Gudaņecs Nikolajs

Ķīlnieki

Nikolajs Gudaņecs

Ķīlnieki

1. nodaļa TRAUKSME UN "SAKĀRNIS"

Pasaulē valda nelietības likums, tāpēc kaujas trauksme vienmēr atskan nelaikā. Piemēram, cilvēks sēž uz poda un spiež, intīma un smaga nodarbošanās, bet te, še tev sveiki, sirēnas un dipoņa pa visu kreiseri. Saki paldies, ja paspēsi atslaucīties un aizpogāties. Vēl vakar viņa ekselence admirālis, lops, sev par prieku izziņoja kaujas trauksmi pusdienu laikā. Naiks tikko bija sācis savu saldā bļodu un gandrīz uzgāza sev uz biksēm krēmu. Un, kad izsludināja atsaukumu un Naiks atgriezās ēdamistabā, tikko uzsāktā augļu saldējuma porcija jau bija pārvērtusies siltā sīrupā. Tāda lūk  neveiksme!

Visaizvainojošāk bija tas, ka nekad iepriekš nevar zināt, kur tu atradīsies, kad atskanēs trauksme, reizēm jāsteidzas uz savu kuterīti cauri visam kreiserim pa divām radiālajām šahtām un pamēģini tik neiekļaties normatīvā, kaut velns to parāvis. Admirālis ierindas priekšā uzdrukās pa visām garozām un iebāzīs virssardzē vai pat piedevām atņems nākamo atvaļinājumu.

Šoreiz histēriskā sirēnas gaudošana atrada Naiku Damohas noliktavā.

Vispār diena izvērtās šausmīgi neveiksmīga, jau no paša rīta vieni nepārtraukti sarūgtinājumi.

Rīta ierindas laikā dunduks kapteinis Blazičs, maita, piesējās Naikam plankuma dēļ uz jostas sprādzes un uzkrāva divas ārpuskārtas dežūras. Pusdienās atkal nācās sarīties  konservēto dārzeņu zupu, no kuras grēmas uzkāpa līdz pašām mandelēm. Baro ar visādiem mēsliem un tomēr pieprasa priekšzīmīgu kaujas gatavību. Bet uzreiz pēc pusdienām izdevās patrāpīties acīs tam pašam Blazičam, kurš aiztrieca Naiku palīgā mantzinim Damoham, lai sašķiro nolietotās formas, lai tās varētu norakstīt. Kas attiecas uz reglamentā paredzēto pēcpusdienas atpūtu, nedrīkst pat ieminēties, uzreiz dabūsi vēl vienu ārpusdežūru.

Noliktavas stūrī bija sakrājies daudz vecu krāmu. Labi, dienestu zinām, ne pirmo gadu kosmosa flotē. Iesākumā Naiks un Damoha izbēra vienu vai divus maisus, izkaisīja drēbes uz grīdas un nolēma kā pelnītu atpūtu uzspēlēt širkas. Lai gan Naiks ar iekšām nojauta, ka tik neveiksmīgā dienā, tiešām nav vērts spēlēt, Damoha tomēr pierunāja viņu uzspēlēt pa mazam, tikai ceturtdaļu par braberi. Nu, mīļākā kava ar plikajām ļaļečkām Naikam vienmēr līdzi, krūšu kabatā. Orbitālajās patruļās patiesībā nav īpaši ko darīt, tāpēc katrs izklaidējas savu iespēju robežās: personāls spēlē širkas, bet admirālis ik pa brīdim izsludina pa kaujas trauksmei.

Pret durvīm atstutēja smagāko maisu, lai neviens nelien iekšā bez prasīšanas, un apsēdās spēlēt. Kā jau varēja sagaidīt, Naikam sasodīti neveicās, viņam trāpījās tikai sīkumi, labākajā gadījumā peoni, bet Damoha no katras rokas savāca mazo hriku vai kroni, un drīz bija iespēlējis vismaz trīs imperiālus.

- Neskumsti, brāl, spēlē neveicas, mīlestībā paveiksies, - Damoha ar smīniņu mierināja, atkal uz kastes ar zābakiem, kas tiem kalpoja kā spēļu galds, izklājot širkas.

- Obligāti, - atbildēja Naiks, nomākts ar nagu lobot pupīgo ļaļečku uz zjuzju devītnieka. – Ne citādi kā pats admirālis mani paņems priekšā. Nu, kas tev tur ir?

Damoha no priekiem izplūda smīniņā, ar aci lūkodamies pār vēdekli izvērstajām širkām.

– Man ir vesels kronis bez maiņas.

- Parādi.

Mantzinis triumfējoši uzrādīja kombināciju, un galīgi saskābušais Naiks apmeta savas širkas otrādi.

- Nu ko, pietiks? - viņš jautāja.

- Kā vēlies. Varbūt pamēģināsi atspēlēties?

- Nē, šodien kaut kāda galīga neveiksme. Naiks savāca kavu un iebāza to atpakaļ krūšu kabatā. – Mani vēl vectēvs mācīja: spēlē, mazdēliņ, bet neatspēlējies. Cik no manis, trīs divdesmit pieci?

- Aha.

Nu vajag taču tā! Uz kartes palicis mazāk par trim imperiāliem, bodē esmu parādā piecarpus, un bufetnieks vairs neaizdod - vispār nepārtraukti sarūgtinājumi

- no algas atdošu, ja tev nav iebildumu, - Naiks apsolīja. - Pagaidīsi?

- Labs ir. - Damoha piecēlās, nožāvājās, ar krakšķi izstaipās. - Varbūt tomēr sakārtosim tās sūda lupatas?

- Labāk sametīsim visu vienā kaudzē, kurš tur raksies, kurš pārbaudīs.

- Un taisnība vien ir, -  mantzinis labprāt piekrita Naikam.

Viņi ātri savāca uz grīdas izmētātās lupatas, izklājuši nobružātu palagu, sasēja tās sainī un nobāza noliktavas tālākajā galā, lai nerēgojas acīs. Tad atkal brīvi izlaidās uz gultas veļas ķīpām.

- Vai dzirdēji, ka tālajā patruļā atkal pazudis konfederācijas kreiseris? - Damoha dalījās ar ziņām. – Mans viedoklis ir, ka atkal uzdarbojas Svešie.

- Neticu es tiem Svešajiem, - Naiks skeptiski nomurmināja. – Visi par tiem vien runā, bet neviens viņus nekad nav redzējis.

- Bet kuģi ta pazūd, tikko bija un pēkšņi vairs nav. Ne atlūzu, ne glābšanās kapsulu, ne briesmu signāla, kā to saprast?

- Ļoti vienkārši: uzsprāga reaktors - un vispārējs sveiciens.

- Nu tu pateici arī. Ja būtu sprādziens, tātad vismaz kaut kas pāri paliktu, tas mētātos orbītā, līdz atklātu lokatori. Bet te ne zila pulvera, tīrs un gluds, bet kuģa nav.

- Varbūt viņi iekrīt kaut kādā melnajā caurumā, - Naiks neatlaidās.

- Un kur paliek pats caurums?

Padoties strīdā negribējās, bet, lai izmantotu smadzenes bija pārāk slinki. Turklāt galvā kā nagla sēdēja doma, ka līdz algas dienai būs jākūko, domājams, vispār bez kabatas naudas un pēc algas arī daudz nepašikosi.

– ta velns viņu zina. Tas izšķīst, - vienaldzīgi izmeta Naiks.

- Ho-ho, nu tu arī dod... Kur tas redzēts, ka melnais caurums pats no sevis izšķīstu?

- Bet es tev saku vēlreiz: nu, kurš kaut reizi ir redzējis šos Svešos savām acīm?

- kurš viņus redzējis, tas vairs nepastāstīs, - drūmi atcirta mantzinis. - Klausies. Kad es vēl sardzē lidoju, mēs reiz uzrāvāmies uz kaut ko nesaprotamu. Iedomājies, pēkšņi ne no šā ne no tā, vairs nav pārskata, nav sakaru, it kā ar pilnu ātrumu būtu ielidojuši kādā bedrē. It, kā būtu nonākuši pavisam citā kosmosā. Un turklāt darba reaktors pilnībā apstājās.

-Nu un?

– Protams, daži sāka psihot. Mūsu komandieris bija jauns, viņš muļķis sāka vicināt stobru: saka, kurš ļausies panikai, to nošaušu uz vietas, visiem palikt savās vietās saskaņā ar kaujas reglamentu. Šķita, ka visi viļņi būtu sasieti mezglā.

- Kā tad tas ir?

- Nemelošu, pats nesapratu, kas tur notika, bet tā vēlāk skaidroja elektroniķi. It kā signāls neietu pa taisni, bet ar līkumu un piedevām ar kavēšanos. Atklāti sakot, tā palika tumša lieta.

- Labi, bet kas pēc tam?

– Bet pēc tam mēs atkal uzradāmies orbītā ar noslāpušu dzinēju, it kā nekur nebūtu lidojuši. Tas bija netālu no Skāronas, starp orbitālo doku un degvielas uzpildes staciju, zini? Nu lūk. Devām briesmu signālu, pielidoja velkonis un aizvilka mūsu kuģi uz doku. Pēc tam Admiralitātes komisija ilgu laiku visus iztaujāja un reaktorā rakņājās, bet tā arī nesaprata, kas noticis, - daudznozīmīgā tonī nobeidza Damoha.

Naikam mēle niezēja izmest, ka ar šādām muļķībām jebkura kosmodroma krodziņā tiks piebāztas pilnas ausis. Tomēr lekt uz ecešām negribējās, jau bez tā dvēselē bija skābi zaudējuma dēļ.

- Nu un ko? - viņš jautāja. – Kāds ar to Svešajiem sakars?

- Bet tāds. Acīmredzot gribēja paņemt mūsu patruļkuģi, bet pēc tam pārdomāja, vai arī kaut ko tur nesarēķināja.

- Pieņemsim. Tikai paskaidro, kādam velnam viņiem to vispār vajag?

- Ko? Kāpēc viņiem vajadzīgi mūsu kuģi?

- Nu jā. Vai tad nav savējo, vai kā? Ja viņi patiešām var izdarīt šādus brīnumus, sasieniet kosmosu mezglā, viņiem jebkura mūsu tehnika ir pirmsplūdu krāmi.

- Nu jā, piekrītu, - Damoha apstiprinoši pamāja.- Tātad runa nav par kuģiem. Saproti?

- Klausies, tu man galīgi sajauci galvu. Kas tad par lietu?

Mantzinis atņirdzās.

– Nu tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Iedomājies sevi Svešo vietā.

- Kādā nozīmē? - precizēja Naiks, pagriežoties uz otriem sāniem un berzējot notirpušo elkoni.

- Bet lūk kādā. Ziņoju par situāciju: priekšniecība nosūtīja tavu laibu attālā reidā, mētājies tu nez kur velnam aiz azotes, rij tikai konservus un hidroponiku vai pat vienkārši tikai sauso barību. Pēkšņi, skaties,  garām aizlido kārba ar svaigiem koserviem. Iezīmē savu darbību secību, ierindniek Petocki.

- Protams, es ķeru kārbu un ātri to izēdu, citādi vēl atņems, - Naiks izgrūda.

- Pareizi, tieši pie lietas, - Damoha svarīgi pamāja.

- Tas nozīmē, tu dod mājienu, ka Svešie ēd cilvēkus?

- Bet kā gan citādi. Obligāti.

Iestājās klusums. Naiks sagremoja dzirdēto. Damohas skaidrojums šķita ārkārtīgi muļķīgs, līdzīgs šausmu stāstiem par asiņaino roku, ko zēni stāsta internāta tumšajā guļamistabā. Nespēja viņš noticēt šīm pilnīgajām muļķībām, bet tomēr pār muguru starp lāpstiņām pārskrēja šermuļi.

Saņēmies, Naiks nolēma turpināt strīdu:

- Tā, tā. Es par svešajiem esmu  dzirdējis visādus brīnumus, viņi ir tādi un šitādi: esot ložņājoši gliemeži, velni ar ragiem, punduri, vispār neredzamie, - viņš uzskaitīja, skaidrības labad saliecot pirkstus. - Jautājums, kam ticēt?

- Patiešām, par viņiem stāsta visādi, - apstiprināja noliktavas mantzinis. – bet varbūt tie ir dažādu sugu, kāpēc gan ne?

- Vēl runā, ka viņiem ir divu apkampienu resni taustekļi, ka viņi kosmosā sakar neredzamus zirnekļu tīklus un parasti lido nevis ar kuģiem, bet gan paši no sevis. Bet es jautāju pierē: tu pats esi viņus redzējis? Nē, atbild, man stāstīja viens pilots, viņš noteikti esot redzējis, viņš nemelos. Īsāk sakot, es ne reizi neesmu saticis kādu, kurš viņus būtu redzējis savām acīm.

- Nu es tak tev skaidroju: ka tas, kurš viņus tiešām redzējis, to apēda. - Skaidrības labad Damoha atvēra muti un aizcirta to ciet. - ņam - un nav!

- Gribi zināt manu viedokli? Tikai starp mums. Naiks pazemināja balsi līdz sazvērnieciskam pusčukstam.

– Kāda runa, protama lieta. – Noliktavas mantzinis pavirzījās tuvāk.

– Kad tu stāstīji par sardzes lidojumu, tad man pēkšņi atausa. Varu saderēt, ka tie ir jaunu ieroču izmēģinājumi. Izgudrojuši kaut kādu superviltīgu izstarotāju, kas sasien telpu pušķītī, un kuģim beigas.  Bet pasakas par svešajiem speciāli izplata slepenpolicija, lai novērstu uzmanību.

- Kaut kas nesaskan, - Damoha purināja galvu. – Kuram tad pieder tas izstarotājs, mūsējien vai konfederācijai? Ja mūsējiem, tad kāpēc pazūd arī mūsu kuģi?

- Tātad šī lieta ir gan mums, gan viņiem, - nevilcinoties paskaidroja Naiks. - Piemēram, mēs izdomājām, bet viņi nozaga. Vai arī otrādi. Parasta lieta. Un tagad konfederāti to izmēģina uz mūsu kuģiem, bet mēs uz viņējiem.

Damoha pārdomāja, uzacis saraucis.

Izlaidies uz ķīpām, Naiks ar nesteidzīgu, it kā izklaidīgu skatienu pārlūkoja apkārtējos plauktus ar visādiem krāmiem. Viņam galvā sāka rosīties nomierinoša ideja, kā atalgot sevi par kaitinošo zaudējumu. Aiziet it kā uz galjunu, pa vajadzībai un pa ceļam kaut ko pagrābt no krāmiem, bet pēc tam apmainīt pie remontniekiem pret spirtiņu.

– Klau, līdz vakariņām vēl daudz laika. Varbūt uzspēlēsim vēl? — ieteica mantzinis.

- Nē, zini, noskaņojums kaut kā pazudis...

- Nu ko tu, tik un tā nav ko darīt, - Damoha neatlaidās.

- Ah, bijis, nebijis, - nolēma Naiks un, izvilcis no krūšu kabatas kavu, sāka izdalīt širkas.

- Eh, uzzināt bordeļa adresi, kurā strādā šitās meičas, - mantzinis sapņaini novilka, noliecis galvu uz vienu pusi un aplūkojot pavedinošās stereoskopiskās bildes - un aizbraukt pie viņām atvaļinājumā.

- Tas būtu jauki, - Naiks piekrita, lēnām, pa vienam, paņemot savu atlikumu.

- Nu, ko mēs teiksim?

Uzmanīgi, it kā ar pēkšņu kustību baidīdamies, aizbaidīt uzausušo veiksmi, viņš pacēla pēdējo širku. Mastu gaita lūza, no piniem, hļustiem un kraļiem metās raibs gar acīm, trijos mastos viņam bija atnākusi gandrīz neiznīcināma uzvara.

- Pērku uz trīs līdz puskronim, - pārdomājot sacīja Damoha.

- Pērku divus par hriku, - Naiks ar pamirušu sirdi atbildēja.

Viņam derēja gandrīz viss, pietrūka vienas vienīgas klupas, jebkurā mastā izņemot sniku. Un tā kā Damoha nepārprotami veidoja puskronu par sniku, viņam neatlika nekā cita, kā tikai riskēt.

- Ņem, neiebilstu, - nomurmināja mantzinis.

Nomierinādams mandrāžu, Naiks pastiepa roku pēc kavas.

Bet tad pēkšņi atskanēja kaujas trauksme.

Naiks neapmierināts pat iegaudojās. Nu, kas tā par dienu tādu nelietīgu, kurā kad pie cilvēka beidzot atnāk hriks, neļauj viņam pabeigt spēli! Lecot augšā, viņš piedevām uzsita ar ceļgalu pret kasti un sāpēs nošņāca, bet širkas aizlidoja pa visu grīdu. Katra aizkavēšanās sekunde bija kā zāģis uz nerviem, bet Naiks steidzīgi savāca izkaisīto kavu un iebāza kabatā: atstāt nedrīkst, noteikti aiznesīs un tad jau vairs neuzzināsi, kurš.

- Vecais perdelis Zenzers galīgi aptracis, jau otro dienu pēc kārtas trauksmes signāls,- Damoha nomurmināja, ar pūlēm atvelkot malā maisu, kas balstīja durvis.

- Aptracis nav īstais vārds, - Naiks nomurmināja pār plecu, izlecot no noliktavas.

Skanīgi un bez kārtības, it kā dzelzs mucā tiktu bērta grants, pa visu kreiseri dārdēja soļi. Nolādētās sirēnas gaudoja neapklustot. Naiks pa galvu pa kaklu, skrēja pa gaiteni, garām hidroponiskās rūpnīcas šļūtenēm un tvertnēm, pārtveršanas operatoriem un raķetniekiem, kuri pūlī skrēja viņam pretī.

Skrienot, bez elpas viņš lādēja viņa ekselenci admirāli Zenzeru, bezragaino liellopu, visos locījumos, kaut viņš pārsprāgtu,  idiots šķībpurnainais, sarūsējušu šompolu viņam dirsā. Kā gribat, bet katru dienu izsludināt kaujas trauksmi jau ir vislielākā nekaunība. Naiks piesteidzās pie tuvākās radiālās šahtas, apķēra stabu un noslīdēja pa to uzreiz pāri trim klājiem, nonākot uzreiz ārējā gredzena ejā. Viņš pagrozīja galvu, nosakot, kurā virzienā atrodas viņa kutera gaisa slūžas, un steidzīgi uzlēca uz skrejceliņa, noliecoties, lai nenomet, vai pilnā ātrumā netriec pret sienu. Viņš nobrauca četrus sektorus pa pilnībā metināto izliekto cauruli, pretim braucošajā celiņā sastapies ar  biedriem-abordāžas komandu - Betakinu, Lapenzu, Suimo un Kaniveru, kurš, acīmredzot, bija izlēcis no dušas apakšas, slapjš un tikai šortos - bet neko nevar darīt, kaujas trauksme.

Aizķēris rokturi, Naiks nolēca atvērto astoņpadsmito gaisa slūžu priekšā un iekāpa iekšā. Ziedlapu durvis aiz viņa aizcirtās un pašķīrās priekšā. Ar vienu veiklu lēcienu caur lūku viņš ielidoja kabīnē, iekrita sava kutera krēslā, aizvēra lūku, ielīda uz sēdekļa nostieptajā hermētiskajā pārvalkā, aizpogājās, ar piedurkni noslaucīja sviedrus no pieres un uzvilka ķiveri.

Ne jau nu Naiks būtu gļēvulis, bet ikreiz, kad atskanēja kaujas trauksme, viņa dvēsele ieslīdēja papēžos. Bet ja nu, ja tā nav treniņam, ja nu pēkšņi atkal ir ievārīta putra, un gribi vai nē, būs jādodas abordāžas uzbrukumā.

Abordāžnieku tīklā saspringti pulsēja čakštošs klusums. Nedaudz vilcinājies, Naiks pārslēdzās uz vispārējo tīklu un sāka uzmanīgi klausīties. Pavēles un ievaduzdevumi bira kā no caura maisa, virsnieki  deva pavēles sausās, riejošās balsīs - tas neizskatījās pēc parastās mācību trauksmes.

Satraukts, Naiks atgriezās abordāžas tīklā un izsauca sesto numuru, draugu Betakinu.

- Ei, vecīt, vai tu gadījumā nezini, kas tur lēcies? - Naiks pajautāja, tiklīdz Betakins atbildēja.

- Objekts.

- Konfederātu?

- Ne jau kuģis, es tev saku, objekts. Nav zināms, kāds. Liec mani mierā, Petocki, tagad nav laika te pļāpāt.

– Astoņpadsmitais, aizveries, nepiesārņo tīklu! – bargi iesaucās dunduks Blazičs.

Tātad ne jau mācību trauksme, bet pati īstākā, un drīz būs jāstartē. Naiks patriņājās krēslā, pārbaudīja, vai nav sašķiebušās jostas sprādzes. Trenažieros daudzi uzrāvās šādu sīkumu dēļ, ja pēkšņi iestrēga sprādze. Bet te nav treniņš, ja nepārliecināsies, samaksāsi ar savu ādu.

Nelaikā nāca atmiņā, kā asprāši mācībās jokoja: "Kas ir abordāžas kuteris?" - "Vienvietīgs ar reaktīvo dzinēju darbināms zārks." "Kāpēc vienvietīgs?" - "Lai neostītu cita sūdus, kad partneris pietaisīs bikses." "Kāds ir abordāžas kutera gaitas resurss?" - "Piecas minūtes". "Kāpēc tik maz?" "Jo sestajā minūtē vai nu tu jau pārgriez ienaidnieka gaisa slūžas, vai arī esi miris." "Kad abordāžniekam jāatver NZ?" - "Pirms uzbrukuma". "Kāpēc pirms uzbrukuma?" "Jo pēc tā, nebūs kam to ēst."

Joki ne joki, bet kaujā visidiotiskākā planida ir abordāžniekam, jo vispirms uz tevi šaus ienaidnieks, un tiklīdz tu pielidosi pie ienaidnieka kuģa, tur telpu bombardē no visiem kalibriem savējie. Naiks tam nesaskatīja jēgu, līdz kādu dienu viņam saprotami paskaidroja: kuteru piloti deviņdesmitprocentīgi ir pašnāvnieki-spridzinātāji, bet viņi ir vajadzīgi, lai piebeigtu ienaidnieku, pat ja savējam kreiserim ir pienācis vāks. Pēdējā iespēja, lūk tā.

Klusums skanēja sērīgi, Naiks sasprindzināja dzirdi.

- Abordāžas komandu kaujai! - Austiņās pēkšņi atskanēja admirāļa Zenzera skanīgais bass.

- Par godu imperatoram un tēvzemei, urrā! – saspringti iebļāvās stulbais dunduks Blazičs.

Nu, lūk, sācies, lūdzu, izklaidējieties.

Nograbēja sajūga piedziņa, nodārdināja sprādzienpatrona , kuteris tika izšauts un izmests kosmosā. Nedaudz vēlāk dziļā basā sāka rūkt dzinējs.

Vairākus gausus mirkļus, kamēr Naiku kopā ar visu abordāžas komandu nogādāja līdz uzbrukuma līnijai, skatu no sāniem aizsedza neveiklais flagmaņa koloss. Ārpusē kreiseris izskatījās kā ratu ritenis, kura rumbā ievietota dzinēju nodalījuma caurule. Uz riteņa apmales blīvā sēņu saaugumā rēgojās lielgabalu torņi, šurpu un atpakaļ grozījās neasu raķešu kūļi, un strauji griezās lokatora ausu režģi.

Šķietami neveiklais flagmaņkreisera koloss sagāzās pa labi un atpakaļ. Starp biežajām mazajām zvaigznītēm Naiks ieraudzīja Dēmiona zilo pusmēnesi un tam blakus neredzētu, pavisam neveikla izskata Svešo kuģi.

Ne dot, ne ņemt, sakārnis. Kosmosā dreifējoša celma gabals, kas zina, no kādas planētas ar viesuļvētru izrauts atklātā kosmosā un apriezts ar kājā gaisā. Visvairāk tas izskatījās pēc diviem milzīgiem celmiem, kas saskārās ar saknēm uz āru. Paškielējis uz borta datora displeju, kur starp visdažādākajiem datiem par dreifējošā koka gabala gaitu, tika uzskaitīti tā leņķiskie un lineārie izmēri, Naiks apstulba: gandrīz trīs tūkstoši metru diametrā, oho ...

Austiņās dzirdēja kādu izbrīnā skaļi nolamājamies un Blazičs uz viņu uzbļāva: pirms uzbrukuma ēterā vajadzēja ievērot pilnīgu klusumu.

Flagmaņa dators turpināja barot kutera navigācijas iekārtas ar rūpīgi aprēķinātiem datiem. ar ierastu skatienu novērtējis tos, Naiks noelsās. Sākumā "sakārnis" steidzīgi gāja Dēmiona virzienā gandrīz ar trešo kosmisko, bet tagad sāka veikt pagriezienu, samazinot ātrumu un pagriežoties pretī viņu vajājošajai eskadriļai.

Tēmēšanas ierīces ar komandu no vadošā datora, draudzīgi koncentrējās uz "sakārni" kā uzbrukuma mērķi. Lokatora izbolītā acs atdzīvojās, pa kosmosu pārskrēja skenēšanas stars, atstājot aiz sevis izkaisītus zaļus plankumus aizmugurē un sānos, taču, kā liecina ekrāns, priekšā bija tukšums. Naiks uzreiz nesaprata, ka skeneris dīvaino kuģi vienkārši neredz! Lāzeroptika redz, kvantu tālmērs regulāri fiksēja attālumu, bet "sakārnis" izrādījās pilnīgi caurspīdīgs radioviļņiem.

Kā raksta oficiālajās ziņās, nezināmas konstrukcijas vadāms objekts. Nav šaubu, tie varēja būt tikai Svešie un neviens cits.

Nekad negaidīju, nekad neiedomāju, ka dabūšu redzēt tos savām acīm. Pacēlies krēslā, cik vien atļāva stiprinājumi, izstiepis kaklu līdz krakšķim, Naiks mēģināja pārlūkot visu gaidāmās kaujas panorāmu.

