aiz mežonīgas iekāres, Kīns viņu piepieda ar visu savu svaru un cieši saspieda viņas gludos, ciešos gurnus, vadot savu locekli ar otru roku.

- Nē, nē, nē, nē... - sieviete raudošā balsī murmināja, kad sajuta, kā pret slieksni atspiedās cietais loceklis, un vairs necentās pretoties.

Neviļus aizturējis elpu, Kins lēnām iespiedās arvien dziļāk, applūdināts ar saldu, eļļainu mitrumu, un beidzot sastinga, ieejot līdz galam, pašā dziļumā sajūtot gaļīgo pumpuru. Stasija klusi ievaidējās, nodrebēja un kļuva ļengana. Pacēlies uz rokām, Kīns iesāka lēnā ritmā, nedaudz paātrinot kustības, un drīz vien pārgāja ar neprātīgu niknumu, vērojot, kā viņa grūdienu laikā trīcēja krāšņais sievietes ķermenis.

- Ko tu dari, ak, ko tu dari ar mani... - viņa pēkšņi žēlabaini iesaucās, bet Kīns vairs nejuta ne mazāko pretestību, kustoties viņas kājstarpē ar plašiem grūdieniem.

- Tu esi pārsteidzošs, - viņš čukstēja .

Viņš nevēlējās izlādēties viens pats, cerot, ka Stasija izkļūs no šoka stupora. Un, kad viņš, nedaudz nomierinājies, atsāka kustības, viņa pūles tika atalgotas. Pēkšņi sieviete, it kā pamodusies no sapņa, pieķērās viņa pleciem, karsti noelsās un cieši apvija kājas ap Kīnu.

- Tu to izdarīji... - viņa šokēti nomurmināja. – Tu mani paņēmi tā. Tagad tu esi dievs. Kāda zaimošana...

Tagad viņa atsaucās enerģiski un kaislīgi, saplūstot vienā ritmā.

- Jā, jā, šādi, jā, vēl stiprāk... - viņa bez pārtraukuma lūdza. - Spēcīgāk, jā, tā lūk ... Tu esi varens, tu esi mans Harašnu, - viņa drudžaini čukstēja. – Tavs loceklis mani pacēlis līdz devītajam debesu slānim

Lipīgos sviedros izmirkušais Kīns, noglāstīja viņas vaigu un apmetās uz muguras.

13. Atturēsimies no pārsteidzīgiem lēmumiem

Viņš nemaz nebija gaidījis, ka pamodīsies tik spirgts un možs pēc aizmigšanas tieši pirms rītausmas. Visu nakti viņš un Stasija kaislīgi, dedzīgi mīlējās un nespēja atrauties viens no otra. Kārtējā atelpas reizē, kad viņi apskāvās un klusi sastinga, pēkšņi atskanēja interkoms. Pacēlies augšā, Kīns ar aci paskatījās uz kvēlojošo modinātāju gultas galvgalī, kas rādīja divdesmit septiņas minūtes pāri trijiem. Kailā Stasija, brīvi guļot uz spilveniem blakus Kīnam, pat nepakustējās.

— Kas tur zvana? - viņš jautāja.

- Atbildēt nevajag, - viņa vienaldzīgi teica, pievelkot viņu sev klāt un padodot lūpas.

Droši vien tas bija tas pats, kurš viņai lika dabūt Kīnu gultā, vai nu Narimans, vai kāds no viņa cilvēkiem. Nebija grūti iedomāties, cik nikns ir šis cilvēks, spiests pēc pusnakts sēdēt austiņās un klausīties istabā, kur objekts un savervētais darbinieks ļaujas mīlas priekiem, it kā nekas nebūtu noticis. Beigās viņš nikns un greizsirdīgs nolēma piezvanīt pa interkomu un dot mājienu, ka pienācis laiks pāriet pie... Nav skaidrs, pie kā tieši - jautājumiem, strīda, saucieniem pēc palīdzības, it kā nejaušas greizsirdīga mīļākā parādīšanās? Kīns bija neizpratnē par to, kādi norādījumi viņai bija doti attiecībā uz šo nakti, taču viens palika pilnīgi skaidrs: Stasija bija nolēmusi tos neievērot. Viņš vienkārši ar ādu juta kā riskē, ierodoties šeit. Gaisā valdošās neskaidrās briesmas viņu tikai nokaitināja, taču tagad situācija bija novērsta, un viņš, visticamāk, neuzzinās, kāds bija šis risks.

Interkoma kaitinošie treļļi apklusa. Kīns atkal iegrima maigajā dzimumakta neprātā un, izgājis no tā, elsodams un noguris, sajuta spēcīgu izsalkumu.

- Zini, ļoti gribas ēst,- viņš atzina. – Tev ir kaut kas ko uzēst?

- Tikai gaļas man nav, - viņa brīdināja. - Es neēdu gaļu. Tas nekas?

- Man kaut sakaltušu garozu, kaut ko, - Kīns attrauca.

Smaidot paglaudījusi viņa vaigu, Stasija uzvilka rītasvārkus un pazuda aiz pērlīšu aizkara. Drīz vien tur, kā netīšām aizvainots dzīvnieks, nopīkstēja mikroviļņu krāsns taimeris, un sieviete atgriezās istabā ar trauku, uz kura uzkalniņā gulēja sakarsēti konservēti dārzeņi.

- Viss, ko atradu, - viņa teica, noliekot ēdienu uz galda un sameklējot dakšiņu.

- Man kompāniju nesastādīsi?

- Nē, es neesmu izsalkusi. Ēd, nekautrējies. Ak, re kur tās ir, - un viņa no naktsskapīša izņēma maisiņu ar plastmasas dakšiņām.

Ilgi pierunāt viņu nevajadzēja. Pievilcis galdiņu tuvāk dīvānam, Kīns sāka ēst vienkāršo maltīti, un tā viņam šķita visbrīnišķīgākā maltīte, ko viņš jebkad būtu baudījis.

Stasija sēdēja atzveltnes krēslā un domīgi skatījās uz viņu, atspiedusi vaigu uz rokas. Pārsteidzoši, laulībā ar Rintu viņš nekad nebija juties tik silti un ērti, kā mājās, kā ģimenē. Tātad, it kā viņi būtu precējušies ilgu laiku un viņiem izdevies nepārstāt mīlēt viens otru. Viņš pēkšņi sajuta apbrīnojamo dzīves pilnību un prieku tās neparasti vienkāršajā pamatā: te ir nakts, te ir vīrietis un sieviete vienatnē, viņš ar prieku ēd to, ko viņa ir pagatavojusi, un viņa skatās uz to ar ne mazāku baudu. Un pilnīgi vienaldzīgs kļuva notiekošā fons, vienaldzīgs tas, ko viņa šeit uzņēma aizvakar, kurš un kāpēc mēģināja viņai tikt klāt nakts vidū caur interkomu, pilnīgi vienaldzīgs, viss, kas notiek plašajā pasaulē ārpus šīs telpas viss, kas jau ir noticis un vēl notiks. Viņa nemierīgā dzīve pēkšņi bija noskaidrojusies un sablīvējās neaprakstāmi svētlaimīgā mierā šeit un tagad.

Atjēdzies, debīliķi, šejienes vietējie nelieši tev pabāzuši mauku, tu viņu izdrāzi un kļuvi ļengans, kā pēdējais āksts, viņš sarkastiski pateica sev, vicinot dakšiņu. Tas viss nav tāpat vien, nedrīkst atslābināties, jābūt modram... Bet ciniskā tirāde neatbalsojās viņa dvēselē, tā izgaisa bez pēdām, izejot cauri visaptveroša, neaptverama prieka sajūtai, kā spļāviens caur hologrammu. Nekad mūžā viņam nebija bijusi tik neprātīgi laimīga nakts. Un viņš zināja, ka vienmēr būs pateicīgs liktenim par to.

- Piedevu gribi? - Stasija pajautāja, kad Kīns izēda dārzeņus pa tīro.

- Paldies, esmu paēdis, - viņš teica un atbīdīja tukšo trauku. — Bija neparasti garšīgi.

- Joko?

- Nemaz.

Viņa maigi sabužināja sviedriem piesūkušos matus, nometa halātu un izstiepās blakus.

- Esi noguris?

- Mazliet. Bet tas nekas, tūlīt atpūtīšos. - Roka pati pastiepās, lai glāstītu viņas lieliskās krūtis.

– Tiešām tev bija par maz? - viņa izspēlētās šausmās jautāja.

- Protams.

- Tu esi negausīgs briesmonis.

- Bet tas taču ir mans vienīgais trūkums.

- Toties man tādu ir vesela kaudze.

- Pagaidām nevienu neesmu pamanījis.

- Es esmu jukusi, - viņa čukstēja, kaislīgi izliecoties zem rokas.

— Starp citu, es arī esmu traks.

- Nē tiešām. Es tiešām esmu traka.

- Ak jā. Un arī neglīta un kalsna, — viņš iesmējās, turpinot glāstus.

- Tu vienkārši neko nezini.

- Zinu, ka mēs dzīvojam absolūti trakā pasaulē.

- Tā ir taisnība. Man ir bail no tās. Man bail no visa. Man ir bail no visiem.

- Arī no manis?

– Sākumā bija bail. Tagad vairs ne, - viņa ar nopūtu atzina, atspiedusi galvu uz krūtīm.

- Nu paldies.

- Tu esi labs. Tu esi apbrīnojami labs. Tu neapvainosies, ja pateikšu...

- Nē. Runā.

-Tevi salauzuši. Es varu tev to pateikt, jo arī mani salauza. Zini, ko es vēlētos visvairāk?

- Nav ne jausmas.

- Kopā ar tevi dzīvot uz neapdzīvotas planētas, - viņa kutinoši čukstēja. - Tikai tu un es, un neviena cita. Saproti?

- Jā.

Pusaudža bēgšanas sindroms, sacīja modrais ciniķis, slēpdamies kādā apziņas spraugā.

- Vai tev to gribētos? - Viņas lūpas sāka spēlēties ar viņa krūtsgalu.

– Baidos, ka tas nav iespējams.

- Zinu. Vienmēr gribas neiespējamo, - Stasija nopūtās un dusmīgi piebilda: - Eh, lai tak viņi iet pie velna!

- Kurš tieši?

No caururbjoši asajiem skūpstiem uz krūtīm izauga jauns vēlmes uzliesmojums.

- Viņi. Ak, cik tas izrādās neveikli un stulbi! Lai sabrūk viss, es gribu tevi.

Kīns neatbildēja.

- Kāpēc klusē?

Viņu saruna plūda kā slepena elektriskā straume no istabas, čaukstēja austiņās un nogūla pretizlūkošanas nodaļas slepenajā serverī.

- Domāju.

Nākamais pasažieru modulis pienāks parīt, precīzāk, rīt. Jālaižas prom no šejienes, kamēr vēl veselu ādu.

- Par ko?

Viņas mitro skūpstu ķēde lēnām stiepās arvien zemāk gar viņa vēderu.

– Ka viss ir neveikli un stulbi.

- Neklausies manī. Es esmu traka stulbene. Viss ir brīnišķīgi.

***

Pēc īsa rīta miega Kīns pamodās viegls un zvanīgs, it kā viņa vēnās asiņu vietā plūstu gāzēts ūdens. Stasija saritinājās viņai blakus. Skatoties uz viņas pilnīgi mierīgo guļošo seju, viņš pēkšņi sāka šaubīties, cik pamatotas ir viņa aizdomas. Iespējams, ka pēdējo dienu nepatikšanu pārpilnības dēļ viņu pārņēmusi pārmērīga aizdomība, un tagad ik uz soļa sāk rēgoties ienaidnieka mahinācijas.

Tomēr viņš atcerējās, kā nakts vidū kāds mēģināja sazvanīt, izmantojot interkomu, un viņa uz zvanu neatbildēja. Šeit tas izskatījās pēc niecīga dumpja pret viņas kungiem, taču tas varēja būt arī iepriekš noteikts signāls. Skaidrs, ka aiz tā kaut kas slēpjas. Nemaz nerunājot par zīmīti, ko viņa vakar no rīta padeva, brīdinot uzmanīties no Ronča. Bija pārāk daudz neatbildētu jautājumu par šo sievieti, kura viņam bija sagādājusi pārsteidzošu mīlestības nakti.

Caur spraugu starp biezajiem aizkariem telpā iedūrās spilgts saules šķēps, kas slīpi pāršķēla omulīgo puskrēslu. Pasniedzies pie galda, viņš paņēma rokas pulksteni, tas rādīja vienpadsmit pāri astoņiem. Šķiet, ka pilnībā zudusi laika izjūta, bet iekšējais pulkstenis īstajā laikā signalizēja kā modinātājs. Kīns piecēlās no gultas un sāka ģērbties.

- Cik pulkstenis, mīļais? – Staipoties, miegaini nomurrāja Stasija.

- Ceturksnis pāri astoņiem.

- Ak dievs, es taču kavēju darbu! - viņa uztraukti izlēca no dīvāna un basām kājām metās vannas istabā.

- Iešu uz savu istabu! - Pārkliedzot ūdens šļakatas, Kīns informēja caur durvīm.

Izgājis koridorā, viņš ieraudzīja, ka Rončs, kurš stāvēja viņa durvju priekšā, ar saliektu pirkstu nemierīgi klauvē pa aplodu.

- Labrīt, - Kīns viņam uzsauca.

kvadr-oficieris nodrebēja, pagriezās pret viņu ar visu ķermeni un neslēpti atviegloti nopūtās.

- Ak, re kur jūs esat! - viņš uzstaroja. - Bet es jau biju noraizējies, es domāju, ka kaut kas noticis ...

— Viss kārtībā, — Kīna apliecināja, atslēdzot durvis.

- Pagaidīšu, kamēr jūs pārģērbsieties...

- Ak, ko tur, nāciet iekšā, apsēdieties.

Domās Kīns turpināja brīnīties, kāpēc bija nepieciešams likt viņam pavadīt nakti pie Stasijas. Lai veiktu kratīšanu, atstātu slazdu vai uzstādītu eksplozīvu ierīci, nemaz nebija nepieciešams ķerties pie šādiem paņēmieniem. Intuīcija bija bezcerīgi apklususi, izraisot vēsu nenoteiktību. Katram gadījumam viņš nolēma uzaicināt savu miesassargu ienākt līdzi. Pēc muļķīgās kratīšanas, ko viņam sarīkoja dienā, kad viņš ieradās uz Tangras, Kīns uz savām mantām vairs neatstāja kontroles matus, pamatoti uzskatot, ka otrs šāda veida mēģinājums, visticamāk, nenotiks. Viņš ātri pārskatīja istabu. Ārēji viss bija kārtībā, šķiet, ka viņa prombūtnes laikā šeit neviens nebija ienācis. Rončs, kurš sekoja Kīnam iekšā, delikāti apsēdās uz krēsla malas.

- Atkal parādījušās ķirzakas, - viņš paziņoja galveno vēsti, atpogādams uz krūtīm bruņu tērpu. – Atkal viņu tur ir bezgala daudz. Kaut kas dīvains notiek, viņi nekad agrāk nav darījuši tādas darbības.

- Paskatīsimies, kā tas beigsies, - sacīja Kīns, sameklējot bārdas nazi.

- Tas nevar beigties labi, - skumji prognozēja Rončs. - Starp citu, jūs droši vien vēl nezināt, ka miris Narimans?

- Par ko jūs runājat? Un kad tas notika?

- Pagājušajā vakarā pēc vakariņām. No aizmugures uzbruka sievasmātes mēle, netālu staigāja vēl divi puiši no viņa nodaļas, bet nepaspēja neko izdarīt.

- Nožēlojams atgadījums, - sacīja Kīns, mēreni vicinādams skuvekli.

Viņš uzreiz atcerējās, kā Haragva savā zvērnīcā ar plaukstu ķircināja sievasmātes mēli, un ar vēsu skaidrību pēkšņi iedomājās, kā briesmīga būtne, ietriekusies bruņu tērpā, iekožas starp lāpstiņām un ievada indīgo kuņģa sulas strūklu.

- Vajadzēja taču Narimanam tik smagi uzrauties, - Rončs sūdzējās, raustīdams ūsas. - Galu galā vakar taču visi eksoti atvaļinājumā izklīda, e kā viņam nepaveicās.

- Toties paveicies tam preteklim Tarpicam, - Kīns nomurmināja zem deguna. - Tagad viņu var apsveikt ar paaugstināšanu amatā.

Par šiem vārdiem satriektais kvadr-oficieris, brīdinoši pacēla pirkstu pie lūpām, tad ar plaukstas malu pielika pie auss, liekot saprast, ka telpa tiek noklausīta. Atbildot uz to, Kīns nicinoši pasmīnēja un atmeta ar roku.

- Bet vispārīgi runājot, Narimans vienmēr piedzēries staigāja, nekādas reakcijas, cik tur tālu no nepatikšanām, - sprieda Rončs.

Novilcis civilo uzvalku un uzvilcis mundieri, Kīns uzvilka bruņu tērpu.

- Ejam brokastīs, - viņš teica piesprādzējot portupeju.

Rīts izvērtās vēsāks, taču stiprais vējš cītīgi dzenāja pa spožajām debesīm izkaisītās mākoņu gubas, un no dienvidrietumiem kā svina mūris uz ciematu virzījās mākoņi.

- Izskatās, ka atkal būs pērkons, - sacīja Kīns.

- Tas būtu jauki, - sacīja Rončs. – Tad noteikti iztiks bez masu uzbrukumiem.

Tuvējo kalnu rudajās nogāzēs raibojās pazīstamie sarkanie izsitumi, it kā ķirzakas nekur nebūtu pazudušas. Virs abiem ieplakas galiem atkal bažīgi lidinājās divi viesuļlidņi, gar sētu pa ciema perimetru apkārt staigāja ne mazāk kā piecdesmit patrulējošu fabru.

– Kāda situācija šodien? Ceļā pie manis sastapāt eksotus? - Kīns jautāja, skatīdamies apkārt.

- Nokurināju divus kājautus, pagaidām nekas īpašs.

Taciņas pagriezienā Kinu un Ronču apdzina Stasija, viņa gandrīz skriešiem aizlikās uz ēdnīcas ēkas pusi.

- E, e, uzmanieties! - nokliedza kvadr-oficieris viņai aiz muguras. - Paskatīties apkārt arī vajag!

Viņa, nepagriezusies, atvairījās no nelūgtā padomdevēja.

- Baidās, ka priekšnieki viņai brāzienu sados par nokavēšanos, - komentēja Rončs. - Bet ka, lūk šādā vīzē var viegli uzskriet kājautam, nebaidās.

- Nekas briesmīgs, tuvumā ir fabri, - Kīns viņu mierināja. - Piesegs, ja gadījumā kas.

Patiešām, uz izdegušā raibā zāliena,  netālu no ēdnīcas, staigāja četri fabri ar ieročiem uz pleca, izstiepušies ķēdē, neizrādot ne mazākās nemiera pazīmes.

- Ja atļausiet, es jums kaut ko pateikšu, - Rončs teica, nedaudz pavilcinājies. - Par Stasiju.

- Runājiet droši, - atļāva Kīns.

Viņš to teica apzināti vienaldzīgi, lai gan viņam bija nojausma, ka nedzirdēs neko iepriecinošu.

- Patiesībā negribēju jums stāstīt... Bet viņu bieži apciemo tas draņķa Tarpics it kā dienesta vajadzībās. Varbūt tā nav mana darīšana, atvainojiet. Tas tā, lai jūs zinātu, katram gadījumam, - kvadr-oficieris pabeidza un novērsās, nepārprotami jūtoties neērti.

- Paldies, ka pateicāt, -. Kīns sirsnīgi teica, pavadīdams ar skatienu steidzīgo Stasiju.

- Vispār viņš te apmeklē daudzus, bet īpaši bieži nāk pie viņas, - piebilda Rončs.

Kīns atkal atcerējās neatbildēto nakts zvanu un dīvaino zīmīti, kas pārāk skaidri smaržoja pēc lētas provokācijas. Tātad, arī šajā jautājumā visticamāk, savu roku bija pielicis Tarpics. Vai tā bija viņa juteklīgā šņākšana, ko ierakstīja septiņpadsmitā dzīvokļa klausīšanās kartotēka? Ar neapmierinātību Kīns atzīmēja, ka ir nopietni apsēsts ar šo pretīgo izvirtību, kas tik nepiemērotā veidā parādījās datora datu bāzē un palika dvēselē kā pūstoša skabarga. Tomēr viņš uzreiz saprata, ka Tarpics diez vai ļautu pretizlūkošanas nodaļai klausīties viņa seksuālos piedzīvojumus.

Pārpildītajā un trokšņainajā ēdamzālē Kīns iztālēm sveicināja Aburhadu, kurš atbildot drūmi pamāja ar galvu. Tad pamanīja Tarpicu, kurš sēdēja ar muguru pret ieeju viens pats pie galda četriem cilvēkiem, un viņa sārtās, nedaudz atvirzītās ausis uzjautrinoši kustējās līdz ar žokļu kustībām. Jāķeras klāt šim jauneklim nopietni, nodomāja Kīns. Lai gan pret viņu nav tiešu pierādījumu, Haragva miris, bet, ja pareizi paņemt viņu priekšā, Tarpicam vajadzētu sadalīties.