"Sakārnis" palēnināja ātrumu un apgriezās, bet patruļas eskadra izrindojās apgrieztā ķīlī, cenšoties satvert ienaidnieku knaiblēs. Centrā atradās flagmaņkreiseris "Huligāns", no sāniem to sedza patruļkuģi "Uzticamais" un "Izveicīgais". "Huligāna" palaisto kuteru bars steidzās pa stāvu parabolu, veidojot vēdekli, un kreiseris jau bija sācis izmest pārtvērēju ikrus, un tās biezi mirgoja viņam priekšā, griežot apļus, un sagaidot ienaidnieka raķešu zalvi.

Kāds mums pārdrošs admirālis, nav nekādas mēra sajūtas, apņēmies uzbrukt Svešajiem. Tieši tā uzreiz: ieraugu – kaut kas kustīgs,  uzskatu to par mērķi un dodu virsū. Eh, ne velti vecajam Zenzeram trešā starpplanētu kara laikā iedeva iesauku Admirālis Norauj Galvu. Labi, varbūt izdosies, galu galā ir trīs kuģi pret vienu. Lai gan, kas zina, kādi ieroči tam ir ...

"Sakārnis" tikai izskatījās neveikls, patiesībā tas manevrēja galvu reibinošā ātrumā un, spriežot pēc cipariem, kas lēkāja mērķa aprēķinu logā, veica sarežģītu kaujas manevru. Tikmēr eskadra samazināja distanci, gatavojoties atklāt zalvju uguni.

Mirgojošo dzelteno gaismu uz tālvadības pults nomainīja vienmērīgi zaļa. Tas nozīmēja, ka vadošā kuģa dators nogādājis abordāžas komandu uzbrukuma līnijā un deva tai rīcības brīvību. Borta kibernavigators ātri aprēķināja situāciju, ieteica optimālo kursu ieiet aizmugurē un noteica pietauvošanās punktu. Naiks bez kavēšanās ieslēdza forsāžu un cieši satvēra stūri, virzot kuteri pa parabolas lejupejošo zaru. "Sakārnis" pazuda zem laivas vēdera, un Naiks veica pusapgriezienu ap garenasi, lai nepazaudētu ienaidnieku no redzesloka.

Svešo kuģis karājās virs blistera, un sāka strauji pieaugt. Salīdzinot ar kuteri, tas šķita milzīgs. Pikējot uz "sakārni", Naiks mēģināja noteikt, kur kas atrodas. Saskaņā ar kaujas reglamentu abordāžniekiem, kuriem izdevies izlauzties līdz korpusam, vispirms ir jāiznīcina ienaidnieka vadības antenas, pēc tam raidītājus un raķešu palaišanas ierīces, pēc tam jāuzgriež gaisa slūžas un jālaužas cauri, attīrot nodalījumus ar trieciengranātām. . Taču nekas līdzīgs uz svešinieku kuģa nebija novērojams, tādu ārējo iekārtu nebija vispār.

Uzmanīgi skatoties, Naiks sāka izšķirt, ka dīvaina kuģa korpuss bija cieši noausts no zariem vai saknēm, kā grozs. Nu kā lai zin, kādas tur antenas, kur šim kolosam ir ieejas slūžas un vai tādas vispār ir?

Viņš pārsteigumā sarāvās, kad tīklā tika pārraidīts sērīgs trīskāršs signāls, brīdinot abordāžas komandu par gaidāmo galvenā kalibra raķešu uzbrukumu. Neredzētais Svešo kuģis jau bija aizpildījis visu novērošanas ekrānu, un šajā laikā eskadra izšāva zalvi, kas bija skaidri redzama radarā. Naiks skatījās uz to, kā sīki plankumi pārvietojas no trim malām uz ekrāna centru, un saprata, ka tūlīt šeit būs jautri un karsti, un viņam jāpaspēj aiziet sakārnim aiz muguras, lai pašu neķertu. nomaldījusies raķete.

Šķiet, ka viss noritēja teicami, bez aizķeršanās, bez kļūmēm, kā mācībās, tomēr zem ribām kā ledus bija iestrēgusi nepatikšanu nojauta. Lai nu uz ko, bet uz lielu zapadlo Naikam ir ir laba oža - dzīvē pārbaudīts. Bet tagad tieši priekšā izplešas milzu zapadlo, tikai nebija skaidrs no kuras puses.

Labi vēl, ka uz kuteriem nebija ne miņas no pretinieka uguns. Šķiet, ka viņiem vispār nepievērsa uzmanību, lūk, kādi joki. Pēkšņi no atausuša minējuma Naikam zarnas bezmaz sametās. Vai tiešām, svešinieki speciāli laiž tuvāk, pievilina? Vai varbūt pat protonu raķetes tos neņem, velns viņus zina ...

Novērsies no lokatora, viņš paskatījās uz "sakārni" un ieraudzīja, ka tas negaidīti viegli sāk  griezties ap savu asi kā vilciņš, un tā dīvainos, greizos izaugumus apņēma draudīga sārtena gaisma, kā nodeguļiem. Redzot šo noslēpumaino karuseli, Naiks bez iemesla izmisīgi nodreifēja. Viņš atcerējās strīdu ar Damohu. Bet, ja nu tas ir tiesa un cilvēki ir Svešo iecienītākā delikatese? Tie droši vien jau slienas rij, bet viņš, Naiks, kopā ar visu abordāžas šaragu lien viņiem tieši rīklē. Ja Svešie spēj kosmosā izveidot tādus caurumus, kuros bez pēdām iekrīt veseli kuģi, tad tāds raķešu uzbrukums viņiem bijis nebijis.

Viņam pat nelabi sametās jau no domas, ka neievainojamie visvarenie briesmoņi sasies kosmosu mezglā un viņš tur būs pilnīgi bezpalīdzīgs. Un tad ņems un uzšķērdīs kuteri kā skārda bundžu, lai apēstu viņu dzīvu ...

Raķešu zalve nepielūdzami tuvojās, "sakārnis" pārvērtās par trakojošas uguns riteni. Turklāt mazās zvaigznes ap viņu norāvās savām vietām un savirpuļoja kā traks viesulis. Aha, lūk, kosmiskā virpuļbedre, tagad Svešie ievilks laivas šajā atvarā un sāks ēst, nospļauties viņiem uz to raķešu uzbrukumu.

Panikas pārņemts Naiks parāva stūri, uzdeva līdz galam gāzi un kā svece pacēlās prom no briesmīgajiem slazdiem. Ne par ko, ne par kādu cenu viņš tur nelīdīs, lai gan par atteikšanos no uzbrukuma pienākas tribunāls, taču nenošaus jau. Labāk pusi dzīves pavadīt soda bataljonā, nekā varonīgi līst ellē un pamosties velnišķīga briesmoņa priekšā uz tā zobiem. Lai tak Svešie grābj un apēd to sūda nelieti Blaziču kopā ar viņa nospodrināto sprādzi un pogām, ja tik neaizrīsies, par godu imperatoram un tēvzemei...

Kuteris pie maksimālas forsāžas drebēja un nikni rēca, taču joprojām šķita, ka tik tikko spēj parāpot. Atsviedis galvu atpakaļ līdz nokrakstēja  skriemeļi, Naiks paskatījās atpakaļ uz vietu, kur plosījās liesmojošais dreifējošais "sakārnis", un atklāja, ka ugunīgā piltuve pazudusi bez pēdām, zvaigznes pārtraukušas virpuļot dejā, bet starp tām kā dzirkstoši odi lidinās abordāžas apkalpes kuteri.

Nolādētais Svešo kuģis bija pazudis, tikko bija un vairs nav - še tev reize! Naiks nepavisam nebija gaidījis, ka "sakārnis" vienkārši ņems un ar viltīgu kandiboberu, aizlaidīsies no raķešu masveida trieciena.

Dažus mirkļus vēlāk blīva paštēmējošo raķešu zalve trāpīja "sakārņa" aizmugurē salīdušjiem abordāžas kuteriem, kuri darbojās stingri saskaņā ar kaujas reglamentu, taču pēkšņi atradās bez aizsega, tieši uz direktrises. Kosmoss pārvērtās par īstu elli, raķetes trāpīja pa kuteriem un viena pa otru, viltīgā "sakārņa" vietā uzvirmoja apžilbinoša sprādzienu viesuļvētra, no tās kā traseri izšļakstījās izkusušo korpusu fragmenti. Ugunīgs sveiciens pārdrošajam admirālim Zenzeram!

Šausminošā skata aizrauts, Naiks pat uzreiz pat nesaprata, cik ļoti viņam paveicies, ka viņa pārbaudītā oža atkal nav pievīlusi, izglābusi viņu no drošas nāves. Tomēr viņam nebija laika īsti papriecāties par savu izglābšanos, jo brīdinoši iegaudojās navigators, pārņemot vadību.

Pagriezis galvu, Naiks apstulba. Kuteris visā sparā metās taisni uz svešinieku kuģi, iznirušu no tukšuma tieši kursa priekšā. Ja nebūtu bijis automātikas, kas laikus uzņēma strauju virāžu, tas būtu ietriecies pašā "sakārņa" vidū, starp tā līkumotajām it kā saknēm.

- Velna maita, kāju tev mutē! - Naiks izkliedza lamuvārdus, velti ņemoties ar stūri un pedāļiem.

Tomēr kibernavigators, nepievēršot uzmanību pilota histērijai, zināja savu lietu, viņš ar manevru tika galā labāk. Tiklīdz izmainījās kursa leņķis, acis skāra spilgta saules gaisma, un ķiveres vizieris automātiski aptumšojās. Skatoties cauri dūmakainajai plastmasai, šķita, ka strauji tuvojošos "sakārni" apņem bālgana dūmaka, un tā atzari viļņojas, lokās, it kā tukšumā taustītos resni taustekļi. Vai nu optiskā ilūzija, vai arī viņi patiešām kustējās – tikt skaidrībā neatlika laika.

Pārlidojis pāri tievajam savītajam saišķim starp "celmu saknēm", gandrīz aizskāris to ar kutera vēderu, Naiks uz zvaigžņu fona saskatīja tumšus savijumus, it kā no "sakārņa" galiem izplūstu bieza virpuļojoša darva. Tas viss bija pilnīgi nesaprotami un ļoti baigi.

Naiks norija siekalas, atvilka elpu, paskatījās atpakaļ, it kā baidītos, ka svešinieku kuģis sāks viņu vajāt. Līdz šim viņš "sakārni" bija redzējis tikai no ēnas puses, bet tagad tas bija pilnībā apgaismots, un starp mezglainajiem pinumiem malās slapji uzmirguļoja lieli dzirksti, līdzīgi kā daudzas izspiedušās nemirkšķinošas acis, katra tik liela kā viņa kuteris.

Tad viņam neviļus ienāca prātā: varbūt "sakārnis" nemaz nav kuģis, bet gan dzīvs Svešinieks personīgi. Šitāds pamatīgs kosmosa zvērs brīvās ganībās. Fu-tu, nu-tu, kas par riebeklību!

Labi, paspēlējāmies un pietiek, laiks godu zināt. "Sakārnis" ir neskarts, drosmīgais admirālis Norauj Galvu galīgi noparafinējies, uzbrukums nav izdevies. Steidzami jāatgriežas pie savējiem, citādi dzinējam forsāžā izdevies iztērēt gandrīz pusi no lidojuma resursa.

Pagriezis galvu, Naiks nekur neatrada ne flagmaņkreiseri, ne patruļkuģus, lai gan tiem šobrīd bija jāatrodas tieši virs kutera kabīnes. Še tev nu, no bailēm pilnībā pazaudējis orientāciju.

Norūpējies Naiks paskatījās uz lokatoru. Ja ticēt ekrāna rādījumiem, apkārt bija tukšums simtiem astronu plašumos, tikai nelielas atlūzu dzirksteles norādīja uz vietu, kur abordāžas komandu pārklāja pašu raķešu zalve. No "Huligāna", "Uzticamā" un "Izveicīgā" nebija atlicis pilnīgi nekā, visa eskadra bija pazudusi uzreiz, pazudusi bez vēsts. Un tas varēja nozīmēt tikai vienu: dažu mirkļu laikā "sakārnis" sadragāja gabalos gvardes eskadru, kas patrulēja Dēmiona tālākajos apgabalos. Un vispār paši briesmīgākie izdomājumi par Svešajiem izrādījās patiesi.

atkal pārņēma briesmīgas izbailes. Naiks noraustījās un pagriezās, baidīdamies, ka "sakārnis" viņu vajā. Bet tas mierīgi lidinājās starp zvaigznēm, izbolītām dzirkstošām acīm nolūkojoties uz bēgošo kuteri. Pret to pavērstais kvantu tālmērs apstiprināja, ka tas atkal dreifē kā miris.

Daudz nedomājot, Naiks nolēma pagriezties un laisties lapās ar tiešu kursu uz Dēmionu. Skaidrs, ka līdz galvaspilsētai degvielas nepietiks, bet, ja tiks padots briesmu signāls, viņu noteikti savāks kāds kuģis, šajā sektorā tādu ir ļoti daudz. Viņš pārbīdīja stūri, un tad  tieši kursā sāka darīties velns zina kas. Nez no kurienes uzradās milzīga oranža spirāle, kura sāka atvīties, pārklājot zvaigznes. Likās, ka kuteri iesūc sarūsējušā aerodinamiskajā caurulē un tas aizgāja flatterī, bet visi instrumenti kļuva traki, rādot nepieredzētas muļķības. Vēl ļaunāk, stūres dzinēji noslāpa, bet nedaudz vēlāk blāvi atraugājās un apklusa galvenais.

No šausmām Naikam sastinga iekšas, ar mežonīgu bļāvienu viņš purināja nekam nederīgo stūri, ar dūri dauzīja startera pogu, pavisam apjucis, pabāza roku zem sēdekļa un pavilka katapultas sviru, bet nekas nedarbojās. Pilnīgs vadības atteikums, mirusi lieta, pilnīgs pārpratums.

Vēl dažas sekundes viņš raustīja un spieda visu pēc kārtas, kuteris nesās pa cauruli, un viņa priekšā sāka strauji uzbriest violets pulsējošs receklis, kaut kas līdzīgs burbulim ar biezām rozā vēnām. Vai nu Svešinieka rīkle, vai jau vēders. Briesmīgais burbulis ieliecās, izsmērējās gar caurules sienām un sabruka aiz kutera.

- Viss. Pielipis. Ar zvaigzni, - Naiks aizlūztošā balsī nočukstēja, atspiedies sēdeklī. – Tagad apēdīs.

Drošības jostas sāpīgi iegriezās vēderā, čuguna smagā galva ar zodu piespiedās pie krūtīm, bet muguru likās saspiedusi akmens plāksne, rokas un kājas kā baļķi, desmitkārtīga pārslodze, ne mazāk, lai gan kāda pārslodze var būt šeit, bezsvara stāvoklī... Tikmēr baigais smagums pieauga, acis aizsedza tumsa, un Naiks atslēdzās.

Nezin cik ilgi viņš gulēja bezsamaņā. Bet, kad atguva samaņu, ieraudzīja, ka blisters ir atmests atpakaļ un pār kabīni noliecies murgains, asinssarkani kārpains purns ar ragiem. Naiks nevilcinājās, acumirklī satvēra roku balstus un ar abām kājām iespēra pa šo purnu. Pretīgais zvērs dobji norukšķējās, un nokrita atmuguriski zemē.

Ātri paskatījies apkārt, Naiks saprata, ka kuteris atrodas "sakārņa" iekšpusē, jo noapaļotās telpas griesti un sienas sastāvēja no cieši savītiem tieviem koka zariem.

Zem trīcošajiem pirkstiem sausi noklikšķēja jostu sprādzes. Vienā rāvienā izlecot no kutera, Naiks no jostas kabatas izrāva rievotu granātu un cieši saspieda to dūrē.

- Nenāc klāt, draņķi, sašķaidīšu gabalos! - viņš iekliedzās, it kā briesmonis viņu varētu saprast.

Uzveiktā sarkanā ķirzaka pie sienas neveikli, kā piedzērusies, vārtījās no vieniem sāniem uz otriem, atmetusi plakanu trīsstūrveida asti un slēpa purnu trīspirkstu ķepās, salocītās kausā. šķita jocīgi, bet lielais zvērs, pusotru reizi lielāks par cilvēku, vaimanāja smalkā, žēlābainā balsī.

Uz sekundi Naiks sastinga, pārdomājot, vai ir vērts ņemt kabīnes sānos piesprādzētu plazmeri. Pats par sevi. Kārta cauršūs svešinieku, bet tajā pašā laikā plazma var caursist vai aizdedzināt koka starpsienas. Lai gan nav skaidrs, vai tas patiešām ir koks vai tikai tāds šķiet.. Eh, bijis nebijis! Naiks pārmeta granātu kreisajā rokā, parāva fiksējošo uzmavu uz spala un satvēra pasmago plazmeri.

- Nekavējoties pārtrauciet! – aiz muguras atskanēja sašutuma pilns sauciens.

Noliecoties, Naiks palēca sānis, apgriezās un apstulba. Labi, vēl ka no bailēm neizšāva.

Pie kutera pakaļgala stāvēja bāba. Īsta dzīva bāba, gluži tāda, kā dāmīte no zuzju devītnieka tikai ne plika, bet kaut kādā absolūti satriecošā zeltainā kleitā, no galvas līdz kājām apkārta ar mirdzošiem piekariņiem. Viņas augsti uzķemmētās blondās cirtas bija izrotātas ar greznu, robotu diadēmu, līdzīgu ažūram sudrabainam koraļļu krūmam ar daudzām nelielu briljantu šļakatām.

- Kā jūs uzdrošinājāties viņam iesist?! - Zuzju devītniece dusmīgi jautāja, pamādama ar galvu, un diadēma sāka mirguļot ar varavīksnes adatām.

Naikam no pārsteiguma atkrita žoklis, viņš stāvēja kā stabs un skatījās uz dusmīgo dāmīti. Apetītlīga, apaļīga, bet uzreiz var redzēt, pirmšķirīga sterva.

Viņas parādīšanās šeit, uz Svešinieku kuģa pilnībā izsita Naiku no pantalikām. Taču oža pateica priekšā, ka šaut uz viņu nevajag un nav arī no kā baidīties. Ja svešinieki vēl nav apēduši šitādu kūciņu, diez vai viņus vilinās cīpslainā karavīra gaļa. Notika pilnīgi murgi, bet pēc visiem šodienas piedzīvojumiem Naikam, šķiet, bija pilnībā nokaltusi tā vieta, ar kuru jābrīnās.

Pa to laiku ķirzaka kaut kā apsēdās un atspiedās pret sienu, no tās nāsīm divās straumītēs plūda dzeltenas asinis.

- Lūdzu piedošanu, jūsu majestāte, - tīrot sadauzīto purnu, pilnīgi cilvēciskā valodā caur degunu teica kārpaini ragainais briesmonis. – Man grūti piecelties, un esmu spiests jūsu klātbūtnē sēdēt.

2. nodaļa KARALIENE UN VIŅAS MALIPUSIKS

Ar pūlēm, sagremodams dzirdēto, Naiks uzmanīgi paskatījās uz runājošo ķirzaku, tad pašķielēja uz bābu. Patiešām, sarežģītā dimantu un koraļļu struktūra uz zuzju devītvieces galvas izskatījās kā kronis. Izrādās, viņa ir karaliene, jedrena kociņ, nosprāgt var!

Kronētā jaunuve apgāja kā stabu stāvošo Naiku, piegāja pie ķirzakas un bažīgi noliecās pār viņu. Raugoties, kā  kleitas dzilajā griezumā smagi nošūpojās viņas pilnīgās krūtis, Naiks galīgi apstulba.

- Tev tik smagi iesita tas negantnieks? - viņa jautāja.

- Uj-juj-juj, jūsu majestāte, cik smagi, - caur degunu, atskanēja. Viņš kaujas ar pakaļkājām, un tā ir pilnīgi riebīga spēle. Tas nu nav pēc noteikumiem, jūsu majestāte...

Zuzju devītniece vērīgi apskatīja ar dzeltenām asinīm nošķiesto purnu, ar mierinošu žestu pastiepa roku un noglāstīja kārpaino briesmoni gar galvaskausu, starp līkajiem robainajiem ragiem.

- Jā, es redzēju. Ceru, ka viņš tev neko nesalauza?

Apstulbušais Naiks bez sirdsapziņas pārmetumiem apbrīnoja, cik cieši nostiepjas kleita, iezīmējot meičas apaļīgo pakaļgalu – nu, bet rets dabas brīnums, ne pakaļa.

- Nē, kauli ir neskarti, jūsu majestāte. Tikai ļoti sāp, - ķirzaka raudulīgi sacīja un piebilda: - Zvēru pie sava goda, es pat nepaspēju aplūkot viņa domas. Izrādās, ka viņš vispirms sper, un tad domā. Vai tad tā drīkst?

Pār plecu nomērījusi  Naiku ar iznīcinošu skatienu, zuzju devītniece dusmīgi pavēlēja:

- Novāciet savu stulbo ieroci. Jums tas šeit nebūs vajadzīgs.

Pavilcinājies Naiks uzmeta plazmeri plecā, paslēpa granātu jostas kabatā un rūpīgi aizpogāja atloku.

- Kas tā te ir par velnišķību? - viņš aizsmacis izmeta. - Kas jūs tāda esat?

- Palūgšu jums izvēlēties izteicienus, - zuzju devītniece, augstprātīgi atmetusi galvu pieprasīja.

- Atvainojiet, esmu vienkāršs puisis... - Naiks izaicinoši atcirta.

Meitenes sulīgās lūpas izstiepās augstprātīgā smīnā.

- Tas ir pamanāms. Papūlieties vispirms stādīties priekšā.

Viņa bija neliela auguma, kā saka, kabatas formāta, bet tajā pašā laikā viņai izdevās skatīties uz sarunu biedru no augšas uz leju un turklāt it kā viņam cauri.

- Mani sauc Naiks. Ar jūsu atļauju Naiks Petockis, impērijas trešās kosmosa flotes gvardes ierindnieks, - viņš nedaudz vilcinādamies izspieda.

Stingri runājot, tā bija slepena informācija un tika uzskatīta par militāru noslēpumu, kuru nedrīkstēja izpaust ienaidniekam pat pie spīdzināšanas. Tomēr Naiks pareizi apsvēra, ka maz ticams, vai viņam kādreiz būs jāatbild par tās izpaušanu. Gaidīdama atbildi, augstprātīgā meiča skatījās uz brūnajiem zaru cauraustajiem griestiem, it kā prātotu, vai tiem nevajadzētu špakteli. Gar griestu malām uz ūdeņainiem tieviem kātiem karājās blāvas lampas - dūres lieluma bumbas, kas zaigoja ar dzeltenīgu mirdzumu.

- Iepazīsimies, ierindniek Petocki. Beidzot viņa fokusēja stingru skatienu, tādu kā nemirkšķinošu zilu divstobreni. - Esmu Stasija Pirmā, Tangras karaliene, no Dieva žēlastības. Un pieprasu no jums tūlītēju atvainošanos par nežēlīgo izturēšanos pret manu pavalstnieku.

Kronētā persona acīmredzami necieta no pārmērīgas loģikas.

- Tas ir kā, jums pret mani vēl ir arī pretenzijas? - sašuta Naiks. – Jūs uz minūti manā vietā iedomājieties sevi.

- Nav ne mazākās vēlēšanās, - Zuzju devītniece atcirta, un saknieba lūpas.

No pirmā acu uzmetiena noteiktā Naika diagnoze apstiprinājās: pirmšķirīga sterva un piedevām, kronēta.

Raudulīgā ķirzaka mēģināja piecelties, turoties pie sienas, bet nespēja. Viņa rumpja lejasdaļu klāja kaut kas līdzīgs īsiem svārciņiem no apvītušām zobenveida lapām. Sākumā Naiks šos svārkus uztvēra kā anatomisku detaļu, taču saprata savu kļūdu, kad no šī pieticīgā tērpa tika norauta pamatīga apvītusi lapa un ar to noslaucīts dzeltenām asinīm notraipītais purns.

- Jūsu Majestāte, man kājas ļimst un galva dūc, - ķirzaka žēlabaini sūdzējās. - Es tūlīt piecelšos, piedodiet man.

- Sēdi, mans dārgais, nebēdā, - karaliene viņu mierināja. – Veselība svarīgāka par etiķeti.

- Pateicos, jūsu majestāte. Es neesmu tādas žēlsirdības cienīgs.

Kad ķirzaka runāja, zem tās apakšējā žokļa ritmiski pietūka un saplaka sārts burbulis. Viņa balss nebija no patīkamajām: čīkstoša, it kā viegli rejoša.

Pamīšus aplūkojot runājošās ķirzakas sadauzīto purnu, tad viņa karalienes hipnotiski pievilcīgos apaļumus, Naiks pie sevis nopriecājās, ka viņa pretinieks pārbaudot izrādījies hļupiks, neskatoties uz lielajiem muskuļu izciļņiem un līkajiem asajiem nagiem.

- Tātad es gaidu atvainošanos. - Stasija Pirmā sarauca uzacis.

- Nu, padomājiet pati, kā es varēju zināt, ka viņš jums ir pieradināts... - Naiks samiernieciski novilka kā kompromisu.

- Nu re, es tomēr piecēlos, - viņu strīda objekts daudz jautrāk paziņoja, pieceldamies uz pakaļkājām.

- Neiesaku jums uz mana kuģa daudz izrunāties. - Karalienes pacietība, spriežot pēc vibrējošajām notīm balsī, sāka apsīkt.

Naiks gudri nolēma neuztraukties par sīkumiem.

- Labi, draugs, piedod, - viņš teica ķirzakai. - Kā tad tevi sauc?

Noplēsis vēl vienu lapu no diezgan pašķidrajiem svārkiem, tas cītīgi berzēja nāsis.

- Tu vari mani saukt par Tjafiku, - ķirzaka šņaukājoties atbildēja. - Tā mani nosauca karaliene, šī ir viņas mazā spēle. Uzskatu, ka tev ir visas tiesības šajā spēlē piedalīties.

Protams, ar tik negaidītu un smieklīgu iesauku karaliene ķirzaku apbalvojusi viņa tjaukājoši rejošās balss dēļ. Tomēr šķita, ka balss īpašniekam vispār nebija humora izjūtas, un viņš stādījās priekšā ar tik ārkārtīgi svarīgu izskatu, it kā viņam būtu vismaz bruņinieka tituls.

- Vispār tu man piedod, Tjafik, - Naiks teica ar uzspēlētām rūpēm, rūpīgi slēpdams nevietā parādījušos smaidu. - Stulbi sanāca. Saproties, es tikko atguvu samaņu, un tai mirklī kuterī ieskaties tu. Godīgi sakot, es nobijos. No bailēm arī iespārdīju, nesapratis, kas un kā.

- Nobijies? Kāpēc?

- Nu, tu izskaties tāds, atklāti sakot, visai briesmīgs, - paskaidroja Naiks. - Ragi, ilkņi un viss pārējais.

- Ragi, ilkņi... - Tjafiks domīgi atkārtoja viņa vārdus, nometot uz grīdas netīro lapu paliekas. - nekādi nesaprotu, kas tur ko nobīties. Tev arī ir ragi, bet tas mani nemaz nebiedē.

- Ko tu muldi, kādi ragi? – Naiks bija pārsteigts.

- Nu rekur, tev uz galvas. - Izstiepusi ķepu, ķirzaka pieskārās pāris antenas stieņiem uz ķiveres un ar līdzjūtību pateica: - Lai gan tie izskatās, atklāti sakot, mazattīstīti.

- Nu gan pateici! - Naiks sarauca pieri. - Tie nav nekādi ragi, tās ir antenas.

- Kāpēc tās vajadzīgas?

No telpas dziļumiem ātri izlīda zvīņains zaļš tārps rokas resnumā un sāka krumšķināt ar ķirzakas asinīm notraipītās lapas. Naiku šis skats nedaudz apmulsināja, viņš gribēja dot rijīgajam radījumam kārtīgu spērienu. Tomēr uzskatīja pa labāku atturēties: nevar jau zināt, ja nu šis tārps arī ir karalienes Stasijas Pirmās pavalstnieks un viņam atkal nāksies lūgt piedošanu.

- Lai izskaidrotu vajag daudz laika, - viņš nomurmināja.

– Tavas domas smaržo pēc aizvainojuma. Bet es nemaz negribēju tevi aizvainot, - sacīja Tjafiks un pagriezās pret savu pavēlnieci: - Jūsu Majestāte, vai man tiešām ir tik biedējošs izskats?

– Nemaz ne, lai gan, ja nepieradis, tiešām var nobīties, - atzina karaliene.

- Tātad cilvēki baidās no tā, kā viņiem pašiem nav, - secināja ķirzaka. - Piemēram, ragu. Vai es domāju pareizi?

- Interesanta doma, mans dārgais. tā man kaut kā nebija ienākusi prātā.

Zaļais tārps pabeidza maltīti un laiski pazuda zem kutera pakaļgala.

– Patiesībā es gribētu zināt, ko tas viss nozīmē? - jautāja Naiks, kuram uzreiz uz mēles sakrājās tūkstoš jautājumu.

- Noformulē, lūdzu, konkrētāk, - Tjafiks viņam ieteica. - Šķiet, ka tavu uzmanību piesaistījusi maļuļa ...

- Kāda vēl maļuļa?

Līdz šim viņa uzmanību visvairāk piesaistīja tikai karalienes krāšnie apaļumi, taču maz ticams, ka ķirzaks bija domājis tos.

– Ā  taisnība, viņa jau paslēpās. - Ar negaidītu veiklību ķirzaka ienira zem laivas un izlīda ārā ar ķepā lokošos zaļo tārpu. - Lūk viņa, maļuļa. Mēs tādas audzējam speciāli, lai viņas novāc uz klāja netīrumus. Patīk?

- Uhu, kā tad. No sajūsmas vai apčurājos.

- Tas ir, kā? - Tjafiks neizpratnē paskatījās uz Naika bikšupriekšu.

- Ierindnieks Petockis tā joko, - komentēja karaliene. – Tas ir ironisks izteiciens, mans dārgais, patiesībā viņam maļuļa nepatīk.

- Paldies par paskaidrojumu, jūsu majestāte. - ķirzaka nolika tārpu atpakaļ vietā un, iztaisnojies, piedraudēja Naikam ar atlocītu nagu. – Labāk nejoko, nevajag. Runā kā ir, citādi radīsies neskaidrības.

- Labi, ņemšu vērā, - Naiks nomurmināja.

- Jums jāpatur prātā, ka Tjafiks visu saprot burtiski, - vēsā tonī paskaidroja Stasija Pirmā. - kazarmu jokus paturiet pie sevis. Kas attiecas uz mani, man jau ir izveidojies par jums iespaids. Tjafik, atstāju ierindnieku Petocki tavā aprūpē.

- Laimīgs pakalpot Jūsu Majestātei.

Ar izcilu veiklību Tjafiks attēloja kaut ko līdzīgu baleta solim, karaliene viņam vienaldzīgi pamāja ar galvu un majestātiski izpeldēja no telpas, pazūdot starp savītajiem zariem, kas pašķīrās viņas priekšā.

- Dīvaini gan, ka maļuļa jums nepatīk, - ķirzaka skaļi prātoja. – Mēs viņas speciāli audzējam tik skaistas.

Tomēr Tjafiku interesējošās estētiskās problēmas, Naikam bija pilnīgi pie kājas. Te bija, maigi izsakoties, jocīgs kino. No visas eskadras viņš bija vienīgais, kurš palicis dzīvs un turklāt nonācis dīvainā, pilnīgi nesaprotamā notikumā. Cita starpā Naikam traucēja arī telpā valdošais mitrais smacīgums, lipīgs un riebīgs, gluži kā kādas draņķīgas nomaļas planētas pasažieru kosmodromā. Atgrūdis ķiveri pakausī un ar roku paberzējis nosvīdušo pieri, viņš centās apkopot domas.

- Tātad, tev bail no ragiem, no maļuļas tu čurā... - Tjafiks domīgi turpināja. - Ļoti interesanti...

- Vispār jau es gribēju pajautāt, kā tas gadījās, ka es nokļuvu te? -

Naiks pārtrauca viņa spriedelēšanu.

- Tavs kuģītis brauca pārāk ātri, un to vajadzēja strauji nobremzēt, - skaidroja ķirzaka.

- Velns  viņu rāvis, tieši to es sapratu pats. Bet kā jums izdevās manu kuteri noķert?

- Tu teici: Velns viņu rāvis, - Tjafiks pēkšņi neizsakāmi atplauka. - Vai tā ir kaut kāda spēle?

- Klausies, ej tu... - Saniknojies par ķirzakas trulumu, Naiks teikuma vidū aizrijās un apklusa.

- Kur man jāiet?

Sarkanais kārpainais purns liecināja par gaidošu apjukumu un tajā pašā laikā gatavību nekavējoties izpildīt pavēlēto.

Naiks savlaicīgi attapās, beidzot sapratis, ka Tjafiks jebkādus sarunas pagriezienus uztver tiešā nozīmē, tāpēc izteicieni jāizvēlas pēc iespējas rūpīgāk. Un, ja mirkļa karstumā aizsūtīs ķirzaku uz attiecīga locekļa, sekas var būt diezgan nepatīkamas.

- Tātad, kur man jāiet? - tas neatstājās.

— Atlikt, — Naiks nozīmīgi pavēlēja. - Nekur nav jāiet, es pārdomāju. Paskaidro labāk, ko tu tur teici par manu domu smaržu? Es nesaprotu, tu esi telepāts, vai?

- Es neesmu telepāts, es esmu malipusiks. Bet kas ir telepāts?

Norijis pamatīgu stipru vārdu zalvi, Naiks lēnprātīgi paskaidroja:

– Tas nozīmē – tāds, kurš prot lasīt domas.

– Tu izsakies dīvaini. – ķirzaka ļoti cilvēciski pašūpoja lielo galvu. - Lasīt domas? Manuprāt, tās rūpīgi aplūko, aposta, nosūta, to es saprotu. Bet lasīt var zvaigznes, mākoņus un citas debesu zīmes, vēl var lasīt ķermeņu uzbūvi, to slimības, sēklas, lasīt var likteni, tikai tas ir visgrūtākais ...

- Īsāk sakot, - pilnīgi norūpējies pārtrauca Naiks. -tu vari ielīst manā galvā un aplūkot manas domas, es pareizi sapratu?

- bez tavas atļaujas tas būtu nepieklājīgi. Bet lūk tavu domu smarža, izplatās, vai tu to gribi vai nē.

Naikam galva reiba, viņš nevarēja atbrīvoties no iespaida, ka tas viss ir kaut kāds uzspēlēts joks. Šķita, kāds bezkaunīgs, dumjš bērns nozadzis no izklaides parka robotu, iekāpis iekšā un no sirds apsmej Naiku. Tomēr te nebija nekāda maskarāde, un pēc jokiem te nesmaržoja.

- Klausies, sāksim pēc kārtas, citādi pilnībā apjuksim, - teica Naiks. - Tu lūk saki "mēs". Kas tie ir par mēs?

- Malipusiki. Tā mūs sauc Viņas Majestāte Karaliene. Lai gan mēs savā starpā lietojam citu izteicienu. Tavā valodā tas tiek tulkots kā... – Tjafiks kādu brīdi pārdomāja, paceļot acis pret griestiem. - Tie, kas spēlējas. Īsāk sakot: spēlmaņi. Vai jums ir tāds vārds?

- Pieņemsim, ka ir, - Naiks nomurmināja.

- Lai gan, saproti, ir visāda veida spēlmaņi, - ķirzaka turpināja ar dvēseli izsmeļošu pamatīgumu. – Pat maļuļas arī spēlējas. Tāpēc, runājot par sevi, spēlmaņa zīmei vienmēr pievienojam smieklu zīmi. Redzi, ne visi, kas spēlējas, prot arī pasmieties, bet mēs vienmēr spēlējamies smejoties. Jo ir arī garlaicīgas spēles, bet tās spēlēt, zini, nav īsti...

- Labi, es sapratu, - Naiks nepacietīgi pārtrauca apnicīgo kaitinātāju. - Labāk pastāsti, no kurienes jūs vispār uzradāties mums uz galvas?

- Baidos, ka īsti nesapratu tavu jautājumu, - tas atbildēja.

- Nu, no kurienes jūs te atnācāt?

- No Tangras. tā ir mūsu dzimtā planēta.

– Vai to tā sauc jūsu vai mūsu valodā?

- Mēs paši viņu saucam... kā lai to iztulko... - vieglā neizpratnē Tjafiks ar nagiem paskrāpēja savu kārpaino pieri. - Aha, tas būtu tā: Labākā un svētītākā no sajūtamajām pasaulēm.

Naiks pie sevis atzīmēja, ka viņam būs jāpaskatās izziņu. Protams, simtiem terabaitu lielo zvaigžņu atlantu viņš no galvas neatcerējās, taču kutera borta dators uzreiz sniegs detalizētu informāciju.

- Nav vājš nosaukums, - Naiks apstiprināja. - Un daudz spēlmaņu tur dzīvo?

– Vai tu domā mūs visus vai tikai tos, kas vēl ir miesas formā?

Stundu pēc stundas nekļūst vieglāk. Nepietiek ar to ka ragainie malipusiki ne tikai spēj ošņāt domas, bet, ja uzspļauj pieklājībai, var tās arī viegli izlasīt. Pēc Tjafika teiktā, izrādījās, ka spēlmaņi kaut kā spēj pastāvēt ārpus ķermeņa, kā spoki. Ņemot vērā taktiskās militārās iespējas, kas šeit paveras, Naiks nedaudz nodrebēja.

- Tie, kas atrodas ķermenī, - viņš sacīja, pārdomājis.

- Divdesmit trīs miljoni deviņi simti piecdesmit seši tūkstoši trīs simti astoņdesmit divi, - Tjafiks bez vilcināšanās nobubināja.

- Oho, kā tu tik precīzi zini?

- Bet kā tu zini, kur ir tavs deguns? - ar izsmieku atvairījās ķirzaka.

- Zinu, un viss.

- Es arī tieši tāpat. Zinu, un viss.

Šķiet, ka Tjafiks neizlikās un atbildēja labprāt šādā garā. Naiks iekšēji pabrīnījās par vieglumu, ar kādu neprātīgā ķirzaka izpļāpā svarīgu stratēģisko informāciju. To vajadzēja izmantot, kamēr viņi bija vieni paši, bez karalienes. Starp citu, šeit bija vēl viena ne jokaina dīvainība: no kurienes šie spēlmaņi dabūjuši cilvēku sugas karalieni? Lai gan, ja tā padomā, tad nekā ārkārtēja te nav, bez priekšniekiem var būt vēl sliktāk nekā ar priekšniekiem. Un atkal sievietes mūsdienās ir tādas, ka ne pirkstu mutē nebāz. Maz kur ķirzakas dabūjušas šo Stasiju Pirmo uz galvas, kosmoss ir liels, bet stervu pietiek visur.

– Un cik jums ir kosmosa kuģu? - turpināja izprašņāt Naiks.

- Mums nav kosmosa kuģu.

- Sveiki, bet kas tas tāds?

- Kur? – Tjafiks pagrozīja galvu, cenšoties saprast, uz ko ar plašu apļveida žestu norādīja sarunu biedrs.

- Nu, lūk šis, kur mēs ar tevi stāvam. - Sakaitināts par terminoloģisku sajukumu, Naiks uzsita ar kāju pa klāju. - Starp citu, jūsu karaliene arī teica, ka tas ir viņas kuģis.

– Viņas Majestāte ir atļāvusies izteikties ne visai precīzi. Redzi, tas īsti nav kuģis.

- Tas ir, kā nav kuģis? Vai arī to sauc savādāk?

Ķirzaka piegāja pie sienas, aiz kuras pazuda karaliene Stasija Pirmā, un pamāja ar ragaino galvu, aicinot Naiku pienākt tuvāk.

- Tie ir pārvietojamie vārti, laikam jūs sakāt slūžas - viņš teica. - Šeit mums ir ceļš uz Tangru. Ja tu ieiesi šeit, tu uzreiz iznāksi tur. Interesanti, vai ne?

- Jo-majo ... - Naiks tikai varēja izspiest.

Lai gan skolā viņš savas smadzenes nekad nebija pārslogojis, kaut ko tajās bija izdevies iedabūt. Jo īpaši to, ka tālsatiksmes navigācija kosmosā tiek veikta caur hipertelpas vārtu ejām, un tās atrodas stingri noteiktās koordinātēs, kas atbilda kaut kādiem tur Venžerelli mezgliem. Tajā pašā laikā konstrukcija nedrīkstēja būt ne mazākajā orbītas novirzē, jo, pietiek slūžas pakustināt kaut matiņu, lai kuģa vietā, no turienes izlidotu ne jau nu maza elementārdaļiņu un cietā starojuma putras porcija.

Tagad Naiks beidzot saprata, cik tālu ķirzakas ir apsteigušas cilvēkus kosmosa ceļojumu ziņā. Tik tālu, ka aizraujas elpa. Viņiem ir mobilās hipertelpas slūžas, un tas ir šis pats "sakārnis". Un, ja tās, teiksim, nolaidīsies uz Dēmiona, divdesmit trīs miljoni deviņi simti piecdesmit seši tūkstoši trīssimt astoņdesmit divi ragaini ķirzaki, neskaitot spokus, caur tām viegli nokļūs uz planētas. - Sveiki, bet mēs te ciemos pie jums. Kā būtu, ja mēs paspēlētos? Un, starp citu, varbūt jums vajadzīga karaliene? Mums šeit viena ir, un viņai, vai dieniņ, kā gribas pār jums pavaldīt. Tā ka jūs, lūdzu, esi tik jauki, labi? Savu imperatoru paši nositīsiet, vai nedaudz palīdzēt?

Raugoties no šādas perspektīvas, Naiks sajuta vēsumu gar muguru. Ne jau nu viņš ļoti dievināja imperatoru Radvigu Simt divdesmit piekto, bet karaliene Stasija Pirmā viņam patika daudz mazāk. Nav šaubu, viņas dibenpuse ir ļoti pievilcīga, un buferi arī augstākās klases, taču patīkamāk, ja viņa uzsēžas gultā, kamēr valdnieks - tronī, raksturs tomēr svarīgāks. Negribas pat domāt, kāds nebeidzams bardaks sāksies, ja impērijas vadību pārņems stervozā malipusiku karaliene...

- Klausies, tu tik jautā un jautā, bet es arī gribu, - Tjafiks pārtrauca šīs ne visai jautrās pārdomas. - Saki man, ja es tev tā labi stipri iesperšu ar savām pakaļējām kājām, tev arī no deguna nāks asinis?

- Ej ej, ar tādiem jautājumiem mierīgāk! - Naiks protestējoši iekliedzās un katram gadījumam atkāpās, vērīgi skatoties, kā ķirzaka pārmaiņus rausta pakaļkājas, it kā gatavojoties iespert.

- Tu ko, atkal nobijies? Es jau tikai pajautāju... - Tjafiks viņu mierināja, pakasīdams savu krunkaino vaigu kaulu, tad pēkšņi nolieca galvu uz vienu pusi, it kā kaut ko ieklausītos, un viņa izspiedušās rozā acis pazuda zem tumšajām membrānām.

Sākumā izskatījās, ka ķirzaka ir iegrimusi pārdomās, taču pauze ievilkās, Tjafiks bija pilnīgā transā, un Naiks nodomāja, ka kaut kas nav labi.

- Klausies, kas ir ar tevi? - viņš noraizējies pajautāja.

Pat nepakustējās. Uzmanīgi ieskatoties, Naiks nolēma, ka ķirzaka bez iemesla aizmigusi, stāvot kājās. Acu āboli zem viņa plānajām membrānām ātri kustējās uz priekšu un atpakaļ, kā tas notiek ar guļošu cilvēku.

Zaļā zvīņainā maļuļa palūkojās ārā no kutera apakšas, acīmredzot meklēdama barību. Neatradusi neko vairāk vai mazāk ēdamu, viņa atkal paslēpās. Kā statuja sastingušais Tjafiks pamodās tikpat pēkšņi, kā iekritis aizmirstībā.

- Tevi vēlas redzēt Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs, - viņš teica.

- Ļoti patīkami. Kāpēc tu pēkšņi tā atslēdzies?

- Es neatslēdzos, - iebilda Tjafiks. - mani izsauca Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs, un mēs ar viņu sarunājāmies. Viņš vēlas tevi redzēt.

Nu jā, Naiks saprata, viņi taču telepāti, lūk, kāda lieta. Ar šīm ķirzakām,  jātur ausis vaļā un ne mirkli nedrīkst atslābināties.

- Tas jūsu pavēlnieks, kas jums viņš, liels kadrs?

- Paskaidro, lūdzu, ko nozīmē liels kadrs?

Naiks pie sevis īgni nolamājās. Šķiet, runā ar viņu normālā cilvēku valodā, bet šī ragainā garlaicība šad tad iestrēgst visparastākajos izteicienos.

- Nu, priekšnieks, vai kā... - viņš paskaidroja.

– Var teikt arī tā. Visi spēlmaņi godina viņu par viņa gudrību un taisnīgumu. Pie šiem vārdiem ķirzaka uzpūtās un pacēla priekšējās ķepas kā ārkārtīgas cieņas zīmi.

- Aha sapratu. Kā viņu sauc?

- Tā arī sauc. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs.

- Nu neko jau sev vārds.

- Patīk, vai ne? Bet, starp citu, mani patiesībā sauc šādi: Tas, kuru izaudzināja, lai runātu ar cilvēkiem.

Ar lepnu izskatu Tjafiks ar ķepu norādīja uz rozā elpošanas burbuli zem zoda.

– Nevienam no malipusikiem tāda nav, tikai man. Kad es to uzpūšu, es varu sarunāties. Bet viens ar otru mēs sarunājamies pavisam savādāk. Mēs viens otram rādām attēlus, nevis izrunājam vārdus.

– Tas ir, kā jūs rādiet tās bildes?

- Kā lai es tev to izskaidroju... Vispirms tu atveries, sasveicinies, tad dod ziņu un iemet bildes no savas galvas kādā citā. Ļoti skaisti un daudz ērtāk nekā ar vārdiem. Kas attiecas uz vārdiem, tie tiek pārraidīti kā attēlu ķēde zem personas zīmes. Piemēram, mēs tevi savā starpā sauksim šādi: Tēviņš, kurš kaujas ar pakaļējām kājām.

- Varat mani saukt vienkārši par Naiku, es atļauju.

- Atvaino, bet mums nav tāda attēla, - Tjafiks nevainīgi iebilda. – Bet es tevi aprakstīju ar ļoti veiksmīgu attēlu ķēdi. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs novērtējis tavu vārdu ar dubultu apstiprinājuma un jautrības zīmi.

- Nu, nu, - Naiks nomurmināja. – Bet vispār es neesmu līdz galam sapratis, kurš te ir svarīgāks: karaliene vai šis... kā tur viņu... Pārvērtību pavēlnieks?

- Mēs visi kalpojam Viņas Majestātei, - ķirzaka izvairīgi atbildēja un pēc nelielām pārdomām piebilda: - Tāda spēle.

- Īsāk sakot, viņa pie jums ir pati galvenā, vai ne?

- O, jā, par to nav šaubu. Lai gan spēles un pārvērtības, protams, vada nevis karaliene, bet gan Pavēlnieks un Skolotājs. Bet, ja Viņas Majestātei ir prieks piedāvāt mums jaunu spēli, mēs vienmēr ar prieku uzspēlējam.

Naikam radās aizdomas, ka kaut kādu iemeslu dēļ ķirzaka nepasaka visu, un ka tas, kurš te patiesībā pārvalda ķirzakas, ir rūpīgi jāpārdomā. Tomēr bija cerība, ka viņu Pavēlnieks un Skolotājs būs kaut nedaudz prātīgāks par šo padumjo Tjafiku un nebūs tik kašķīgs kā Stasija Pirmā.

- Labi, iesim pie jūsu Pavēlnieka, - viņš teica.

- Kā teiksi. - Tjafiks piegāja pie pītās starpsienas, aiz kuras pazuda karaliene Stasija, un pamāja Naikam. - Nāc šeit iekšā, bet es tev sekošu.

Zināmā neizpratnē Naiks atskatījās uz savu kuteri, no kuras šeit nebija gaidāms liels noderīgums, bet tikai tajā bija iespēja aizbēgt no šejienes un atgriezties pie savējās.

- Kāp tieši sienā, nebaidies, - Tjafiks viņu iedrošināja, redzot, ka Naiks vilcinās un interpretēja viņa neizlēmību pēc sava prāta.

Lai ko arī teiktu, šīs ķirzakas pamanījās viņu saņemt gūstā, bet karagūsteknis strīdēties nedrīkst.

- Es jau arī nebaidos, tikai kaut kā dīvaini, - Naiks nomurmināja, nesteidzīgiem soļiem tuvojoties sienai.

Sapītie zari pašķīrās, tiklīdz tiem pietuvojās, un Naiku iemeta drebošā sarūsējušā tunelī, līdzīgā tam, kas bija iesūcis viņa kuteri "sakārnī". Viņš aizlidoja kūleņojot, konvulsīvi ar abām rokām ieķēries plazmerī, un lamāja visos locījumos viltīgās ķirzakas, kuras bija izdomājušas tik stulbu pārvietošanās veidu, kaut tām tukši būtu, maitām. Problēmu ar vestibulāro aparātu Naikam nebija, bet šoreiz zem ādamābola sakrājās slikta dūša, bet vismaz nesaplacināja, un paldies par to pašu.

Ilgu vai īsu brīdi tuneļa galā atkal parādījās purpursarkanas želejas gabaliņš. Virpuļojošas rozā svītras apņēma Naiku kā bezķermeņa taustekļiem un savirpuļoja vilciņā. Viņam šķita, ka tagad viņš noteikti izvemsies, bet pēkšņi atradās meža klajumiņa vidū četrrāpus stāvoklī.

Pirms paspējis piecelties kājās, viņš saņēma spēcīgu spērienu pa dibenu un ar galvu pa priekšu ielidoja biezajā sarkanīgajā zālē. Apmetoties pār plecu, Naiks norāva no pleca plazmeri un tik tikko noturējās neizšāvis. Tomēr izrādījās, ka tas vienkārši bija idiots Tjafiks, kurš izlidoja tūlīt aiz viņa, un nejauši iespēra viņam pa dibenu.

- Piedod, lūdzu, es tevi nedaudz aizķēru, - tas žēlabaini sacīja.- zvēru pie sava goda,  vienkārši nebiju aprēķinājis. Atvaino, ka tā gadījās...

Tikmēr ķirzakas kārpainais purns vai staroja laimē – viņš noteikti Naikam bija iespēris tīšām, atriebjoties par spērienu pa seju.

- Nu, tu piesardzīgāk nākamreiz, - noburkšķēja  Naiks.

- Protams, es pacentīšos, - ķirzaka apliecināja ar tādu pašu ļauni priecīgu skatienu. Naik, bet kas tie par grubuļainajiem prošmandovkiem, tavu māti aiz kājas un pret sienu? Tādus izteicienus no Viņas Majestātes Karalienes nebiju dzirdējis. Tu droši vien tā lūdzies, vai ne?

– Tas ir mazais flotes ieliekums.

- Kāpēc tāds vajadzīgs?

- Atvieglo dvēseli.

- Aizved uz ēteriskajām pasaulēm, vai ne? Es tā arī sapratu, ko tu domā. Zini, es pamēģināju to pārtulkot bildēs, sanāca ļoti skaisti. Bat kādi tur vēl ir locījumi?

- Daudz. Lielais, vidējais, kapteiņu, admirāļa - visus nevar uzskaitīt.

- Vai tu man tos visus iemācīsi?

- Noteikti, - Naiks apsolīja un uzreiz iedomājās, kā sašķobīsies karalienes Stasijas seja, kad viņa no sava tulka izdzirdēs lielu admirāļa locījumu visā tā kodolīgajā spēkā.

- Klau, kad mēs uzspēlēsim, to "lai velns tevi parauj"? - vaicāja Tjafiks.

- Nu es taču tev teicu: tā nemaz nav spēle, tas tāds izteiciens, - steidzās atgādināt Naiks. - Bet vispār mēs gatavojāmies apciemot tavu Skolotāju un Pavēlnieku.

- Tūlīt jau iesim, bet vispirms es gribu paēst, - teica ķirzaka un, nometusies uz visām četrām, sāka ganīties ļeknajā zālienā.