Izturoties tā, it kā nekas nebūtu noticis, Stasija paņēma no viņa un Ronča pasūtījumu un drīz atnesa brokastis. Viņas pastāvīgās lillā kontaktlēcas piešķīra viņai atsvešinātu izteiksmi, biezi uzklātais tonālais krēms slēpa tumšos lokus zem acīm. Nekas viņas izskatā un ieradumos neatgādināja sievieti, kura vakar aizsmakuši un kaislīgi vaidēja Kīnas rokās.

- Jūs zināt, ka pusvienpadsmitos no rīta ir Haragvas bēres? -  Rončs jautāja, ticis galā ar karbonādi un paņemot no galda plastmasas zobu bakstāmo.

- Nē, tas man ir jaunums.

- Komandieris deva pavēli apbedīt viņu saskaņā ar militāru rituālu, bet bez salūta.

- Diezgan saprātīgi. - Kīns atvairījās ar tukšu frāzi, lai tikai kaut ko pateiktu.

Viņš nekad nebija uzskatījis, ka ienaidnieka līķis smaržo labi, un, pieminot biotehnologa drūmo nāvi, viņš atkal izjuta tādu kā nožēlu, it kā viņam būtu jānovērš šī pašnāvība. Pabīdījis malā šķīvi, viņš arī izmantoja zobu bakstāmo. Ķirzakas karbonāde viņam tagad šķita visai pieņemams ēdiens, bet dažreiz tajā bija neparasti cietas cīpslas.

– Varbūt nejauši ziniet, kā veicas Zigam? - Kīns jautāja. - Es viņu šeit kaut kā neredzu.

- Nav ne jausmas. Varu pamēģināt viņu sazvanīt.

- Būtu jauki.

kvadr-oficieris izņēma no azotes mobīlo rāciju, atvēra vāku un sastādīja numuru. Lai saņemtu atbildi, bija vajadzīgs ilgs laiks.

- Sveiks, vecais, - Rončs beidzot ierunājās. - Biji ar kaut ko aizņemts? O, piedod, es nezināju, ka tu guli. Nu, kā ir ar tiem failiem, vai kaut kas izdevās? Tā. Skaidrs. Brīnišķīgi. Drīkst pie tevis aiziet? Tagad...? - Viņš jautājoši paskatījās uz Kīnu.

- Būtu labāk tūlīt, - tas pamāja.

— Labi, mēs ar inspektoru esam ēdnīcā, tūlīt būsim. Aizvēris vāku, Rončs ieslidināja rāciju kabatā un plati pasmaidīja. – Puisis ņēmās līdz rītausmai un atjaunoja visus failus.

— Lieliski, ejam pie Ziga. - Ar nepacietīgu žestu Kīns pasauca Stasiju, lai samaksātu par brokastīm.

Bet šī sieviete tiešām nav pie pilna prāta, viņš nodomāja, vērodams, kā tā ar pielīmētu smaidu baksta kases termināļa pogas. Bijusī mūķene apsēsta ar savu Harašnu ar viņa pieciem falliem. Tas, ka viņa naktī sevi sauca par traku, bija vienkāršs mēģinājums atvairīt domu, kas viņam noteikti būtu iešāvusies prātā. Vienkāršs paņēmiens pašaizsardzības nolūkos, jo neviens vājprātīgais nespēj sevi par tādu atzīt. Ja cilvēks apzinās, ka ar galvu ne viss ir kārtībā, tad viņa stāvoklis nebūt nav bezcerīgs. Senā paradoksa variants par meli, kurš saka: "Es meloju". Tomēr, pateicoties pēdējai naktij, Kīns ārkārtīgi asi sajuta dzīvesprieku, parasto dzīvnieku dzīvesprieku, ar plašu muskuļu spēku un pieskārienu greznību, it kā vienā rāvienā būtu nometis divus gadu desmitus. Stasija izrādījās apbrīnojama mīļākā, un arī viņš nepievīla, nebija gaidījis no sevis tik jauneklīgu nepiesātinājumu. Un kas viņam par daļu, galu galā, gar viņas vājprātu, ar rītdienas reisu viņš atstāj Tangru  un nekad šeit vairs neatgriezīsies.

- Varbūt esat noguris no šīm karbonādēm? -  Stasija jautāja, atdodot personīgo karti. - Tiem ir diezgan asa piegarša.

Viņa paskatījās uz viņu ar pētošu skatienu, it kā būtu uzminējusi domas.

- Pagaidām pieciešami, paldies, - Kīns atbildēja.

Viņš bija nedaudz aizvainots, ka Stasija nespēja saglabāt pareizo toni un ka šī nenozīmīgā piezīmju apmaiņa tomēr sajaucās ar tikko manāmu intīmas nozīmes ēnu.

Kad viņi ar Ronču izgāja no ēdnīcas, debesis jau bija pilnas ar mākoņiem.

Augšup pacēlās vēl viens viesuļlidnis un, apmetis plašu apli pār ciematu, uzkārās tūkstoš olekšu augstumā nedaudz tālāk par ziemeļaustrumu sargtorni, kur gar stāvu nogāzi sakrāvās brūni raibi akmeņi.

- Un re kur bēres, - sacīja Rončs.

Astes rampa pavērās vaļā, un no virpuļlidņa iekšpuses izlidoja mazs tumšs objekts. Un arī bez Ronča komentāriem Kīns uzminēja, kas tas bija: plastmasas maisiņš, kurā bija mirušā pelni, un tā piesiets granātas drošinātājs. Saskaņā ar seno kosmosa kājnieku ieradumu bija ierasts izkaisīt mirušā biedra pelnus. Aprakstot stāvu loku, maisiņš krita zemē, un trajektorijas vidū nostrādāja drošinātājs. Virs akmeņainās vietas uzpūta pelēks mākonis, ko spēcīgais vējš nekavējoties sapluinīja plānās šķipsnās, un tās, savukārt, ātri izzuda gaisā.

- Mērstons vakar izteicās, ka viņš esot bijis ģēnijs, - Kīns sacīja, palūkojoties uz Tangras drūmajām debesīm, kurās bez vēsts bija pazudis kremētais doktors Haragva.

- Kas to lai zina, varbūt tiešām bija...

Viņi gāja tālāk, apmetot līkumu laukumam ar segtajām bruņumašīnām, virzienā uz unteru kazarmām.

– Katrā ziņā jāpieņem, ka bez viņa trešās paaudzes fabri tik drīz neparādīsies.

- Ja godīgi, nezinu kā jūs, bet es par to pārāk nesaskumšu, - Rončs izgrūda ar negaidītu degsmi.

— Lūk kā? - Kīns sāniski paskatījās uz viņu.

- Tikai nesakiet man, lūdzu, ka jums visa šī ideja bezgala patīk... nu, jaunās paaudzes fabru projekts, par kuru Haragva toreiz pagrabā runāja. Es taču atceros jūsu sejas izteiksmi.

– Es personīgi varu attiekties pret to, kā man patīk, mans viedoklis neko neizmaina. Taču es apzinos, ka pastāv arī valsts intereses.

- Nevaru zināt, esmu tikai vienkāršs karavīrs no bandītu planētas. – kvadr-oficierim apzināti izgriezās cauri Ergastas iedzīvotāja guturālais akcents. - Man vajadzētu klusēt lupatiņā, līdz pajautās, bet pajautās man pašam pēdējam, ja neaizmirsīs.

- Izbeidziet, kāpēc izlikties par ubagu, jūs situāciju saprotat ne sliktāk par mani. Impērijai ir zināms potenciāls iedzīvotāju pārākums, ja aizies līdz masveida mobilizācijai. Bet mūsu fabru divīzijas izlīdzinās spēku samēru, tādējādi nodrošinot pārākumu. Uz spēles likti miljardi cilvēku dzīvību, bez pārspīlējumiem.

- Un tomēr tā ir negantība, Dievam netīkama, zaimojoša negantība, - Rončs neatlaidās. – Var runāt par valsts interesēm, ko vien grib, tikai jebkuram normālam  cilvēkam fabri ir pretīgi radījumi. Pat divkājainie, tādi kā tagad. Nemaz nerunājot par tiem, kas nāks vēlāk.

Šī bija pirmā reize, kad Kīns redzēja savu miesassargu tik satrauktu.

— Atvainojiet, Ronč, bet vai jūs ticat Dievam? - Kīns klusi jautāja.

— Bet, kāda starpība, tikai vārdam vajadzēja. Varbūt arī ticu, tas ir sarežģīts jautājums. Mana māte tic, kaut arī savā veidā, un ienīst visus melīgos priesterus. Tāpēc viņa teiktu, ka Haragvu aizvāca Tas Kungs, lai šī planēta nepārvērstos par elles katlu. Iedomājieties, kādu briesmīgu nāvējošu miskasti viņš šeit būtu radījis, ja būtu palicis dzīvs. Godīgi sakot, es nenožēloju, ka aizkavējos ar šāvienu, kad viņš paķēra kombinezonu ar adatu.

Uzkāpis uz kazarmu lieveņa, kvadr-oficieris paskatījās apkārt, turēdams roku uz maksts. Pašam to nezinot, viņš saviem vārdiem atkārtoja Haragvas ideju par Dieva piezīmju grāmatiņu, kas apgādāta ar aizsardzību pret nevēlamu ieskatīšanos.

— Ronč, bet jums nešķiet, ka cilvēki ir daudz briesmīgāki par šiem zvēriņiem? - Kīns domīgi pajautāja. - Tie vismaz nav tik viltīgi.

- Vēl jo vairāk, tas nozīmē, ka pilnīgi varam iztikt bez kādiem jauniem šķebinošiem biorobotiem, - viņš nomurmināja, atverot durvis un ļaujot Kīnam ienākt pirmajam. – Ziga dzīvo devītajā istabā.

Drūmajā gaitenī karājās neizdzēšamā kazarmu smaka, izmirkušo apavu, ieroču eļļas un dezinfekcijas līdzekļu smaku sajaukums.

Pusceļā Kīns pieklauvēja pie devītajām durvīm.

- Ienāciet, atvērts, - no iekšpuses atskanēja balss.

Kīns pagrieza durvju rokturi un iegāja šaurā istabiņā. Unteram Zigam arī bija bijusi vētraina nakts, spriežot pēc tā, cik viņš bija noguris. Zem acīm bija melni loki.

— Vai tiešām atjaunojāt visus failus? - Kīns viņam jautāja no durvīm.

- Bet kā citādi.

- Pat nezinu, kā jums pateikties.

- Patiesībā nekā īpaši grūta tur nebija, - unters paraustīja kaulainos plecus. - Un bez tam, bija pat interesanti. Bet failu paplašinājums izrādījās pilnīgi standarta, skatoties caur vienpadsmito virtus versiju.

Tātad jūs jau redzējāt, kas tur ir?

- Nē, ierakstīta gandrīz diena reālā laikā, bet es tikko pabeidzu.

- Ak, jā, man jāpazvana Tarpicam, es sarunāju pie viņa tikšanos desmitos, - sacīja Kīns, paskatīdamies pulkstenī.

- Lūdzu, inspektor, izmantojiet interkomu. Ziga ar zodu norādīja uz galdu, kas bija bagātīgi nosēts ar daždažādām datoru detaļām.

Paņēmis interkomu un grasīdamies zvanīt, Kīns pēkšņi ieraudzīja, ka starp nekārtīgo ar kabeļiem savienotu paliktņu un mikroshēmu kaudzi, kas mētājās uz galda, atrodas barošanas bloks, interfeisa panelis un nobružāta virtuālā galvassega. no reti veca modeļa.

- Tas ir tas jūsu dators? - viņš bija pārsteigts.

- Jā, - unters pasmīnējis apstiprināja. - Bez korpusa daudz ērtāk, jebkurā laikā var izmainīt konfigurāciju.

- Atvērtas datora arhitektūras princips darbībā, - Kīns pajokoja, apsēžoties un sastādot Tarpica kabineta numuru.

Rončs ar kāju pievilka otro ķeblīti istabā stūrī blakus durvīm un arī apsēdās, atspiedis uz rokas zodu.

- Kadru daļa, - izskanēja no skaļruņa.

— Šeit inspektors Kīns, — viņš sausi sacīja. — Mani aizkavē daži apstākļi, būšu pie jums pēc kādas stundas.

- O, jā, protams, gaidu, neuztraucieties.

- Bet es arī neuztraucos, - Kīns aizkaitināti atcirta un atvienojās.

Tikmēr Ziga, kurš bija iekārtojies savā gultā, sāka grauzt vitaminizētu tāfelīti no sausās devas, vienlaikus iedzerot no plakanas pudeles.

- Gribētu paskatīties pēdējā faila beigas tieši šeit, - sacīja Kīns.

- Uhu, lūdzu. Iedzēris malku no termosa un norijis, apakšvirsnieks piecēlās, uzvilka virtuālo galvas saiti un ieslēdza datoru. - No kāda laika skatīsieties?

- Teiksim, piecas minūtes pirms faila beigām.

- Tūlīt, mirklīti... - Uzvilcis vadības pirkstaiņus, Ziga cītīgi kustināja savus izstieptos pirkstus. - Lūk, te būs.

Viņš pasniedza Kīnam savu galvas pārsegu un pirkstaiņus, kurš sāka tos uzvilkt.

-Tikai virtuāls man draņķīgs, vecs, un niķīgs, - brīdināja Ziga. - Trīsdimensijā nedaudz greizs, reizēm var pat uzkārties, ja strauji pārlūkojat panorāmu.

- Nekas, derēs, - Kīns viņu mierināja.

Viņa sirds smagi pukstēja no pēkšņa uztraukuma. Spēles likmes bija prātam neaptverami augstas: miljardiem kredonu, kas paredzēti otrās paaudzes fabru masveida ražošanai, un dzīvā sēka paritātei starp Impēriju un Konfederāciju starpplanētu kara gadījumā. Un personīgi Kīnam, iespējams, grand-oficiera pakāpe un augsts amats. Tikko četrdesmit gadus vecam virsniekam tas ir liels sasniegums.

Pretēji paša cerībām iedomātais Ģenerālštāba emisārs sāka nopietni pildīt viņam uzticēto uzmanības novēršanas misiju un izsekoja neskaidrajām pēdām līdz galam, lai gan tika darīts viss, lai viņš to nevarētu izdarīt. Faktiski tieši šī faila dēļ, kas atradās sarga nošautā biorobota galvā, Haragva ievietoja mīnu turbotransportierī.

Tiklīdz no augšas tika nolaisti okulāri, Kīna acu priekšā parādījās Virtus  programmas standarta logs un tajā stop kadrs, kas izskatījās pēc datorspēles: kalnu panorāma un priekšplānā sastingušu piecu karavīru figūras, zemāk trīs daudzkrāsainas teksta līnijas - balta, dzeltena un sarkana. Pirmā no tām bija kaut kas līdzīgs fabra domu kopsavilkumam, otrajā bija dati par kaujas situāciju, trešajā rindā bija redzami ziņojumi no biorobota operētājsistēmas.

Pieci objekti pieder objektīvi nepilnvērtīgai dzīvības formai, vēstīja baltā līnija. Tuva kaujas distance – ziņoja ar dzelteniem burtiem. Un, visbeidzot, operētājsistēmas servisa līnija brīdināja: objekti aizsargāti ar programmas kodu “savējais”. Uzbrukums aizliegts.

Atsevišķs displejs augšējā labajā stūrī rādīja datumu un laiku: 18.06, vietējais laiks 16:38 11.

Jā, tas ir tas pats fails, un pēc dažām minūtēm karavīri būs miruši, bet no biorobota paliks tikai sodrēju notraipīta galva.

Objektīvi nepilnvērtīga dzīvības forma, Kīns domās atkārtoja fabra vārdus. Savdabīgs formulējums, neko neteiksi. Izrādās, ka fabri ne tikai apzinās, cik daudz cilvēki zemāki par viņiem muskuļu spēka un reakcijas ātruma ziņā, bet arī izdara no tā tālejošus secinājumus.

Ar vieglu rādītājpirksta kustību Kīns noņēma stop kadru, karavīru figūras sakustējās, soļojot tām pretī, un skrējošās līnijas saplūda nepārtrauktās daudzkrāsainās svītrās. Atkal bija jāieslēdz stop kadrs un jāiestāda skatīšanās režīms desmit reizes lēnāks nekā faila reālais ātrums, lai izsekotu paziņojumiem.

Karavīri apstājās un pusbalsī par kaut ko strīdējās, ar smīnu palūkodamies fabra virzienā. Viņiem pat nebija aizdomu, ka jau ir klasificēti kā zemākas būtnes. Pa to laiku biorobots atkal un atkal prātā atkārtoja savas neskaidrās domas:

Objekti sarunājas savā starpā. Objekti bruņoti. Uzbrukums aizsardzībai? Uzbrukums aizliegts.

Viens no karavīriem, vismazākais no kompānijas, smejoties kaut ko paskaidroja saviem draugiem, vicinādams rokas. Apmēram septiņdesmit olekšu attālumā biorobots nevarēja dzirdēt, par ko cilvēki runā klusās balsīs. Tomēr viņi nav nemaz piedzērušies, bet drīzāk noguruši, atzīmēja Kīns.

Objekti pieder objektīvi nepilnvērtīgai dzīvības formai. Uzbrukums aizliegts. Objekti rada draudus? Uzbrukums aizliegts. Objekti potenciāli var radīt draudus. Uzbrukums aizliegts. Objekti apbruņoti un pieder objektīvi nepilnvērtīgai dzīvības formai. Uzbrukums aizliegts.

Valkans, desmitkārtīgi palēnināts laiks un monotons, uzmācīgi atkārtojošs teksts iedarbojās uz Kīna nerviem. Viņš mēģināja skatīt failu fragmentos, lecot ik pēc trim sekundēm.

Jā, tiešām, divi karavīri sarokojās, izskatās pēc sīkulis noslēdzis derības ar plecīgu stipru vīru. Vienkārša karavīra izklaide atvaļinājumā. Nelielais gāzelēdamies devās viņu vērojošā fabra virzienā. Vai tiešām šis pašnāvnieks saderējis par to, ka viņš fabram iedos pļauku? Kīns raudzījās bezrūpīgi smaidīgajā kājnieka sejā, kuram bija atlikuši tikai daži dzīves mirkļi, par ko tas pilnīgi nenojauta.

Viens no objektiem tuvojas tiešā kontakta attālumā. Uzbrukt? identificēts programmas kods "savējais". Uzbrukums aizliegts.

Virtuālā galvas saite radīja gandrīz pilnīgu klātbūtnes efektu, it kā viss notiktu tieši pašlaik. Savādi, bet Kīns pēkšņi pārdzīvoja neiespējamību iejaukties, brīdināt pārgalvīgo puisi par briesmām.

Objekta mērķis neskaidrs. Objekts tuvojas. Uzbrukt? Objekts aizsargāts ar programmas kodu "savējais".

Mazā auguma jokdaris apstājās fabra priekšā un pastiepa roku, lai paspiestu roku. Kīns nodrebēja: tātad karavīri derēja uz to. Ne jau iesist biorobotam, nē - paspiest viņam roku.

Objekts pastiepj roku. Uzbrukt? Objekts neapbruņots. Objekts smird.

Karavīrs lēnām pavēra lūpas, un austiņās atskanēja nesaprotama zema rūkoņa. Kīns pārtrauca faila atskaņošanu, atgriezās trīs sekundes atpakaļ un iestatīja reālo režīmu.

- Dod savu ķepu, simpatjaška, - sacīja smaidošais karavīrs.

Teksta rindas skrēja neiedomājamā ātrumā. Kīnam atkal vajadzēja mazliet pagriezt failu atpakaļ un iestatīt atskaņošanas ātrumu uz piecdesmit pret vienu. Karavīra izrunātā frāze atkal pārvērtās stieptā basa troksnī.

Objekta vārdiem nav jēgas. Pavēle? Draudi? Smirdošs nepilnvērtīgs objekts pavēl vai piedraud? Uzbrukums! Uzbrukums nav iespējams. Smirdošs nepilnvērtīgs objekts aizsargāts ar programmas kodu "savējais".

Smaidīgā, labsirdīgā puiša seja sastinga viņa acu priekšā, lūpas kustējās pulksteņa minūšu rādītāja ātrumā, bet Kīns cieši sekoja fabra transliterētajam domu gājienam. Izskatās, ka tam sākusies aizture.

Objekts mēģina uzbrukt? Pretuzbrukums? Objekts aizsargāts ar programmas kodu "savējais". Objekts smird. Uzbrukt? Objekts aizsargāts. Beznosacījuma stop, DOOO adrese D7FF. Objekts smird. Mērķis? Mērķis. Mērķa parametru pieprasījums. Pretruna. Atklāt uguni? Pretruna. Uzbrukums! Programmatūras pārtraukums no adreses DOOO - D7FF. Pretruna. Objekts garīgi un fiziski nepilnvērtīgs. Objekts smird. Pārslēgties no DOOO - D7FF uz E800 - EFFF. Izpildīts. Pārbaude. Nulles pārtraukumi no DOOO — D7FF. Izpildīts. Atiestatīts ar E800 — EFFF. Atiestatīšana atspējota, apstipriniet komandu. Apstiprināts. Atiestatīts ar E800 — EFFF. Izpildīts. Uzbrukums! DOOO — D7FF Nonullēts! Nav pieteikuma no C800 — C7FF! Turpināt. Nav pieteikuma no C800 — C7FF! Turpināt. Nav pieteikuma no C800 — C7FF! Turpināt ar novirzīšanu uz FOOO - F7FF. Izpildīts. Pretruna novērsta. Uzbrukums! Atklāt uguni!