Apkārt stāvēja augsti, zaraini koki ar šķēpveida okerkrāsas lapotnēm, to gludie stumbri bija aizsegti sudrabainā skujkoku pamežā. Uzmanīgi paskatījies, Naiks starp krūmiem saskatīja pazīstamo zaru savijumu — to pašu hipertelpas slūžu, caur kuru viņš un Tjafiks šeit tika izmesti.

Zālāja tālākais gals lēzeni nolaidās uz leju, tur biezoknis pašķīrās, un spraugā bija redzama miglā tīta robaina grēda. Bezmākoņu debesīs, spīdēja Saule, karsta un asa.

Ganībās esošais Tjafiks bija nepārprotami izvēlīgs, jo viņš atstāja novārtā stublājus, bet no zāles galotnēm šur tur nokoda zarainus mazus oranžu ziedu ķekarus. Ar prieku izsūcis no tiem nektāru, viņš no baudas miedza acis un klikšķināja mēli.

Vērojot ragaino gardēdi, kas ar apetīti ēda ziedus, Naiks pēkšņi sajuta, ka viņa vēderā zarnas met kūleņus. Un tiešām, pusdienlaiks jau sen garām.

- Ei, draugs, es arī neiebilstu kaut ko uzēst, - viņš teica.

- Nu, tad ēd, nekautrējies. – Tjafiks aicinoši pamāja ar ķepu.

- Ko te lai ēd, puķes, vai?

- Oi, piedod, es pavisam aizmirsu, - ķirzaka izgrūda cauri ziedu košļenei. Diemžēl cilvēki šito neēd. Zini, prinča Džandara alā mūs gaida Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs, tur noteikti atradīsies kaut kas ēdams arī tev.

- Nu, tad iesim ātrāk, gaida tak tas Pavēlnieks. Un rīt arī gribas, ka glābiņa nav.

Protams, kuterī bija iesaiņojums ar avārijas krājumu, taču atgriezties uz "sakārņa" caur nelabumu izraisošo slūžu, nepavisam negribējās un Naiks bija stingri apņēmies saglabāt dienesta proviantu gadījumam, ja viņam izdosies aizbēgt no gūsta. Savu karalieni ķirzakas baro brīnišķīgi, - re kāda apaļīga, - tāpēc varbūt arī viens karagūsteknis nenomirs badā.

Tjafiks acīmredzami negribīgi pārtrauca maltīti un aizveda Naiku pa labi iemīdītu taciņu uz vietu, kur biezoknis beidzās un tālumā rēgojās sniegotie kalnu robi.

Tiklīdz viņi tika garām birztalai, izrādījās, ka viņi iet pa plato, un tagad ceļš aizvijas gar stāvu klinti. Tālu lejā bija liela ieleja, izliekta kā mēness sirpis, un tās vidū bija izkaisīti kaut kādi ar zāli aizauguši gruveši. Acimredzami, ka kādreiz šeit bijis ciemats, un pirms daudziem gadiem tas ticis pilnībā sabombardēts. Ar pieredzējušu aci Naiks novērtēja sprādzienu krāteru izmērus. Izskatījās, ka te uzdarbojušies  eskadriļas triecienlidmašīnu rotoru mīnmetēji.

- Oho! - viņš pārsteigts izdvesa, palēninot gaitu un palūkojoties uz ieplaku no putna lidojuma augstumiem. – Kas tad tur bija par bombardēšanu?

- Šeit agrāk dzīvoja cilvēki, - paskaidroja Tjafiks. - Daudz visādu cilvēku, daži izrakāja senču apbedījumu pakalnu, tā ir mūsu galvenā svētvieta, bet citi mūs medīja un ēda. Nu, tad mēs arī reiz uzsākām nogalināšanas un kauju spēli. Viņas Majestāte saka, ka tā esot cilvēku tēviņu iecienītākā spēle ...

- Nekā tamlīdzīga, viņa, manuprāt, pajokoja, - ar degsmi sacīja izbiedētais Naiks. – Piemēram man, daudz labāk patīk spēlēt širkas.

– Nekad neesmu dzirdējis no Viņas Majestātes par tādu spēli. Iemācīsi?

- Viegli. Starp citu, man vienmēr kava ir līdzi. Naiks noglaudīja savu krūšu kabatu. - Skaistas širkas, kontrabanda, no Lebaksas.

Ceļš nogriezās prom no klints, ceļotāji turpināja soļot pa šauru taciņu starp smailu klinti un zemiem, pusotra cilvēka auguma, sārtenu skuju koku biezokni. Staigāšana tā ēnā bija daudz patīkamāka nekā iešana nežēlīgajā saulē.

- Zini, Naik, es ļoti priecājos, ka mēs satikāmies, - ķirzaka sirsnīgi sacīja. – Man pat grūti tavā valodā izteikt, cik priecīgs esmu. Bet tu?

- N-nu, kā lai es tev pasaku... Godīgi sakot, nekad nedomāju, pat nenojautu, ka kādreiz iepazīšos ar Svešinieku. Un, ja visi Svešie ir tādi paši kā tu, tad tas vispār ir zvezdons, - nepadomājis, Naiks izmeta.

- Tu teici: zvezdons? - jautāja Tjafiks. - Kas ir zvezdons?

- Nu, teiksim tā: tas ir jauki, lieliski, brīnišķīgi ...

- Skaists vārds! - apbrīnoja ķirzaks. – No tiem... locījumiem?

- Aha.

Beidzot ceļš aplieca klinti, biezā skuju saaudze nomainījās ar retiem pundurkrūmiem, kas sudrabaini spīdēja, it kā sarmas klāti. Tādā velna karstumā šī viltus salna šķita vistīrākā ņirgāšanās.

- Nu, lūk, klāt esam. Redzi, prinča Džandara svētnīca, viņš šeit ir dzimis, sacīja Tjafiks, norādot ar ķepu uz nākamās klints stāvo sānu, kur melnēja alas ieeja.

- Princis Džandars, jāsaprot, ir karalienes Stasijas dēls?

- Tieši tā.

- Bet ... no kā viņš ir dzimis? - vilcinādamies, Naiks ziņkārīgi jautāja.

Ķirzaks izbolījās uz viņu ar patiesu izbrīnu.

- tas ir kā, no kā? No karalienes Stasijas tu to pats tikko uzminēji.

- Nē, es domāju, kas ir viņa papucis?

– Neviens to nezina, un tam diez vai ir kāda nozīme. Lai arī kas būtu bijis šis tēviņš, viņš šķīrās no ķermeņa, kad mēs sagrāvām ciematu. Zini, stāsta, ka tā bijusi varena spēle, žēl, kopš tā laika mēs tādu vairs nekad neesam spēlējuši. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs zem savas ķepas sapulcēja pat divus klanus, un viņi meditēja divas dienas un trīs naktis pēc kārtas, lai pārveidotu spurdzējus. Kad spurdzēji sabombardēja ciematu, dzīva palika vienīgi Viņas Majestāte Karaliene, un viņa dzemdēja princi Džandaru. Mēs ar viņu esam gandrīz viena vecuma.

– Starp citu, vai jūsu karaliene gadījumā nav no Lebaksas? - Naiks pajautāja, pieskaroties krūšu kabatai, kur atradās kontrabandas širku kava. - Viņa ļoti līdzīga vienai meičai...

- Es par to gan neko nezinu, - atzina Tjafiks. – Zinu tikai to, ka pirms kļūšanas par mūsu karalieni viņa bija barotāja ciemata tēviņiem. Mums arī ir barotāji bezpalīdzīgajiem, par tādiem kļūst tikai vistaisnīgākie un godājamākie ...

- Pagaidi, neiebraucu, kāda tāda barotāja viņa bija tiem tēviņiem?

- Iespējams, es neizteicos gluži precīzi. Attēlos tas ir skaidrāks par skaidru, bet jūsu valoda pieļauj jucekli. Pagaidi, es pamēģināšu atcerēties burtiski... Viņas Majestāte, pieminot savu toreizējo stāvokli, izteicās šādi: "Es biju nožēlojama oficiante stulbā virsnieku ēdnīcā, kaut tā sabruktu." Tie ir viņas patiesie vārdi.

- Oficiante no virsnieku ēdnīcas, - atkārtoja satriektais Naiks, - kļuvusi par Svešo karalieni. Nosprāgt var...

-Man ļoti žēl, Naik, bet man ir jānorāda tev uz vienu nopietnu kļūdu, - pēc pauzes sacīja Tjafiks. - Mēs nekādā gadījumā neesam tie, kurus tu sauc par Svešajiem. Viņi ir pilnīgi atšķirīgi, un viņu spēles ir pilnīgi nesaprotamas.

3. Nodaļa VIŅA MAJESTĀTE NAIKS PIRMAIS - NAV SLIKI, VAI NE?

Sīkiem solīšiem, pietuvojies alas ieejai, Tjafiks nostājās tādā kā miera stājā un sakrustoja priekšķepas uz krūtīm.

- Nav ne jausmas, kādu dievību tu pielūdz, tas ir pilnīgi intīms jautājums, - viņš teica ar garlaikoti svinīgu izskatu, - bet es iesaku tev labi palūgties. Un arī noskaņoties cieņpilnam un dievbijīgam stāvoklim.

- Labi, labi pacentīšos, - Naiks apsolīja.

Patiesībā viņš zārkā redzēja visādu tur stulbu metafiziku. Vispār pasaulē bija tikai viena dievība, kuru viņš cieši un dievbijīgi pielūdza, iepriecinot viņu ar vislielāko cieņu un pie katras izdevības. To sauca Lieliskais Vīrs Naiks Petockis. Vienkārši sakot, Viņš Pats.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs tevi jau gaida, bet tomēr vispirms es tev atnesīšu ēdienu, lai tu varētu remdēt izsalkumu.

- Tas gan būtu lieliski. Tikai es varu labi paēst arī tur, iekšā, nevis te saulē, - Naiks deva caurspīdīgu mājienu, paceļot ķiveres vizieri un noslaukot no pieres sviedrus.

- Atvaino, bet ēdiena rīšana svētnīcā tiek uzskatīta par zaimošanas augstāko pakāpi, - Tjafiks nošņāca un pazuda alā.

Pļavā, klints priekšā, ko ieskāva sudrabaini krūmi, krāšņi auga tā pati zāle ar mazu dzeltenu ziedu ķekariem, un tiem pāri lidinājās saules stāvajos staros mirdzoši kukaiņi. Stipra medus smarža kairināja nāsis, rīt gribējās tik ļoti, ka ne glabties. Pirmo reizi mūžā Naiks nožēloja, ka nav dzimis zālēdājs.

Tikmēr skujkoku biezoknī, iztālēm sākās aizdomīga rosīšanās, tur nepārprotami grozījās kāds liels dzīvnieks. Naiks nekavējoties norāva no pleca plazmeri un paņēma to šaušanas gatavībā.

- Šeit nav bīstamu dzīvnieku, - Tjafiks, kurš iznāca no alas, viņu mierināja. - Mēs tos visus jau sen esam pārveidojuši par maziem kukaiņiem. Tāpēc nebaidies.

- Es jau arī nebaidos, - Naiks nomurmināja, pārmetot plazmeri pār plecu.

- Lūk, ēd uz veselību, - teica ķirzaks, pasniedzot viņam kaut ko līdzīgu bikšu jostas galam.

Aptaustot taukainā, brūnā sloksne, rūpīgāk izpētot, izrādījās žāvētas gaļas gabals. Sirds dziļumos Naiks baidījās, ka papildus visām nelaimēm viņu nosēdinās uz veģetāras dietas, taču šoreiz viņa ļaunākās nojautas nepiepildījās. Klusi iepriecināts, viņš apsēdās uz plakana akmens klints ēnā un iecirta zobus pasīkstajā, bet lieliski garšīgajā filejā.

- Diezgan garšīgi, - viņš atzina, remdējis pirmo izsalkumu. - Un kas tā ir par gaļu?

- Viens no Viņa Augstības Prinča iecienītākajiem ēdieniem. Saulē žāvēta maļuļas mugurdaļa. Oi, Naik, kas ar tevi, vai tev slikti?

Saliecies trīs līkumos un ar roku satvēris rīkli, Naiks ar varonīgu piepūli centās apturēt vēlēšanos nekavējoties izvemt zaļā mēslu tārpa gaļu. Viņam gan laikus ienāca prātā, ka pat tad, ja alā tiktu atrasti citi ēdieni, tie varētu nebūt labāki.

- Mm ... Gabaliņš aiz nepieraduma iestrēga kaklā, - viņš izspieda. - Vai tev nejauši nebūtu ko padzerties?

- Tūlīt atnesīšu, - apsolīja Tjafiks un, paskatījies apkārt, devās pie liela, cilvēka auguma, lietussargam līdzīga auga.

Ķirzaka garais, asais nags kā mačete nocirta tam galotnes augšdaļu un pēc tam gabalu no resna, stublaina kāta. Turot to vertikāli kā glāzi, Tjafiks atgriezās pie Naika.

- Dzer, lūdzu.

Naiks ieskatījās dobajā kātā, gandrīz līdz augšai piepildītā ar duļķainu, bālganu sulu.

- Kas tā par zupu? - viņš aizdomīgi jautāja.

- Laba zupa, garšīga, nebaidies, - ķirzaks viņu iedrošināja.

Vispirms iedzēris malku pagaršojot, Naiks izdzēra sulu vienā rāvienā līdz pēdējai lāsei. Dzēriens bija saldeni skābs, kā minerālūdens, lieliski remdēja slāpes.

- Eh, ja šeit augtu tāda zāle, tikai ar spirtjašku iekšā, jūsu planētai cenas nebūtu, - viņš nopūtās, aizmetot pār plecu tukšo kāta gabalu.

- Bet mēs nemaz negribam savu planētu pārdot, - iebilda garlaicīgā ķirzaka, kurai izdevās visu uztvert burtiski.

– Nu, es jau arī neesmu nekāds pircējs. Vienkārši ir tāds izteiciens, tādā ziņā, ka tad te būtu vispār lafa.

- Lafa? – Tjafiks neizpratnē jautāja.

- Jā. Tas ir, kad kaifa pilnas bikses, - skaidroja Naiks. - Nu izcila dzīvošana, tev skaidrs?

Pārdomājot pacēlis acis pret debesīm, ķirzaks nomurmināja:

- Tātad, ja zāle ir ar spirtjašku, tad ir lafa un bikses kļūst pilnas ar kaifu ... Ļoti labi, ka tu man par to pastāstīji. Zini, Naik, ja varēsi paskaidrot, kas ir spirtjaška, mēs dzeramo zāli pamēģināsim pārveidot.

Izskatījās, ka Tjafiks Naika alkoholisko projektu uztvēra pilnīgi nopietni.

- Tu ko, patiešām?

– Es pagaidām vēl neko nevaru apsolīt, es teicu: pamēģināsim. Par to parunāsim vēlāk, un tagad mūs gaida Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs. Viņš man teica, ka viņam priekš tevis ir ļoti svarīgs uzdevums, kas tev sagādās lielu prieku.

- Kāds?

- Viņš tev pateiks, kad satiksieties, - ķirzaks izvairīgi nomurmināja. - Es ceru, ka tev būs kaifa pilnas bikses. Nu ko, ja esi pabeidzis lūgties, iesim uz svētnīcu.

- Jā, es jau tā salūdzos, ka vairs nelien iekšā, - Naiks bezrūpīgi sameloja.

- Es jūtu, ka tavu domu smarža ir kļuvusi daudz patīkamāka, - piekrita Tjafiks.

No kā Naiks izdarīja pamatotu secinājumu, ka labi paēdis cilvēks pat smaržo labāk nekā izsalcis.

- Ej tur iekšā, es tev sekošu. – ķirzaks pamāja ar ķepu uz alas pusi.

Prinča Džandara svētnīca izrādījās liels izskalojums klints dziļumos. Kad tika izskalots mīksto iežu slīpais slānis, tas izrādījās sava veida notekcaurule, gar kuru cītīgi padarbojās vietējās lietusgāzes, līdz, ūdens straumju attīrītā kraujas virsotne, beidzot nolūza, un rezultātā aizsprostojums cieši nobloķēja ūdens ceļu.

Ieejot vēsajā svētnīcas iekšienē, Naiks apstājās, gaidot, kad viņa saules apžilbušās acis pieradīsies pie dziļās krēslas. Pamazām viņš pamanīja, ka uz slīpās grīdas alas vidū uz siena ķīpas guļ resna ķirzaka, pusotru reizi lielāka par Tjafiku. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs izrādījās tik vecs, ka bija apaudzis ar pinkainu pelēcīgu pelējumu un tāpēc izskatījās pēc sūnaina sarkana granīta gabala. Katram gadījumam, Naiks izstiepās mierā un atdeva godu.

- Tātad, tā... - teica Tjafiks. - Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs runās ar tevi caur mani. Es no viņa saņemšu bildes un pārtulkosu vārdos.

Vecais ķirzaks sakustējās, pacēla galvu un paskatījās uz Naiku ar caururbjošām, nemirkšķinošām fasetacīm.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka tu esi ārkārtīgi tāls no apgaismības, - Tjafiks tulkoja ar sērīgu izskatu.

- Nu, tak jau viņš zina labāk, - atbildēja Naiks, kas nebija pārāk sarūgtināts par šo bēdīgo faktu.

– Tomēr viņš uzskata, ka šis apstāklis nav tik būtisks lomai, kas tev paredzēta.

– Un kāda ir šī loma?

- Es neiztulkoju gluži precīzi, - tulks attapās. - Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs bija domājis to vietu pasaulē, ko tev piešķīrusi Providence.

– Mūsu vieta ir karavīra, ja tik tālāk no priekšniecības un tuvāk virtuvei, – Naiks atjokoja.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs liek tev nekrist izmisumā un pacietīgi sekot savam ceļam.

- Kaut kā pacentīšos.

Dvēseles dziļumos Naiku saniknoja augstprātīgā nekaunība, ar kādu šī sapelējusī ķirzaka sāka viņam uzstādīt diagnozes un neprasot pamācīt. Ikreiz, kad viņa klātbūtnē, kāds sāka runāt cēlas runas par visdažādākajiem filozofiskiem jautājumiem, viņam radās kārdinājums pamatīgi nolamāties, vai arī, it kā netīšām, skaļi nopirsties. Ko viņš arī darīja, ja atradās, piemēram, kādā dzertuvē. Tomēr te bija ne tā iedzeršana, lai sāktu lekties, un nācās paciesties.

Tjafiks, tupot uz astes, cītīgi tulkoja, ik pa laikam aizķeroties un meklējot īstos vārdus.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka jūsu zvaigžņu kuģi bija pavirši izaudzēti un spēlēja ārkārtīgi slikti, - viņš teica. - Jums viss ir tāds pats vai arī ir kas labāks?

- Patiesībā pret jums gāja gvardes eskadra, - pavilcinājies, Naiks atklāti atbildēja. - "Zibens" klases patruļkreiseris un divi jaunākā tipa sargkuģi ar pastiprinātām raķešu uguns iekārtām. Pēc mūsu uzskatiem, tādi kuģi, ka labākus neatrast.

Ķirzakas uzsāka ilgu, bezvārdu sarunu, pusaizvērtām acīm. Naiks pacietīgi gaidīja tulkojumu, kas izrādījās negaidīti īss:

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka personīgi tu spēlēji ļoti labi, daudz labāk nekā visi pārējie. Viņš uzskata tevi par viscienīgāko tēviņu no visa jūsu bara.

- Jūtos glaimots, - uzmundrināts sacīja Naiks, neveikli palocīdamies.

Vecā ķirzaka ar nevērīgu ķepas kustību pamāja viņam, un Naiks pienāca tuvāk. Ar pelējumu apaugušais masīvais ragainais purns, pietuvojās tuvu klāt, it kā apostīdams hermētiskā pārvalka stiprinājumus.

- Bet vēl Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka caur šo apģērbu viņš slikti saskata tavu ķermeni.

- Protama lieta, aizsargtērps, - Naiks augstprātīgi paziņoja.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs lūdz tevi atsegt orgānu, kas paredzēts kopulācijai.

- Ko vēl ne?!

Naika acis vai no pieres izlīda pārsteigumā. Atklāti sakot, pavisam jocīgs veids, kā sapazīties, šīm pustrakajām ķirzakām ...

- Pārvērtību un Spēļu Pavēlniekam to ir nepieciešams aplūkot, - sacīja Tjafiks.

- Ko nozīmē nepieciešams? - Naiks aizkaitināti noburkšķēja. - Es jums neesmu nekāds ...  dzīvnieks, lai mani aplūkotu kā zoodārzā.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs uzstāj uz savu lūgumu, jo tas ir ārkārtīgi svarīgi.

- Nesākšu es te izrādīties, - spītējās Naiks. - Vēl ko te izgudrojuši..

- Vai tev tas ir tik grūti izdarāms? Tad atļauj man tev palīdzēt.

– Nav grūti, es vienkārši negribu, un viss.

Sapelējušās ķirzakas dīvainais lūgums viņam šķita pilnīgi mežonīgs, absurds un pazemojošs. Viņš pats nevarēja saprast, kāpēc viņu tas tik ļoti aizskāra, jo viņa priekšā taču nebija cilvēki. Šķiet, no šīm ķirzakām nebūtu ko kaunēties, bet nu re kā sanāk...

– Tad es vispār nesaprotu, kāpēc tu atsakies?

– Bet jūs paši ta piesedzat to vietu, vai ne? - Naiks norādīja ar pirkstu uz svārkiem no apvītušajām lapām, kas piešķīra Tjafikam visdīvaināko izskatu, gluži kā cirkā.

- Mums nevajag drēbes, bet mēs tās tomēr valkājam, izpildot Viņas Majestātes karalienes pavēli, - viņš bez apmulsuma paskaidroja.

- Nu tad pareizi, malači. Bet man jūsu priekšā nav jāvelk nost bikses, un viss stāsts.

- Naik, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs nav pieradis, ja viņa pavēles ignorē, - stingri brīdināja Tjafiks.

- Ko, tu man te piedraudi? – Naikam taisni rokas niezēja, lai grābtu pēc plazmera.

– Es nedraudu, tikai paskaidroju, ka tev būtu labāk izpildīt viņa lūgumu.

Viņš stāvēja viens pats pret diviem tumšā alā un varēja tikai nojaust, kādi vēl joki ar trikiem-drikiem šitiem ir rezervē, šiem telepātiem, kuriem izdevās uzreiz un pa tīro sagraut imperatora gvardes eskadru, tā ka no tās nepalika ne puteklītis. Viņam pat pauri saškieba, cik ļoti viņš ienīda šos sasodītās kirzakas un tajā pašā laikā izmisīgi dreifēja. Padoties negribējās nemaz, viņam šķita, ka vecā ķirzaka ieplānojusi kaut kādu nejaucību, bet iekšējā balss čukstēja, ka nevajag arī pārāk iestrēgt.

- Tad vispirms paskaidro, kāpēc jums mani jāapskata, - pavisam apmulsis viņš izgrūda. – Varbūt piekritīšu, ja tas ir nepieciešams nopietnai lietai, nevis kaut kādam izsmieklam.

– Vienosimies tā: es tev parādīšu savu izaugumu, un tu man savu, - tā vietā, lai atbildētu uz viņa jautājumu, Tjafiks rosīgi ieteica. - Un sanāks, ka mēs spēlējamies, vai ne?

- Nu, nē, - Naiks sarauca pieri.- Es esmu pārāk pieaudzis zēns, lai spēlētu uz ārstiem, vai mērītos ar krāniņiem.

- Tavām domām ir ļoti spēcīga nolieguma smarža, - Tjafiks noraidoši sacīja, pieceldamies no astes.

- Bet ko tad tu domāji?

Pēkšņi Tjafiks viņu sagrāba un pacēla gaisā. Naiks mēģināja pretoties, taču nekas nesanāca, gluži kā cīnoties ar iekraušanas satvērējkausu. Cieši saspiežot ķepurojošos Naiku ar vienu ķepu apkārt ķermenim, Tjafiks ar otru ķepu bez ceremonijām ar negaidītu veiklību attaisīja rāvējslēdzēju.

Nesatraucamais Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs pietuvojās klāt un rūpīgi aplūkoja Naika vīriešu lepnumu. Tas galīgi satracinājies, vecajai ķirzakai  mēģināja iespert pa appelējušo purnu, bet tas neizdevās, nekaunīgais lopiņš Tjafiks turēja viņu tā, lai viņš nevarētu daudz pakustināt ne roku, ne kāju.

Pabeidzis rūpīgo apskati, Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs, šķiet, zaudēja jebkādu interesi par Naiku, aizlīda prom un brīvi izlaidās uz vienas no siena ķīpām, kādas lielā kaudzē gulēja alas tālākajā stūrī.

- Tagad tu vari apsegt savu ķermeni, - Tjafiks mierīgi paziņoja, atlaižot Naiku.

Tas steidzīgi, ar trīcošiem pirkstiem, aizpogāja apģērbu, degot dusmās un kaunā.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs lūdz tevi pagaidīt, viņam ir nepieciešams pameditēt un raidīt pateicības lūgsnas.

- Nu, pagaidīt es varu mierīgi, mani pat turēt nevajadzēs, - aizvainotais Naiks indīgi noburkšķēja.

- Ceru, ka es tev nenodarīju sāpes? - ķirzaks satraucās. - Es ļoti centos tevi noturēt akurāti.

- Paklau, kāda velna dēļ jums bija vajadzīga šī medicīniskā apskate? Jums tā ir tāda paraža, vai? Tad tā būtu uzreiz pateikuši.

- Pagaidi mazliet, tūlīt mēs tev visu paskaidrosim.

Tjafiks aizvēra acis, viņa purns ieguva klātneesošu izteiksmi, it kā viņš sapņotu, vai sēdētu uz poda. Bilžu apmaiņa turpinājās diezgan ilgu laiku, un Naiks apsēdās uz siena ķīpas, it kā netīšām ērtāk novietojis plazmeri, lai jebkurā brīdī varētu paņemt abas ķirzakas uz grauda. Ja atkal sāks viņu pierunāt uz striptīza seansu vai izdomās kādas citas stulbības, tas viņiem labi nebeigsies.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ir ārkārtīgi apmierināts, - sacīja pamodies Tjafiks. – Viņš saka, ka fiziski tev viss ir kārtībā, tu varēsi labi pakalpot Viņas Majestātei Karalienei kā tēviņš.

- Ko, ko?!

Naiks nespēja noticēt savām ausīm un pilnīgā apmulsumā izbolījās uz ķirzakām.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka jūs, cilvēki, esat tā iekārtoti, - Tjafiks turpināja tulkot. - Mātītei vajag tēviņu, bet tēviņam mātīti. Planētu un zvaigžņu izvietojums pašreiz ir ārkārtīgi labvēlīgs, bet tu esi spēlē prasmīgs tēviņš, un tavs izaugums ir bez defektiem.

- Kas par velna būšanu! - Naiks uzliesmoja, uzlecot no ķīpas. - Kādam velnam man vajadzīga tā jūsu bāba!

- Vai tu gribi teikt, ka tev nav vajadzīga mātīte - ķirzaka bija pārsteigta. – Bet tu taču esi jauns, veselīgs tēviņš... Vai tad Viņas Majestāte tev nepatīk?

- Nav svarīgi, vai viņa patīk vai nē...

- Kas tad?

Ej un tagad ieskaidro šim ragainajam idiotam, kas viņu tā saniknoja un nokaitināja. Ja viņš būtu bijis citādā atvaļinājumā un satiktu Stasiju kādā trokšņainā bārā, Naiks būtu viņai ar lielu prieku piecirtis kanti, jo ļoti jau apetītlīga dāmīte, prieks skatīties. Tādas ļaļečkas ar apaļīgiem dibengaliem, vienmēr viņu uzskrūvēja līdz augšai, bet kas attiecas uz piekasīgo raksturu viņš arī nav dzimis zem segliem, kur uzsēdīsies, tur nokāps.

Bet šeit, galu galā, sanāk pavisam cita būšana, izrādās, šīs ķirzakas iebāž viņu savas karalienes gultā kā tādu vibratoru, un izrādās, ka viņš  vairs nav vīrietis, bet gan it kā apkalpojošais personāls.

Pat ar lētu šalavu no ostas krodziņa, vispirms kulturāli jāparunā par dzīvi, par visādiem smieklīgiem gadījumiem tur, vai kaut par to, kas tas par maitasgabalu tas kapteinis Blazičs ir. Un tikai tad sāk izmantot paredzētajam mērķim, kad abiem ir radusies kaut mazākā savstarpējā garīgā noskaņa. Bet jautājums ir, kāds varētu rasties noskaņojums, ja cilvēku paņemtu pie rīkles, piespiedu kārtā pārbaudītu viņa vīrišķo instrumentu un atzītu par derīgu sapārošanai?

- Paklau, puiši, es domāju, ka jūs esat mazliet... jukuši prātā, - sacīja Naiks.

- Es īsti nesapratu, ko tu ar to domā, - ķirzaka plikšķināja acis.

– Ejiet tak tālāk ar tādām spēlītēm.

- Ejam? Tālāk?

Naiks iztaisnojās, izrieza krūtis un pacēla zodu.

– Vispār es pieprasu, lai pret mani izturas kā pret karagūstekni! - viņš drosmīgi noskandēja.

- Un kas tā būs par spēli? – Tjafiks turpināja būt neizpratnē.

- Proti, aizturēšanas režīms nedrīkst pazemot cilvēka cieņu vai apdraudēt veselību, kā arī aizliegts izmantot gūstekni kā darbaspēku, - Naiks nevilcinoties nobubināja.

– Tu baidies, ka no šī darba var ciest tava veselība? Taču Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs tevi pārbaudīja un neatrada bažām iemeslu. Tūlīt es ar viņu pakonsultēšos.

Ķirzaks-tulks atkal nobolīja acis, iesaistoties klusā sarunā, šoreiz diezgan īsā.

- Vari neuztraukties, tev visādā ziņā ir lieliska veselība, - viņš jautri sacīja. - Un vari būt pārliecināts tev nekas cits nebūs jādara, kā tikai regulāri jāiepriecina Viņas Majestāte karaliene, kad viņai tas būs nepieciešams.

- Es tak viņai ne ar pirkstu nepieskaršos, kaut es nebūtu gvardes ierindnieks Petockis! - Naiks atcirta saniknojies. – Un, ja viņai tā sagribējies, savu kūciņu varat drātēt paši.

- Ko nozīmē vārds "drātēt"?

- To pašu arī nozīmē.

Atkal sekoja telepātijas seanss starp ķirzakām.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka viņam ļoti žēl, ka nevar sekot šim tavam padomam, jo spēlmaņi un cilvēku mātītes ir ķermeniski nesavienojami, - Tjafiks iztulkoja un piebilda: - Bet bildi viņš atsūtīja ļoti smieklīgu, žēl, ka tu to nevari aplūkot.

- Bet es jums saku: ja esat mani saņēmuši gūstā, tas vēl nenozīmē, ka varat ar mani darīt, ko gribat, - Naiks tomēr tiepās, jau bez liela entuziasma.

Bija saprotams, ka sarkanās ķirzakas nav parakstījušas nekādas konvencijas ar Impēriju attiecībā uz karagūstekņiem, bet tomēr viņš mēģināja šos stulbiķus paņemt uz pontiem, varbūt izdosies.

- Mēs nevaram?.. Vai tu tiešām tā domā? - tulks šaubījās. - Bet lūk Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs domā, ka varam gan. To, kurš iet pa savu dabisko ceļu, ir visos iespējamos veidos jāatbalsta. Bet tev tiks atņemta aizsardzība visos plānos, ja tu nepamatoti izvairāties izpildīt no augšas noteikto plānu.

– Par ko tu tur runā, kādi vēl plāni pie velna vecāsmātes?

- Redzi, kad Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs pirms daudziem gadiem noteica likteņa plānus, viņš nosūtīja uzreiz trīs klanus, lai tie izaudzētu Pārvietojamos Vārtus ceļošanai kosmosā, - ķirzaka iesāka iztālīm. - Pēc diviem gadu desmitiem, tiklīdz Pārvietojamie Vārti bija izauguši un nobrieduši, mēs speciāli devāmies ekspedīcijā, lai iegūtu tēviņu Viņas Majestātei.

- Un tik niecīgas lietas dēļ jūs iznīcinājāt veselu eskadriļu? - Naiks apmulsis teica. - Nu, jūs, puiši tiešām esat...

- Tāda spēle, -  ar lepnu smīnu paziņoja Tjafiks.

"Šiem "spēlmaņiem" smadzenes nošķiebušās vairāk nekā visām mūsu valdībām kopā", pie sevis domāja Naiks. "Bail pat padomāt, kāds bardaks sāksies, ja viņu nākamais plāns būs, piemēram, uzsaukt savai karalienei krūzi alus. Tad viņi, iespējams, uzaudzēs floti un sabombardēs visu planētu, lai tiktu pie alus darītavas..."

- Bet tu atsakies kopoties ar karalieni, un tava neapdomīgā spītība ir ārkārtīgi satraucoša, - turpināja Tjafiks. – Galu galā savā ziņā viss notika tieši tāpēc, lai tu nonāktu šeit saskaņā ar plāniem.

- Pagaidi, tu gribi teikt, ka visa šī putra tika ievārīta manis dēļ?!

– Es teicu: savā ziņā un no zināma viedokļa. Bet tev noteikti ir tiesības uzskatīt, ka viss notika tevis dēļ. Diemžēl jūsu valodā nav gramatisko konstrukciju, kas varētu vispusīgi un precīzi izteikt šo paradoksu.

- Ne velna nesaprotu, - apmulsis izgrūda Naiks. - Klausies, puis, jūs visi šeit nejauši neesat kļuvuši traki, vai kā?

- Tici man, man būs žēl, ja tevi nāksies sūtīt pakaļ tavai eskadrai, - Tjafiks mierīgā tonī turpināja, it kā tas būtu tikai kaitinošs sīkums. – Žēl, jo tu solīji man iemācīt jaunas spēles. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs joprojām cer uz tavu apdomību, pretējā gadījumā mums būs atkal jāmeklē cits tēviņš, kas aizstātu tevi. Un vēl nav zināms, kāds tad būs planētu un zvaigžņu relatīvais izvietojums. Tagad tas ir ļoti labvēlīgs.

Te nu Naiks atjēdzās, bet tik pēkšņi, it kā viņam aiz apkakles būtu aizlējuši krūzi auksta ūdens. Galu galā viņš absolūti nezina vietējos likumus, paražas un tamlīdzīgas problēmas. Maz kas var sakāpt ķirzaku  dullajās, ragainajās galvās.

Visas šitās muldēšanas gaitā viņš kaut kā neuztvēra nopietni ne Tjafiku, ne viņa priekšnieku, jo viņi uzvedās pārāk nesolīdi, gluži kā klauni. Jaunajam ķirzakam nav vairāk atjautības kā puņķainam bērnam, bet vecais ir pavisam jucis, un nav jau arī nekāds brīnums,  tik ilgi sēžot šajā tumšajā caurumā, neizgājis ārā, līdz pilnīgi sapelējis.

Tikmēr līdz Naikam pēkšņi nonāca, kādās nepatikšanās viņš bija iekļuvis. Bruņots līdz zobiem un aizsargtērpā ar pilnu autonomiju, viņš te tāpat neko nevarēja pasākt. Nu, labi, pieņemsim, ka viņš uzsāks kauju, nošaus šīs divas ķirzakas no plazmera, bet ko tālāk? Vienatnē uz svešas planētas, un velns zina, kā aizkļūt caur hipertelpas slūžām atpakaļ uz to "sakārni", uz savu kuteri. Nu tā ieberzies, tā ieberzies.

- Klausieties, brāļi, varbūt nevajag, a? .. - Naiks lūdzoši sacīja. - Jūs tikai neapvainojieties, bet jūsu karaliene man kaut kā bez pontiem. Man drīz būs atvaļinājums ar apmaksātu ceļojumu uz jebkuru planētu, tur šitā labuma vezumiem ...

Viņš apklusa, pēkšņi sapratis, ka viņam vairs nepienāksies ne atvaļinājums, ne naudas piemaksas, ne kādi citi pabalsti, kas paredzēti impērijas kosmosa flotes gvardes karavīram.

- Iesaku vēlreiz rūpīgi padomāt, - teica Tjafiks. - Pārvērtību un spēļu pavēlniekam tagad vēlreiz rūpīgi jāizlasa zvaigznes un likteņa zīmes, lai pārliecinātos, ka notikumu gaita ir pareiza. Tādējādi tev ir laiks apdomāt līdz rītdienas rītam. Seko man.

Sekojot Tjafikam ārā no pustumšās alas, Naiks saviebās no spilgtās saules, kas spīdēja tieši acīs, un ar roku pieregulēja viziera optisko blīvumu.

Dīvainais sakārnis, stervozā karaliene, pastulbās ķirzakas - nu, īsti murgains sapnis, un nekas vairāk. Viņa galvā bija tikai viena rūpe - kā pēc iespējas ātrāk paņemt no šejienes pēdu, un vairāk par visu pasaulē viņš vēlējās pamosties un uzzināt, ka vienkārši iesnaudies uz veļas ķīpām Damohas noliktavā, ka dzīve rit kā parasti un drīz būs vakariņas, un pēc piecām dienām izmalksās algu, un tad būs kārtējais atvaļinājums, un tad jau vairs nav aiz kalniem dembelis.

– Ar tavu atļauju es gribētu vēl mazliet paēst, – Tjafiks sacīja. - Es ātri, labi?

- Ēd, protams, - Naiks atļāva. – Nav jau kur steigties, līdz rītdienas rītam laika kā dubļu.

- Nepārdomāsi?

- Es pat nezinu, ko lai dara... Viss tik trakoti pēkšņs.

– Es tevi ļoti labi saprotu, būt par karali nav neko īpaši patīkami, - ķirzaka izteica līdzjūtību. - Karalim ir pārāk daudz rūpju un pārāk maz brīvības.

- Pag-pag, ko tu tur teici? - Naiks nodomāja, ka ir nepareizi sadzirdējis.

- Es teicu, ja tu kļūsi par karali, tev nebūs vairs  nekādas personīgās brīvības. Tu piederēsi savam tronim, nevis sev. Man tas nemaz nepatiktu.

- Es kļūšu par karali?!

- Nu bet protams. Galu galā karalienes tēviņš taču ir karalis.-  Paspīdējis ar nevainojamai loģiku, Tjafiks noliecās, noplūca ziedu pušķi un iegrūda to sev mutē.

Tikai tagad līdz Naikam beidzot aizgāja, kādu stulbumu viņš izdarījis, izrādot ambīcijas. Apvainojies par bezceremonīgo un pazemojošo apskati, viņš pat necentās padomāt, kādus nebijušus labumus viņam dos vecās ķirzakas piedāvājums.

- Jo-majo, tā uzreiz būtu teicis... Bet es te domāju... - Naiks pavilcinājās, domas viņa galvā brauca viena uz otras.

- Ko tu domāji?

- Es domāju, ka jūs man piedāvājat... nu, to savu karalieni tikai...  no to pašu... Naiks norija stiprāku vārdu, meklējot kādu pieklājīgāku izteicienu, bet tas nekādi nenāca uz mēles.

- Drātēt? – Tjafiks, košļādams ziedus, izpalīdzīgi pateica priekšā.

- Uhu. Bet kļūt par karali... Oh, nu neko jau sev! Tas ir pavisam cits kompots!

- Un kas ir kompots?

- Pagaidi, netraucē. Nu tā nebūs tikai vienkārša pārošanās, kā es saprotu. Vajag nodzert kāzas, noslēgt laulības līgumu, vai ne? Lai viss būtu kā pienākas... - Naiks skaļi sprieda.

– Tad jāsaprot, ka tu tagad piekrīti?

- Simtprocentīgi!

- Nu, tad jauki, - teica ķirzaka un devās uz zālienu ganīties.

Satraukts, Naiks staigāja uz priekšu un atpakaļ, no priekiem berzējot rokas. Vajag taču, kāda lafa pierullēja, bet viņš sākumā nesaprata, pēc kā tas smaržo. Viņa Majestāte Naiks Pirmais, izklausās labi, vai ne? Nu, ar Stasiju viņš tiks galā ātri, iedos viņai īsinājumu bez liekām meruhļundijām, kā karavīrs. Jebkuru sievieti var pieskaņot, lai būtu kā zīds. Galvenais ir nekavējoties parādīt savu raksturu un nedot viņai nekādas atlaides.

Godīgi sakot, viņš dusmojās un sāka muļķīgi atteikties no Stasijas arī tāpēc, ka vienmēr bija tendēts uz šādām, apaļīgām bābām, bet ķirzakas, kā šķita, viņam to uzspieda par varēm. Kādam muļķim bija jāpiedzimst, lai šitā spārdītos pretī. Pat ja viņa būtu vispilnīgākā neglītene, nav tak viņam no ziepēm, tas nenodils, bet papildus tam viņam uz sudraba šķīvja atnes visu planētu, un viņš šeit ir karalis, Viņa Majestāte, jo-majo! Karalis – un nekāda runāšana!

Pēkšņi Tjafiks pārtrauca plūkt ziedus, pacēla augsti ragaino galvu un saspicēja ausis, it kā ieklausītos saucienā no tālienes.

- Šurp nāk Viņa Augstība Princis, - viņš teica. - Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs izsaucis viņu uz sarunu.

Dzeramās zāles lietussargu galotnes sakustējās, un no to biezokņa steidzīgiem soļiem uz zāliena iznāca slaids, gara auguma, uzkrītoši kalsns puisis baltā plīvojošā hlamidā. Viņš izskatījās apmēram divdesmit standarta gadu vecumā, tas ir, viņš bija tikpat vecs kā Naiks. Viņa garos, līdz pleciem matus aptvēra stīpa ar zaigojošiem akmeņiem, izgatavota no baltiem koraļļiem, līdzīgi kā oficiantes Stasijas kronis. Zodu un iekritušos vaigus klāja plāna, izspūrusi bārdiņa. Vārdu sakot, pilnīgs civilais putnubiedēklis, kuru pat visbriesmīgākajam bocmanim nekad neaizvilkt līdz normālam cilvēkam.

Sastopoties ar Naika skatienu, puisis nodrebēja un apstājās kā ierakts.

- O-o, es zinu, kas jūs esat, - viņš teica, un viņa kaulainajā, lielpierainajā sejā izgaismojās plats smaids. - Māte man teica, ka viņa ar jums redzējusies uz kuģa, vai ne?

- Tieši tā, - sacīja Naiks.

- Iepazīsimies, es esmu princis Džandars, - puisis stādījās priekšā.

Viņš ne par pilienu neizrādījās, un paldies arī par to. Nu princis un princis, amats viņam tāds.

- Bet mani sauc Naiks Petockis. Impērijas kosmosa flotes gvardes ierindnieks. - pastiepjot roku, pateica Naiks

It kā nepamanījis Naika pastiepto plaukstu, princis atturējās no rokas spiediena, atkāpās un izbolījās uz gvardes karavīru, gluži kā uz kādu brīnumainu būtni.

- Ko jūs uz mani tā skatāties? - Naiks nomurmināja. - Man kaut kas nav kārtībā?

- Atvainojiet, es uztraucos un esmu ļoti priecīgs, - sacīja Džandars. - Ceru, ka jūs saprotat manu satraukumu, jo mēs ar māti esam vienīgie cilvēki uz šīs planētas. Tātad jūs esat pirmais cilvēks no ārpasaules, ko es redzu. Ziniet, jums ir ļoti patīkama seja, drosmīga un atvērta. Patiešām, esmu ārkārtīgi laimīgs.

- Nu, es jau arī pirmo reizi dzīvē satiekos ar princi, - Naiks atbildēja, lai tik kaut ko pateiktu.

Patiesību sakot, nekādu tādu prieku no tikšanās ar šo kronēto stādaigu viņš neizjuta. Skaties tik, parastam cilvēkam paspiest roku nicina. Un vispār viņam te līdz šim daudz kas nepatika: klimats bija pārāk karsts, gluži kā krāsnī, un ķirzakas bija uz visu galvu jukušas, un princis viņām arī kaut kāds neriktīgs. Turklāt Naiks bija pārliecināts, ka karalienes Stasijas dēls vēl ir ļoti mazs, pirmsskolas vecuma bērns, nemaz ne vecāks, un nemaz necerēja ieraudzīt pieaugušu tēvaini. Interesanti, vai viņš maz zina, ka Naiks tiek sagatavots viņam par tēti?

- Pagaidiet, puiši... - Naiks pēkšņi attapās. - Cik tad gadu ir jūsu karalienei, a?

- Kad mana māte mani dzemdēja, viņai bija divdesmit pieci gadi, - ņēmās skaļi uzskaitīt Džandars. - Tātad viņai tagad ir četrdesmit septiņi.

- Kādi: standarta gadi vai vietējie?  - gvardes ierindnieks neticīgi izjautāja.

– Uzdrošinos jums apliecināt, tie ir praktiski vienādi. Atšķirība ir mazāka par dekādi.

- Neko vairs nesaprotu. Klausieties?, vai jūs mani gad'ījumā neizjokojat? Pēc izskata, škiet, viņai nevar dot vairāk par divdesmit pieciem.

- Noteikti pasakiet par to manai mātei, viņa būs ļoti apmierināta, - princis ar entuziasmu ieteica.

— Tātad jūsu karalienei ir tuvu piecdesmit? - Naiks bargi pajautāja, pagriezies pret Tjafiku. - Kā tas tā var būt?

- Mēs viņai katru gadu rīkojam miesas atjaunošanas ceremoniju, - atbildēja ķirzaka. – Patiesībā viņa iegūst jaunu ķermeni. Var teikt, ka no ķermeniskā viedokļa viņas vecums nekad nav vecāks par gadu.

- Tu mani te nemulsini. Tātad viņa  man kā māte derētu?!

- Nederēs, par to pat nesapņo, - brīdināja Tjafiks. - Mums jau ir viens princis.

Naiks par varītēm norija siekalas kopā ar stipru lāstu zalvi.

- Nu, es nerunāju par to, es domāju, ka sanāk, ka viņa ir divreiz vecāka par mani? - viņš jautāja.

- Un cik gadu tev ir?

– Nesen apritēja divdesmit.

- Tad, ja izmantot jūsu skaitļu sistēmu, pēc nodzīvoto gadu skaita viņa ir divas komats trīsdesmit pieci reizes vecāka par tevi, - sacīja garlaicīgā ķirzaka.

- Kāpēc tu man to nepateici?

- Tāpēc, ka tu nejautāji, - Tjafiks mierīgi atcirta.

Naikam atkrita žoklis, viņš stāvēja kā stabs nezinādams, ko darīt, raudāt vai smieties. Nu gan viņam līgavu ieskapējuši, pat nevar pateikt, vai vecene, vai viengadīga meitene! Taču, nedaudz atdzisis, viņš filozofiski nosprieda, ka priekš karavīra nav pārāk vecas sievietes, un arī no nepilngadīgā pavedināšanas te nav ne smakas.

- Cik saprotu, šī vecuma starpība tevi kaut kā satrauc, - ķirzaka pārtrauca klusumu. - Bet labi padomā, jo pēc piecsimt gadiem Viņas Majestāte Karaliene būs tikai vienu komats piecas simtdaļas reizes vecāka par tevi. Vai par šādu sīkumu vajadzētu satraukties?

4.nodaļa VIENS ŠURP, OTS TURP

Naiks kā jucis skatījās te uz Tjafiku, te uz melanholisko Džandaru un nekā nevarēja nokāpt no šitā korķa. Viņam pat smadzenes samežģījās, jo tur bija sakrājies daudz domu, tik daudz, ka aiz nepierašanas nevarēja izturēt. Skaidrs, ka tad, ja cilvēkam uzreiz uzkrīt tik daudz jaunumu, tas katram galvu pamežģīs.

Galu galā, viņš taču pavisam nesen sēdēja Damohas būcenī, bet tad pēkšņi viss sagriezās: kaujas trauksme, kauja kosmosā ar to briesmoni, to neredzēto sakārni, karaliene Stasija ar savu padumjo malipusiku, un tagad viņu aizmetuši velns zina, cik tālu prom, uz svešas planētas.  viņam priekšā stāvošie garmatainais princis un ragainā ķirzaka, šķiet, nokāpuši no video diska uzlīmes, nu, īsti čubziki no bērnu multenes. Klintis, krūmi, zāle un pat karstā saule pie bezmākoņu zilajām debesīm,  izskatījās neīsti, it kā no kartona. Likās, iebakstīsi ar pirkstu, un viss izjuks, sanāks caurums, aiz kura redzami tikai putekļi un tumsa. Tīrā šizota, un nekas vairāk.

- Tātad arī mani jūs ... to ... atjaunināsiet katru gadu? - viņam beidzot izdevās no sevis kaut kā izdabūt.

- Pats par sevi saprotams, jo jūs, cilvēki, dzīvojat pārāk neilgi, - Tjafiks iecietīgi atbildēja. – Bet, kā tu saproti, mēs pagarināsim tavu mūžu tikai tad, ja piekritīsi kopoties ar Viņas Majestāti Karalieni.

Saraucis pieri un locot pirkstus, Naiks klusītēm uzskaitīja visus pasakainos labumus, no kuriem viņš savas impulsivitātes dēļ bija atspārdījies tur, alā. Izrādās, viņam tika piedāvāta karaliska cieņa, nemirstība un mūžīga jaunība, un tam visam piedevām, vēl mūžīgi jauna skaistuma karaliene. Kad širkas beidzot bija sakārtotas, Naiks sajūsmā iesmējās visā rīklē un spēcīgi uzsita sev pa augšstilbiem.

– Nu būtu jābūt pilnīgam stulbiķim, lai atteiktos! - viņš izmeta.

– Nu, es teiktu, ka drīzāk jau kalsnējam nekā pilnīgam, – Tjafiks mierīgi izlaboja. – Vai tas ir jāsaprot tā, ka arī vecuma atšķirība vairs netraucē un tu apstiprini savu piekrišanu?

– Protams, apstiprinu. Uh, kā apstiprinu!

- Nu tad lieliski. – ķirzaka apmierināti pamāja ar ragaino galvu.

Gaidās pamīņājies no kājas uz kāju, princis Džandars paknibināja savu pašķidro, mazo bārdiņu.

- Atvainojiet, ja es pareizi sapratu, runa ir par to, ka jūs, Naik, kļūsiet par manas mātes vīru? - viņš nedroši padeva balsi.

Pašā punktā, - Naiks apstiprināja.

– Tie man ir patīkami jaunumi.

- Protams, dēliņ, - Naiks iesmējās. - Es domāju, ka mēs sapratīsimies.

Un viņš augstprātīgi uzsita Džandaram uz pleca. Pēc Naika rokas pieskāriena tas sarāvās, parāvās sānis un pastiepa plaukstu kā vairogu.

- Tu ko? - Naiks labsirdīgi painteresējās.

- Es pazemīgi lūdzu jūs mani atvainot, bet palūgšu turpmāk nākotnē man vairs nepieskarties, - princis nomurmināja, saviebdams lūpas.

- Labi, kā teiksi, - gvards paraustīja plecus. Izskatījās tā, ka puisis savu topošo patēvu nicināja, vai varbūt bija greizsirdīgs uz māti. Naikam, protams, bija uzšķaudīt uz tādām sīkām detaļām, tomēr viņš sajuta vieglu skrobi. Atklāti sakot, padēls viņam bija gadījies kaut kāds mežonis, bet nu ko padarīsi, visu mūžu starp savām ķirzakām.

- Lūdzu piedodiet, mani gaida mans tēvs, - Džandars, skatīdamies sev zem kājām, skumji nomurmināja, un kājas vilkdams,  aizšļūca uz alu.

- Paga-paga, kā to lai saprot? - Naiks apmulsis izgrūda, izbolījies uz Tjafiku. - Viņš teica: viņa tēvs ... Bet jūs taču teicāt ... to pašu ... ķermeniska nesavienojamība ...

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ir prinča tēvs garīgajā nozīmē, - paskaidroja Tjafiks. - Viņš personīgi to izaudzināja un tagad vada pa divpadsmit dārgumu ceļu.

– Ko ko, jums ir pat dārgumi? - Naiks uzmundrinājās.

- Jā, bet tos izmantot pilnībā spēj ne jau kurš katrs, - pacēlis trīspirkstu ķepu, bez vilcināšanās noskandēja ķirzaks. - Lūk, ko mēs uzskatām par patiesiem dārgumiem: tādi ir pazemība, koncentrēšanās, bezkaislība un arī pastāvība, neatlaidība, centība un arī mīlestība, jūtīgums, atvērtība, un tiem noteikti jāpievieno skaidras sirds modrība, sakrālās dejas māksla un centība lūgšanā.