Izmisīgais strīds starp baltajiem un sarkanajiem burtiem, kas ilga apmēram sekundes desmitdaļu no reālā laika, beidzās, pēc tam uzmirgoja dzeltena līnija ar mērķa aprēķinu datiem.

Kīns bija pārsteigts, neticot savām acīm. Pašattīstības mākslīgajam intelektam sekundes daļā izdevās pārprogrammēt savu operētājsistēmu zemāka līmeņa valodā. Būtībā fabrs izdarīja apmēram to pašu, ko leģendārais ķirurgs, kurš sev veica aklās zarnas operāciju.

Plaši smaidošā maza auguma kareivja seja notrīcēja, to pārņēma apmulsuma grimase, tad sejas muskuļi kļuva ļengani. Viņa krūtīs viena pēc otras ietriecās trīs plazmas lādiņi. Bija biedējoši skatīties, kā vīrietis tika nogalināts no neliela attāluma ar plazmas šauteni, un turklāt izrāde ritēja Kīna acu priekšā ar piecdesmitkārtīgu palēninājumu. No bruņu tērpa caurumiem izplūda tvaika dūmaka, līķis sāka lēnām krist atpakaļ.

Objekts padarīts nekaitīgs. Iespējami draudi? Iespējami. Draudi reāli. Atlikušie identiskie objekti gatavi uzbrukumam. Pretuzbrukums: iznīcināt smirdīgos objektus pašaizsardzības nolūkos. Atklāt uguni!

Jau bez programmatūras kodola iejaukšanās, fabrs ar īsām kārtām sāka apšaut četrus noslepkavotā cilvēka draugus, kuri stāvēja tālāk. Tikai viens no viņiem tvēra pie maksts bet uzreiz nokrita uz celiņa purpursarkanās grants, pirms paguva izvilkt iksteri.

Tūlītējie draudi novērsti. Redzamības robežās nav apdraudošu objektu. Režīms, izeja no uzbrukuma, meklējot citus apdraudošus objektus.

Fabrs pagrieza galvu, viņa acu priekšā pazibēja tornis ar sargu, kurš steidzīgi grieza balsta lāzeru.

Uzbrukuma mēģinājums no azimuta 163

satraucoši pazibēja dzeltenā līnija, un pēc mirkļa attēls nodzisa, to aizstāja blāvi melns taisnstūris.

Faila beigas.

Apsargs Vanzega sadedzināja fabra ķermeni ar garu kārtu, atstājot tikai biorobota galvu ar izvārīto asiņu sabojāto kristāliskās atmiņas bloku.

Kīns noņēma galvas saiti un pirkstaiņus, pēc tam pasniedzās kabatā pēc kabatlakatiņa un no pieres noslaucīja sviedrus. Pārlūkojot failu, viņš piedzīvoja pilnīgi absurdu stindzinošas bezspēcības sajūtu, it kā vērotu notiekošo ar cilvēkus nogalinošā biorobota acīm un spētu iejaukties. Atcerējās fabru, kas otrajā vakarā pavērsa pret viņu plazmas šauteni. Ja tas būtu papūlējies pārprogrammēt šūnas, kurās ielādēta operētājsistēma, Kīna pelni jau tagad būtu izkaisīti no viesuļlidņa.

- Nu kā, viss normāli? - bažīgi jautāja Zīga, sēdēdams uz gultas.

- Teiksim tā, viss ir vairāk nekā normāli, - Kīns atbildēja un pagriezās pret savu miesassargu. - Atcerieties, Ronč, kā jūs runājāt par fabru manieri lekties, kā toreiz izteicāties? Tātad, tagad es zinu, kas par lietu. Izrādās, viņi nevar izturēt cilvēka sviedru smaku.

- Jā, vakar Mērstons kaut ko tādu minēja... - Rončs pamāja.

– Un vispār fabri cilvēkus uzskata par nepilnvērtīgiem radījumiem visos aspektos. Es domāju, ka viņi apšautu visu garnizonu bez kādām pūlēm, ja viņus neatturētu īpaši kodi operētājsistēmā.

Kvadr-oficieris ilgi nosvilpa.

- Ticiet vai nē, bet man jau bija aizdomas par kaut ko tādu, - viņš teica. - Kas tur notika astoņpadsmitajā datumā?

- Viens no karavīriem noslēdza derības, ka fabram paspiedīs roku, - paskaidroja Kīns. - Pienāca klāt un teica: "Dod man ķepu, simpatjaška." Ne tikai cilvēka smaka fabram ir pretīga, viņš šos vārdus un žestu nemaz nesaprata un uztvēra tos kā draudus. Kopumā viņš mēģināja uzbrukt cilvēkiem vairākas reizes sekundē, taču viņu apturēja iebūvētās programmatūras aizliegums. Kas jums tajā termosā, Ziga?

- Smadzeņu tīrītājs, - unters atbildēja un, negaidot nākamo jautājumu, paskaidroja: - Mana recepte, spirtiņš sajaukts ar "Špinu".

- Atļaujiet man iedzert malku, man kaut kā rīkle galīgi izkaltusi.

- Lūdzu. - Pieklājīgi pieceļoties no gultas, Ziga pastiepa blašķi, Kīns iedzēra no tās pamatīgu malku un sāka bieži elsot: dzēriens izrādījās ārkārtīgi stiprs.

- Paldies, tas tiešām ir ļoti labs smadzeņu attīrīšanai, - viņš pateicās.

- Jūs apstājāties pie tā, ka fabram tās programma aizliedza uzbrukt, - satrauktais Rončs atcerējās, nevarēdams nociesties.

- Jā, atceros. Tātad, fabrs nekavējoties pārrakstīja operētājsistēmas adresāciju un noņēma kodus, kas bloķēja uzbrukuma programmu. Tad viņš sekundes daļā nogalināja piecus karavīrus, viņi nepaspēja neko pret to uzsākt.

— Ir nu gan, — Ziga nomurmināja.

- Visnepatīkamākais ir tas, ka jebkurš no fabriem to var izdarīt jebkurā brīdī, - secināja Kīns. - Viņu intelekta pašattīstība ir sasniegusi līmeni, kurā viņi paši spēj mainīt savu operētājsistēmu. Vienu piemēru tam es tikko redzēju savām acīm. Es nevēlos izklausīties kā panikas cēlājs, bet situācija ir ārkārtīgi bīstama.

Istabā iestājās saspringts klusums, kuru pārtrauca Rončs.

- Tas ir, kā es saprotu, fabri var ne tikai lekties, bet arī bez iemesla sākt šaut pa cilvēkiem? - viņš jautāja.

- Pilnīgi pareizi.

- Jautras ziņas, neko neteiksi, - norūca kvadr-oficieris.

- Tas, kuru es absolūti atsakos saprast, ir doktors Mērstons, - sacīja Kīns. - Jo viņš to labi zina. Vienkārši nevar nezināt, ka bioroboti, pirmkārt, cilvēkus nevar ciest, un, otrkārt, ka tie spēj iziet no kontroles un apšaut visu garnizonu.

- Ko tagad darīt? — Rončs jautāja.

- Domāju, ka, pirmkārt, ir jāinformē komandieris Aburhads.

Atkal pacēlis interkomu, Kīns sastādīja komandiera blokmājas numuru. - Šeit traucē Kīns, - viņš teica, izdzirdot enerģisko "hallo".

- Klausos jūs, inspektor.

- Komandier, man ir ļoti sliktas ziņas. Uzskatu, ka no patrulēšanas steidzami jāatsauc visi fabri.

Aburhads paklusēja, pārdomādams dzirdēto.

Hallo, jūs mani dzirdat?

- Jā, dzirdu, - atbildēja garnizona komandieris. - Atvainojiet, bet kas izraisījis tik steidzamu vajadzību?

- Tikko iepazinos ar piecu karavīru nāves apstākļiem. Var teikt no pirmavotiem. Apskatīju failu, kas iegūts no cilvēkus nošāvušā fabra kristāliskās atmiņas bloka.

- Cik man zināms, bloks ir bezcerīgi sabojāts.

- Nepavisam, unteram Zigam izdevās rekonstruēt tā saturu. Un tas, ko es tikko redzēju, rada visnepatīkamākos secinājumus. – Kīns apklusa un, nesagaidījis Aburhada repliku, turpināja: – Patiesībā  nevis karavīri uzbruka fabram, bet tieši otrādi, tas uzbruka viņiem. Turklāt mēs neesam garantēti pret šādu incidentu atkārtošanos. Man ir aizdomas, ka fabri jebkurā brīdī var iziet no kontroles. Viņiem ir idiosinkrazācija pret cilvēka sviedru smaku. Un trakākais ir tas, ka fabri principā spēj sevi pārprogrammēt un atcelt ieroču lietošanas aizliegumu pret cilvēkiem. Briesmas ir ārkārtīgi lielas, saprotiet.

Kīns apklusa, gaidoši noliecies pār interkomu.

- Pirms pieņemt lēmumu, man jāiepazīstas ar failu, par kuru jūs runājat, - beidzot teica Aburhads.

– Neapšaubāmi. Es to nekavējoties nodošu jūsu rīcībā.

- Turklāt jākonsultējas ar doktoru Mērstonu kā pašreizējo FABR-2 projekta vadītāju.

- Redziet, viņš ir ieinteresēts cilvēks, un maz ticams, ka viņa viedokli var ņemt vērā, - Kīns iebilda.

- Faktiski jūs man piedāvājat noņemt visu aizsardzību, - garnizona komandieris svarīgi sacīja. - kontrolēt visu teritoriju ar savu personālu es nevarēšu.

- Ir jāizvēlas starp diviem ļaunumiem, - Kīns uzstāja.

- Es tomēr lūgtu jūs nesteigties ar liela mēroga secinājumiem, inspektor, - ierosināja Aburhads. - Atturēsimies no pārsteidzīgiem lēmumiem. Turklāt tagad mums draud eksotu masveida uzbrukums.

- Kas,  ir kādas pazīmes?

- Pagaidām nekas konkrēts, taču situācija ļoti saspringta. Apkārtnē atkal parādījušies ķirzaku bari, ceru, ka jūs zināt, ka tā ir nepārprotama zīme. Ja izvēlaties vienu no diviem ļaunumiem, tad eksoti ir daudz reālāks drauds, bet uz fabriem līdz šim varēja paļauties.

Aburhada neslēptā skepse zināmā mērā atvēsināja Kīnu, kurš joprojām bija murgainā un absurdā iespaidā par piecu karavīru nāvi. Viņš jautāja sev, vai nav pārāk pārsteidzīgs ar šādu radikālo priekšlikumu, kļūstot par ķīlnieku savai klusajai panikai.

- Fabri līdz šim ir uzvedušies normāli, izņemot to incidentu, - viņš sacīja vairs ne tik pārliecināti. - kuram var sekot citi.

- Man grūti par to spriest. Kamēr neesmu redzējis failu, kas jūs tik ļoti nobiedēja.

Citos apstākļos tik skaidra apsūdzība par gļēvulību Kīnu būtu aizskārusi, taču tagad viņš nebija noskaņots uz ambīcijām.

- Tādā gadījumā es centīšos jums nekavējoties nogādāt šo failu, lai jūs visu varētu redzēt savām acīm, - viņš apsolīja.

- Labi. Līdz saziņai. Un Aburhads izslēdza interkomu.

Neapmierinātais, Kīns sniedzās kabatā pēc maka. Varbūt, ja viņš nebūtu satraucies un kaut nedaudz padomājis par gaidāmo sarunu, viņš būtu viegli paredzējis visus garnizona komandiera sniegtos pretargumentus.

– Jums atradīsies kur to iespraust? - Kīns vaicāja Zigam, grozīdams pirkstos kristaletu, ko bija izņēmis no maka.

- Tūlīt, mirklīti, kaut kur šeit bija ... - murmināja unters, no detaļu kaudzes izņēma plakanajam kabelim pielodēto ligzdu un ievietoja tajā Kīna iedoto kristālu. - Nokopēt tikai pēdējo failu?

– Jā, pārējais var pagaidīt.

Neuzvilcis virtuālo galvassegu, Ziga pielika aci vienam no tā okulāriem un ar dūrē saņurcītu kontrolpirkstaini pavilka šurpu turpu pa galdu.

- Lūdzu, gatavs, - viņš teica. - Bet jums nav jānes fails kājām,  to var nosūtīt uz blokmāju pa tīklu.

- Mums vienalga pa ceļam. - Kīns piecēlās no ķebļa. — Paldies, Ziga, jūs ļoti palīdzējāt ar šiem failiem.

- Ko tur, parasta lieta,- nomurmināja samulsušais unters, atverot viņam durvis.

— Ko jūs par to domājat, Ronč? - Kīns jautāja, kad viņi izgāja no kazarmām.

- Pat nezinu, ko te lai dara, - bēdīgi atsaucās kvadr-oficieris. - Komandierim taisnība, mēs nevaram iztikt bez fabriem. Bet, ja viņi pēkšņi satrakosies, viss pagalam. Godīgi sakot, atliek paļauties uz Dievu. Varbūt Viņš neatteiks.

Neviļus Kīns paskatījās uz mākoņainajām debesīm. Augstu virs kalniem laiski uzlidoja blīvi pseidopteronu bari, divi patrulējošie viesuļlidņi lidinājās pār ciematu ar dobju rīboņu. Dieva esamība pieder pie tām lietām, kuras ir acīmredzami nepierādāmas, viņš domāja, taču, protams, ir kaut kas aizdomīgs faktā, ka gan Haragva, gan Narimans, kas gribēja viņu novākt no šīs pasaules, ir miruši, bet viņš, Kīns, ir dzīvs. Lai nu kā, bet parīt viņš būs mājās. Vairs nebūs apnikušās gravitācijas, kas ir ieēdusies katrā muskulī, nebūs stulbā bruņu tērpa ar neizdomātiem stiprinājumiem, bīstamu radījumu, kas uzglūn uz katra soļa, nebūs briesmīgo fabru, kas ir gatavi sacelties pret smirdīgajiem cilvēkiem. Pirmā lieta, ko viņš izdarīs ceļā, būs ieiet dušā, pēc tam atlaisties atzveltnes krēslā ar glāzi laba vīna un klausīties Stenželu. Jā, Stenžela trešo simfoniju. Kīns gandrīz skaļi iesmējās, tik jocīga viņam šķita šī doma.

14. E kāds jums sūdīgs darbs

Blokmājas adjutantu istabā dežurēja resnais, biezlūpainais unters Dživlo. Kad Kīns parādījās, viņš saslējās miera stājā, zods uz augšu, bieži mirkšķina baltās skropstas.

- Es pie komandiera, - Kīns pateica pār plecu, nenovelkot bruņu tērpu, devās tieši uz Aburhada kabinetu.

Tas sēdēja pie datora un nikni skatījās uz daudzkrāsainajām gaismām, kas pārvietojās pa visu elektronisko karti. Skatoties uz tām, Kīns nodrebēja – bilde izskatījās pēc masveida eksotu iebrukuma no diviem virzieniem uzreiz. Nedaudz vēlāk viņš saprata, ka ar gaismām apzīmētie objekti pārvietojas pārāk ātri – tas nozīmē, ka dators tikai simulē kaujas situāciju.

- Ņemiet vērā,  esmu ļoti aizņemts, - nomurmināja Aburhads, nemaz nebūdams priecīgs par nelūgtā apmeklētāja parādīšanos.

- Es neaizņemšu daudz jūsu laika, - Kīns brīdināja. - Šeit ir kristāls ar failu, iekopējiet to savā datorā.

- Labi, bet pašlaik neskatīšos. Ja vēlaties zināt, es tikko mēģināju izstrādāt aizsardzības iespējas bez fabru līdzdalības. Atklāti sakot, bez tiem viss aiziet pie velna. - Garnizona komandieris ar asu rokas kustību izslēdza programmu un paņēma Kīna pastiepto kristālu. - Kā vēlaties, bet jūsu priekšlikums ir pilnīgi nepieņemams. Lai viss paliek kā bijis. Uz manu atbildību, protams.

- Es jūs lieliski saprotu, - Kīns līdzjūtīgi pamāja. - Tad man ir vēl viens ieteikums kā paliatīvs līdzeklis. Visam personālam jāpaziņo, ka nekādā gadījumā nedrīkst tuvoties fabriem. Cilvēku sviedru smaka viņus burtiski sanikno.

- Jūs laužaties pa atvērtām durvīm, - nedraudzīgi nomurmināja Aburhads. - Pēc doktora Haragvas lūguma visi par to ir brīdināti jau ilgu laiku atpakaļ. Tiesa, iemeslu viņš toreiz nepaskaidroja. Bet tagad mēs to zinām.

- Ak lūk kā, tas man ir jaunums. Nu ko, vairs neuzdrošinos novērst jūsu uzmanību. Kad varēsiet apskatīt failu?

– Domāju, ka tuvāk vakariņām. Tiekamies ēdnīcā. - Un garnizona komandieris atkal sāka skatīties savā datorā.

- Uz redzēšanos, - Kīns pateica un izgāja no kabineta. "Bet vēl varat  katram desantniekam iedot dezodoranta baloniņu, vai cieši aizbāzt visiem fabriem nāsis," viņš skumji nodomāja, ejot. "Kā ārštata militārais konsultants varu piedāvāt Bioteh koncernam izgatavot jaunu biorobotu partiju ar hroniskām iesnām.

– Ziņu no ģenerālštāba man vēl nav? - viņš jautāja Dživlo.

- Nekādi nē.

- Iesim, Ronč.

- Kur mēs tagad? - jautāja kvadr-oficieris, atverot Kīna priekšā tambura durvis.

- Pie Tarpica, man jau sen vajadzēja būt pie viņa.

Ejot no blokmājas uz administrācijas ēku, Kīns paskatījās uz pseidopteronu bariem, kas pacēlās augstu apmākušās debesīs virs ciemata.

- Šķiet, ka to kļūst arvien vairāk, - viņš skaļi atzīmēja.

- Šodien viņiem šķiet svētki, Konfederācijas diena, ne citādi, - Rončs drūmi attrauca.

- Mūsu laime, ka pseidopteroni nav bīstami.

– Tas gan.

Tālumā, netālu no dzeloņstiepļu žoga, ērkšķainajos brikšņos gar kontroles un taku joslu sāka šaut divi patruļas fabri. Vairāki veikli kamoli aizlēca dažādos virzienos.

- Paskat tik, viņi tur dzīvplēsējus atraduši, - kvadr-oficieris atdzīvojās. - Un, cik trāpīgi šauj, vienkārši prieks skatīties...

Nevienam no radījumiem neizdevās aizbēgt, bioroboti tos nogalināja dažu sekunžu laikā, pēc kā īsām kārtām sāka metodiski apšaudīt blakus esošos krūmus.

- Haragva zināja, ka fabri var izkļūt no kontroles, - sacīja Kīns, vērojot zilās plazmas kārtas, cauršuj panīkušo krūmāju.

- Man par to nebija šaubu, - sacīja Rončs. “Tikai no Haragvas jau vairs neko nepaņemt.

- Arī Mērstons to zina. Tomēr klusē. Atklāti sakot, tāda bezatbildība man vienkārši neiesēžas galvā.

- Nav ko brīnīties, Fabri ir viņa maize, - sprieda kvadr-oficieris.

- Mani vienmēr ir pārsteidzis, ka cilvēks neprot aprēķināt elementāras sekas.

- Vai tad mēdz būt citādi...? - Rončs, nedaudz apsteidzis Kīnu, atvēra viņam administratīvās ēkas durvis.

Tomēr viņš ne tuvu nav tik primitīvs, kā izliekas, nodomāja Kins, pašķielēdams uz savu miesassargu. Viņam ir tāds kā militārista komplekss, kurš neatbilstoši gadiem aizsēdējies kvadr-oficieru rindās, tāpēc lepojas ar uzspēlētu vienkāršību un karavīru žargonu. Kīna lasītajā dosjē bija norādīts, ka Rončs Amronas militāro akadēmiju absolvējis ar izcilību, un tikai politiskās policijas atklātā māsas sadarbība ar teroristiem liegusi viņam iekļūt aspirantūrā. Acīmredzot nabadziņš pat nezina, kāpēc viņam karjera tāda neizdevusies. Iemesls tam ir tikai nosacīta zīme koda apzīmējumu ievadrindā un dažas parastas frāzes sadaļā “radniecīgās attiecības”, bet pats Rončs par to nekad neuzzinās.

- Ja tā padomā, fabru koncepcija jau sākotnēji satur neatrisināmu pretrunu: tiek pieprasīta gan beznosacījumu paklausība, gan spēja uzņemties iniciatīvu, - Kīns sāka skaļi spriest, ejot augšā pa kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. — Par citām pretrunīgām attieksmēm nemaz nerunājot. Cik saprotu, Haragva gribēja izveidot domājošu biorobotu, kas spēj izdarīt secinājumus un reflektēt. Viņam tas diezgan veiksmīgi izdevās, taču šāda biorobota apbruņošana ir vismaz riskanta.

- Tas jau ir kaut kas no filozofijas sfēras, - atzīmēja viņa miesassargs. - Bet es piekrītu, ideja izrādījās sapuvusi, lai kā to pagrieztu.

- Labi, pagaidiet mani šeit, - Kīns teica, apstājās durvju priekšā un skatījās uz plāksnīti, uz kuras jau bija rakstīts: Džastins Tarpics, kadru daļas vadītāja pienākumu izpildītājs.

- E kas par operativitāti, - Rončs komentēja, pārtvēris viņa skatienu.

- Jā, šajā reizē nekādas kavēšanās, - Kīns pasmaidīja un pieklauvēja pie durvīm.