Uzskaitīšanas laikā viņš te salocīja te atkal atlocīja nagainās ķetnas pirkstus. Sagarlaikojies Naiks skaļi atraugājās.

- Tas, kurš nevainojami ieguvis visus vajadzīgos dārgumus, nekavējoties pamet trauslos miesas tīklus, - turpināja Tjafiks, nepievēršot uzmanību sava nepateicīgā klausītāja izlēcienam, - un pārvēršas par uguns stabu, lai aizlidotu alā pie Lielās Ķirzakas bez Ķermeņa, Kas Vienmēr Smejas. Tur taisnais vairo kristāliskās pasaules spožumu, no kurienes rodas viss esošais un kur ieplūst viss cienīgais ...

- Klausies, būtu labāk iedevis man vēl mazliet padzerties, - pārtrauca Naiks, kuram pēc atraugas mutē radās nepatīkama žāvētās maļuļas pēcgarša.

- Priecāšos tev apkalpot, - teica ķirzaks ar puspaklanīšanos un, nogriezis vēl vienu dzeramās zāles stublājau gabalu, iedeva to Naikam.

Pacēlis ķiveres vizieri, tas izdzēra sulu un iemeta tukšo auga gabalu krūmos.

- Starp citu, vai tu varētu man pie reizes paskaidrot, kas ir tā tava pieminētā spirtjaška? - jautāja Tjafiks. - Laikam ļoti garšīga, vai ne?

- Nu pilnīgs kaifs, - Naiks viņam apliecināja. - Bet tu ko, ķīmijā kaut ko sajēdz?

– Nē, bet tas nav arī vajadzīgs. Mēģini iedomāties, no kādām bumbiņām sastāv šī šķidruma daļiņas, un atļauj man izņemt šo attēlu no tavas galvas.

Naiks mazliet saīga.

- Eh, ja es zinātu, kādas molekulas tur ir...

– Varbūt tev ir vismaz kaut mazliet šī šķidruma?

- Nē... Lai gan, pagaidi, es kaut ko izdomāju.

Noskrūvējis sava skafandra plato aproci, Naiks izvilka no tās universālās aptieciņas pulti, paspaidīja sensorus, sastādot kodu. Pirmās palīdzības aptieciņa paklausīgi izbīdīja sūkļveida stienīti, un uz viņa cimdotās plaukstas nokrita asinis apstādinošs antiseptisks līdzeklis.

– Lūk, tas ir kaut kādas draņķības šķīdums medicīniskajā spirtā. Varēsi veikt analīzi?

- Mirklīti ...

Tjafiks noliecās pār izstiepto plaukstu, lūkodamies duļķainajā pilienā.

- O, tā ir ļoti vienkārša viela, un piedevām, daudz vienkāršāka, nekā dzeramā sula, - priecājās ķirzaka. - Ir tikai divi bumbiņtēti, pie tiem pielīp septiņi brālīši un vēl ir viena astīte no pusūdens.[autors kļūdījies, jo patiesībā molekulā ir tikai pieci brālīši C_2H_5OH tulkotājs]

- E, tu ko, redzi tās molekulas? - izbrīnā pavēra muti Naiks.

- Protams. Lai gan ne tik daudz ar acīm, cik ar iekšējo izpratni. Ne bez lepnuma jāatzīst, esmu sasniedzis ievērojamu sirds skaidrību.

- Nu-u, tu dod! - apbrīnoja gvards.

- Ko dodu?

- Es gribēju teikt, tas ir vienkārši lieliski. Tātad tu varēsi izaudzēt zāli, kurai sulas vietā būs spirtjaška?

Ķirzaka pieticīgi nolaida acis.

– Protams, tikai ne uzreiz. Vispirms man vajag pagavēt, tad ļauties sakrālajām dejām un tikai tad sakoncentrēties uz pārvērtībām. Tāpēc tev nepieciešamais augs tiks izaudzēts ne agrāk kā pēc trim dienām.

- Tik svarīgai lietai varu arī pagaidīt, - Naiks pašapmierināti paziņoja..

Tjafiks uz kādu brīdi sastinga, viņa rozā fasetu acis pacēlās pret debesīm.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs jau parunājās ar Viņa Augstību Princi un tagad aicina mūs pie sevis, - viņš paziņoja.

- Paga, kā tad viņi sarunājas bez tulka? Šķiet, ka tu taču esi vienīgais runājošais, vai ne? - Naiks aizdomīgi jautāja.

- Viņa Augstībai princim nav vajadzīgs tulks, viņš pats prot sazināties ar domu attēliem, - paskaidroja Tjafiks un, pamājis ar ķepu uz alas pusi, piebilda: - Ejam taču.

- Zini, labāk tu soļo pirmais, bet es tev sekošu, - lika priekšā Naiks.

Rūgtās pieredzes mācīts, viņš saprata, ka labāk būtu aiz muguras nevienam nestāvēt, ja sarežģījumu gadījumā nāksies nekavējoties ņemt visu silto kompāniju uz grauda. Citādi maz kādi pribambasi sakāps galvā pustrakajai trijotnei. Sekojot Tjafikam alā, Naiks pacēla savas ķiveres vizieri un pārvietoja plazmeri uz krūtīm. Tomēr ieroci no drošības fiksatora neatbrīvoja.

Princis Džandars sēdēja uz siena ķīpas, papēžus sabāzis zem sēžamvietas un ceļgalus plaši atpletis vienu no otra.Viņam blakus gulošā sapelējusī ķirzaka, pie Naika parādīšanās, negaidīti viegli uzlēca uz pakaļkājām un sakrustoja priekšējās ķepas, it kā dodot komandu "izslēgt dzinēju".

- Ko viņš tur?  -Naiks jautāja.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs sirsnīgi sveic jūs kā nākamo karali, - paskaidroja Tjafiks.

- Pasaki viņam, ka viņš var stāvēt brīvi, - Naiks pasmīnot sacīja un, nolaidīgi piegrūdis roku pie ķiveres, atkal uzlika to uz plazmera roktura.

Starp ķirzakām sākās bezvārdu saruna, pēc kuras Tjafiks sāka tulkot:

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs uzskata, ka visa cilvēku populācija ir ļoti noraizējusies par jūsu pazušanu bez pēdām.

- No kurienes ta viņš šito rāva? - gvards bija pārsteigts.

- Viņš nonāca pie tā loģisku konstrukciju rezultātā, - paskaidroja ķirzaka. -Jebkurai kopienai ir pieķeršanās katram tās dalībniekam, jo bez tā kļūst nepilnīga.

- Man liekas, ka visai cilvēku populācijai dziļi izdirsties, kur es esmu un kas ar mani noticis, - ar šķību smīnu iebilda Naiks.

- Izdirsties? – Tjafiks pārsteigts jautāja. - Tu ko? Kas tad tā par dīvainu spēli?

- Es biju domājis, ka viņiem pie vienas vietas ... Fu tu velns! Īsāk sakot, es gribēju teikt, viņiem ir nospļauties, tas ir, viņiem ir vienalga... - Naiks pilnībā aizmuldējās un apklusa, bet Tjafiks saprotoši pamājis ar smago galvu un sāka tulkot.

Sapelējušās ķirzakas purns sašķiebās, tā notupās, izplētās, un tās fasetu acis aizsedza plēvveida plakstiņi. Izskatījās tā, it kā veco Pavēlnieku būtu sagrābusi pēkšņa hemoroīdu lēkme. Naiks nedaudz nobijās: viņš baidījās, ka varētu sanākt negaidīts aplauziens tāpēc, ka viņš stulbuma dēļ pārāk daudz samuldējis.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ir ārkārtīgi pārsteigts, - Tjafiks pārtrauca saspringto klusumu. – Pastāsti, kā var būt, ka cilvēku kopums tiešām nejūt katru tā indivīdu?

- Ne par gramu nejūt, - Naiks atcirta. – Un paldies Dievam, citādi te varētu traks palikt, natūrā. Ko vēl ne, sajust katru bez izšķirības...

Viņš nekādi nevarēja saprast, kurp velk vecā ķirzaka, kādēļ sāka uzdot šādus jautājumus. Iezagās aizdomas, ka šim padullajam Džandaram nav iepaticies tikko izceptais patēvs un puisis pierunājis savu garīgo tēti sūtīt Naiku pie visiem velniem.

- Bet no otras puses, ja visi varētu sajust viens otru, tas būtu trakāk nekā zem jebkuras slepenpolicijas... - Naiks piebilda, nonākot pie jaunas idejas. - Es ļoti atvainojos, protams, tāds lūk ir mans personīgais viedoklis...

Telepātu trijotne sāka savā starpā tērzēt, pusaizvērtām acīm. Naiks sajutās pavisam pretīgi: šo runātāju sabiedrībā viņš bija kurls, bet tikmēr šitie, iespējams, lēma par viņa likteni.

Beidzot Tjafiks pagriezās pret viņu, uzpūta burbuli zem zoda un ierunājās:

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs saka, ka tu viņu pārsteidz arvien vairāk. Atklāti sakot, viņa viedoklis par cilvēku kopumu nav mainījies uz labo pusi. Neskatoties uz to, viņš negrasās atteikties no sava sākotnējā plāna.

Naiks atviegloti ievilka elpu. Izrādās, ka viņš tomēr karaļa troni iegūs.

- Tas, ka mēs tevi paņēmām kopā ar tavu kuģīti, vēl nav spēle, tā ir tikai plānu piepildīšanās, - Tjafiks raiti turpināja. - Un pat tad, ja cilvēku kopums nejūt satraukumu par tavu likteni, jo lielāka kļūst mūsu atbildība par pašu izraisītajiem pasaules līdzsvara traucējumiem. Tāpēc Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs uzskata par nepieciešamu tavu kuģīti atgriezt cilvēku kopumam, taču tajā lidos neviens cits kā Viņa Augstība Princis Džandars. Mēs tevi atvedām šeit Viņas Majestātes Karalienes dēļ, bet nosūtīsim pretī Viņas Majestātes dēlu, lai garantētu, ka spēlēsim godīgi. Tas atjaunos satricināto līdzsvaru, kaut arī nelīdzsvarotā veidā. Līdz ar to parādīsies spēlei nepieciešamais sākums. Tev ir iebildumi pret šo plānu?

Trīs acu pāri, kas zibēja alas pustumsā, nogaidoši skatījās uz gvardu. Viss gāja ļoti labi, viens pret vienu. Tā kā ķirzakas to pastulbo troņmantnieku nosūtīs kaut kur tālāk, tas vairs nemaisīsies te pa kājām. Jo vieglāk būs saprasties ar karalieni. Cenšoties ne ar ko neizrādīt savu prieku, Naiks vienaldzīgi paraustīja plecus.

- Nu, ja jau tā izlēmis pats Pavēlnieks, tad lai tā arī būtu, - viņš teica. - Manuprāt, tas ir ļoti godīgi. Es domāju, viens šurp, otrs turp.

- Runa neiet par godīgumu, bet gan par spēli, - Tjafiks viņu pamācoši izlaboja. - Nevajag jaukt, tās ir divas pilnīgi atšķirīgas lietas.

- Labi, kā teiksi, - gvards piekrita. – Kas attiecas uz manu kuteri, apņemos iemācīt princim to vadīt, tā ir vienkārša lieta. Tur tik jāprot nospiest pogu vai divas, un tad dators aizvedīs viņu uz kurieni vajag.

- Nu ko. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ir ārkārtīgi apmierināts, - rezumēja Tjafiks.

Princis Džandars piecēlās kājās un, sakumpis, vilkdams kājas, izgāja no alas.

- Kur ta šis tā? - Naiks jautāja.

- Viņš aizgāja pasaukt Viņas Majestāti Karalieni. Viņa tagad atrodas savā pilī, tā ir pavisam netālu.

Vecā ķirzaka saritinājās kamolā uz siena ķīpas un šķita, ka iesnaudās. Naiks nosprieda, ka kājās patiesības nav, un apsēdās uz plakana klints gabala netālu no ieejas, ar muguru pret sienu.

- Paklau, kā jums, cilvēkiem tā sanāk, ka izrādās, ka tēviņš nevar būt bez mātītes, bet mātīte nevar būt bez tēviņa? - pietupies viņam priekšā, jautāja Tjafiks.

- Nu, nav jau tā, ka nemaz nevar... - Naiks iesāka, taču tieši laikā iekoda mēlē.

Netrūka vēl, ka ķirzakas sāktu šaubīties par viņa lietderību savai karalienei. Turklāt vismaz divdesmit gadus viņa kaut kā iztikusi bez vīrieša. Un nekas, nav nomirusi.

– Šaubu nav, tā, protams, ir patīkama nodarbe, turklāt noderīga veselībai... mazliet apmulsis, Naiks sāka stāstīt, kas gadījās uz mēles. - Un vienam pašam parasti ir slikta dzīvošana, bet ja uznāk, tad kaut pa sienu rāpo ...

- Baidos, ka es īsti nesaprotu tavu izteicienu būtību, - atzina Tjafiks.

– Vārdu sakot, mēs esam tā iekārtoti, ka viens bez otra vienkārši nekur. – Beidzot Naiks atrada īstos valodas vārdus. - Slikti, skumji, draņķīgi, kaut raudi... Nu bet sieviete, bez vīrieša vispār kļūst par stervu, tā ir labi zināma lieta. Vai tad pie jums tā nav?

Tjafiks nedaudz pavilcinājās.

- Es tev paskaidrotu, tikai baidos radīt tev zināmu morālu diskomfortu ...

- E, ta ko tur daudz, klāj tik vaļā, - Naiks viņu iedrošināja. – Mēs abi esam pieauguši vīrieši, kādas var būt ceremonijas?

- Redzi, es esmu pieaudzis, bet ne gluži vīrietis ...

– Ā, nu, pie cilvēkiem arī tādi ir. Tiesa, šo publiku kosmosa flotē neņem, bet tā - lūdzu. Man personīgi pret viņiem nav nekā, ja vien viņi mani liek mierā un neuzbāžas...

- Šķiet, ka tu mani esi pārpratis, - pārtrauca Tjafiks. - Mēs, spēlmaņi, esam iekārtoti citādi un tāpēc esam brīvi no daudzām tavām problēmām. Katrs no mums var būt gan tēviņš, gan mātīte, atkarībā no apstākļiem un personīgajām vēlmēm. Ļoti ērti, vai ne?

- Jā, puiši, šajā jomā jūs diezgan labi iekārtojušies, - atzina Naiks.

- Turklāt, ja nepieciešams, jebkurš spēlmanis var veikt atbilstošu transformāciju un apaugļot sevi vairošanās nolūkos. Reti, bet tā notiek.

- Oh, nu gan! – Apmulsušais Naiks mēģināja iztēloties šo dīvaino procedūru, un viņu bezmaz sadrebināja.

– Ja tevi interesē, es varētu parādīt, kā tas notiek, tikai man tagad negribētos palikt stāvoklī.

- Tak labi, nevajag censties, ticu uz vārda...

Viņu sarunu pārtrauca Stasijas Pirmās parādīšanās. Plīvojošā baltā apmetnī virs zeltainās kleitas un uz vienu pusi nošķiebušos kroni viņa ielidoja alā, gandrīz saduroties ar Tjafiku, un paskatījās apkārt.

- Ak, rekur jūs... - viņa pateica, nostājusies ķildīgā pozā pāri sapelējušajai ķirzakai.

Tas bez grūtībām piecēlās no siena ķīpas un izstiepās kronētās personas priekšā. Aiz viņas ienākušais Princis Džandars, nomākts stāvēja malā.

- Pavēlniek, mans puikiņš teica, ka vēlaties viņu sūtīt prom no Tangras, - Stasija izgrūda, sašutumā vāroties. - Tomēr atļaujiet atgādināt, ka esmu viņa māte un vispirms jāpalūdz mana piekrišana.

Pēc nelielas aizķeršanās Tjafiks sāka pildīt tulka pienākumus.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs pazemīgi lūdz jūsu Majestāti apspriest šo viņa pazemīgo priekšlikumu, - viņš teica.

- Te pat apspriest nav ko! Es varu atbildēt vienu: nē, nē un vēlreiz nē! - Pārejot uz kliegšanu, viņa piecirta kāju. - Es nevēlos šķirties no sava dēla! Paturiet prātā, es esmu stingri pret šādu spēli.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs pazemīgi lūdz jūsu Majestāti mainīt savas dusmas uz žēlastību un nomierināties, - Tjafiks nomurmināja. – Ir radušās domstarpības, kas jānoregulē.

– Ko vēl regulēt! Un es esmu mierīga, man vienkārši ...  Jūsu zināšanai, esmu pilnīgi mierīga, ...

Raugoties uz to, kā saniknotā Stasija uzreiz nodziest, Naiks beidzot saprata, kam pieder īstā vara. Patiesībā planētu pārvalda jukusī sapelējusī ķirzaka, bet karaliskais tituls ir tikai greznošanās un uzjautrināšanās. Īsti neizpratis, kas un kā, un jau iedomājies sevi par ķirzaku karali un Tangras valdnieku, Naiks, izrādās, uzrāvies uz muļķi.

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ar cieņu jautā, vai Viņa Augstība Princis izskaidroja jūsu Majestātei spēles ideju kopumā? - tulkoja Tjafiks.

- Džandars man teica, ka jūs gribat sūtīt viņu pie cilvēkiem, apmaiņā pret to tur dauzoņu. Stasija pamāja ar pirkstu uz Naiku. - Bet tas ir pilnīgi neiespējami, tas nekur neder! Bail pat iedomāties, kas manam puisītim būs jāpiedzīvo starp cilvēkiem. Viņš tikai  no manis dzirdējis, kādi briesmoņi ir tie cilvēki...

Naiks jutās neomulīgi, viņu aizskāra acīmredzamais nicinājums, ar kādu kronētā līgava runāja par savu saderināto. Un vispār pagaidām neizturas pret viņu pārāk laipni. Spriežot pēc viņas izteicieniem, nevarētu teikt, ka karaliene grasītos viņu apprecēt. Varbūt pārdomājusi, vai kā? Re kas par cūcību, līdz šim viss griezās kā pulkstenis, bet tiklīdz iejaucās bābietis, lietas uzreiz nogāja greizi.

Pa to laiku princis Džandars, līdz šim stāvējis iztālēm, lēnām tuvojās karalienei un nostājās viņas priekšā blakus sapelējušajai ķirzakai, tik tikko sasniedzot ar savas galvas augšdaļu līdz tās plecam.

- Piedodiet man, māmiņ, bet ar jūsu atļauju es vēlētos padalīties ar savu viedokli, jo runa ir par manu likteni, - viņš ar dedzību sacīja.

Stasija noraidoši sarauca uzacis. Kā redzams, viņai tas izrādījās jaunums, ka viņas nevīžai dēlam varētu būt savs viedoklis.

- Nu ko, runā, mans dārgais, - karaliene noburkšķēja.

- Mans garīgais tēvs šodien man pateica, ka viņš mani sagatavojis šai misijai jau sākotnēji. Saskaņā ar atklāsmi, ko viņš saņēma no augšas, es kļūšu par galveno saikni, pateicoties kurai spēlmaņu pasaule var nonākt saskarē ar cilvēku civilizāciju. Turklāt cilvēci sagaida briesmīgi draudi, un tikai pateicoties man, tos būs iespējams novērst. Māt, tikai nedomā, ka mani pārņēmis lepnums, jo es nejūtos tik svarīga likteņa cienīgs. Tomēr es gribu pamēģināt, māmiņ. Es lūdzu jūs neiebilst pret mana garīgā tēva gribu.

Princis izgrūda šo tirādi vienā elpas vilcienā, it kā baidīdamies, ka māte kuru katru brīdi var likt viņam apklust. Pirms Stasija paguva atgūties, Tjafiks iejaucās sarunā:

- Viņa Augstības Prinča teiktajam jāpiebilst, ka ar apmaiņu ir jāatjauno pasaules līdzsvars: atvedot gvardes ierindnieku Naiku Petocki uz Tangru, mēs nosūtām princi Džandaru uz cilvēku kopienu. Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs lūdz jūsu Majestāti ņemt vērā, ka šī apmaiņa tikusi veikta arī jūsu Majestātes interesēs.

– Ko nozīmē – manās interesēs? - karaliene atcirta. - Sķiršanās no mana dēla ir manās interesēs?! Kādas muļķības!

– Tas nozīmē, ka šis tēviņš jūs, jūsu Majestāte, drāzīs, - Tjafiks svinīgi paziņoja.

-Ko-o-o?!

– Ar Jūsu atļauju viņš jūs drāzīs, lai jums mazinātu sterviskumu, jūsu majestāte.

Stasija krampjaini plātīja muti, ievelkot krūtīs gaisu, bet nespēja izteikt ne vārda, kamēr tulks mierīgi turpināja:

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs ar cieņu cer, ka tas ne tikai kalpos Jūsu Majestātes veselības nostiprināšanai, bet arī ļoti iepriecinās Jūsu Majestāti.

Naiks pat pamira no dusmām. Šitas stulbiķis Tjafiks izrādījās pirmklasīgs kretīns. Velns viņu vilka palepoties ar jaunapgūtajiem vārdiem ...

Savaldījusies Stasija, majestātiski pagrieza galvu un paskatījās uz Naiku ar iznīcinošu skatienu.

- Cik es sapratu, mans tulks šīs neķītrības saklausījies no jums? - viņa jautāja, un pār viņas sulīgajām lūpām nodejoja īgns smaidiņš.

Naiks bija gatavs vai iegrimt zemē. Viņš stāvēja kā stabs un klusēja. Nu ko te lai saka, kad tik un tā viss ir skaidrs?

- Pavēlniek, esmu ārkārtīgi pateicīga par jūsu rūpēm, ko izrādāt par manu veselību, - Stasija pārlieku mierīgā tonī pievērsās sapelējušajai ķirzakai. – Tomēr aicinu ņemt vērā, ka šo cilvēku turpmāk nevēlos vairs redzēt. Tagad atļaujiet man aiziet.

Negaidot atļauju, karaliene pacēla galvu un lēnām devās uz saulainās izejas atveri.

- Jūsu Majestāte nebūtu tik laipna paskaidrot, kas jūs tik ļoti sadusmoja? .. - Tjafiks nomurmināja viņai aizejot.

Stasija nodrebēja, apgriezās un uzkliedza:

- Nekādu jautājumu!

Un jau bez ceremonijām, nikni bakstīdama ar pirkstu pret Naiku, uzkliedza:

- Neuzdrošinies man patrāpīties acīs Dzirdat?!

Tad viņa skriešiem izskrēja no alas. Nu, cauri ir, raksti, viss zaudēts, karaliskais tituls pārklājās ar bleķa bļodu. Naikam neienāca pat prātā, ka ķirzakas bija sākušas visu šo trakumu, pat neaprunājoties ar Stasiju. Un viņa, izrādās, pat sapņos nenojauta, ka gādīgie malipusiki nolēmuši viņai noķert pirmšķirīgu tēviņu. Ir nu gan, ragainie klauni, viņu māti aiz kājas un pret sienu!

Džandars un sapelējusī ķirzaka ātri pārmija skatienus ar puspievērtām acīm, pēc kā princis uzlēca kājās un metās pakaļ mātei. droši vien, mierināt un aizrunāt.

Tu Naik uz Viņas Majestāti, nedusmojies, - jaunais ķirzaks līdzjūtīgi ieteica. - Viņa ir ātras dabas, bet labestīga ...

Nomāktais Naiks pat nepacentās atbildēt.

- Bet tu nejauši nesaprati, kāpēc Viņas Majestāte pēkšņi kļuva tik nikna un stervoza? – Tjafiks turpināja iztaujāt. - Varbūt tu viņai nezkādēļ neiepatikies? Piedod, bet man radās iespaids...

Sapelējusī ķirzaka gāzelējoties pienāca pie Tjafika, un ar ņurdienu iecirta spēcīgu pļauku pa pakausi. Un Naikam šķita, ka vecais āzis būtu sajutis viņa kvēlāko vēlēšanos. Galu galā dažreiz ir gluži patīkami būt starp telepātiem.

***

Milzīgs ieliekts ekrāns radīja ilūziju par stiklu, kas atvērts tieši kosmosā, lai gan komandieris atradās pašā vadošā kreisera centrā, ko ieskāva daudzslāņaina sakausētu bruņu kārta, detonācijas režģi un spēka lauki.

Pirmo reizi mūžā admirāļa Zenzera priekšā pletās pilnīgs bezzvaigžņu kosmoss. Neparasts, baismīgs, nepieredzēts skats.

Admirālis palielināja attēla mērogu līdz maksimumam, ar ārējo kameru jutīgajām lēcām metodiski pārmeklēja apkārtējo telpu tālumā un plašumā, bet nekur nevarēja saskatīt nevienu, pat vismazāko zvaigznīti, tikai šur tur rēgojās miglaini plankumi, it kā uzelpoti uz melna auksta kupola.

Dreifējošais kreiseris lēnām griezās ap savu asi, no labās puses uz kreiso pa ekrānu slūdēja mirdzošs sīks trijzars - patruļkuģis "Izveicīgais" lidinājās zvaigžņu jūdzes attālumā no flagmaņa. Ja viņam priekšā būtu īsts skatlogs, admirālis patruļkuģi nebūtu varējis saskatīt. Neviens gaismas stars neiekļuva šajā tukšumā, kas ieskāva kreiseri, tikai retu reizi tam cauri aizmetās izkliedēti fotoni, kas nogājuši simtiem miljonu gadu neiedomājami garo ceļu. Tāpēc čaklais dators uz ekrāna izgaismoja detalizētu no lokatoriem saņemto datu rekonstrukciju, kas ārēji neatšķīrās no spilgti apgaismota karakuģa.

Interkoms izdeva melodisku trelli un admirālis Zeizers ar pirkstu iebakstīja taustiņu.

-Es klausos.

- Jūsu ekselence, pie jums vecākais navigators Rappeto, - atskanēja adjutanta balss.

- Ielaist, - admirālis pavēlēja, pagriežoties grozāmā krēslā pret stūres mājas durvīm. Bruņu durvis pavērās, tad aizvērās aiz jaunpienācēja.

-  pēc jūsu pavēles esmu ieradies, jūsu ekselence, - ar militāru sveicienu ziņoja vecākais navigators.

Admirālis Zenzers ar skopu žestu aicināja viņu pienākt tuvāk.

– Kāpēc jūs joprojām neesat spējuši noteikt, kurp mūs aiznesa?

Jau būdams kursants, viņš ielāgoja, ka lamāt par nolaidību vajag klusā, mierīgā tonī - tas iedarbojas labāk nekā jebkurš uzkliedziens.

- Uzdrošinos ziņot, ka mēs atrodamies starpgalaktiskajā telpā, jūsu ekselence.

izstiepies miera stājā, vecākais stūrmanis, cītīgi skatījās uz priekšniecības virsdeguni. Viņa acu izteiksme slīdēja kā ziepēs.

- To var redzēt tāpat, - Zenzers nomurmināja. - Kur tieši?

- Tas vēl nav pilnīgi skaidrs, jūsu ekselence. Tiek apstrādāti tuvāko galaktisko grupu spektra un spilgtuma dati. Tie vēl nav pilnībā identificēti.

Sajutis nervozu tiku, kas ar elektrību viļņojas caur kreiso apakšējo plakstiņu, aizkaitinātais admirālis pievērsās skata ekrānam.

- Nosakiet mūsu pozīciju pēc iespējas ātrāk, - viņš drūmi pavēlēja. Pēc tam aprēķiniet kursu un attālumu līdz mūsu galaktikai. Es dodu jums stundu laika.

Vecākais stūrmanis skaļi norija siekalas, vilcinādamies atbildēt.

- Uzdevumu sapratāt? - admirālis viņu pasteidzināja, nenovēršot acis no tālajām, bezcerīgi tālajām neidentificētajām galaktikām.

- Mēs, iespējams, pēc stundas nepaspēsim, jūsu ekselence, - skanēja kautrīga atbilde. - Visas mūsu navigācijas programmas ir pilnīgi nederīgas, tās neparedz atrašanās vietas aprēķināšanu ārpus galaktiku sistēmas. Mums ir liegta ierastā leņķiskās atskaites sistēma, Jūsu Ekselence. Atbilstoši tabulas dati nepastāv. Mani puiši smagi strādā, bet lietas virzās lēnām...

Admirāļa plakstiņš saraustījās vēl vairāk, draiski pamirkšķinot galvu reibinošajam kosmiskajam bezdibenim.

- Ja to neizdarīsiet stundas laikā, atbildesiet kā par sabotāžu - sausi brīdināja Zenzers. - Ejiet.

- Klausos, jūsu ekselence! - Izejot pa durvīm, vecākais stūrmanis uz kluso adjutanta jautājumu atbildēja ar skopu plecu paraustīšanu un rikšiem metās, nikni uzbļaut saviem padotajiem. Viņam nebija šaubu, ka admirālis ir nogājis no prāta. Neizskaidrojamā veidā eskadra tika izmesta nezkur, situācija ir pilnīgi nenormāla. Tuvākā no galaktikām atrodas aptuveni divu miljonu gaismas gadu attālumā, un, lūdzu, iesniedziet viņam kursa aprēķinu stundas laikā. Kāda te jēga steigai, rodas jautājums? Pirms piedraudēt tiesāt par sabotāžu, šim stulbiķim derētu aplēst, cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai aizlidotu uz tuvāko katorgas vietu.

Admirālis Zenzers atkal ieslēdza interkomu.

- Sinki, dod man sakarniekus, - viņš teica adjutantam.

Dažas sekundes vēlāk no skaļruņa atskanēja cieņpilns, jauneklīgs bass:

- Mičmanis Kvau uz līnijas, jūsu ekselence.

- Sakarus izveidojāt?

— Nekādi ne, jūsu ekselence.

– Kad beidzot būs sakari? - Sitot ar dūri pret galdu, admirālis gandrīz aizgāja līdz kliedzienam.

- Darām visu iespējamo, jūsu ekselence, - skumji atbildēja mičmanis. – Esam izmēģinājuši visus kanālus, bet, acīmredzot, vērpes impulss neiet cauri. Pārāk tālu, jūsu ekselence...

- Es ne sliktāk par jums saprotu, ka tālu, - Admirālis Zenzers nomurmināja. - Ja nebūs sakaru, dosieties uz tribunālu.

- Mēs centīsimies, jūsu ekselence!

Izslēdzis interkomu, admirālis pagriezās pret ekrānu, it kā cerētu tur ieraudzīt ko jaunu.

Melnā bezdibena cauruma centrā spilgti mirdzēja sargkuģa siluets. vāji gruzdēja izkaisītās galaktiku drupatas. Galvā neiekrita, cik tās patiesībā ir milzīgas un cik tālu atrodas.

Admirāļa acis bezmērķīgi skraidīja pāri ekrānam starp miglainajiem plankumiem, šad un tad atgriezās pie sargkuģa, kamēr viņa smadzenes intensīvi domāja, meklējot izeju.

Ja visus degvielas un personāla krājumus koncentrēt uz kreisera, atstājot tukšas patruļas laivas, var iziet cauri hipertelpai bez slūžām. Izredzes gūt panākumus ir niecīgas, un tomēr nekas cits neatliek. Tomēr triljoniem kosmosa jūdžu ap kreiseri bija patiesi nedzīva telpa, kurā nebija pat putekļu mākoņu, gāzu uzkrāšanās un neitrālā ūdeņraža, bez gravitācijas superpozīcijām, absolūti viendabīga. Šajā ideālajā izotropijā nav vietas Venžereldi mezgliem, tāpēc kuģim nav pie kā pieķerties, lai sāktu saritināt ap sevi telpu. Tas nozīmē, ka atgriešanās pie mūsu Galaktikas nav iespējama.

Admirālis aizvēra acis un sakoda zobus, atcerēdamies pēdējo eskadras kauju.

Pēc viņa pavēles kuģi precīzi veica pirmskaujas manevru un vienmērīgi sasniedza uzbrukuma līniju. Svešo zvaigžņu kuģis joprojām nereaģēja uz jautājumiem, dodoties uz Demionu. Admirālis Zenzers bez mazākās vilcināšanās pavēlēja iznīcināt nezināmas konstrukcijas kuģi.

Lai gan eskadra darbojās stingrā saskaņā ar kaujas reglamentu, neatkāpjoties no tā ne par kripatiņu, kauja ātri vien beidzās ne mums par labu. Pirmais pārsteigums bija abordāžas komandas bojāeja, kad ienaidnieku objekts, kuram uzbruka raķetes, pēdējā brīdī pazuda bez vēsts. Masīva zalve sanāca pa savējiem, un kosmoss uzvirmoja elles ugunī.

Un tad sākās kaut kas neizskaidrojams.

Pēkšņi eskadras priekšā savirpuļoja gigantiska sarkana piltuve un uzsūca ātrumu zaudējošos kuģus. Lokatori kļuva akli, sakari pārtrūka. Dažus mirkļus vēlāk atklājās, ka eskadra dreifē nezināmā virzienā un novērojamā kosmosā nav nevienas zvaigznes.

Briesmīgais, viltīgais, stiprais ienaidnieks vienkārši aizmeta uzbrūkošo patruļas eskadriļu neticamā tālumā, un viņa ceļā nepalika nevienas kaujas vienības. Varbūt sakaru ar ģenerālštābu nav tādēļ, ka impērijas galvaspilsēta jau ir sagauta, un nav ar ko sazināties ...

Izlēcis no krēsla, admirālis parāva formas tērpa stīvo, zeltā izšūto apkakli tā, ka ar krakšķi aizlidoja aizdare.

5. nodaļa IEEKONOMĒTIE MILJONS GADI

Kad Naiks alā pamodās uz siena blāķa, viņam bija neparasti šķebinošs garastāvoklis, sliktāks nekā dziļās paģirās.

Pirmkārt, viņš atcerējās, kā vakar viņu atšuva karaliene Stasija. Stulbiķim Tjafikam izdevās tā sagvelzt, ka kaut stāvi kaut krīti. Šķiet, lūk runājošs, bet patiesībā stulbāks par stulbu.

Atlikušo dienu pēc skandāla, apbēdinātais Naiks nosēdēja alā viens kā pirksts, bet sapelējusī ķirzaka un Tjafiks devās uz karalienes pili, cerot kaut kā viņai pieglaimoties un pārliecināt.

Viņi atgriezās jau dziļā krēslā.

- Nu kā gāja? – Naiks viņus drūmi sveicināja. Acīmredzot sarunas sapelējušo ķirzaku bija nogurdinājušas, viņš tik tikko aizvilkās pie sava siena blāķa, apgūlās uz tā un sastinga. Tomēr viņam pietika spēka atbildēt uz jautājumu, un Tjafiks veikli pārtulkoja:

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs liek tev nekrist izmisumā.

- Es to jau šodien vienreiz dzirdēju.

- Pārējais ir atkarīgs no tā, cik dedzīgi un stabili tu sekosi debesu noteiktajām zīmēm, -  piebilda ķirzaka.

- Es jau nu būtu sekojis, - Naiks nomurmināja. - Uh kā es sekotu, ar pilnu prieku. Tikai lūk viens plānprātiņš ņēma un visu sabojāja...

- Kas ir plānprātiņš?

- Nu ka, ātri aizmirsti šo vārdu, - sacīja Naiks.

- Bet es taču esmu tulks, - iebilda Tjafiks. – Man jāzina pēc iespējas vairāk vārdu.

– Ja sāksi tēlot pārgudro, dabūsi pa ragiem! - Naiks piedraudēja.

- Pa ragiem? - ķirzaks neizpratnē jautāja. - dabūšu? Kā tas būs?

– Beidz tēlot muļķi, labāk saki, vai kaut ko panācāt pie karalienes?

- Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs iesaka būt pacietīgam, - Tjafiks izvairīgi sacīja.

- Tas ir?

- Viņas Majestāte joprojām ir nikna, bet vairs ne tik ļoti.

- Labi, paskatīsimies, varbūt lieta tomēr izdegs, - rezumēja Naiks. - Starp citu, kur jūs mani uz nakti izvietosiet? Citādi tā gulēt gribas, vienkārši glābiņa nav.

- Šķiet, vari palikt šeit. - Tjafiks ar plašu žestu novilka pa uz alas grīdas samestajiem siena blāķiem.

Pirms gulētiešanas Naiks noņēma ķiveri un hermētisko skafandru, atstājot frenci un bikses. Tad mierīgi aizmiga uz siena apskāvis plazmeri.

Viņu pamodināja zemas rīta saules stari, kas sniedzās no alas izejas gandrīz līdz vistālākajai sienai.

Sapelējusī ķirzaka, mierīgi snauduļoja stūrī uz siena kaudzes. Draņķa Tjafiks jau bija aizgājis kaut kur savās darīšanās.

Izstaipījes, līdz brīkšķēja locītavas, Naiks izgāja zālienā un devās krūmos, lai atvieglotos. Plazmers karājās uz pleca ar stobru uz leju, ne saskaņā ar reglamentu, taču tā daudz ērtāk bija to paņemt gatavībā, ja kaut kas notiktu.

- Labrīt, Naik,- klints pakājē ganīdamies Tjafiks sauca jau iztālēm.

- Sveiki.

- Kā labi atpūties?

- Normāli, - Naiks noburkšķēja un nepagriezdamies aizpogāja bikses. - Klausies, atnes man kaut ko parīt.

– Šo pašu minūti.

Tjafiks pazuda alā un drīz atgriezās, turēdams sev priekšā kā paplāti milzīgu ovālu kāda auga lapu, cietu kā saplāksnis. Uz lapas gulēja kaltētas maļuļas sloksnes, kunkuļains ar baltām zvīņām pārklāts bumbulis, un liels iegarenu purpursarkanu ogu ķekars, katra oga apmēram mazā pirkstiņa lielumā.

Naiks apsēdās uz akmens, ielika paplāti sev klēpī un iecirta zobus cietajā gaļā.

- Un kas tas tāds? - Pakošļājis gabaliņu, viņš painteresējās, pabakstīdams ar pirkstu bumbuli.

- Mēs šo sakni īpaši pārveidojām pēc Viņas Majestātes karalienes lūguma, - paskaidroja Tjafiks, pāršķeļot dārzeni uz pusēm ar nagu. – Tur, aiz svētvietas, aug vesela dobe.

Cietā miza bija pelēka, un tajā šķiedrains mīkstums, kas garšoja pēc bez rauga ceptas pankūkas. Visvairāk Naikam garšoja ogas, kas bija brīnišķīgi sulīgas un saldas.

Paēdis brokastis, Naiks apmierināti izstiepās zālienā. Ja tā padomā, tad dzīve šeit ir normāla, baro pilnu vēderu un ārpuskārtas dežūrās arī neliek.

- Paklau, Tjafik, man vajag kaut ko, ar ko purnu noskūt, - viņš teica, pārbraucot ar roku pāri vaigam.

- Kā tā?

- Nu, šitie rugāji, redzi? - Naiks iedūra pirkstu savā aizaugušajā zodā. - Es gribu tos noskūt, noņemt, vai saproti?

- Bet Viņa Augstībai princim Džandaram arī ir bārda, - protestēja ķirzaka. - Kāpēc tev nesekot viņa piemēram?

- Tā tik vēl man trūka, - Naiks sarauca pieri. - Galu galā es taču esmu gvardes ierindnieks. Es nevaru staigāt neskuvies kā ... kā tāds civilais princis ...

- Bet aizliegt saviem matiem augt tu nevari? – Tjafiks bija pārsteigts.

- Tādiem fokusiem apmācīts neesmu.

- Varu iedomāties, cik grūti tev dzīvot, ja neproti, kontrolēt savu ķermeni, - ķirzaka juta līdzi. - Labi, kaut ko izdomāšu. Atļauj man izraut tev matiņu, paraugu vajag.

Parauga ņemšanas procedūra bija diezgan sāpīga, taču tādas svarīgas lietas kā skūšanās dēļ Naiks ne to vien būtu pacietis.

- Labrīt, gvardes ierindniek Petocki, - atskanēja prinča Džandara balss.

Izrādījās, ka viņš iznācis no krūmiem un, apstājies netālu no alas ieejas, ar interesi vēro, kā Tjafiks izrauj matiņu no Naika rugājiem.

- Ā, sveiks, dēliņ. Kas jauns?

- Es tikko runājos ar savu māti, - sacīja princis. – Variet mani apsveikt, viņa vairs neiebilst pret manu aizbraukšanu.

- Tātad nomierinājusies? - izdarīja secinājumu gvards.

- Teikšu atklāti, māte joprojām niknojas, - Džandars izspieda, skatīdamies lejup. – Viņa ir dusmīga uz visiem, arī uz mani. Nācās noklausīties daudzas rūgtas žēlabas, ka grasos viņu pamest.

- Interesanti, ko viņa gribēja? Lai dēls visu mūžu sēdētu mājās, turēdamies pie mammas brunčiem? - Naiks pavilka uz zoba princi.

- Droši vien, jā, tā izskatās, - tas noplātīja rokas. – Beigu beigās viņa uzliesmoja un pateica, ka varu vākties uz visām četrām pusēm. Ar to mūsu saruna beidzās. Es uzskatu, ka esmu saņēmis viņas atļauju atstāt Tangru, un nesāku gaidīt, kamēr viņa pārdomās.

- Lūk, tas ir pareizi, - Naiks apstiprināja. Princis nedaudz pamīņājās, nepaceļot skatienu.

-  Gribu jums kaut ko pastāstīt, cerot, ka tas jūs pārāk nesatrauks.

- Nav problēmu, es klausos.

-  Uzskatu par savu pienākumu brīdināt, ka māte par jums izteicās ļoti neglaimojoši, - Džandars pieklājīgi sacīja. – Esiet gatavs, ka jums ar viņu nebūs viegli sakārtot attiecības. Es pat iedomāties nevaru, kā jūs spēsiet iekarot viņas labvēlību.

- Tās nu ir manas rūpes, - Naiks nomurmināja. – Varbūt vēl kaut kā salīgsim.

Princis paskatījās uz lapu ar ēdiena paliekām.

- Redzu, ka jūs jau esat paspējis paēst brokastis?

- Uhu. Uzpildījos līdz ūkai.

- Tad ļaujiet atgādināt, ka vakar jūs apsolījāt iemācīt mani vadīt savu kuģīti, - sacīja jauneklis.

- Jā, atceros, - Naiks pamāja un pagriezās pret Tjafiku. - Nu ko, mēs tagad varēsim aizkļūt pie mana kutera?

- Protams, jebkurā brīdī, - ķirzaks apliecināja.

- Tad ejam, kāpēc vilkt garumā.

Un visi trīs pa taku devās uz hipertelpas slūžām.

Rīta saule vēl necepināja, bet laipni sildīja. Ejot aiz Tjafika, gar sudrabaino krūmu biezokņiem, Naiks smīnēja pa visu ģīmi. Viņam nebija šaubu, ar ko beigsies lēnprātīgā prinča gaidāmais ceļojums. Tuvākajā psihiatriskajā slimnīcā, ne savādāk.

* * *

- Atradāt? – ar atvieglojumu, atspiedies krēslā, jautāja admirālis Zenzers.

- Tieši tā, jūsu ekselence, - sacīja vecākais stūrmanis Rapeto.

- Malači! - uzslavēja Zenzers un skopi pasmaidīja. - Ziņojiet.

- Mēs atrodamies galaktiku kopā, kurā ir trīsdesmit piecas vienības, jūsu ekselence. Viena no tām ir mūsējā. Attālums līdz tai ir deviņi miljoni gaismas gadu.

Admirāļa krunkainajā sejā nenoraustījās ne muskulis.

- Parādiet to uz ekrāna, - viņš pavēlēja, pasniedzot vecākajam stūrmanim ekrāna pārnēsājamo pulti.

Nedaudz paspaidījis ar pogām, viņš ekrāna centrā ieregulēja mazu miglainu ovālu, pēc tam sāka pakāpeniski palielināt attēlu. Palielinājies, gaišais plankums sāka izskatīties pēc simetriski izliektas spirāles.

– Esat pārliecināts, ka tā ir mūsu galaktika? – piekasīgi nopētījis, admirālis Zenzers šaubījās.

- Protams, jūsu ekselence. Tai ir pavadoņu grupa: četras pundurgalaktikas un divi zvaigžņu mākoņi. Kļūda nav iespējama.

Admirālis apmierināti pamāja, beidzot iedrošinot vecāko stūrmani ar labvēlīgu skatienu.

- Turpiniet.

- Pēc sarkanās nobīdes mēs aprēķinājām tās bēgšanas ātrumu, jūsu ekselence. Apmēram trīssimt piecdesmit zvaigžņu jūdzes sekundē.

Vēlreiz uzmetis skatienu spirālei, admirālis sarauca pieri.

- Tātad tā piedevām vēl arī bēg no mums?

- Tieši tā, jūsu ekselence, jo Visums paplašinās. Vecākais stūrmanis paziņoja par to ar vainīgu izskatu, it kā šāds kazuss būtu noticis viņa paša neuzmanības dēļ.

Admirālis piecēlās no krēsla un, salicis rokas aiz muguras, pagājās pa stūres māju. Viņš vilcinājās ar galveno jautājumu, no kura bija atkarīgs viss. Beidzot viņš apstājās un jautāja:

- Vai sasniedzamās robežās ir vismaz viens Venžerelli mezgls?

- Neviena, jūsu ekselence, - Rapeto skumji pakratīja galvu. Mēs ar vislielāko rūpību izpētījām telpu aptuveni miljona gaismas gadu rādiusā. Diemžēl gravitācijas lauks šeit ir absolūti izotrops. Lai gan tas bija sagaidāms.

Vecākais stūrmanis bezmērķīgi grozīja rokās pults iegareno kastīti.

- Tātad pilnā ātrumā mēs lidosim uz savu Galaktiku kādus desmit miljonus gadu, - admirālis Zenzers pusjautājoši rezumēja.

- Atļausiet precizēt, jūsu ekselence?

-Jā.

- Ja eskadra paātrinājumam līdz maksimālajam ātrumam izmantos astoņdesmit procentus no pieejamās degvielas, lidojums ilgs aptuveni divpadsmit miljonus gadu," vecākais stūrmanis sacīja nošļukušā balsī. - Es domāju kuģa laiku jūsu ekselence. Varu aprēķināt, cik ilgs būs lidojums, ņemot vērā relatīvistisko paradoksu, taču tas nav tik būtiski. Manuprāt, tas viss izraisa tikai tīri akadēmisku interesi, jūsu ekselence.

- Jūs tā domājat? - admirālis sarkastiski iesmējās.

Vecākais stūrmanis uzskatīja par labāku klusēt.

- Kāpēc tieši astoņdesmit procenti?

- Es balstījos uz pieņēmumu, ka reaktori turpinās darboties ar minimālu jaudu arī pēc paātrinājuma beigām, jūsu ekselence, - Rapeto nedroši paskaidroja. - nodrošinot enerģiju dzīvības uzturēšanas sistēmai.

- Palūgšu nelasīt man lekcijas, - Zenzers dusmīgi sacīja. - Es domāju, cik ilgam laikam pietiks šo divdesmit procentu?

— Simts gadiem, jūsu ekselence.

– Paātrinājumam izmantosim deviņdesmit procentus degvielas. – Admiralis ar plaukstu nocirta gaisu. - Kāpēc taupīt?

- Tieši tā, jūsu ekselence.

– Un cik ilgi lidojums turpināsies šinī gadījumā?

Nodūris acis, vecākais stūrmanis cītīgi kustināja lūpas.

- Tādā gadījumā laika ieguvums būs gandrīz miljons gadu, jūsu ekselence, - viņš atbildēja.

Rapeto jau kopš skolas laikiem mīlēja ātrus aprēķinus galvā.

- Nu lūk, redziet, mēs ieekonomējām miljonu gadu! - admirālis pamācoši piezīmēja.

- Kā jūsu ekselencei tīk.

- Tātad, deviņdesmit procenti un ne grama mazāk. Nosakiet kursu uz mājām, pamatojoties uz šo aprēķinu, - admirālis pavēlēja. - Par izpildi paziņojiet man personīgi. Varat iet.

- Klausos, jūsu ekselence.

- Pagaidiet, Rapeto, - Zenzers pēkšņi pasauca, kad tas bija piegājis durvīm.

Vecākais stūrmanis apstājās, gaidoši lūkodamies uz admirāļa virsdeguni.

– Droši vien jūs domājat, ka uz vecumdienām esmu galīgi sajucis prātā?

– Nemaz ne, jūsu ekselence, – Rapeto, aci nepamirkšķinājis sameloja.

- Varat iet.

Palicis viens, admirālis Zenzers kādu laiku domīgi skatījās uz Galaktiku. Līdz šim cilvēcei bija izdevies apgūt tikai niecīgu tās daļu, niecīgu spirālveida vītnes daļu un kodola malu. Neviens nekad nav bijis tālāk, nekad nav paskatījies uz to no malas. Skaidri apzinoties sava stāvokļa bezcerību, admirālis tomēr sajuta kaut ko līdzīgu pirmatklājēja lepnumam.

Viņš ieslēdza interkomu un izsauca adjutantu.

- Klausos, jūsu ekselence?

– Pēc desmit minūtēm sasauciet komandieru padomi.

– Personīgo vai sakaru? - nepadomājis, jautāja adjutants.

- Ja jūs spēsiet sapulcināt kapteiņus personīgi desmit minūšu laikā, es jūs ieteikšu apbalvojumam, - admirālis žultaini apsolīja. - Protams, elektronisko tikšanos.

Negaidījis atbildi, viņš ar pirkstu iebakstīja interkoma slēdzi un, rokas aiz muguras salicis, sāka staigāt pa stūres māju.

Dzimtā, neticami tālā Galaktika vienaldzīgi skatījās uz viņu no skata ekrāna. Spirāļu dīvainie izliekumi piešķīra tai līdzību ar dzīvu radījumu - kaut kādu dziļjūras briesmoni vai neparastu baktēriju.

Admirālim ienāca prātā, ka eskadrai būs jāiet ierindā: avangardā būs abi patruļnieki, kam sekos kreiseris. Tik milzīgos attālumos un pie zemgaismas ātruma kosmiskie putekļi agrāk vai vēlāk pārvērtīs apvalku sietā. Tāpēc lai patruļnieki kalpo par vairogu kreiserim.

Gaidāmais lidojums šķita tīrais neprāts, taču nekas cits neatlika. Ļaunākais no ļaunumiem būtu gadu desmitiem ilgi karāties mirušā dreifā un skatīties, kā padotie no dīkstāves un bezcerības jūk prātā. Lai cilvēki nekļūtu par mežoņiem, nepārvērstos par traku lopu baru, tiem nedrīkst ļaut izlaisties, visus vajag nodarbināt, lai arī ar atklāti bezjēdzīgu darbu.

Ir jālido.

Un admirālim būs jālaiž darbā arī savs kroņa numurs, kas izmēģināts vairākas reizes, palīdzot komandai izturēt ilgo pārlidojumu vienmuļību un orbitālās patrulēšanas garlaicīgo nastu. Viņš ļoti labi zina, kādu viltīgu izdales materiālu ir jāizmet šiem cilvēkiem, kas apmācīti nešaubīgas paklausības garā, bet tajā pašā laikā nekļuvuši kā roboti un tāpēc pakļauti tumšai, slēptai, jūtu un kaislību rūgšanai.

Diezgan drīz viņi visi neizbēgami izjutīs emocionālu badu, ko visvieglāk apmierināt ar naidu. Un viņš, admirālis Zenzers, spēs viņos iedvest visu aptverošu naidu pret sevi.

Ar piekasīšanos, skarbu audzināšanu, ņirgāšanos, stulbām pavēlēm, viņš panāks, ka visas trīs ekipāžas viņu draudzīgi ienīdīs. Lai viņu nolād visos locījumos, savā starpā apspriežot sekojošās admirāļa ārprāta pērles, lai viņi nīkst bezcerīgās dusmās, lai viņi gaida viņa nāvi. Jo labāk viņiem.

Naids pret pustrako nelieti Zenzeru pievienos sāli un garšu viņu destilētajai dzīvei, kas citādi pārvērstos par drūmu veģetāciju bez jēgas un bez mērķa.

Interkoms melodiski nopīkstēja.

- Jūsu ekselence, abi kapteiņi sakaru kanālā, - ziņoja adjutants. Pavēlēsiet sākt sapulci?

- Jā. Sāksim.

Admirālis apsēdās krēslā, piesprauda klipsi ar mikrofonu pie krūšu kabatas atloka, pēc tam pārslēdza tumbleri uz galvenās pults.