— Iekšā, — atskanēja Tarpica balss.

Nav skaidrs, kāpēc Tarpics aprobežojās ar plāksnītes nomaiņu un turpināja sēdēt savā iegarenajā šaurajā kabinetā, nevis pārcēlās uz daudz ērtāko Narimana. Taču, spriežot pēc datora izdruku kaudzes uz galda, viņš cītīgi pārņēma sava nelaikā mirušā priekšnieka lietas. Kad parādījās Kīns, jaunizceptais pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks steigšus pielēca kājās un cītīgi salutēja pēc visiem priekšrakstiem un formas, braši noklabinot papēžus.

Šķiet, ka šis nelietis apzinās manas iegribas un cenšas spēlēt uz tām, - Kīns ar riebumu nodomāja.

- Brīvi, sēdieties, - viņš nomurmināja, novilka bruņu tērpu un piekāra to uz āķa pie durvīm.

- Pēc jūsu norādījuma esmu rakstiski sagatavojis pilnu ziņojumu par notiekošajām izmeklēšanas darbībām, - ar cieņu noziņoja Tarpics.

- Atstājiet visu savā datorā atsevišķā mapē, es šodien pēcpusdienā iziešu tiešsaistē un apskatīšu.

- Klausos. Katalogu nosaukšu šādi: “Raports”. Jūsu ērtībai tur būs pieejami arī visi operatīvie materiāli par ziņojumā minētajiem gadījumiem.

- Labi. - Kīns pabeidza ķemmēt matus maza sienas spoguļa priekšā, izpūta ķemmi un iebāza to krūšu kabatā. - Mani galvenokārt interesē nelielais nekonsekvences starpgadījums, kas notika vakar no rīta.

- Ko tieši jūs ar to domājat? - Tarpics mēģināja notēlot apjukumu, taču viņa acis sāka nemierīgi šaudīties.

– Atceros, jūs publiski paziņojāt, ka uz Gronska ikstera aptveres tika atrasti Gronska pirkstu nospiedumi.

- Tieši tā, un noliktavas pārziņa Maginbo pirkstu nospiedumi.

- Tomēr aizvakar jūs manā klātbūtnē veicāt aptveres pirkstu nospiedumu pārbaudi, un tā izrādījās pilnīgi tīra. Šeit, tieši šajā kabinetā. Nu un kā pavēlēsiet jūs saprast?

- Bet kāpēc jūs stāvat, apsēdieties, izdariet šādu pakalpojumu, - sacīja Tarpics.

- Nekas, es pastāvēšu. Neuztraucieties. – Kīns ar interesi gaidīja, kā šis vītenis izkļūs no savas neapskaužamās situācijas.

Pieklājības pēc viņš bija pielēcis kājās, un tagad abi sarunu biedri stāvēja aci pret aci.

- Jums taisnība, tiešām notika pārpratums. Es vienmēr glabāju seifā rezerves aptveri, un izrādījās, ka tā guļ tajā pašā plauktā, kur Gronska iksters... Tā arī sanāca pārpratums. Kad jūs aizgājāt, sapratu, kas par lietu, - Tarpics iedvesmojoši meloja.

- Kāpēc tad uz jūsu aptveres nebija nekādu nospiedumu?

- Tā tur gulēja jau ilgu laiku, dažreiz es to noslaucīju no putekļiem.

— Ak lūk kā? Ļoti interesanti.

Piegājis pie seifa stūrī, Kīns pamanīja, ka puķes keramikas vāzē ir nokaltušas, nolīkušas, to spalviņas nokarājušās kā brūnas lāstekas. Tad uzmeta ātru skatienu Tarpicam.

– Atveriet seifu, – Kīns vienaldzīgi pavēlēja.

- Vai tā ir... kratīšana? - tas uztraucās.

- Tā ir mana pavēle. Atgādināšu, ka esam dienesta kabinetā, nevis jūsu dzīvoklī.

Kategoriskā prasība atvērt seifu Tarpicam izrādījās nepatīkams pārsteigums, un viņš apjukumā nedaudz pavilcinājās, tad paklausīja, piecēlās no galda un uz digitālās slēdzenes uzspieda vajadzīgo kombināciju.

Kīns pietupās atvērtā seifa priekšā ar diezgan neskaidru priekšstatu par to, ko tieši tur meklēt. Katrā ziņā ne koncerna laboratorijā ražotu viltotu plomberi. Diez vai Tarpics ir tik stulbs, lai paturētu šādu pierādījumu. Taču, iespējams, plauktos glabājās kaut kas svarīgs, kompromitējošs, kas šo glumo stukaču padarīja vēl nervozāku. Mūžsenais meklēšanas veids, tāpat kā bērnu spēle "auksts un karsts", ir vienaldzīgi pārmeklēt telpas, bet tajā pašā laikā rūpīgi sekot līdzi aizdomās turamā reakcijai. Kad operatīvais darbinieks beidzot pietuvojas vietai, kur kaut kas paslēpts, retais cilvēks spēj nenodot sevi vai nu pret paša gribu izlaužoties uztraukumā, vai pasvītrotā vienaldzībā.

- Tātad savu rezerves aptveri jūs glabājat šajā plauktā? - Kīns jautāja, rūpīgi izpētot seifa saturu.

- Tieši tā, lūk, tā ir.

- Kas ir šinī kristaletē?

- Šifrogrammas no centra un kodi, - Tarpics paskaidroja un steidzīgi piebilda: - Bet apakšējā plauktā ir ziņojumu oriģināli, pie kuriem es šobrīd strādāju.

Siltāk, jau siltāk, nodomāja Kīns. Blakus kristālam atradās bieza plastmasas aploksne, rotāta ar cukurotiem ziediem, kas būtu izskatījušies daudz piemērotāk neprecētas meitenes sekretārā nevis pretizlūkošanas dienesta seifā. Tarpics ar saviem komentāriem apiedams tik ievērojamu priekšmetu, tādējādi izdarīja reti daiļrunīgu muļķību.

- Skaidrs. Bet kas ir šajā aploksnē? - Kīns norādīja ar pirkstu un, pašķielējis uz Tarpicu, saprata: karsts.

- Tie ir mani personīgie ieraksti, - viņš nomurmināja, skatīdamies grīdā.

Paņēmis aploksni, Kīns atvēra pārloku un atrada iekšpusē divus kristālus ar neatzīmētām etiķetēm.

- Atkārtoju jums, tas ir personiski, - izdvesa pietvīkušais Tarpics ar negaidītu protesta noti.

- Tiešām? Dienesta kabineta seifā? Nu-nu, pavisam interesanti...

Aploksni rokās Kīns bez ceremonijām apsēdās pie Tarpica rakstāmgalda, nolika kristālus blakus datora interfeisa panelim, vienu no tiem iesprauda kontaktligzdā un sāka pārlūkot tā saturu. Spriežot pēc nosaukumiem un paplašinājumiem, faili bija garnizona pretizlūkošanas veiktās telefonsarunu noklausīšanās.

— Tātad tā ir personīgā vai darba dokumentācija? - viņš bargi pajautāja.

- Tie nesatur operatīvo interesi... Lūdzu jūs tos nenoklausīties... - Tarpics murmināja ar tumši sarkaniem vaigiem, piespiežot savas resnās dūres pie krūtīm.

Nemaz neaizkustināts no šādiem lūgumiem, Kīns vienaldzīgi atvēra vienu no failiem.

- Saldi... saldi... laba meitene... - no datora skaļruņiem atskanēja aizkustinoši lūstoša balss. - turpini, turpini, tu dari ļoti, ļoti saldi...

Pārsteigumā pacēlis uzacis, Kīns pagriezās pret Tarpicu, kurš iegrima krēslā, sarāvās un melodramatiski apslēpa seju saliktās plaukstās. Palika neskaidrs, vai viņš patiešām dega kaunā vai izliekas.

No datora nākošais monologs sāka aizrīties, gaidot orgasmu, tad atskanēja aizsmacis rūciens. Fails beidzās.

Pagriezies pret datoru, Kīns atvēra nākamo failu. Bija ātra, sēcoša elpa, kas mijas ar pēkšņiem izsaucieniem:

- Nu, nu ... šādi ... jā ... ak, jā ...

- Tātad jūs kolekcionējat savus gultas varoņdarbus? - Kīns nicinoši jautāja, pārtraucot faila atskaņošanu.

Tarpics, sakņupis krēslā, pacēla galvu, no viņa adatainajām zīlītēm pēkšņi uzliesmoja bezspēcīga, dedzinoša naida lādiņš.

- Domāju, ka tas nav aizliegts. Gluži pretēji, jūs zināt, tikšanās ar savervētajiem darbiniekiem ir jākontrolē ar īpašiem līdzekļiem ...

- Tikai tad, ja tikšanās ir oficiālas, nevis seksuālas, - Kīns atcirta.

Izrādās, puisis ir vienkāršs izvirtulis, viņš ar riebumu nodomāja, visdabiskākais klusais vājprātīgais.

Jebkurš drošības dienestu darbinieks neizbēgami iziet caur slepenas un praktiski nekontrolējamas varas pārbaudījumu. Daži neiztur un nojūk, katrs savā veidā. Salīdzinājumā ar skandalozajiem perversijas gadījumiem, kas Kīnam bija zināmi no Arkona folkloras, Tarpica gadījums izskatījās pietiekami nevainīgi un varēja nozīmēt tikai disciplinārsodu. Impulsīvie, pēc intuīcijas veiktie meklējumi nedeva vēlamos rezultātus, izšķirošu pierādījumu vietā tika atklāta vēl viena dienesta anekdote.

Ar sliktu priekšnojautu turpinot pārlūkot failu sarakstu, Kīns nejauši atrada to pašu, kas datēts ar šī mēneša otro datumu, ierakstīts no 23:18 02 līdz 23:26 14. Ieraugot nomācoši pazīstamo rekvizītu, viņa krūtīs sakustējās auksts riebuma tārps. Tātad patiešām Stasija apzinīgi apmierināja šo riebekli, un viņš augstprātīgi šņukstēja caur zobiem savus vienzilbju rīkojumus. Viņa nezināja, ka tas viss tiek ierakstīts, izmantojot iebūvētos slepenos mikrofonus, un pēc tam nonāca Tarpica plašajā personīgajā kolekcijā. "Patiesībā viņš šeit apciemo daudzus cilvēkus, bet īpaši bieži viņu", Kīns atcerējās Ronča vārdus.

Vēlreiz uzmetis iznīcinošu skatienu Tarpicam, viņš tikko spēja atturēties no kārdinājuma iegāzt ar dūri pa šo glumo, resnvaigu mūli.

- Varbūt jūs nezināt, kā to sauc? - Kīns izgrūda caur sakostiem zobiem.

Tarpics nomākts klusēja, nolaidis acis.

— To sauc par "dienesta stāvokļa izmantošanu personīga labuma gūšanai", vai ne? Atbildiet.

- Jums labāk zināms, - sacīja Tarpics nomāktā balsī.

- Es konfiscēju šo neķītro riebeklību, - Kīns sacīja, ieliekot kristālus atpakaļ aploksnē. - Šodienas laikā sniedziet man rakstisku paskaidrojumu par šo lietu. Sapratāt?

- Tieši tā.

Patiesībā Kīns bija klusā neizpratnē. Narimana nāve sajauca visas kārtis, un, ja Tarpics tagad tiks atcelts no amata, nebūs neviena, kas viņu aizstātu. Ja vien pašam uz laiku neuzņemties nodaļas vadību, kurā ir tikai četri jaunākie oficieri, neskaitot tehnisko personālu.

Neapšaubāmi, šis nelietis bija iesaistīts Kīna slepkavības mēģinājumā un Gronska slepkavībā, taču viss, ar ko Kīns var operēt, ir Bioteh darījums un perversa noklausīšanās failu kolekcija, kā arī daži netieši pierādījumi. Haragva ir miris, nekādi tieši pierādījumi nav atrasti, tāpēc Tarpicam ir visas iespējas tikt cauri ar disciplinārsodu.

Pēkšņi atskanēja interkoms, bet Tarpics, pavisam ļengans, pat nepakustējās.

- Jums zvana, - Kīns noburkšķēja, pavirzīdams aparātu pret viņu.

Tarpics negribīgi nospieda taustiņu.

- Klausos, - viņš strupi teica.

- Šeit Krevins, - skaļrunī atskanēja balss. – Svarīgs paziņojums.

- Jā, runājiet.

- No centra tikko atnācis pārtverts jauns šifrētais ziņojums no Miglas. Vakar vakarā nosūtīts no Tangras.

- Tā. Atsūtiet to manā datorā, - Tarpics pavēlēja. - Vēl kas?

- Nekas vairāk.

- Tad līdz saziņai.

Izslēdzis interkomu, Tarpics jautājoši paskatījās uz Kīnu, kurš klusēdams piecēlās kājās, dodot ceļu pie datora.

Gaidot atšifrēšanas rezultātus, Kīns domāja par Impērijas satelītu, kas karājās virs Tangras, it kā navigācijas, bet patiesībā izspiegošanas nolūkos. Tieši no viņa tiek pārraidīti ziņojumi no ienaidnieka aģenta uz Demionu, taču notriekt satelītu nav jēgas. Ja notiks tā, drīz virs Tangras tiks atsūtīts cits Impērijas releja satelīts, un, atriebjoties, tieši tāds pats Konfederācijas satelīts tiks notriekts virs vienas no Impērijas planētām, ar to arī lieta beigsies. Bet nopeilēt rāciju vai pārtvert ziņojumu bija pilnīgi neiespējami, jo šifru pārraide no garnizona uz retranslācijas satelītu tika veikta šaurās milisekundes daļās, no kurām katra bija citā frekvencē. Tātad tehniski runājot, impērijas izlūkošanas aģents baudīja pilnīgu neaizskaramību.

- Gatavs, - sacīja Tarpics.

Skatīdamies monitorā pār viņa plecu, Kīns sāka lasīt.

No: Tangras

uz: Dēmions

07/04/525 pēc universālā kalendāra

Ģenerālštāba emisārs, sekund-oficieris Elijs Kīns ieradās garnizonā 02.07. Inspekcijas mērķis - noskaidrot piecu karavīru nāves apstākļus 18.06. Tā kā tas apdraud Bioteh koncerna intereses, ceļā no kosmodroma ar turbotransportierī uzstādītās diversijas mīnas palīdzību tika mēģināts likvidēt Kīnu, taču viņš izdzīvoja.

03.07 sarunā ar doktoru Haragvu beidzot saņemta provizoriska informācija par FABR-3 projektu. Nākamās paaudzes biorobotiem nebūs ne mazākās līdzības ar cilvēkiem, savukārt to kaujas īpašības būs daudz augstākas, salīdzinot ar FABR-2. FABR-3 projekta īstenošanai paredzēts izmantot planētas Tangra oglekļa-silikona radījumu ģenētiskos kodus.

Noskaidrots, ka inspektora Kīna slepkavības mēģinājumu 02.07. izdarījis doktors Haragva, piedaloties pretizlūkošanas darbiniekam Tarpicam. Šodien doktors Haragva, aresta un kratīšanas laikā, izdarīja pašnāvību. Arestu veica Kīns, personīgi, kurš, kā izrādījās, ir ArKon prim-oficieris, kā aizsegu izmantojot Ģenerālštāba emisāra dokumentus.

Turklāt Kīns konfiscēja no laboratorijas arī tā fabra galvu, kurš nogalināja piecus karavīrus. Iespējams, būs iespējams izlasīt fabra kristāliskās atmiņas bloka saturu un tādējādi noskaidrot patiesos incidenta cēloņus.

Teksts pilnībā neietilpa ekrānā.

- Tālāk? - jautāja Tarpics, sniedzoties pie paneļa.

– Vienu mirkli, – Kīns pavēlēja, pārlaidis acis pār rindām.

šādu šifrētu dokumentu varēja nosūtīt tikai viens cilvēks uz Tangras. Kīns to izlasīja vēlreiz, lai pārliecinātos, ka viņa minējums ir pareizs, un viņam vairs nepalika šaubu ēnas, kas īsti slēpjas zem pseidonīma Migla. Tomēr šis atklājums viņam nesagādāja ne mazāko prieku. Eh, labāk būtu kāds cits, viņš sev sacīja.

- Tā, ejam tālāk.

Tarpics nospieda pseidotaustiņu, un monitorā parādījās īss teksta atlikums.

Kīna ziņojums Ģenerālštābam 04.07. pa īpaši liela attāluma sakaru kanāliem adresātu nesasniedza. Acīmredzot poligona vadība ir apņēmības pilna Kīnu likvidēt. Iespēju robežās cenšos nodrošināt viņa apsardzi.

Paraksts: Migla

Izlasījis pēdējo rindkopu, Tarpics nodrebēja un pagriezās pret Kīnu ar pilnīgi apstulbušu seju, uz kuras klājās biezi sarkani plankumi. Viņš pats bija apmulsis, nemirkšķinošām acīm skatījās uz ekrānu. Izrādījās, ka viņš jau priekšlaicīgi uzskatīja sevi par situācijas saimnieku un gandrīz par to samaksāja. Tomēr Miglas šifrogramma  būtiski mainīja lietas būtību, jo tas nokļuva ne tikai impērijas izlūkošanas centrā, bet arī Dervenovam ArKonā. Patiesībā, pateicoties tai, Kīna saņēma drošu rīcības brīvību: tagad, kad viss atklāts, viņa likvidācija ir kļuvusi tikpat bezjēdzīga, cik bīstama.

— Tātad, lūk kā, man bloķēti sakari ar Centru? - Kīns jautāja no naida un niknuma skanīgā balsī.

- Neko nezinu, es jums zvēru, - murmulēja pilnīgi pārbiedētais Tarpics. — Varbūt tāda iniciatīva nāca no Narimana puses. Tūlīt pārbaudīšu...

Šī nekrietneļa apbrīnojamā atjautība noveda Kīnu stāvoklī uz trakuma sliekšņa. viņam izdevās izvilkt visas iespējamās priekšrocības pat no sava priekšnieka nāves.

- Pārbaudīsiet, bet nedaudz vēlāk, - Kīns pavēlēja. - Tagad pienācis laiks kam svarīgākam…

Viņš pārtrauca frāzi un apklusa. Pēkšņi viņš saprata, kādu uzdevumu bija saņēmusi Stasija Feino un ko nozīmēja nakts zvans pa interkomu, uz kuru viņa neatbildēja. Šķiet, ka Tarpics beidzot uz to bija uzķēries pilnībā, un diez vai viņam izdosies izgrozīties. Patiesības noskaidrošana būs pavisam vienkārša: savstarpēja nopratināšana, konfrontācija, galējā gadījumā veritāla injekcija. Iedomājoties, ka vajadzēs pratināt Stasiju, viņš pēkšņi sajutās neomulīgi. Tomēr viņš sprieda, Tarpicu piespraust pie sienas vēl paspēs, galu galā,  nevar taču karot vienatnē pret visiem uzreiz.

- Kādu lietu jūs tieši domājat? - pārtrauca pauzi, satrauktais Tarpics, kurš nekļūdīgi nojauta, ko nelāgu.

- Zinu tā cilvēka vārdu, kura noraidīja šo šifrogrammu, - ar uzsvaru sacīja Kīns. - Vienīgais cilvēks, kas bija klāt manas sarunas laikā ar Haragvu trešajā datumā un pēc tam viņa aresta laikā.

Jūs domājat Ronču? - Tarpica acis nikni samiedzās.

- Jā.

Viņš pie sevis atzīmēja, ka jebkurš vidusšķiras pretizlūkošanas virsnieks viņa vietā nekavējoties būtu iekļāvis Ronču ar traipu dosjē un neveiksmīgo karjeru aizdomās turamo sarakstā. Bet viņš, Kīns, savas idiosinkrāzijas dēļ kļuva pārgudrs, lai izstrādātu pašsaprotamās versijas. Turklāt Rončs bija pāri aizdomām arī tāpēc, ka viņš bija vienīgais oficieris no visa šī nomales garnizona pulka, kurš Kīnā izraisīja zināmu līdzjūtību. Jāatdod viņam gods, saviem mērķiem viņš izvēlējās sev ārkārtīgi ērtu masku: vispārējais mīlulis, tāds bravūrīgs vecis, kurš kāpj no ādas ārā, cenšoties izsekot jaunākajām garnizona tenkām.

Tikmēr Tarpics apdomāja dzirdēto un lietišķi piecēlās no krēsla.

- Kad mēs viņu ņemsim? - viņš jautāja.

- Tagad, tūlīt, - Kīns nolēma. - Nav vajadzības kavēties.

Viņam nedeva mieru dīvains dvēseles nogulums, vajājošs un drūms, it kā nodevību būtu izdarījis viņš, nevis Rončs. Visa pasaule apgriezās kājām gaisā, viņa vienīgais sabiedrotais izrādījās ienaidnieka aģents, un tagad viņam nācās šo cilvēku arestēt.

— Saprātīgi, — Tarpics pamāja.

- Tūlīt pasaukšu Ronču, - sacīja Kīns. - Sagatavojiet ieroci, jums nāksies nodrošināt.

- Viņš gaida koridorā?

- Protams.

- Es uz turieni nosūtīšu pārtveršanas komandu, - Tarpics ieteica, sniedzoties pēc interkoma.

— Atlikt. Tas jāizdara man pašam.

Kīns pārlika roku dzelžus no planšetes uz bikšu kabatu, izņēma iksteru, noņēma to no drošinātāja un ielika atpakaļ makstī, atstājot atloku neaiztaisītu. Nedaudz pagaidīja, pielāgojot savu nevietā ātro elpošanu.

- Ronč, ienāciet, - viņš uzsauca, skatīdamies pa durvīm.

Neko nenojautušais kvadr-oficieris nolēca no palodzes un devās uz Tarpica kabinetu. Kīns nedaudz atkāpās atpakaļ un uz sāniem.

Protams, viņam nevajadzēja riskēt un nodot arestu pretizlūkošanas darbiniekiem, nevis mēģināt pašam salocīt pieredzējušo desanta oficieri. Rončs noteikti bija bīstams pretinieks, taču Kīns paļāvās uz savu izcilo veiklību un pārsteiguma priekšrocībām. Galu galā šī izšķirošā brīža dēļ viņš bija šeit ieradies, uz Tangras. Un bija tik ļoti nogurdināts ar sarežģījumiem, neskaidrībām, nodevībām, ka tagad ilgojās pēc tīri fiziskas darbības, rupjas un taustāmas cīņas.

Tiklīdz Rončs pienāca viņam blakus, Kīns satvēra viņa labo plaukstas locītavu un ar grūdienu izgrieza roku, vienlaikus veicot sitienu pa kājām. Pēc tam uzsēdās pakritušajam, aizklabināja aiz muguras izgrieztās labās rokas niķelētos roku dzelžu žokļus,  un, piespiežot ar ceļgalu, satvēra kreiso roku.

- Mierīgi, citādi salauzīšu locītavu, - viņš brīdināja, jo juta, ka Rončs saspringst, neveiksmīgi cenšoties atbrīvoties.

Aizverot roku dzelžu otru pusi uz arestētā kreisās plaukstas locītavas, Kīns izvilka ieroci no viņa maksts un uzlēca no grīdas kājās.

- Azengo Ronč, likuma vārdā jūs esat arestēts par spiegošanu, - viņš pateica standarta formulējumu. - Varat piecelties.

Iekšēji viņš bija gatavojies izmisīgai cīņai, taču viss noritēja ārkārtīgi ātri un viegli, kā ar sparinga partneri treniņzālē.

Rončs neērti apgāzās uz sāniem, nometās ceļos un tad piecēlās pilnā augumā.

- E, cik gan sūdīgs darbs jums ir, Elij, - viņš teica, smagi elpojot un neskatīdamies uz Kīnu.

Šajā brīdī pavērās durvis, un uz sliekšņa parādījās divi unteri ar iksteriem gatavībā.

- Kas par lietu?! - Kīns uzkliedza.

— Viss kārtībā, — Tarpics steidzās paskaidrot. - Es sacēlu trauksmi, katram gadījumam.

Kad viņš bija paspējis nospiest zem galda virsmas paslēpto pogu, Kīns pat nepamanīja, tomēr, saslēdzis Rončam roku dzelžus, ar acs kaktiņu uzķēra iksteru, kas kratījās Tarpica rokā. Bet nelietis taču gribēja nošaut viņus abus, lai mēģinātu paslēpt galus ūdenī, Kīns novēloti saprata, un viņam izplūda auksti sviedri. Atkal viņam neaprakstāmi paveicās: Tarpics izšķirošajā brīdī izrādījās gļēvulis, neuzdrošinādamies atklāt uguni.

Durvīs no kājas uz kāju mīņājās nevajadzīgais pastiprinājums, kuru bija izsaucis Tarpics. Ja telpā būtu notikusi nopietna apšaude, šie nemākuļi, kas kā šautuves mērķi palikuši atverē, nebūtu izdzīvojuši ne sekundi.

— Aizvediet arestēto, — Kīns viņiem pavēlēja.

Viens no unteriem šaubīgi paskatījās uz savu tiešo priekšnieku.

- Uz pirmo kameru, uz īpašo režīmu, - tas precizēja.

Izejot no kabineta konvoja pavadībā, Rončs nedaudz pavilcinājās un pār plecu paskatījās uz Kīnu, it kā gribētu kaut ko teikt, taču pārdomāja.

Kīns pagrozīja rokās Ronča iksteri un nolika to uz galda Tarpica priekšā.

- Bet jūs viņu veikli saņēmāt, - tas glaimojoši piezīmēja.

- Nekas īpašs, - Kīns paraustīja plecus. - Parasta lieta.

Uz sirds kļuva vēl riebīgāk, iedomājoties, ka viņš ar Ronču varēja tikt galā pavisam citādi, bez spēka pielietojuma un ārējiem efektiem, bet tikpat droši. Vienkārši pielikt stobru pie muguras, pavēlēt apgulties uz grīdas un uzlikt roku dzelžus. Pēdējā Ronča zilo acu skatienā bija tik daudz apjukuma un pārmetumu; viņš it kā jautāja: "Nu labi, pieveici, bet kāpēc tad par zvēru jāpaliek?"

- Domāju, ka mums nekavējoties jānosūta uz centru depeša, - Tarpics entuziastiski ierosināja.

- Nu ko, sagatavojiet ziņojumu, - Kīns atbildēja un indīgi piebilda: - Pie reizes dublēsim manu vakardienas ziņojumu. Domāju, ka Dervenovs to ar nepacietību gaida.

- Jā, protams, noteikti…

Pacēlis uz augšu datora paneli, Tarpics sāka steigšus rakstīt ar saviem īsajiem rozā pirkstiem. Kīns apsēdās pie rakstāmgalda sāniem, paņēma interkomu un uzgrieza blokmājas numuru.

- Te Kīns, atkal traucē, - viņš teica, izdzirdot Aburhada balsi.

- Es vēl neesmu paspējis paskatīt to failu, - garnizona komandieris atbildēja ar zināmu aizkaitināmību. - Piezvaniet pēc vakariņām, esiet tik laipns.

- Patiesībā zvanu citā nolūkā. Es tikko arestēju impērijas aģentu.

Otrā līnijas galā iestājās klusums.

- Nu ko, apsveicu, - beidzot teica Aburhads. Un kurš tas ir?

— kvadr-oficieris Rončs.

Garnizona komandieris vēl kādu brīdi paklusēja.

- Esiet par to pārliecināts? Tas tiešām ir viņš?

– Pilnīgi noteikti. Kļūda nav iespējama.

Aburhadam vajadzēja vēl dažas sekundes, lai apkopotu domas.

- Kad viņu nopratināsiet? - viņš asi jautāja. - Es gribētu būt klāt.

Kīns paskatījās pulkstenī.

- Domāju ķerties klāt uzreiz pēc pusdienām. Pustrijos derēs?

- Jā, pilnīgi.

- Tad tiksimies kadru daļā.

- Labi. Uz redzēšanos.

Izslēdzis interkomu, Kīns atspiedās uz galda, atbalstīja galvu uz rokām un aizvēra acis. Par sevi manīt lika vētrainā vakarnakts;

— Slikti jūtaties? - Tarpics līdzjūtīgi jautāja, paceļot skatienu no datora.

- Sīkums, nepievērsiet uzmanību. - Neatvēris acis, Kīns nežēlīgi masēja deniņus.

– Kā jūsuprāt, pratināšanas laikā būs nepieciešami specpreparāti?

- Iespējams.

— Tad es uzaicināšu ārstu. - Doktore Buanjē ir absolūti uzticams cilvēks, esiet drošs.

- Tātad kopā četri cilvēki, neskaitot pašu Ronču. Keins pacēla galvu un kritiski paskatījās apkārt. - Baidos, ka mums šeit būs pagrūti izvietoties.

- Tad mēs ieņemsim blakus istabu. Tā pagaidām ir tukša.

— Jūs domājat Narimana kabinetu?

- Jā.

Nogurums, kas pēkšņi sakrājās, izplūda pa katru muskuli un piebēra acis ar smiltīm.

- Patiesībā es neiebilstu uz turieni pārcelties jau pirms pusdiviem, - atzina Kīns. - Pirms pusdienām nedaudz atpūsties, laiks pagaidām ir.

- Jā, protams. - Tarpics izņēma no atvilktnes atslēgu saišķi un strauji uzlēca no galda. - Ejam.

Izgājis koridorā un atslēdzis nelaiķa Narimana kabineta durvis, viņš izņēma no saišķa atslēgu, ko pasniedza Kīnam.

—  Lūdzu iekārtojieties. Kad pavēlēsiet jūs pamodināt?

Viņa cukurotā pielīdēja sirsnība īsti nesaskanēja ar eļļaino acu aso skatienu. Brīdi vilcinājies, Kīns iebāza roku kabatā, izņēma ar ziediem rotāto aploksni un pasniedza Tarpicam.

- Paskaidrojums jums nav jāraksta, - viņš teica. - Lūdzu pieklauvēt pie durvīm piecpadsmit minūtes pirms pusdienām. Interkoms būs izslēgts.

Apjukušo bažu izteiksmi Tarpica sejā nomainīja plats priecīgs smīns, viņš ar abām nosvīdušajām plaukstām satvēra Kīna roku un enerģiski to pakratīja.

- Tātad es jūs pamodināšu pirms pusdienām,-  viņš teica sazvērnieciskā tonī. - Varat mierīgi atpūsties.

- Jau iepriekš pateicos.

Palicis viens Narimana ērtajā kabinetā, Kīns aizslēdza durvis un rokas pulksteņa taimeri iestatīja uz pusdiviem. Tad noāva kurpes, izstiepās uz stūra dīvāna un aizvēra plakstiņus, cerot, ka vismaz divas stundas dziļa miega viņu atsvaidzinās, taču viņš nespēja atslābināties un izvairīties no domām.

Pēdējo pusstundu uzmanīgi vērojis Tarpicu, viņš pamanīja veselu virkni neadekvātu reakciju, kas liecināja par pilnīgu ārprātu. Tarpics kļuva pilnīgi ļengans un gandrīz izplūda asarās, redzot ka Kīns konfiscē noklausīšanās failu kolekciju. Bija vērts atdot aploksni ar kristāliem, un viņš pēkšņi uzstaroja kā bērns, kurš saņēmis savu mīļāko rotaļlietu. Un, kad Kīns saslēdza Ronču roku dzelžos, trīcošais Tarpics stāvēja kā stabs kabineta vidū ar iksteru rokās, un viņam bija absolūti baigas, stiklainas acis. Viņš izskatījās pilnīgi ārprātīgs.

Apdriskātā dīvāna sintētiskais polsterējums izdalīja nāsīs kutinošu dezinfekcijas šķīduma smaku. Kīns gulēja, ieklausīdamies pretīgajā sajūtā, kā nervu pinums tieši zem krūšu kaula savīts kā žņaugs, un pa pilienam izpludina uzmācīgas bailes, sapelējušas un tumšas kā ūdens pagrabā. Viņu biedēja nespēja saprast, kas īsti notiek Tarpica glīti apcirptajā cirtainajā galvā. Līdz šim viņš izskatījās pēc parasta neirotiķa, taču tagad par viņa smago vājprātu vairs nebija ne mazāko šaubu, un tas pilnībā apgāza visus aprēķinus.

Kīns ar to cerēja, ka nopircis sev drošības garantiju, atdodot nelaimīgo aploksni ar kristāletēm. Šim nepārprotamajam žestam vajadzēja liecināt, ka, priecājoties par ienaidnieka aģenta sagūstīšanu, visi Tarpica grēki tikuši piedoti un nodoti aizmirstībai. Tomēr viņš pārāk labi saprata, cik neprognozējama var būt šāda maniaka uzvedības loģika.

Kīna misija vainagojās ar pilnīgu veiksmi, un viņš varēja doties prom ar tīru sirdsapziņu. Līdz nākamajam starpplanētu lidojumam no Tangras palika nedaudz vairāk kā viena diena. Līdz šim viņam bija apbrīnojami veicies, taču nebija vērts uz to paļauties, jo šādai veiksmei ir mānīga īpašība visnepiemērotākajā brīdī beigties. Iepriekš uzminēt, kādi apsvērumi radīsies Tarpica patoloģiski izmežģītajās smadzenēs, šķita bezcerīgs uzdevums. Ja viņam ienāktu prātā, ka vajag piebeigt Kīnu, viņš noteikti to nekavējoties izdarītu, nerēķinoties ne ar ko.

Lai apslāpētu savas drūmās bailes, Kīns centās koncentrēties uz gaidāmo pratināšanu. Rončam bija jāuzdod standarta jautājumu sērija: kad, kā un kas viņu savervējis, kur atrodas slēptuve ar raidītāju un šifrēšanas kodiem. Visticamāk, viņš atteiksies atbildēt, un tad viņam nāksies ķerties pie veritāla injekcijas. Lielākajai daļai nopratināto šīs zāles uzreiz atraisa mēli, tikai viens cilvēks no tūkstoša spēj pretoties to darbībai. Lai gan veritāla izmantošana aizliegta ar īpašu Augstākās tiesas lēmumu, slepenie dienesti to mierīgi turpināja izmantot, aizbildinoties ar slepenību. Tajā pašā laikā neatgriezeniski smadzeņu darbības traucējumi pratināmajiem tika novēroti ārkārtīgi reti. Tomēr būtu labāk, ja Rončs pats sniegtu vajadzīgo liecību, vismaz tad viņam būtu iespēja izvairīties no nāvessoda.

Uz beigām domas sāka jukt, un nemanāmi piezagās valkans visu aprijošs sapnis.

Kīnu, caur snaudu, pamodināja apslāpēts sprādziens, un viņš nekavējoties refleksīvi paskatījās pulkstenī. Tablo rādīja sešas minūtes pāri vienam. Ar bažām ieklausīdamies apslāpētajās skaņās, kas atplūda līdz kabinetam, viņš starp tām atšķīra akmens drupinātāja dārdoņu un uzreiz saprata, ka šahtā vienkārši spridzina. No viņa mutes uz dīvāna spilvena satecējusi lipīgu siekalu peļķe, muguras lejasdaļa sastingusi, galvā jaucas pelēka neapmierināta miegainības suspensija. Negribīgi pieceļoties no dīvāna, Kīns zeķēs aizgāja līdz tualetei un iztukšoja pārpildīto urīnpūsli. Kad viņš sāka mazgāties, aiz loga nodārdēja vesela sprādzienu virkne, ko pārtvēra kalnu atbalsis, un tad atskanēja sērīgs sirēnas kauciens. Izskatījās, ka šahtā notikusi kāda avārija.

Ar plašu rokas mājienu izstaipījis sastīvējušo plecu, Kīns piegāja pie loga un pašķīra žalūzijas. Kamēr viņš gulēja, bija sacēlies stiprs vējš un debesis virs ieplakas noskaidrojās, mākoņu paliekas pazuda prom aiz ziemeļu kalnu grēdas.

Pirmais, kas viņam iekrita acīs, bija neskaitāmi pseidopteronu bari, kas mudžēja pār pusdienas saulē sakarsušajām ciemata mājām. Šķita, ka viņi lido nevis kā parasti, bet it kā ar piepūli, smagi un bieži plīvinot plēvveida spārniem. Cieši ieskatījies, Kīns pamanīja, ka katram reptilim zem astes plēves membrānas karājas kaut kas līdzīgs iegarenam dzeltenam pūslim.

Miegdamies no griezīgajiem saules stariem, viņš paskatījās uz labo pusi un nodrebēja.  Uz stāvlaukuma ar bruņumašīnām plosījās liesmas, tvanīgi un karsti, dega saspridzinātie turbotransportieri. Viens no pseidopteroniem, kas riņķoja augstu virs uguns, sakļāva spārnus un ienira cauri sodrējaino dūmu aizkaram uz degvielas uzpildes cisternu, kas atradās nedaudz tālāk. Tiklīdz rāpulis ietriecās mērķī, sekoja sprādziens, un uzpildes tanka vietā pacēlās negants uguns stabs.

Kīns sastinga, vērojot viesuļlidni, kas lidinājās virs purpursarkanā terikona, no visām pusēm ielenc pseidopteroni. Pilots mēģināja izlauzties no to gredzena, uztaisot sveci, taču, to darot, pakaļgala spārnu lāpstiņa trāpīja vienam no pseidopteroniem. Tas acumirklī uzsprāga, detonācija iedarbināja visu kuģa munīciju, un viesuļlidnis pārvērtās par ugunsbumbu, no kuras uz visām pusēm pajuka korpusa bruņām klātās šķembas.

Ķirzakas, kas pārklāja kalnu nogāzes, aizrautīgi dejoja kā līdzjutēji kāda stadiona tribīnēs. Aizsmakuši gaudoja sirēna, visur mulsi skraidīja desantnieku un fabru figūras, neviens neuzdrošinājās šaut, bet tikmēr pseidopteronu bari, kas debesīs rakstīja plašus apļus, nepārtraukti laidās arvien zemāk. Viens no tiem sakļāvās kamolā, nokrītot uz lazaretes jumta, un baismīgs ugunīgs viesulis to pārvērta par drupu kaudzi. Vairāki reptiļi ķēdē izlidoja cauri desantnieku un fabru grupām zālienā. Tie mēģināja atšaudīties, gaisā uzplaiksnīja apžilbinoši sprādzieni, un starp tiem strauji ielidoja jaunas dzīvās bumbas, kas šāvējus iznīcināja acumirklī. Daži no izdzīvojušajiem skraidīja apkārt, neveiksmīgi meklējot aizsegu, un tad ziemeļaustrumu sargtorņa sargs nolēma atklāt uguni uz pseidopteroniem no balsta staru ložmetēja. Gaisu it kā cauršuva karsta adata, un tur, kur tā gāja, uzziedēja kupls sprādzienu zieds. No gaisa uz māju jumtiem bira spārnu un gaļas  gabali. Tūlīt pat no apsardzes tornim tuvākās klints, ķēdē izlidoja pseidopteronu bars. Lidojot zemu pāri zāļainajiem laukumiņiem, viņi šķērsoja kontroles takas joslu un kā līdzena spārnotu šāviņu zalve viens pēc otra ietriecās piramīdveida torņa ažūra balstos. Ietīts biezā virpuļojošā putekļu mākonī, tas sabruka, sardzes laukumiņš izšķīda biežos sprādzienos, kad no aizmugures tajā ielidoja cits pseidopterons, eksplodējot tā centrā.

Vērojot šo absolūti neticamo bombardēšanu, Kīns pēkšņi saprata, ka atrodas vieglas karkasa ēkas otrajā stāvā, un debesīs virs viņa riņķo rāpuļi, piepildīti ar jaudīgām sprāgstvielām. Pat pēc vispieticīgākajām aplēsēm kopējais lādiņš, ko nesa pseidopteronu bari, varētu viegli nolīdzināt visu ciematu ar zemi.

Izbijies Kīns iegrūda kājas zābakos, pa roku galam paķēra planšeti un jostu ar maksti, ar trīcošu roku pagrieza slēdzenē atslēgu un metās prom pa koridoru, ik sekundi gaidīdams, ka griesti tūlīt sabruks viņam pār galvu. Jau skrienot pa kāpnēm, viņš atcerējās bruņu tērpu un pagriezās atpakaļ uz Tarpica kabinetu. Iziet ārā tērptam tikai mundierī bija tīrā pašnāvība, bet bruņutērps varēja pasargāt vismaz no šķembām.

- Kur Rončs? - uzbļāva Kīns, iebrūkot Tarpica kabinetā.

Uz jumta spēcīgi nodārdēja pirmais sprādziens, ēka nodrebēja, bet pagaidām turējās.

Tarpics, kas stāvēja pie loga, pagrieza pret viņu bālu kā krīts seju.

- Tas ir neticami, - viņš aizsmakušā balsī izspieda. - Redzējāt?..

- Es jautāju, kur ir Rončs, idiot!

- Pagrabā. Pirmā kamera.

- Kam ir atslēgas?

- Pie dežuranta, tur lejā...

Kīns metās lejā pa kāpnēm, kas veda pagrabā, tās viņu aizveda pie ar interkomu un televīzijas kameru apgādātām durvīm.

- Atveriet, ātri! - viņš pavēlēja, nospiežot izsaukuma pogu.

- Piedošanu, inspektor, bet vispirms jums jāsaņem nodaļas vadītāja atļauja, - skanēja atbilde.

Domās lamādamies pēdējiem vārdiem, Kīns pasniedzās kabatā pēc maka un iegrūda kameras objektīvā savu īsto apliecību.

- Piedodiet, viss kārtībā, - paziņoja interkoms. - Ienāciet.

Noklakšķēja slēdzene, un servomehānisms pieklājīgi pavēra durvis, aiz kurām Kīns ieraudzīja šauru uzgaidāmo telpu. Tajā pie galda sēdēja viens no unteriem, kurš bija izvedis arestēto Ronču no Tarpica kabineta.

- Kas tie par sprādzieniem? - viņš noraizējies jautāja, pielecot un sveicinādams Kīnu. - Zvanu augšā, nodaļā neviens neatbild...

- Lidojoši rāpuļi ar sprāgstvielām uz vēdera, - Kīns īsi sacīja.

— Jokojat? - izbrīnījās unters.

- Kādi tur joki, viņi uzspridzināja visu tehniku un degvielu, bet tagad ķērās pie ēkām.

Untera sejā bija redzams galīgs apjukums.

- Dodiet šurp atslēgas, - Kīns pavēlēja. - un mēģiniet glābties.

- Esmu postenī, - dežurants šaubīgi nomurmināja, izņemdams no rakstāmgalda atvilktnes lielu gredzenu ar cietuma atslēgām.

- Bēdziet prom, kam es saku. Uz manu atbildību. – Un, izrāvis no apmulsušā dežuranta atslēgu saišķi, Kīns to pagrozīja rokās.

— Kur ir režģa atslēga?

- Šī te.

– Un no pirmās kameras?

- Šeit.

- Skrieniet prom no šejienes, pirms sabrūk ēka.

Nepievēršot vairs uzmanību unteram, Kīns steigšus atvēra aizrestoto durvju slēdzeni, kas atdalīja dežūrtelpu no gauptvahtas gaiteņa, tad atslēdza un atrāva vaļā pirmās kameras durvis.

- Nāciet ātri ārā, - viņš pavēlēja.

- Tur, augšā, it kā liela kņada? — Rončs jautāja, lēnām pieceļoties no lāvas.

Tajā brīdī no augšas atskanēja sprādziens, zem kājām nodrebēja grīda, un uzreiz nodzisa griestu gaismas. Piķa tumsā Kīns ātri atkāpās pie durvīm un piespieda plecu pie aplodas, kas tādējādi dotu viņam niecīgu iespēju izdzīvot, ja sabruktu griesti. Virkni spēcīgu sprādzienu papildināja brūkošo sienu dārdoņa, it kā saniknots milzis nikni dauzītu ēku ar lauzni, cenšoties iekļūt pagrabā. Tad viss norima tikpat pēkšņi, kā bija sācies.

- Elij, kur jūs esat? - pasauca Rončs.

- Esmu šeit, - Kīns teica, izvilkdams no planšetes niecīgu izmēru lukturīti.

Tumsa atkal ierāvās stūros, bāls stars apgaismoja kameru, izceļot no tumsas Ronča izķēmoto seju.

- Klausieties, kas tas bija, zemestrīce vai? - viņš jautāja.

- Sliktāk. - Kīns pagrieza lukturīti prom, saprotot, ka tas spīdina tieši Rončam acīs. - Tur ciematu bombardē pseidopteroni.

- Nesaprotu. Ko nozīmē, bombardē?

– Tiešākajā nozīmē. Tur augšā lido daudz pseidopteronu ar kaut kādiem burbuļiem uz vēdera. Pēc acs ap desmit tūkstoši indivīdu, ja ne vairāk. Un šajos pūšļos viņiem ir eksplozīvs lādiņš, manuprāt kaut kas līdzīgs nitroglicerīnam.

Rončs gari nosvilpās.

- Manu acu priekšā viņi notrieca patruļas viesuļlidni, - piebilda Kīns. - Pēc tam veselā barā uzspridzināja lazareti, vienā mirklī saspridināja visas patruļas atklātajā laukā, no puišiem nepalika pāri pat pogas. Ziniet, tie ir kā dzīvas lidojošas granātas, un viņi uzbrūk. Apšaut nav iespējams, viņu ir pārāk daudz. Ja tur, augšā, vismaz kāds izdzīvojis, viņam ļoti paveicies.

- Jūs domājat, ka bez mums vairs nav neviena paša dzīva?

- Baidos ka tā.

- Jautra būšana, neko neteiksi. No augšas atskanēja salīdzinoši vājš sprādziens, kaut kas sabruka, gāžoties noblākšķēja gruveši, tad atkal iestājās klusums.

- Vēl viens, lai viņi trīskārt nolādēti, - nomurmināja Kīns.

- Ziniet, es jau ar ādu sajutu lielus sūdus, - sacīja Rončs. -Bet negaidīju, ka aizies līdz sprāgstvielām.

- Jums ir kāds izskaidrojums visam šim murgam?

- Bet jūs vēl nesapratāt, ko tas nozīmē?

- Nu-nu, pastāstiet.

Rončs apsēdās uz lāvas un atspiedās pret sienu, saķēdētajām rokām klēpī.

- Sēdieties taču, - viņš pateica. - Ir ķeblītis, kājās patiesības nav.

- Nekas, stāvēšu. Tātad, kas, jūsuprāt, notika?

– Droši vien Haragva jūs samulsināja ar gaidāmo bioinženierijas civilizāciju?

- Uzminējāt.

- Nav ko uzminēt, viņam vienmēr pie pudeles nebija citu sarunu, kā tikai par to. Bet šī civilizācija jau šeit pastāv gadu tūkstošus, tieši mūsu deguna galā.

- Jūs domājat ķirzakas? - Kīns minēja.

- Protams. Viņi prot ko tādu, darīt tādas ietas, par kurām Haragva nekad nebija pat sapņojis. Visas šīs radības, kas mums uzbruka, ir viņu darbu rezultāts. Patiesībā man pirmās aizdomas radās jau tad, kad Haragva preparēja to lēkātāju bez adatām, atceraties? Nu tagad viss saskan, cita izskaidrojuma vienkārši nav.

Kīns domāja par ķirzaku karbonādēm un pūlējās savaldīt vemšanas spazmu rīklē.

- Tātad jūs domājat, ka viņi apveltīti ar saprātu?

— Jā, ar kaut ko tādu.

Sekojošais nāves klusums, ko nepārtrauca neviena skaņa, ar nepanesamu smagumu spieda uz bungādiņām.

- Būtu jāpaskatās, kas tur augšā notiek, - Kīns teica. - Izskatās, ka bombardēšana beigusies.

- Nu ko, iesim un paskatīsimies, - sacīja Rončs, pieceļoties no gultas.

Tuvojoties augšstāvā esošās dežūrtelpas izejai, Kīns ieraudzīja, ka kāpnes, aptuveni pa vidu, bija aizsprostojušas vibrobetona sienas plātnes, kas slīpi sagāzušās viena uz otras. Viņš piegāja pie aizsprostojuma, noliecās un iesprauda lukturīti trīsstūrveida spraugā. Izeju no pagraba aizšķērsoja mazāku gružu kaudzes, no kuru apakšas uz pakāpieniem izplūda bieza asiņu peļķe.

- Tātad dežurantu tomēr saspieda, - viņš nomurmināja zem deguna.

- Ko jūs teicāt? - jautāja viņam aiz muguras stāvošais Rončs.

- Mēs šeit esam iespundēti, - Kīns nomurmināja. - Izskatās, ka ļoti pamatīgi. Pašu spēkiem no šejienes neizkļūt.

Viņš bezmērķīgi iespēra pa plāksni un devās lejā pa kāpnēm. Atgriezies kamerā, Kīns apsēdās uz ķeblīša, Rončs apmetās uz lāvas, pabāzis kājas zem sevis.

- Elij, paklausieties, kāpēc jūs pie manis atskrējāt? — Rončs pajautāja. - Vai tad es jums esmu dārgāks par paša dzīvību?

- Pats nezinu, - Kīns godīgi atzina. - Vajadzēja taču kaut ko darīt. Patiesībā, ja es būtu palicis augšstāvā, droši vien tagad būtu jau līķis.

– Jums ierocis ir līdzi?

- Jā, protams. Kīns noglaudīja maksti.

- Bez ēdiena un dzēriena mēs šeit ilgi neiztiksim, - Rončs domīgi sacīja. - Un nav neviena, kas mūs izraktu.

- Tā izskatās, - Kīns piekrita.

- Ziniet, Elij, man jums ir liels lūgums.

- Runājiet.

- Kad es sākšu mirt no slāpēm, neuzskatiet par darbu mani piebeigt no ikstera. Tā vismaz nav tik mokoša nāve, - Rončs sacīja un, negaidot atbildi, pajautāja: - Apsolāt?

- Domāju, ja nonāks tik tālu, izlozēsim, - pēc ilgām pārdomām sacīja Kīns.

- Labi, piekrītu.

Iestājās ilgs klusums.

- Noņemiet man taču roku dzelžus, - Rončs pēkšņi palūdza un pēc īsas pauzes piebilda: - Ja nebaidāties.

Kīns bez mazākās vilcināšanās pameklēja planšetē atslēgu, piecēlās no ķebļa un, noņēmis roku dzelžu niķelētās knaibles, iemeta tos stūrī.

- Paldies, - Rončs teica, berzējot plaukstas. – Kaut kā negribas nomirt kā arestantam. Bet šitā, it kā būtu atbrīvots.

Kīns apsēdās uz ķebļa un atspiedās pret auksto sienu, noliekot lukturīti uz ceļgaliem. Viņam ienāca prātā, ka lukturīša akumulators ir paredzēts divdesmit diennakšu nepārtrauktai darbībai un viņš to nomainīja pirms lidojuma uz Tangru. Gaisma paliks ieslēgta vēl ilgu laiku pēc tam, kad viņš un Rončs jau būs miruši. Viņu pārdzīvos dažus grašus vērtā manta.

Ne no šā ne no tā Rončs īsi, apslāpēti iesmējās.

- Par ko smejaties? - Kīns drūmi jautāja.

- Nu tā, galvā iešaujas visādas muļķības, - sacīja Rončs. - Es padomāju, ka ķirzakas no mums pašiem uztaisīja labu gulašu.

Beigas

[Nobeigums. Divas pēdējās nodaļas no fantastiskā romāna "Poligons", it kā vairs neiekļaujas romāna sižetā; tās vairāk iederas kā neatkarīgs vēstījums, varbūt pat sākums romānam "Ķīlnieki". Tās sasaucas ar "Poligonā" minētajiem personāžiem, bet ne tēmu, tāpēc iztulkotas un pievienotas kā papildinājums. Šajās nodaļās paanalizēti apstākļi, kā uz Tangras parādījās ķirzaku karaliene; kas bija viņas dēla Džandara bioloģiskais tēvs.] Tulkotājs.

Otrais stāsts. MŪĶENE

Kad atskanēja pirmie sprādzieni un iegaudojās sirēna, viņa sēdēja tukšajā zālē pie galdiņa netālu no strūklakas un snauda ar galvu uz rokām. Pēc negulētās nakts ķermenis bija tukšs un irdens, un vēl tā skābenā piegarša mutē, pie kājām pielipis zvanošs pārguruma oksīds, kā no obligātā smaida vaigu kaulos iesprūdušie krampji. Tikai mazliet miera, tikai mazliet miera, tikai mazliet. Greizmutis viņu tiešām nomocījis ar savu garo un spēcīgo, viss iekšās vaimanā, bet arī saldi, ļoti mīļi, re kā gadās, izrādās. Biedējoši, saldi, grēcīgi, traki, pilnīga nāve, tu izšķīsti, tu lido. Un tas nekas, ka būs jātaisnojas Tarpicam, nu, nevarēju un nevarēju, nepietika man drosmes. Ar kādu niknu skatienu viņš paskatījās, kad bija brokastīs, gatavs viņu vai nožņaugt. Ai, tas nav svarīgi, viņa ne mazākā mērā nebaidās.

Pa to laiku notika kaut kas nesaprotams, sprāga-dārdēja, no virtuves izskrēja ārā pavāri un trauku mazgātājas, sadrūzmējās pie logiem, šķirstīja aizkarus, kaut ko skatījās ārā. Pacēlusi galvu, viņa tiem uzmeta apmulsušu skatienu: kāpēc viņi satraucas, kas tur vēl tāds redzēts... Jā, tieši tad arī iegaudojās sirēna.

Notiekošais viņu nesatrauca ne mazākajā mērā, viņa bija bezgala nogurusi, viņai bija apnicis smaidīt caur saviem spēkiem, mīņāties uz stīvām kājām, stumdot starp galdiņiem ratiņus, zem gremojošo vīriešu lipīgajiem skatieniem, novākt taukainos traukus. un smaidīt, vienmēr smaidīt. Bet pēkšņi atskanēja pērkons. Likās, ka viņas bezgalīgais naids pret šo zāli beidzot būtu sabiezējis, izlauzies uz āru, sprādziena vilnī triecoties pret milzīgajiem lentveida logiem. Aizkari pacēlās līdz griestiem, sīki drupanu stikla šķembu gabaliņi izšļakstīja sausu lietu, kas izlija pār pusi ēdamzāles. Ak, kā visi apkārt sāka skraidelēt, kliedzoši un asiņaini, šausmās metās atpakaļ uz virtuves bloku, atsitoties pret krēsliem un galdiem, cik viņi bija smieklīgi, viņi bija tik gļēvi, it kā šī viņu nožēlojamā dzīve būtu labāka par nāvi.

Jo viņa vienmēr bija stingri zinājusi, ka nāves nav.

Zālē ielauzās nolādētais Tangras tveicīgais vējš, visur aizplīvoja salvetes. Tikai sapnī ir tāda balta, traka brīvība. Šī skata fascinēta, viņa uzreiz nepamanīja, ka resnais šefpavārs Šujans pilnā ātrumā skrien pa eju, neizvēloties ceļu. Asinis, kas bagātīgi plūda no plēstas brūces uz pieres, applūdināja viņa acis. pielēkt kājās viņa nepaspēja: satrakotais pavārs, ar mežonīgu kliedzienu izsmērēdams sejā asinis, atsitās pret krēsla atzveltni un abi apgāzās garšļaukus uz grīdas, bet nākamajā mirklī atskanēja apdullinošs sprādziens. Bezpalīdzīgi guļot uz muguras, viņa redzēja, ka viņai virsū krīt griesti.

Krītošā tumsa iespiedās acīs, kodīgie putekļi krājās kaklā. Vēl ne nāve, jo nāve neeksistē. Dārdoņa un žņerkstoņa, vēl daži vājāki sprādzieni. Apstājies laiks viņu ietina melnā mākonī, ja pakustēsies, uzliesmos elles mokas, noteikti visi kauli sadragāti. Viņai šausmīgi kņudēja degunā, viņa nošķaudīja, noraustījās, pret kaut ko atsitoties ar pieri. Nelielas, muļķīgas sāpes, tas arī viss. Uzmanīgi grozoties no vienas puses uz otru,  ar rokām uzmanīgi pataustījusi apkārt, viņa saprata, kas noticis. Vibrobetona plāksne, kas sabruka uz izlocītā strūklakas titāna kausa un pāršķēla to vidū, pārklāja viņu, guļošu uz grīdas, kā ar slīpu telti.

Pilnīgi nesaprotami, kāda nelaime te notikusi, no kurienes tik briesmīgi sprādzieni, vai uz jumta uzkrita virpuļlidnis, vai?

Šķiet, ka pilots sajucis prātā un sabombardējis, uz šīs nolādētās Tangras jebkurš paliks traks. Vai arī sācies karš, un visticamāk uz ciematu no orbītas raidītas paštēmējošās raķetes. No tiem, kas skatījās pa logiem un sarunājās savā starpā, viņa lāgā neko nedzirdēja, bet galvenais oficiants Beleks it kā pateica: "Oho, cik daudz to rāpuļu..." Skaists puisis, viņš un medmāsa Landa gribēja apprecēties nākamajā dekādē, mūžīgā nemieru cēlēja Meralija kāzu dāvanai jau savākusi divus kredonus. Droši vien Beleks gājis bojā, pirms paguva izskriet no šejienes, nabaga Landa...

Meklējot izeju, viņa pārmeklēja visu sava pusotra auguma garuma kaktiņu, kas bija izveidojies zem plātnes, un nodrebēja, pēkšņi sataustījusi, no plātnes apakšas rēgojošos plaukstu, kas bija lipīga no asinīm. Viņai kļuva slikti, no tā ka pavisam netālu no viņas guļ ar gruvešiem apbērtais vēl neatdzisušais Šujana līķis. Kad viņa pēc kontrakta tikko atbrauca uz Tangru, šis smējīgais, jautrais puisis sāka viņai pievērst uzmanību ar dažādiem jociņiem, jokiem, bet drīz vien atšuvās, sapratis, ka viņam nekas nespīd. Cik gan dīvaini Kungs savij likteņus: ja Šujans nebūtu savā aklumā pret viņu paklupis un notriecis, viņa būtu saspiesta plācenī.

Viņa aizrāpoja prom pretējā virzienā, zem plaukstām čirkstēja sadrupušu stiklu kubiņi, pašā stūrī no slīpas plātnes apakšas pretī rēgojās plastmasas krēsla lauskas, izspiedās saplacināta galda kājas, pie kura viņa sēdēja, kad atskanēja nesaprotamie sprādzieni.  Lai kā viņa pūlējās, viņa nevarēja pat pakustināt griestu gabalus, kas bija sakrāvušies no visām pusēm. It kā šī nežēlīgā šausmīgā pasaule viņu būtu pieplacinājusi ar milzīgu melnu akmens plaukstu. Viņa nobijās, un sāka čukstus lūgties.

No ārpuses nebija dzirdama neviena skaņa, visapkārt valdīja pilnīga tumsa, dur kaut acī.

Prātā paši no sevis ienāca svētie vārdi, viņa noskaitīja visu lūgšanu rituālu par aizgājušajiem pagāniem, un notikušais pēkšņi ieguva jēgu. Tieši tā, Kungs ir neaprakstāmi gudrs un labs, viņa īsu brīdi uzkavējusies šajā grēcīgajā pasaulē, lai caur izmisuma lamatām vadītu uz pareizā ceļa un pamācītu uz dievišķās gaismas avotiem šos nelaimīgos.

Laiks ritēja nemanāmi, mērīts tikai pēc skaitīto lūgšanu apļiem, rožukrona trūkuma dēļ viņai nācās saliekt pirkstus uz rokām, tad viņa zaudēja skaitu, atsaucība uz lūgšanu pazuda, un viņa apklusa, viņu pārņēma miegainība - galu galā lika sevi manīt bezmiega nakts. "O Nenovērtējamais Harašnu, apžēlojies par savu vājo un necienīgo līgavu, kas vainojama briesmīgā grēkā, bet parādi savu neizsakāmo žēlsirdību, jo ar visu savu sirds degsmi es vēršos pie Tevis, visu prieku centra un labā mirdzuma avota."

Pašai tam neticot, bet ar greizmuti viņu nemocīja bailes, gluži otrādi, bija viegli, vienkārši un līdz stulbumam mīļi, viņa nebijā domājusi, ka tā var notikt. Tiesa, ieraugot viņa lieso kailo ķermeni ar pacelto locekli, aukstu šausmu sajūta tomēr īslaicīgi pārslīdēja vēdera lejasdaļai, tad pazuda. Greizmutis izrādījās pavisam citāds, no viņa izplūda visu aptverošs siltums.

Iepriekš katru reizi viņu pārņēma stindzinošas bailes no vīrieša. Bailes no muskuļota, pikanti smaržojoša ķermeņa. Bailes no neglīti izvirzīta sarkanīgā izauguma, no strupajiem spēcīgajiem grūdieniem, no kuriem pa ķermeni izplatījās trula lopiska tīksme. Riebums no karstajām sviedru lāsēm, kas krīt uz krūtīm, kluss naids pret savu slapjo un slideno, paklausīgi plakšķošo caurumu. Viņai kļuva nelabi no  viņu skarbajiem zodiem, rupji spaidošajām rokām, viņu pašapmierinātajiem tvērieniem, tas viss padarīja viņu slimu – vienmēr viens un tas pats, viens un tas pats.

Visbriesmīgākās bailes viņa piedzīvoja, kad vīrietis satrakojās un viņa zizlis sāka ar elastīgiem triecieniem izšļakstīt karsto indi, apdraudot ar ieņemšanu. Aiz bailēm viņa deva priekšroku to paņemt caur muti, ka tik vienīgi ne tur - drošākais veids, kā nepalikt stāvoklī. Pēc neilgas mīlas spēles viņa izrāvās no apskāviena, noguldīja iekaisušo vīrieti uz muguras un cītīgi strādāja ar mēli un lūpām, drebinādamās riebumā pret sevi. Bet tajā pašā laikā viņu pārņēma izmisīga aizliegta bauda, jutoties kā bezcerīgi netīrai būtnei, kura piedzērusies no vīrieša sēklas, norijusi un padarījusi to nekaitīgu. Lai gan ilgu laiku viņa nevarēja piespiest norīt šo pretīgo emulsiju ar pelējuma garšu, paturējusi to mutē, viņa izspļāva kaunuma cirtainajos biezokņos biezos, ar siekalām sajauktos netīrumus. Tikai abats viņai piespieda norīt, un arī tad ne uzreiz. Viņa ļoti labi atcerējās to nakti, kad pēkšņi sajuta šo nedabisko pazemojumu kā savu triumfa un varas mirkli pār vīrieti, kurš verdziski izsmelts baudas lavīnā. Plašā gultā gulēja noskūts, kails resns vīrietis, un viņa, stāvot četrrāpus, strādāja pie viņa ļenganā, pamazām pietūkstošā locekļa,  izvirzīto lūpu riņķī un viegli saņēmusi pirkstiem. Kad abats ievaidējās un izlieca muguru, viņš pēkšņi pārstāja skrāpēt viņas plecus ar nagiem, stingri uzspieda plaukstu uz viņas pakauša un iedzina savu kātu šausmīgi dziļi. Šausmās viņa mēģināja atkāpties, pazibēja doma, ka viņai tūlīt jāsāk nevaldāmi vemt, bet satracinātais vecis saspieda viņas galvu ar dzelžainu tvērienu, dzenādams zižļa galvu ar asiem maziem dūrieniem gar mīkstajām aukslējām. Turklāt viņas nāsis iegrima viņa resnajā vēderā, viņa gandrīz aizrijās, instinktīvi norija sāļo silto pretīgumu, kas bagātīgi ielija kaklā un pēkšņi saprata, ka beidzot to ir izdarījusi. Nemaz ne pretīgi un ne atbaidoši, sprādzienveidīgs nedabiska vājprāta moments, rīšanas muskuļu spazmas, un viss jau aiz muguras. Viņa piedzīvoja retu aizmirstību, sajūtoties kā lieta, kas rupji uzdurta uz locekļa, un tajā pašā laikā pilnībā dominējot pār abatu, kurš aizrijās īsā orgasma spazmā. Vienmēr pompozs, svinīgi soļojošs ap altāri ar kvēpināmo trauku, dārgakmeņu lāzera dzirkstu ietīts greznā rizā, gultā viņš izrādījās pavisam citāds, tikai kails, resns vecis, vājš un iekārīgs, nepacietībā drebošs, siekalaini murminošs mīļvārdus.

Laika gaitā, neatlaidīgi cenšoties izlauzties uz apgaismību, viņa ieskatījās sava aptumšotā un vājā prāta aizkambaros, kā to mācīja klostera priekšniece Alkira, un saprata, no kurienes radās paniskās šausmas, kas viņu vienmēr pārņēma, kad vīrietis izvirda sēklu. Patiesībā viņu pārņēma ne tik daudz bailes no seksa, bet gan nepārvaramas bailes no bērna ieņemšanas. Jau no bērnības viņai bija stingri iekalts, ka bērna piedzimšana sievietei nozīmē daudzu gadu bezcerīgu kalpību, visu centienu un cerību beigas, pārvēršoties par noplukušu mājas kluksti un paviršekli. Tādu pašu, kā viņas pašas māte, kura vienmēr sūdzējās par neveiksmīgo dzīvi, par to, cik grūti viņai bijis audzināt meitu, viņas dēļ atsakoties no sapņa kļūt par aktrisi. Bērnība pagāja nepārtrauktu sūdzību un pārmetumu pavadībā, saindēta ar vainas apziņu par to, ka viņa vispār piedzimusi, kļūstot par nepanesamu nastu mātei.

Kā rakstīts svētajā grāmatu grāmatā, baiļu sakņu apcerēšana noved pie bezbailības. Bet, lai arī drūmo baiļu saknes bija atmaskotas, tās nemaz nebija viegli izravēt, viņa tomēr nespēja sevi pārvarēt. Līdz šai dienai viņa brīnījās, kāpēc vispār uzdrošinājās apprecēties.

Daudz, pārāk daudz muļķību savā dzīvē viņa izdarīja spītējot. Māte ciest nevarēja Inzuru, pat televizoru izaicinoši pārslēdza uz citu kanālu, kad viņš parādījās ekrānā. Toties visas draudzenes apskauda, kad cienījamais populārā raidījuma vadītājs pievērsa viņai uzmanību.  Viņai pašai Inzurs šķita jauks, jautrs puisis, viņš skaisti aplidoja, neskopojās ar burvīgiem sīkumiem, ne reizi neieradās uz tikšanos bez ziediem, vadāja viņu pa moderniem restorāniem - vārdu sakot, izskatījās pēc ilgi gaidītā pasaku prinča. Beigās viņa nolēma, kāpēc gan ne, visas tā dara, apprecas un dzemdē, nevienai tas nepatīk, bet kaut kā pacieš. Kāpēc gan nepamēģināt līdzināties visām, tajā pašā laikā noskaidrot, vai viņa ir sieviete, vai arī līdz kaulu smadzenēm nokompleksēta briesmone. Tāpēc arī pamēģināja, pretēji mātes brīdinājumiem, muļķe piebāztā.

Laulības dzīve ilga mazāk nekā gadu. Kādu nakti, pēc ilgstošas histērijas, Inzurs viņai iesita sejā pļauku, pēc tam viņa devās uz vannas istabu un ar nazi pārvilka pār bāli zilo vēnas zaru uz plaukstas locītavas. Miglaini atcerējās slimnīcu, tur viņu dzirdīja ar kaut kādām zālēm, no kurām peldēja galva un negribējās neko darīt, vienkārši gulēt un skatīties griestos. Laulības līguma laušanai bija nepieciešama viņas rakstiska piekrišana, palātā ieradās vīra advokāts, viņa parakstīja kaut kādu papīru, viņai bija pilnīgi vienalga. Un tad viņai uzradās jauna draudzene, dežurējošā medmāsa, fanātiska ticīgā, kura gatavojās kļūt par mūķeni. Ilgus vakarus viņas sēdēja procedūru kabinetā, medmāsa stāstīja viņai par šo neizprotamo visusvēto Harašnu.

Galīgais lēmums tika pieņemts, kad viņa ieraudzīja pastkarti ar Klijagu Džandara portretu un bija pārsteigta par svētuma pērļaino mirdzumu, kas plūda no viņa platajām acīm. Tas, kas notika tālāk, notika pats no sevis, kā tas vienmēr notiek, kad Kungs virza uz patieso ceļu. Drīz viņa pameta slimnīcu un devās uz klosteri. Viņa cerēja, ka vismaz kādreiz ieraudzīs visusvēto taisnīgo savām acīm, un medmāsas dāvināto pastkarti nēsāja pie sirds zem klostera tērpa. Tomēr klosteris izrādījās tikpat netīrs riebīgs zaņķis, kā visa pārējā pasaule, un viņa ne par kapeiku nenožēloja, kad tika no turienes padzīta.

Viņa vairākas reizes pārlasīja īso atbildi, ko saņēma no visusvētā taisnīgā, un iegaumēja to no galvas.

"Mana meita, es neslēpšu, tava vēstule pat ļoti apbēdināja Mūsu žēlastību, Visusvēto Taisnīgo. No tās ir skaidrs, ka tavā ceļā ir radušies visnopietnākie klupšanas akmeņi, kas izriet no nepietiekami pilnīgas izpratnes par grēka būtību un dogmām, kuras mums novēlējuši senie pravieši. Lai cik nožēlojami tas izskatās no malas, grēks nav atdalāms no cilvēka dabas, tas ir raksturīgs ne tikai tiem, kas ir apmaldījušies, bet arī tiem, kas tiecas pēc pilnības, lai kādus slavējamus augstumus viņi sasniegtu. Teikšu vēl vairāk: tieši tie, kuri ir ieguvuši Taisnīgumu, ir visjūtīgākie pret cilvēka ienaidnieka niknumu, ciktāl viņi ir mīļi Kunga acīs. Nosodīt grēcinieku nozīmē bez saprāta iejaukties neizdibināmajā Dieva nodomā, jo bez grēka nebūtu grēku nožēlas vai pestīšanas. Kā trāpīgi izteicās mūsu Baznīcas gaisma, visu svētītais Nikrits: Ja neesi pakritis, tad kam tev Pestītājs?

Tavs lūgums pēc personīgās tikšanās ir neizpildāms, jo Mēs esam devis solījumu, nekad netuvoties sievietei tuvāk par bultas lidojuma attālumu, lai izvairītos no liekiem kārdinājumiem.

Stiprinies savā ticībā, dedzīgi lūdzies par grēciniekiem, novēlu tev tiekties pēc pilnības pa visīsāko ceļu.

Lai neaptveramā mūžīgā Harašnu labvēlība ir ar tevi.

Viņa žēlastība Eminence, ar Visvarenā žēlastību, Harašnu ordeņa galva, pazemīgais Klijagu Džandars."

Ar izsmalcinātu šriftu nodrukātā teksta apakšā, bija kruzulots paraksts un zvaigznes formas visusvētā taisnīgā personīgā zīmoga nospiedums. Sūtījums pienāca no rīta, un pēcpusdienā viņu izsauca abats, kuram Džandars bija nosūtījis viņas vēstules kopiju. Resnulis bļaustījās un spārdījās ar kājām, vaigiem trīcot kā želejai. Nu viņa nepalika parādā, vienkāršā tekstā izklāstīja viņam, kas viņš tāds ir, kopā ar visiem saviem smirdīgajiem censoņiem. Vecis to nemaz nebija gaidījis un kļuva pavisam nikns, gandrīz trieka ķēra; Atgriezusies savā ķellē, lai savāktu mantas, pirmais, ko viņa izdarīja, - saplēsa Džandara portretu sīkos gabaliņos un noskaloja tos tualetē.

Dārgais Harašnu, kāpēc visur tikai meli un netīrība, liekulība un netīrība, nodevība un netīrība, neatraidi savu necienīgo līgavu, ieved savos svētlaimes dārzos, nav vairs spēka izturēt šādu dzīvi.

Tomēr kaut kā bija jādzīvo tālāk, patīk tas vai nē.

Simpātiskajam Inzuram izdevās viņu aptīt ap pirkstu, pēc laulības līguma noteikumiem, viņai pēc šķiršanās nepalika nekas, bet dzīvot šaurajā dzīvoklī pie pustrakās mātes bija kļuvis pretīgi jau ilgi pirms laulībām. Viņa pārdeva Inzura uz kāzām dāvāto grezno kaklarotu un noīrēja istabu lētā viesnīcā. Darba biržā viņu ar svarīgu izskatu nomarinēja stundu, noorganizēja datora psiholoģisko testu un pēc tam piedāvāja izvēlēties uzreiz vairākus darbus: pārdevējas, oficiantes, stjuartes. Viņa nolēma saskaņā ar kontraktu braukt uz Tangru, vienalga, kur, lai tikai  būtu prom no Irlejas. Acīmredzot vecais ierēdnis nodomāja, ka viņa alkst pēc algas pielikuma simts procentiem, un sāka viņu atrunāt:  jūs esat tik jauna un skaista, bet dzīves apstākļi uz planētas ir ārkārtīgi bīstami ... Būtu labāk, ja viņš to nebūtu darījis, varbūt tagad viņa negulētu, apbērta ar uzspridzinātas ēkas gruvešiem, piķa tumsā.

Putekļains, saspiests, ciets, neērts. Būs jāgaida, kamēr glābēji atraks aizsprostojumu, neko darīt. Viņa nogulēja augšstilbu, kurš kļuva it kā ar ērkšķiem pildīts, un apgriezās uz otriem sāniem. Sāpēja viss ķermenis kā sadauzīts, acis lipa ciet, nu gan naksniņa izrādījās, re kas par šķībmuti, vajag taču notikt kam tādam, nekad nebūtu noticējusi.

Jau no pirmās dienas, kad šķībmutis kopā ar Ronču parādījās ēdamistabā, šķita, ka viņš piebūris ar kādu nezināmu paņēmienu. Sausnējs un stiegrains, ar iesirmiem īsi apgrieztiem matiem, pelēkām acīm, kurās zvīļo dzeltenīgas dzirksteles, kā dīvainam rāpulim, nervozi sašķiebta mute ar plānām lūpām. Neparasts cilvēks, viss saraustīts, salauzīts, bet tajā pašā laikā viņā jūtams kaut kāds eksplozīvs iekšējais spēks. Šāda tipa vīrieši viņu nemaz nesaistīja, lūk drūmais spēkonis Aburhads viņai patika, bet viņu jau sen bija pievākusi sīkā, kalsnā doktore. Taču, pietika greizmutim parādīties pie paša izvēlētā galdiņa pie strūklakas, viņu nez kāpēc pārņēma kautrība, pa dzīslām izplūda slēpta trīce, un viņa ar satrauktu īgnumu domāja: kas ar mani notiek, vai tiešām iemīlējusies?

Sarunās ar viņu Tarpics greizmuti nez kāpēc saukāja par vājprātīgu zivsaci un to darot, skaļi ķiķināja. Tā, it kā pats nepiederētu no šīs netīrās slepenās brālības. Bet, kad Tarpics viņu brīdināja, ka greizmutis ir ne pie pilna prāta un ļoti bīstams, viņa beidzot saprata, kāpēc šis vīrietis viņu sajūsmināja no pirmā acu uzmetiena, vienlaikus izraisot gan pamata pievilcību, gan noraidījumu. Tomēr no viņa dvesa slēpta rūgta nelaime, bet ne pēc puves, kā no Tarpica, kurš ar savām manierēm nemanāmi atgādināja viņas bijušo vīru. Tas pats pašapmierināts dzīvnieks, kas gūst pretīgu baudu no kāda cita pazemojuma. Kad šis apaļvēderis apsēdās viņai priekšā atzveltnes krēslā un ar smīnu atpogāja bikses, viņa nikni ienīda, bet paklausīgi nometās ceļos, paklanījās un iesūca mutē pietūkušo gailīti, kas cēlās no sarkanīgi cirtainā pameža, bet pretīgais Tarpics saspieda viņas krūtis, sāka ar tām spēlēties, nosakot ritmu, dažreiz ātru, dažreiz lēnu. Piedevām, Tarpica nemitīgais nicinošais smīns bija pats ļaunākais, pat neizturamāks par viņa nejauko ieradumu knibināt viņas krūšu galus, aizrīdamies no orgasma.

Varbūt, ja Tarpics nebūtu pavēlējis, viņa nekad nebūtu likusies gultā ar šķībmuti. Lai gan viņam izdevās ātri iepatikties, nesaprotami, kā. Kopš tās nesenās dienas, kad viņš pirmo reizi parādījās ēdamistabā, katru vakaru pirms gulētiešanas viņa neviļus atcerējās viņa piemiegto acu skatienu, te mīkstu, te skrāpējošu, nez kāpēc prātā ienāca nenozīmīgie vārdi, ar kuriem viņi pārmijās dienas laikā.

Vakar, pirms viņš ieradās, viņa devās uz vannas istabu un, stāvot zem dušas, rūpīgi nopētīja sevi nošļakstītajā spogulī, grozoties šurpu turpu. Viņa prātoja, vai viņam patiks, jo bija tik apaļīga un kuplām krūtīm, iespējams, ka viņam labāk patīk kārnās. Pašas lielās, svarīgās krūtis viņu mulsināja, daudz labāk būtu nelielas, varētu staigāt bez krūštura. Ar nicinājumu viņa novērsās no spoguļa, atceroties, ka klosteros ir stingri aizliegts skatīties uz savu kailumu. Lai arī ne klosterī, tomēr viņas liktenis ir būt Harašnu līgavai. Viņa turpināja būt tāda pat tagad, pēc tam, kad nepiedienīgi piekrāpa Viņu ar šķībmuti. Lai gan viss notiek pēc Viņa gribas, iespējams, Viņš pats vēlējās, lai jau iepriekš viņa zinātu, kādi neticami jaukumi un bauda viņu sagaida debesu dārzos.

Agrāk viņai nekad nebija bijis tik apbrīnojami saldi ne ar vienu, tik brīvi un vienkārši, ne piles baiļu, tieši otrādi, gribējās vēl un vēl. Kad no rīta nepiesātināmais šķībmutis bija pavisam noguris un aizmiga, viņa ilgu laiku sēdēja uz gultas malas, skatījās uz viņa rāmo, kaulaino seju, bet naktsskapītī gulēja Tarpica iedotais inžektors. Tas būtu tik vienkārši, klusi pielikt pie viņa kailā pleca, nospiest taustiņu, un viss. Vakarā pirms viņa ierašanās viņa nešaubījās, ka izdarīs to, nepamirkšķinot ne aci. Bet tagad viņa juta, ka iedurt viņam injekciju nevar, nekādi nevar, pēc tā, ko viņa bija izjutusi ar viņu. Pat lai beidzot aizbēgtu no nolādētās Tangras. Lai Tarpics pamēģina pats, ja to tik ļoti viņam vajag.

Sajutusi slāpes, viņa aiztaustījās līdz strūklakai, noliecās pāri tās sānu malai un alkaini, šļurkstinot, sāka malkot ūdeni. Tad viņa svētlaimīgi izstiepās uz cietās grīdas. ēst arī gribējās, bet tur neko darīt nevarēja.

Tiem pretekļiem maz bija, pataisīt viņu par stukaču un paklausīgu mauku, tagad viņai vēl pavēlēja uzņemties slepkavības grēku uz savas dvēseles. Zināma lieta, iedod velnam pirkstu, tas paņems visu roku.

Pirmo reizi velns parādījās jauna vīrieša izskatā ar neizteiksmīgu seju un zaglīgām manierēm, līdzīgs vidusšķiras ierēdnim. Nu, viņš tāds arī bija, vienkārši vilka dienesta jūgu nevis bankā vai pašvaldībā, bet slepenajā nodaļā. Parādoties komfona ekrānā, viņš paziņoja, ka viņam tiešām, ļoti, nu ļoti vajag ar viņu iepazīties un uzdot dažus svarīgus jautājumus, to darot viņa sniegs vērtīgu pakalpojumu valdībai, viņš cerot, ka viņa visu lieliski sapratusi un nevienam par šo sarunu nestāstīs. Viņai pietrūka drosmes viņu pasūtīt kur tālāk, turklāt  bija ziņkārība, viņa pilnīgi nemaz nevarēja iedomāties, kāpēc viņu izsauc.

Pirmo tikšanos velns nozīmēja vakarā mazas tūrisma kompānijas noplukušajā ofisā. Ļoti pieklājīgi viņš sāka uzdot nenozīmīgus jautājumus par dažām viņas paziņām, pieprasīja sīkāk pastāstīt par viņu paradumiem, tieksmēm un sociālo loku. Pēc pusstundas šādas sarunas viņš izteica pateicību un lūdza tikties pēc sešām dienām, tajā pašā laikā un tajā pašā vietā. Viņa pat izjuta vieglu vilšanos, sasapņojusies nezin ko, bet saruna bija par visādām nejēdzībām, nekas tāds īpašs.

Pēc vairākām tikšanām un sarunām tādā pašā garā, velns viņai ieteica, ja jau viņa brīvprātīgi palīdz viņa nodaļai un sniedz vērtīgu informāciju, noformēt vienkāršu sīkumu, proti, rakstiski piekrist sadarbībai. Tā tas, saka, pie mums pieņemts, pati saprotiet, priekšniecība pieprasa. Nu ko, viņa nolēma pretī nestrīdēties un uzrakstīja apņemšanos pēc viņa diktāta. Dēļ jaunības, dēļ stulbuma ko tik nevar sastrādāt, bet pacietīgi, soli pa solim apstrādāt un ievilkt savā tīmeklī viņi prot, neko nepateiksi.

Pieklājīgi smaidīdams, jaunais klerks ieteica viņai izvēlēties pseidonīmu, un no dīvainas rotaļīgas intuīcijas viņa pēkšņi pateica: "Mūķene." Žēlīgais Harašnu, tobrīd viņai nebija ne domas doties uz klosteri, tieši otrādi, viņi nesen bija nolēmuši apprecēties ar Inzuru. Labi, pateica klerks, ierakstiet savu pseidonīmu šeit stūrī, parakstiet un uzrakstiet datumu, šeit, apakšā, lūdzu.

Ielicis mapē viņas parakstīto lapu, velns pēkšņi nomainīja savu toni no laipna uz izteikti pavēlošu un lika viņai pastāstīt par attiecībām ar Inzuru. Tikai tad viņa saprata, ka ir iekritusi, tagad nekur vairs dēties. Izrādās, ka viņu savervēja topošā vīra dēļ, visas iepriekšējās muļķīgās sarunas velns vadīja uzmanības novēršanai, lai no viņas saņemtu parakstu.

Lai gan, kas zina, kopš tā laika viņa ir redzējusi daudz šādu neliešu, visus dažādus un visus vienā kavā. Neatkarīgi no tā, par ko viņai jautāja, varēja tikai pabrīnīties, kāpēc viņiem tas būtu jāzina? Viņi visi izcēlās ar mānīgām manierēm, starp tukšu pļāpāšanu, it kā nejauši pajautājot par kaut ko sev ārkārtīgi svarīgu, un pēc tam skarbi izjautājot, precizējot, iedziļinoties detaļās. Nemaz nevar saprast, vai viņi izklaidē paši savu ziņkāri, vai arī viņu netīrā nodaļa patiešām cenšas izzināt ikviena dzīves smalkumus un nepilnības, katram gadījumam.

Viņa sāka ienīst savu vīru arī tāpēc, ka viņai bija jāpastāsta šiem neliešiem par viņu diktofonā, un tad, it kā nekas nebūtu noticis, jāliekas zem viņa gultā. Lai gan galu galā nekas īpašs no viņu puses Inzuram neskaitījās, ne spiegs un ne terorists, tikai slavens cilvēks, spējīgs ietekmēt sabiedrību, kas nozīmē, ka par viņu ir jāuzkrāj informācija. Un viņu cītīgi izjautāja, ar ko viņš draudzējas un ko nevēlas redzēt, kā pavada brīvo laiku, kas viņam patīk, kādi ieradumi viņam ir. Šī dubultā dzīve viņu padarīja traku, sagrozīja, salauza no iekšpuses. Varbūt, ja tā nebūtu, liktenis būtu izvērties savādāk. Lai gan nē, šķiršanos viņa nenožēlo nemaz, uz sirdsapziņas palicis tikai traips, par to, ka pašai nācās nostučīt savu vīru.

Kāda gan muļķe, viņa bija iedomājusies, ka, ja viņa aizbrauks pēc iespējas tālāk, pilnīgā tuksnesī, viņu atstās mierā. Ka tik ne tā! Ne slimnīcā, ne klosterī, ne garnizona ēdnīcā - nekur viņu vienu neatstāja, netīrie nelieši, vienmēr izsauca un izprašņāja, pieprasīja precizējumus un detaļas, lika uzzināt vairāk, pavedināt, gulēt un pēc tam dalīties savos iespaidos. Viņi rūpīgi uzzināja visu par vīru, par paziņām, par mīļākajiem, par abatu, par klostera priekšnieci, par lūgšanu praksēm, par to, kurš kā drāž, kurš ar ko drāžas, lai viņi visi ir nolādēti, trīskārt nolādēti!

Šodien rītausmā viņa sēdēja atzveltnes krēslā, skatījās uz viņas gultā guļošo vīrieti un nemaz nesaprata, kāpēc pustrakajam greizmutim piespriests nāvessods. Viņš neko nenojauš, cieši guļ, kaulainā seja nogludinājusies un mīkstinājusies, bet naktsskapītī ir inžektors. Viņa mēģināja sevi izprovocēt, iekaist, ienīst šo trako zivsaci ar viņa garo un stīvo, ienīst sevi par to, ka apgānījusi savu dievam nolemto klēpi, un izpildīt pavēli. Netīrie nelieši padarījuši viņu par stukaču un mauku, grīdaslupatu un kājslauķi, bet tagad palūk, viens no viņiem, jau nez kurais pēc kārtas, izmantojis viņu pēc sirds patikas, nolādētais zivs acs, velna sēkla un pats ļoti mierīgi aizmidzis. Galu galā viņam droši vien ir daudz kas uz sirdsapziņas, ja pat savējais nolēmis no viņa atbrīvoties. Viņas lieta ir piespiedu, kas devis pavēli, uz to arī pāries smagais grēks, bet viņa saņems naudu, lauzīs līgumu un aizbrauks no šejienes. Nē, roka nepacēlās, lai izņemtu inžektoru no naktsskapīša.

Kā tas gadījās, ka viņa pirmo reizi ne no kā nenobijās, viņa šķībmutim visu atļāva un no sajūsmas drebēja, kad tas viņā vardarbīgi beidza,  kaut kāds pilnīgs vājprāts. Tikai palikusi viena un steidzīgi gatavodamās darbam, viņa centās atcerēties, kurā datumā pēdējo reizi bijušas mēnešreizes, šķiet, ka šīs ir tās dienas, tās bīstamās. Labi, Dievs žēlsirdīgs, visā Viņa griba. Nevar būt, ka par šādu nepārtrauktas nepieredzētas laimes nakti viņš sodītu ar bērnu. Klusums un drūmums nomāca ar dzelžainu apspiestību, viņa atkal pagriezās no vienas puses uz otru, pataustījās un aizmeta plastmasas krēsla robaino fragmentu, kas iedūrās viņas augšstilbā. Rokas pulkstenis bija atstāts ģērbtuvē, viņa darbā to nenēsāja. Dievs zina, cik daudz laika pagājis, viņa tikusi aprakta dzīva zem drupām, apkārt nav dzirdama neviena skaņa. Kas noticis? Vai visi miruši? Šausmas, labāk būtu uzreiz samīcīta. Tā nu tas ir, Dievs viņai atsūtījis tumšu un briesmīgu nāvi, pēc tumšas un šausmīgas dzīves – tas nozīmē, ka viņa nebija pelnījusi neko citu. Viltīga, caur un cauri zemiska, netīra, blēdīga, grēcīga, tā viņai arī vajag ...

Viņa nespēja noticēt sev, kad pēkšņi izdzirdēja attīrīto gruvešu kluso klabēšanu. Kāds augšā grozīja plātņu gabalus, kaut kur virs viņas, pavisam tuvu. Sapratusi, ka glābēji meklē nejaušības vadīti, viņa pilnā balsī iekliedzās: "Ei, šurp, esmu šeit, rociet te!" Atbildei ne vārda; nedzird, vai? Tad viņa izvilka no jostas kabatas kases aparātu un sāka ar to dauzīt pa strūklakas skanīgo bļodu.

No tās malas, kur pankūkā saplacināts galds, ar troksni atvāzās liels betona plātnes gabals, trīsstūrveida atverē iespīdēja vāja gaisma, uz grīdas nokrita čirkstošās šķembas, gar bālo plakano gaismas kūli aizpeldēja putekļainas grīstes. Spīdzināšana ar tumsu un nenoteiktību bija beigusies. Viņa kā nemaņā no prieka aizrāpoja pretī spožajam trīsstūrim un pēkšņi sastinga, nodrebēja: vai viņai rēgojas? Nē, tas nerēgojas. Caurumā parādījās kārpaini sarkana ķetna, kas enerģiski attīrīja gružus.

Ar sirdi plosošu kliedzienu viņa svieda ar salauzto kases aparātu, netrāpīja un atlēca, sāpīgi atsitoties ar pakausi pret pārkārušos plāksni. Sākotnējās bailes uzreiz samazinājās: un kāpēc uztraukusies, tas jau tikai korneozaurs, tas viņai neko nedarīs. Bet sarkanās ķirzakas cilvēkiem netuvojas, viņa izdarīja secinājumu, ka augšā nav nevienas dzīvas dvēseles.

It kā neizlēmībā spēcīga ķetna ielīda dziļāk, pataustījās uz priekšu un atpakaļ, tad pazuda. Augšā nočirkstēja smagi soļi, un ķirzaka lēnām attālinājās.

Viņš bija izracis ne pārāk lielu atveri, bet šķiet, ka caur to iespējams izlīst. Vai tiešām visi miruši, kā tas varēja gadīties, ciemats izpostīts, apkārt bezbailīgi staigā ķirzakas, viņa te ir viena, un nav neviena, kas viņai palīdzētu. Iekodusi lūpā, viņa izmisīgi domāja, ko darīt tālāk.

Pirmkārt, vajag vismaz paskatīties, izprast, kas notiek ārpusē. Ir gan bēda, blasters un bruņutērps palika ģērbtuvē, bez tiem kāpt augšā nozīmē atrast neizbēgamu nāvi. Bet galu galā arī šeit var viegli ielīst pa caurumu kāds rāpulis, piemēram, dzīvplēsējs vai uzspļāvējs - vai būtu vērts to gaidīt?

Sakopojusi drosmi, viņa izspraucās cauri šaurajai ejai, izkāpa ārā, uzrāpās uz gruvešu kaudzes un, iztaisnojusies pilnā augumā, paskatījās apkārt.

Rietošās saules sārtais disks līdz pusei iegrimis aiz kalnu grēdas robainajām virsotnēm, no ciemata palikušas tikai sodrēju klātas drupas, un virs tām šur tur vēl kūpēja dūmi, nāsīs iecirtās asa degošas plastmasas smaka.

Jā, tā arī ir, karš.

Pēc raķešu zalves ieleja pārvērtusies par radioaktīvu tuksnesi, izbēgt nav iespējams, un nav kur, tagad gamma stari jau iekļūst caur ķermeni un sagrauž kaulu smadzenes. Bet viņa vienkārši nepaspēs nomirt no staru slimības, bads arī viņai nedraud, jo apkārt ir daudz visdažādāko radījumu, tikai viņai nav nekādu ieroču.

Nekur nav redzams neviens cilvēks, viņi visi miruši, visi līdz pēdējam: gan šķībmutis, gan Aburhads, gan Tarpics. Kas tas ir, Kungs, apžēlojies, izpostītais ciems ir miris, viņa palikusi viena, pilnīgi viena, šeit, uz šīs planētas.

Sarkanā ķirzaka, kas viņu bija izglābusi no gruvešiem, stāvēja iztālēm, noliekusi ragaino galvu uz sāniem, fasetacis truli izbolījusi uz viņu. Pēkšņi viņš pieliecās, pagrūdis purnu zem sadragāto paneļu kaudzes, satvēra vienu no tiem aiz armatūras stieņiem, kas izspraucās no spraugas, to bez mazākās piepūles pacēla un aizmeta smago plāksni, kā saburzītu papīru.

Varbūt tur ir kāds dzīvs cilvēks un ķirzaka sajutusi viņa smaržu, viņa nodomāja ar pamirušu sirdi. Varenais zvērs kādu brīdi pamīcījās uz vietas, apskatīdams drupas, tad sāka cītīgi grābt gruvešus. Drīz vien ārā rēgojās tikai viņa trīcošā plakanā aste. Dažāda izmēra vibrobetona gabali aizlidoja viens pēc otra sānis, triecoties ap bedri un saceļot putekļu mākoņus.

Bažīgi paskatījusies apkārt, vai tuvumā nav kādu plēsīgu rāpuļu, viņa apsēdās uz saņurcītās ventilācijas caurules un sāka pacietīgi gaidīt izrakumu beigas. Ja zem drupām izdzīvojis vēl kāds, viņai vismaz nebūtu jāmirst bezcerīgā vientulībā.

Beidzot ķirzaka izrāpās no bedres, sapurinājās, pagrieza pret viņu savu dzelkšņaino purnu ar izvelbtajām rozā acīm. Likās, ka viņš kaut ko gaida, bet viņa nepakustējās, un tad ķirzaka sāka kaut kādu dīvainu deju: te maziem solīšiem pagāja viņai pretī, pēc tam atkāpās, te sagriezās pie bedres kā vilciņš, it kā aicinot viņu pienākt tuvāk.

Pēc nelielas vilcināšanās viņa piecēlās un devās bedres virzienā, uzmanīgi kāpjot pāri jumta metāla saraustītajām loksnēm. Pirmo reizi mūžā viņai bija iespēja tuvumā aplūkot sarkano korneozauru. Skats visai šausminošs, ragains, dzelkšņains un kārpains, pat nevar noticēt, ka šāds briesmonis ēd tikai zāli un nevienu neaiztiek. Tiklīdz viņa piegāja tuvu, ķirzaka pārtrauca dejot, iekāpa dziļajā bedrē un ar vienu ķepas triecienu atrāva vaļā sadragātās noliktavas durvis, zem kurām no sīkām akmens drupām rēgojās iesaiņojumu kaudzes ar konservu bundžām. Padomāt tik, šī ķirzaka viņai izrakusi barību, tik daudz krājumu, viņai vienai pietiktu līdz sirmam vecumam. Tas tiešām ļoti laikā, kopš rīta viņa nebija ēdusi ne kripatiņas, vēderā skrāpējās nikns izsalkums.

No kurienes uz Tangras radusies šī saprātīgā ķirzaka, noteikti kāds viņu pieradinājis, viņa taču visu saprot. Žēlsirdīgais Dievs viņai sūtījis kā glābiņu šo zvēru, starp tik daudzām nāvēm, vienatnē zem svešas planētas saules, kas mudž no mežonīgiem plēsonīgiem rāpuļiem, vismaz viņa šeit nomirs nevis no bada, ne akmens maisā, bet brīvībā.

Tikmēr ķirzaka neveikli izrāpās no bedres uz trim kājām, turot priekšējā kreisajā, armijas sautējuma konservu bundžu.

Tas nevar būt, pazibēja galvā, tie ir tikai kaut kādi murgi, tas nevar būt ...

Viņas priekšā varenā sarkanā ķirzaka nostājās uz pakaļkājām un veikli, it kā to būtu darījis visu mūžu, ar savu garo izliekto, kā bārdas nazis aso nagu, atvēra skārda konservu bundžu.

Trešais stāsts VADONIS

Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs viegli iznāca no transa, it kā ar plašiem vēzieniem, iznirstot no būtņu pasaules, materiālo mirāžu pasaulē, pārliecinoši apejot membrānu plēvju pasauļu džungļus. Viņa gavēnis bija ildzis tieši divas reizes pa trīs nedēļas,[ķirzakas ķetnai trīs pirksti, tāpēc pamatā ir skaitlis trīs. Viņu nedēļā ir sešas dienas. tulk.] un iekšējā redze bija ieguvusi vajadzīgo asumu. Beidzot viņš kļuva gatavs saprast Visvarenās Ķirzakas bez Ķermeņa, Kas Vienmēr Smejas, gribu, un saņemt patieso zināšanu pieskārienu, kā vējš notrauc lietus lāses no smagiem zariem.

Beidzot apvienojies ar mirstīgo ķermeni un pieņēmis klints pozu, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs sastinga, lai realizētu savu dzīvinošo plūsmu straumi un ievadītu to vajadzīgajos kanālos. Pēc tam, kad viņš bija pabijis visu radošā tukšuma otrā pusē un apcerējis eksistences saknes, viņa paša varenais un lokanais ķermenis viņam šķita spokains miglas plankums, tikai enerģijas sabiezējums dīvaini savītajās kosmosa veidnēs. Pēc dažiem mazās sirds sitieniem viņa ķermeņa redze noslāņojās parastajos spektros, viņš ieraudzīja maigo lapotņu gaismu, akmeņu brīvo mirgošanu un vismazāko vienšūnas radījumu pulsāciju. Pinkainais saules disks jau bija parādījies aiz kalnu grēdas un virzījās savā nemainīgā gājienā starp zvaigžņu izbārstījumu, tās plankumu raksts paredzēja labo dienas gaitu.

Palūkojies apkārt, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs raidīja domīgu skatienu uz alas dziļumiem, kur uz sausas zāles kaudzes snauda divādainā mātīte. Bezgalīgās Spēles pārsteidzošā dīvainība bija tāda, ka šī mātīte bija vienīgā divādainā mātīte, kurai bija Priekšstats, lai arī brīnumaini nepilnīgs, un iegūts no maldos ieslīgušiem ēnās nīkstošiem skolotājiem. Turklāt viņa saprata pašu svarīgāko patiesību, ka šķiršanās no ķermeņa nav ne ļauna, ne laba, bet vienkārši ir šķiršanās no ķermeņa. Tāpēc viņu nepārņēma destruktīvās un muļķīgi absurdās bailes pirms nāktos pamest šo blīvo mirāžu pasauli.

Mātīti aptverošās būtības kokons bija zāļainā krāsā, tonēts ar sīkiem saulainiem stariem, un viņas miesas vitalitāte bija samazināta par aptuveni ceturtdaļu no tā, kāda tā bija sākotnēji. Nepavisam ne nejaušā nejaušība saglabāja mātītes ķermeņa apvalku, turklāt viņas likteņa stumbrs izcēlās ar reti sastopamu spožuma spēku, kas izauga tālu ārpus blīvo mirāžu pasaules. To apzinoties, bija jāpārtrauc visas rūpes par sevi, lai pēc iespējas ātrāk veiktu svētceļojumu uz pirmsākumu kodolu, un nu tas bija pabeigts.

Tagad, būdams patiesības un maldu otrā pusē, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs bija pārliecināts par sava minējuma pareizību. Mātīte, ko viņš izvilka no drupām, vadoties noiedvesmas, palika savā ķermenī, lai iznēsātu augli. Tā bija lēmusi Lielā Ķirzaka bez Ķermeņa, Kas Vienmēr Smejas. Turklāt Pārvērtību un Spēļu Pavēlniekam jāturpina rūpēties par viņu visos iespējamos veidos un, pats galvenais, arī par to, kurš ieguva ķermeni viņas klēpī. Tieši šim jocīgajam trauslās miesas kamolītim nākotnē bija jāuzņemas nepieredzēts slogs, reiz kļūstot par Nebeidzamās Dejas un Bezgalīgās Spēles Centru. Tas, kas notiks tālāk, bija redzams ārkārtīgi neskaidri, kā ūdens straumes vijumi cauri zemes dzīlēm. Šā vai tā viņu likteņu stublāji tagad bija savijušies kopā, un, lai gan sievietes ķermeņa asā smaka smagi nospieda Pārvērtību un Spēļu Pavēlnieka sajūtas, viņš samierinājās, uzveicot apsēsto iedomu, iekļūt notiekošā patiesajā būtībā.

Pieņemot zara pozu, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs koncentrējās uz mātes klēpī saritinājušos embriju, brīvu no piecām aptumšošanām un septiņām grūtībām. Pagaidām tā attīstība noritēja pilnīgā saskaņā ar Visu Radošā Tukšuma plāniem. Sīkais ķēms ar žaunu spraugām un asti, viņš galvu reibinošā ātrumā veica attīstības ceļu, kuru viņa priekšteči bija veikuši desmitiem tūkstošu gadsimtu garumā.

Tas ir katra dievišķa brīnuma vērts, domāja Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs, ka tik nenozīmīgam radījumam ir nolemts tik izcils liktenis, un tomēr Bezgalīgās Spēles liktenis šādos gadījumos iezīmējas ar retu skaidrību. Embrijs bija jāpārveido un tādējādi jāsagatavo neizbēgamā-nejaušības piepildījumam, lai tas kļūtu pilnvērtīgs nepieejamā nestabilajos pinumos.

Nākamā gavēņa nedēļa radīs Pārvērtību un Spēļu Pavēlniekam gatavību dejot, un tad viņš veiks mātītes klēpī nobriedušā augļa pārveidošanu saskaņā ar noteikto Lielās Ķirzakas Kura Vienmēr Smejas likteni. Tas sludināja, ka mazulis no mātes klēpja iznāks ne divādains, bet arī ne ķirzaka, bet ārpus saplūšanas un atdalīšanas tas būs gan viens, gan otrs, vienā ķermenī.

Godam gan jāsaka, ka divādaiņi pēc padziļinātas iepazīšanās izrādījās nemaz ne tik bezjēdzīga un kļūdaina rase, kā daudzi sākumā domāja. Pārsteidzoši vāji, slikti pielāgojušies dzīvei, neārstējami turoties savu vismuļķīgāko aptumšojumu lokā, viņiem izdevās pārvarēt kosmisko bezdibeni un atnest sev līdzi jaunu, ārkārtīgi interesantu spēli. Pārvērtību un Spēļu Pavēlniekam bija smagi jāpastrādā, lai pārliecinātu savus ciltsbrāļus, ka divādaiņu spēle par atdalīšanu no ķermeņa, ne mazākajā mērā nav pretrunā ar viņu pašu senču paražām, turklāt tā bija saskaņā ar Lielās Ķirzakas bez Ķermeņa nodomu par mūsu nožēlojamo un absurdo pasauli. Bet, kad ķirzakas arī uzsāka šo spēli, pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Pārvērtību Pavēlniekam izdevās pilnībā apspēlēt divādainos, par ko viņam tika piešķirts otrais vārds un viņš tika nosaukts par Spēļu Vadītāju.

To pārdomājot, viņš pēkšņi sajuta, kā viņa dvēselē sakustējās lepnuma tārps. Steidzīgi lūdzot grēku nožēlas lūgšanu, Pārvērtību pavēlnieks un Spēļu Vadītājs atkal ieņēma klints pozu un drīz vien saskaņoja savas dzīvību sniedzošās straumes ar nesaduļķotā ceļa Divpadsmit Dārgumiem.

Garāmejot, nāca atmiņā, kā viņš pavadīja no ķermeņa atdalītos divādainos, sēdēdams svētā kalna virsotnē. Viņus piemeklēja patiesi nožēlojams liktenis, jo iekšējās redzes vājuma dēļ viņi uztvēra spēli par atdalīšanu no ķermeņa pilnīgi nopietni, un visu apņemošās bailes ceļot uz citām pasaulēm kļuva viņiem par patiesām tumsas šausmām. Bezjēdzīgu šausmu saindēti, viņi plivinājās starp saviem netīrumiem, neapmierināto vēlmju ērkšķu plosīti. Veltīgo raižu un Divpadsmit Dārgumu  postošās neziņas nasta ievilka viņus tieši zemākajā nebūtībā, kur virmo pagrimums un nav ne mazākās cerības uz cienīgu transformatīvu atdzimšanu.

Sirsnīgas līdzjūtības aizkustināts, Pārvērtību pavēlnieks un Spēļu Vadītājs nolēma palīdzēt divādainajiem atrast īsto ceļu uz kristālisko būtņu pasauli, taču šoreiz spēcīgais un bezproblēmu līdzeklis, ko viņš izmantoja, nepalīdzēja, nedeva panākumus. Parādīdamies nelaimīgajiem Visuma Labās Mātes spožajā izskatā, viņš tikai pastiprināja viņu apjukumu un izbailes. Tādējādi no ķermeņa atdalītās divādaiņu būtības neatgriezeniski apmaldījās membrānu plēvju pasaulēs, sava niecīguma un akluma apstulbināti.

Bēdīgi nospiests par šādu spēles iznākumu Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs sēroja ilgu laiku, līdz nonāca pie negaidīta secinājuma, ka tieši šo kliedzošo nepilnību dēļ divādaiņi attīstījuši sevī daudzas dīvainas spējas, par kurām ķirzakām pat nebija ne jausmas. Šīs domas smalkās elegances pārsteigts, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs pēc tam piedzīvoja lielu cieņu un godbijību bezgalīgās spēles nodoma varenības priekšā.

Pasaulē notiek viss, izņemot nejaušību. Tagad Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs noteikti zināja: divādainie bija ieradušies, lai pamodinātu viņa rasi no omulīgajiem sapņiem un parādītu viņiem ceļu uz zvaigznēm. Priekšā stāvēja vēl viena pārsteidzoša, līdz šim nepieredzēta spēle – ceļojumi kosmosā.

Smadzeņu asinsvadu centrā karsti pulsējot dedzīgai lūgšanai, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadonis atstāja alu, piegāja pie klints un paskatījās lejā ielejā, kur viņa audzēkņu uzraudzībā nepārtraukti auga un nobrieda slaidais, milzenīgais starpzvaigžņu kuģis.

Content

Gudaņecs Nikolajs Poligons.

Pirmais stāsts EMISĀRS

1. Vispirms šauj, pēc tam tiec skaidrībā

2. Viss bija mazliet citādi, inspektor

3. Kad pērkona negaiss, pie mums viss mierīgi

4. Diezgan savdabīga pašnāvība

5. Fabri - tas nav nekas sevišķs

6. Pilnīgi jauna tipa kājnieki.

7. Mēs darām kopīgu lietu

8. Darījumi ar velnu neved ne pie kā laba.

9. Jums nekas neizdosies

10. Jūs taču esat vienkārši traks

11. Nešaubieties, viss būs kārtībā

12. Tagad tu esi dievs

13. Atturēsimies no pārsteidzīgiem lēmumiem

14. E kāds jums sūdīgs darbs

Otrais stāsts. MŪĶENE

Trešais stāsts VADONIS