Galaktikas attēla vietā sadalītajā ekrānā parādījās patruļnieku kapteiņi: labajā pusē tumšmatainais Tengujens ar plato seju, kreisajā pusē kalsnais, blondais Dobačs.

- Veselību vēlam jūsu ekselence! – viņi vienā balsī norēca.

— Brīvi, — admirālis pamāja un atlaidās krēslā, ieturēja pienācīgu pauzi.

No ekrāna viņā skatījās divi saspringti skatieni.

šīs eskadras vadību Zenzers pārņēma pavisam nesen un nekavējoties devās ar to kārtējā patruļā netālu no Demiona. Pārbaudīt savus kapteiņus lietā, līdz šim nebija bijusi iespēja. Tāpēc admirālim palika neatrisināta problēma, vai uz Tenguenu un Dobaču viņš var stingri paļauties, lai gan abiem bija liela kaujas pieredze un nevainojama dienesta vēsture. Nu ko, pie reizes arī tas kļūs skaidrs.

- Pavēlu informēt jūsu kuģu personālu par pašreizējo situāciju, - iesāka admirālis Zenzers. – Neidentificētais ienaidnieks pret mums pielietojis ieroci, kura darbības princips vēl nav noskaidrots. Šobrīd eskadra dreifē starpgalaktiskajā telpā. Attālums līdz mūsu galaktikai ir deviņi miljoni gaismas gadu. Ar štābu mums nav nekādu sakaru.

Admirālis uzskatīja par lieku pieminēt, ka mičmanis Kvau ticis pazemināts līdz ierindnieka pakāpei un ievietots virssardzē, jo neizpildīja pavēli nodrošināt īpaši lielā attāluma sakarus.

- Tālāk. Tā ka sasniedzamā attālumā nav neviena gravitācijas mezgla, lidojums hipertelpā nav iespējams.

Kapteiņa Dobača zilās izbolītās acis samiedzās, tajās kaut kas skaidri notrīcēja, kapteiņa Tenguena slīpās melnās acis palika necaurskatāmi vienaldzīgas.

- Tāpēc mums būs jāstartē uz mūsu galaktiku relativistiskā režīmā, - turpināja admirālis. – No pirmā acu uzmetiena šis lēmums var šķist absurds. Bet citas izejas nav. Ja jūs domājat citādi, lūdzu, izteikties.

Jau iepriekš zinādams, ka iebildumi nesekos, viņš tomēr uzskatīja par nepieciešamu ieturēt īsu pauzi.

- Nepieciešams, lai viss personāls skaidri saprastu mūsu priekšā esošā uzdevuma ārkārtīgi svarīgo nozīmi, - admirālis runāja smagnēji un nosvērti, skatīdamies taisni uz priekšu virs datora monitora novietotās mazās videokameras bezkaislīgajā objektīvā. - Mēs pirmie sastapām nezināmo atnācēju triecienu, piedzīvojām viņu superieroča iedarbību. Tas nozīmē, ka mūsu kuģiem un to lidojumu žurnāliem ir jāatgriežas par katru cenu. Visticamāk, ka tad, kad mūsu pasākums būs beidzies, atnācēju superierocis pārstās būt noslēpums. Jo miljonu gadu laikā zinātne aizvirzīsies tālu uz priekšu. Un tomēr mums jādara viss iespējamais, lai izpildītu savu pienākumu pret cilvēci.

"Re kādas stulbības es te gvelžu," ar riebumu nodomāja admirālis.

– Pavēlu eskadrai sagatavoties startam. Tiklīdz kursa dati būs gatavi, sāksim ieskrējienu. Marša ierindas secība ir šāda: priekšā "Uzticamais", aiz viņa "Izveicīgais" kolonnu noslēdz flagmanis. Ieturot pusotras kosmiskās jūdzes distanci. Jautājumi ir?

- Ja atļausiet, mans admirāli, - Tenguens impulsīvi pacēla roku.

-Jā protams.

- Kad eskadra sasniegs savu mērķi, protams, nebūs vairs neviena, kas vadītu  kuģus, - sacīja kapteinis. – Tikmēr Galaktikas diametrs ir, ja nemaldos, simts tūkstoši gaismas gadu.

– Jūs nekļūdāties.

- Tātad, visticamāk, kuģi lidos tai cauri. Vai arī, pa ceļam sastapuši putekļu mākoni, ātri sadegs. Un, lai gan iespēja ietriekties zvaigznē ir niecīga, vēl mazāka ir iespēja, ka kuģi iekritīs lielas zvaigznes gravitācijas laukā un ieies stabilā orbītā ap to.

- Es arī par to domāju, - atzina admirālis. - Sākot lidojumu, mēs sāksim nepārtraukti pārraidīt ziņojumu par notikušo. Avārijas radio frekvencē. Tas sasniegs Galaktiku divus miljonus gadu ātrāk nekā eskadra. Cerēsim, ka mūsu sūtītā ziņa tiks sadzirdēta. Tad mūsu kuģi kopā ar informāciju par notikušo nokļūs galamērķī. Vēl jautājumi?

Viņš nedaudz pagaidīja, domādams, ka Tenguens turas labi, bet Dobačs likās saskābis. Kapteiņi klusēja, no ekrāna skatoties uz viņu.

- Sapulce beigusies, - lietišķi rezumēja admirālis Zenzers, pasniedzoties pēc tumblera un pārtraucot sakarus.

Viņa priekšā uz ekrāna atkal parādījās miglainā spirāle. Skatoties uz to, bija grūti noticēt, ka šo blāvo mirdzumu izstaroja divdesmit triljoni pilna starojuma zvaigžņu.

Admirālis jutās ārkārtīgi izsmelts, jau otro dienu nebija varējis atvēlēt ne stundu miegam. Atspiedis galvu pret augstā krēsla galvas balstu, viņš aizvēra plakstiņus, no iekšpuses nodriskātus it kā ar smirģeli.

Pēc viņa pavēles eskadra dosies pēdējā izmisīgajā pasākumā, nomērķējot uz sīciņo galaktikas miglāju. Veselu mūžību kuģi ar apklusušiem reaktoriem ar mirušām apkalpēm uz klāja lidos cauri neizmērojamajam bezdibenim. Priekšā patruļkuģu skeleti, ko saēduši kosmiskie putekļi, kam seko kreiseris. Flagmaņa kajītē paslēpta nenovērtējama krava - detalizēta informācija par nebijušo, neizskaidrojamo incidentu.

Vai eskadrai būs lemts atgriezties pie cilvēkiem? Vai Visumā pēc vienpadsmit miljoniem gadu būs palicis kāds cilvēks? Godīgi sakot, vai nav vienalga?

Kalsnais, nogurušais večuks zeltītā uniformā miegā klusi krāca.

* * *

Kosmoss tikai izskatās tukšs. Patiesībā tā dziļā tumsa aptver tikai niecīgu cilvēka acij pieejamu apgabalu starojuma spektrā. Radījumam ar atšķirīgu redzes iekārtojumu, ja tas atrastos orbītā netālu no Dēmiona, šķistu, ka kosmosā, kuru gareniski un šķērsām krustoja radara impulsi, virmo steidzami pieprasījumi, ziņojumi, sūtījumi un strīdi. Tajā pašā laikā līnijkuģis "Zvaigžņu pērkons", kas kalpoja kā orbitālais štābs, izskatītos pēc nepiesātināma ķermeņa, kas alkatīgi iesūc verdošo informācijas lavu, kas plūst no visas impērijas, un tikpat dāsni izsviež to, jau sagremotu.

Sazarots ar daudzpakāpju antenu mežu, ar tūkstošiem kanālu, savienots caur satelītiem-retranslatoriem ar ģenerālštābu, kas slēpās dziļi pazemē, stacionārā orbītā turētais līnijkuģis,  bija impērijas uzmanīgā acs un jutīgā auss. Šurp nepārtrauktā straumē plūda ziņojumi no attālos apgabalos kursējošiem garnizoniem un kuģiem, analītiķu apkopotie izlūkošanas ziņojumu pārskati, dati no ienaidnieka radio ziņojumu pārtveršanas iekārtām, seviški liela attāluma sakaru un telemetriskās darbības dati.

Pēc Admirāļa Zenzera eskadras pazušanas kosmosa flote un visi sauszemes dienesti tika pasludināti gatavībā numur viens, divas rezerves eskadras tika steidzami pārmestas uz atklāto sektoru netālu no galvaspilsētas planētas un izlūkošanas kuģis "Rēgs", kas nepārtraukti vilka spirāles ap izretināto gružu mākoni, kas kādreiz bijuši kreisera "Huligāns" abordāžas komandas kuteri. Vispār vissmalkākā kosmosa izķemmēšana ar visiem novērošanas līdzekļiem nekādu būtisku rezultātu nedeva.

Jūklim pa vidu uz kuģa ieradās Impērijas militārās izlūkošanas pirmās pārvaldes vadītājs kontradmirālis Bukstens personīgi.

Drūmāks par mākoni viņš izgāzās no gaisa slūžām, elsdams un ar kabatlakatiņu slaucīdams resno kaklu. zem padusēm cauri viņa baltā civilā tērpa plānajam audumam spiedās sviedri.

sastapt svarīgo viesi uz gaisa slūžu klāja, klātienē ieradās kaujas kuģa kapteinis. Sausnējs, garš kā stādaiga, kapteinis Gorštalcs un vēderīgais Bukstens bija ārkārtīgi komisks pāris. Taču uztvert šo dīvaino kontrastu viņiem liedza pārmērīgās rūpes, ko kapteinis centās slēpt, izceldams bravūrīgu stāju un korektu pussmaidu, bet augstā ranga apmeklētājs izrādīja to visiem. Šā vai tā, abi nebija spējīgi pievērst uzmanību tādiem jocīgiem niekiem.

Sveicot kontradmirāli ar reglamentā noteikto sveicienu, kapteinis brīnījās, kā Bukstenam tik īsā laikā izdevies tikt līdz līnijkuģim. Turklāt viņš, pretēji ieradumam, ieradās vienatnē, bez svītas, un arī tas izskatījās maigi izsakoties dīvaini. Tiklīdz kontradmirāļa personīgā jahta pieprasīja pietauvošanos, Gorštalcam radās aizdomas, ka incidents ar pazudušo eskadru ir daudz sarežģītāks, nekā šķita līdz šim, un šim notikumam ir viltīgi savīts slepens fons.

Bet vispār bija notikusi elementāra sakritība: Bukstens vienkārši paņēmis atvaļinājumu, rezervēja dzīvokli labākajā Girkadas kūrortviesnīcā un devās uz turieni ar personīgo jahtu. Militārās izlūkošanas priekšnieka maršala Šreisa steidzamā šifrētā depeša pēdējā brīdī sasniedza kontradmirāli, pirms viņa kuģis paspēja iziet cauri hipertelpas slūžām. Un tagad Bukstenam bija jāņemas ar noslēpumaino un satraucošo patruļeskadras pazušanu, nevis jāgozējās pludmalē zem divu brīnišķīgu sauļu stariem. Tāpēc viņam bija pietiekams iemesls raukt pieri.

Kontradmirālis sarauca pieri un pamāja Gorštalcam.

- Man ir tas gods, kaptein. brīvi. Kādi jūsu panākumi?

- Meklējam pazudušos kuģus. Pagaidām bez rezultātiem, - viņš ziņoja.

- Kāpēc?

– Visticamāk, tie ir iznīcināti. No tiem praktiski nav nekādu pēdu.

– Tāda masa nevar pazust bez pēdām. - Bukstens ar resnu pirkstu pamācoši maisīja gaisu. - Putekļi, gāze, vismaz kaut kas paliks vienmēr ...

- Mēs šo to atradām, - apstiprināja Gorštalcs. - Bet tā ir tikai neliela gružu kaudze.

- Nu lūk redziet!

- Masa ir neliela, cietais starojums minimāls, - turpināja kapteinis. No trim reaktoriem būtu divdesmit reizes lielāks starojums. Nosūtījām laivu un daļu atlūzu paņēmām ar trali, tagad notiek to piederības ekspertīze.

- Īsi sakot, no eskadras pāri palika pšiks, - Bukstens žultaini rezumēja.

Atbildes vietā Gorštalcs klusēdams paraustīja plecus.

- Jūsu pieņēmumi, kaptein?

– Uzskatu, ka ienaidnieks izmantojis nezināma veida ieroci.

- nu bet kā gan savādāk, - kontradmirālis novilka, slaucīdams pieri ar kabatlakatiņu.

– Jebkurā gadījumā tā nav anihilācija. Notiktu liela enerģijas izplūde, un tā uzreiz tiktu konstatēta, - sprieda kapteinis.

- Piekrītu.

- Pirms eskadras pazušanas pienāca ziņa no admirāļa Zenzera, - Gorštalcs piebilda. - Sākam uzbrukumu neidentificētam zvaigžņu kuģim. Esam ieguvuši šī kuģa optiskos attēlus. Tomēr lokatori to neredz.

- Tātad šeit iekļuvis ienaidnieka izlūkkuģis?

– Konfederācija jau ir paspējusi oficiāli norobežoties. Lai gan, spriežot pēc signālizlūkošanas datiem, viņi visās savās orbitālajās bāzēs ieviesa paaugstinātu kaujas gatavību.

– Domājat, viņi mums gatavo triecienu? - Bukstens saņurcīja slapjo kabatlakatiņu un ieslidināja to kabatā.

– Nav izslēgts.

Kontradmirālis sadrūma vēl vairāk.

– Juūs nevēlētos doties uz komandpunktu? - ieteica Gorštalcs.

- Jā. Protams. Iesim.

Kapteinis padeva ceļu vecākajam dienesta pakāpē un pa klāja telpas plašo ieliekumu sekoja kontradmirālim uz liftu.

- Kādas ir izredzes gūt panākumus, ja mēs veiksim preventīvu triecienu? - Pār plecu it kā nejauši pajautāja Bukstens, izsaukdams liftu.

- Tiklīdz sāksim pārgrupēties preventīvajam triecienam, arī konfederāti nepaliks parādā, - sacīja Gorštalcs. - Tādā gadījumā sadursme kļūs neizbēgama. Ar gandrīz vienādām iespējām.

Kontradmirālis neskaidri nošņāca, izņēma no citas kabatas svaigu kabatlakatiņu un samērcējot to pie resnā kakla krokām,  iegāja pa atvērtajām lifta durvīm.

Tātad viss bija iepriekš izplānots, - nodomāja kapteinis, ieejot kabīnē, un starp viņa lāpstiņām izskrēja dzeloņains sals.

Gorštalcs pārāk labi saprata, ka gaidāmajā karā uzvarētāju nebūs, un tie, kas izdzīvos, apskaudīs mirušos. Trešā starpplanētu kara šausmas izgaisīs ceturtā murgā. Varbūt pat nepaliks neviena, kas par tādiem atcerētos.

Kabīne nedaudz nodrebēja, uz tablo nomirgoja klāju numuri, neskatoties uz sajūtām, kas liecināja par trakulīgo ātrumu, ar kādu lifts slīdēja pa radiālo šahtu uz līnijkuģa sirdi. Vēl viens mīksts grūdiens un durvis atvērās.

Bukstens un Gorštalcs izgāja uz ceturtā klāja. Komandtelpas vestibila priekšā stāvēja statuja kaprāļa formā no šifrēšanas nodaļas ar mapi rokās.

Līdz ar priekšniecības parādīšanos statuja atdzīvojās un nostājās mierā.

- Kas jums tur ir? - jautāja Gorštalcs.

- Viņa ekselencei kontradmirālim Bukstenam tieši rokās, - kaprālis ziņoja.

Paņēmis no šifrētāja rokām mapi, kontradmirālis to atvēra, ar izvalbītām acīm pārskrēja tekstu, nokrekšķējās un izmeta stipru vārdu.

— Izlasiet, — viņš drūmi pateica, pasniedzot mapi Gorštalcam. - Varu derēt, ka abi esam dziļā pakaļā.

Pirms mapes atvēršanas kapteinis ar atturīgu mājienu atlaida šifrēšanas virsnieku, un tas marša solī devās uz liftu zemākām pakāpēm. Treknā šriftā uz lapas ar īpašas slepenības grifu bija paziņojums no pils kancelejas, ka lieta nodota imperatora personīgā kontrolē.

Gorštalcam uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi. Ja šie nelieši augšā izdomātu radīt ieganstu karam, tad tik detalizētu priekšnesumu viņiem nevajadzētu. Provokācijas gadījumā tagad būtu īstais laiks izvietot galvenajos stratēģiskajos virzienos kosmosa flotes kaujas formējumus, nevis skricelēt draudīgus papīrus. Tas nozīmē, ka no kara tomēr var izvairīties.

- Kā jums tas patīk? - Bukstens jautāja.

– Šāda atbildība uzliek pienākumu. - Gorštalcs deva priekšroku atrunāties ar bezjēdzīgu frāzi un pielika pirkstu pie tambura slēdzenes.

- Marinētie mēsli! - Kontradmirālis no sirds izlamājās, ejot cauri tamburam uz stūres māju.

Kapteinis gudri nolēma neprecizēt, ko Bukstens personīgi bija ar to domājis.

Krēslā pie vadības pults sēdošais šef-pilots, pagrieza noraizējušos ūsaino seju pret tiem, kas ienāca, acumirklī uzlēca kājās un pacēla roku, sveicinot.

- Kaptein, es tikko pamanīju dreifējošu abordāžas kuteri, - viņš satraukti ziņoja.

- No kurienes tāds te uzradies? - Gorštalcs nomurmināja zem deguna, neizpratnē kratīdams galvu.

- Nevaru zināt. Nupat kosmoss bija tīrs.

Nelielā neizpratnē kapteinis pašķielēja uz Bukstenu, kurš pūšot un elšot sēdās krēslā sānis no artilerijas vadības pults un vienaldzīgi atmeta ar roku: - tieciet galā paši, iejaukties jūsu sarežģītajās lietās negrasos.

- Kur ir kuteris? - jautāja Gorštalcs, apsēdies komandkrēslā.

- Mums priekšā, kursa leņķis piecpadsmit, ātrums simt četrdesmit, - ziņoja šef-pilots. - Attālums apmēram desmit jūdzes. Es viņu vadu ar priekšgala lokatoriem.

- Parādiet.

- Lūk, viņš.

Spriežot pēc novērošanas ekrāna, varētu šķist, ka līnijkuģis strauji palēcās, panākot spīdošo punktu, kas skaidri izcēlās starp daudzo zvaigžņu izkliedi gandrīz tieši kuģa kursā. Neviļus kapteinis paliecās uz priekšu, ieskatīdamies neskartajā abordāžas kuterī.

- Pieprasījāt? - viņš pēkšņi izgrūda.

- Tieši tā. Tas ir abordāžnieks no "Huligāna". Gorštalcam sažņaudzās kaklā, un viņš krampjaini norija siekalas, pirms uzdeva nākamo jautājumu:

– Pilots dzīvs?

- uz pieprasījumiem atbild kibernodrošinājums, pilots klusē. Acīmredzot cilvēks ir bezsamaņā.

- Paņemiet kuteri telemetriski un pietauvojiet, - kapteinis pavēlēja.

- Klausos.

Gorštalcs piecēlās no krēsla un domās nogrimis lēnām pagāja uz priekšu-atpakaļ pa stūres māju, skatīdamies, kā šef-pilots veikli spaida taustiņus, pārņemot kutera vadību uz savu vadības paneli.

– Sakiet, kaptein, kā jūs izturaties pret baumām par Svešajiem? - Bukstens pēkšņi pajautāja.

Apstājies, Gorštalcs neizpratnē paskatījās uz kontradmirāli.

– Tiešām jūs domājat, ka ar eskadru tikuši galā tā saucamie Svešie? - pēc pauzes viņš pajautāja.

– Nav izslēgts.

- Es vienmēr uzskatīju šos stāstus par karavīru folkloru, - kapteinis atcirta.

- Lūk kā? Tātad es, stulbenis, jau kādu laiku esmu noformējis veselu folkloras nodaļu, - bēdīgi atzinās kontradmirālis.

Viņa gaļīgā, necaurskatāmā maska ar negaidīti dzīvajām, asajām acīm nodrebēja, un cauri tai pavīdēja smaids.

6. nodaļa ĶIRZAKAS SIRDS

Beidzot admirālim Zenzeram izdevās kārtīgi izgulēties. Tomēr viņš pamodās savā kajītē pilnībā salauzts: viņa muguras jostasdaļa bija notirpusi, deniņus savilka migrēnas stīpa.

Sapņos rādījās pretīgas muļķības: nekaunīgi ienaidnieka sakārņi vajāja admirāli pa tukšajiem kreisera klājiem, un viņš uz tiem atšaudijas no tēva dāvinātas ūdens pistoles. No visām viņa rotaļlietām viņa mīļākā bija šis komandiera blastera dabiskā izmēra detalizētā kopija. Kā tikai ar precīzi tēmētu strūklu trāpīja kārtējo sakārni, tas uzsprāga kā petarde, izstarojot daudzkrāsainu ugunīgu dzirksteļu spietu. Bet no aiz stura uzreiz izlidoja jauni ienaidnieku bari, beidzās ūdens, nācās skriet uz virtuvi, lai pārlādētu ieroci, nepaklausīgās kājas iestrēga klājā, viņš ar rāvienu atvēra durvis un metās pie izlietnes, māte halātā un matu ruļļiem pārmetoši kratīja galvu un rāja viņu par nedarbiem, viņa stāvēja ar muguru pret durvīm, neredzot, ka murgainie sakārņi jau ir tuvu un grasās viņai uzbrukt ...

Atpogājis segu un piecēlies no gultas, admirālis uzvilka rakstainu kreklu ar garām piedurknēm, ko meita viņam bija atsūtījusi sveicot nesenajā dzimšanas dienā. Šī smieklīgā, pilnīgi civilā muļķība viņam veiksmīgi kalpoja rītasvārku vietā. Tomēr vecums lika par sevi manīt, vecišķais salīgums neļāva staigāt pa kajīti puskailam. Piegājis pie rakstāmgalda, admirālis nospieda vienu no interkoma signāla pogām, dodot ziņu, ka pienācis laiks atnest viņam brokastis, un devās uz klozetu.

Kad atgriezās no turienes, kajītē ar paplāti ienākušais Sinkijs, uz naktsskapīša jau kārtoja traukus ar karstajām desiņām, konservētiem dārzeņu salātiem un augļu krēmu. Skadri nosveicinājis, adjutants sastinga uzmanībā ar termosu rokās, gatavs pie pirmās zīmes piepildīt Admirāļa krūzi ar žuffu. Zenzers nevarēja ciest pusatdzisušu dzērienu.

Ar apātisku rokas mājienu atbildējis uz adjutanta sveicienu, admirālis apsēdās pie galda un sāka griezt karsti kūpošās desiņas. Viņš vienmēr uzskatīja, ka nav labāku zāļu pret rīta mazdūšību, par sātīgām siltām brokastīm.

- Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence ... - adjutants nokāsēdamies sacīja.

- Nu, kas tur vēl? - Admirālis Zenzers noburkšķēja, sniedzoties pēc mērces trauka.

Saņēmis drosmi, jaunais virsnieks izgrūda:

– Kapteinis Dobačs nošāvās, jūsu ekselence.

Uz šķīvja malas izšļakstījās dāsna biezas, asinssarkanas mērces lāse.

- Kad? - Zenzers teica, lai tikai kaut ko pajautātu.

- Pirms stundas, jūsu ekselence. No dienesta ieroča, iešāva sev sirdī.

– Viņš atstāja pirmsnāves vēstuli?

— Nebūt ne, jūsu ekselence.

Admirālis cītīgi košļāja desas gabalu, sirmām spalvām apaugušās ausis kustējās viņa žokļu ritmā.

– Klīst baumas, ka kapteiņa Dobača sievai nesen piedzimusi meita... piebilda adjutants.

"Re kāds stulbiķis", - rūgti nodomāja admirālis Zenzers, noslaucīdams lūpas ar vienreiz lietojamo salveti. skaļi viņš nomurmināja:

- Kur ķermenis?

- Sardzes priekšnieks pavēlēja viņu nogādāt uz kreisera apskatei.

- Saprātīgi, - admirālis apstiprināja un ķērās pie salātiem.

Bažas, kas bija radušās pēdējā vadošajā apspriedē, Zenzeru nebija pievīlušas. Viņš atcerējās, kā kapteiņa Dobača zilās acis aizmiglojās, kad viņš saprata situācijas bezcerību. Tomēr admirālis uzreiz nenojauta, ka tas nonāks līdz pašnāvībai, viņš vienkārši nolēma īpaši uzraudzīt "Uzticamā" kapteini. Lai gan, ja tā padomā, nav nekā pārsteidzoša, šādā situācijā daudziem radīsies kārdinājums pielikt sev punktu. Dobača pašnāvību no ekipāžām noslēpt neizdosies, sliktās ziņas izplatās ātri. Par notikušo droši vien jau runā visi eskadras kuģi.

- Slikti, - ar pilnu muti nomurkšķēja Zenzers.

- Ko jūs teicāt, jūsu ekselence?

- Neko. Varat ieliet.

Adjutants uzmanīgi sasvēra termosu, un krūzē ielija smaržīga, tumša žuffas strūkla.

- Dodiet man kaut ko pret galvassāpēm, - admirālis pavēlēja, ar karoti iesmeļot fruktozi.

- Šo pašu minūti, jūsu ekselence.

Parakājies kabatās, adjutants atrada plastmasas patronu, izkratīja kapsulu, nolika blakus apakštasei uz salvetes.

- Paldies, Sinkij. Varat būt brīvs.

Noklakšķinājis papēžus, adjutants pagriezās un izgāja no kajītes. Zenzers atbalstīja galvu uz rokas un sāka ar karoti maisīt krūzē, saspringti domādams.

Kapteinis Dobačs izrādījās pirmais, kuram neizturēja psihika. Pirmais, bet, visticamāk, ne pēdējais. Tāpēc steidzami jāveic daži pasākumi, lai novērstu jaunas pašnāvības.

Admirālis maziem malciņiem uzdzēra norīto kapsulu, nesteidzīgi apēda desertu.

Pazibēja doma, ka Dobačs izdarījis pašnāvību no komandiera blastera, kas atbilda precīzai dabiska izmēra ūdens pistoles kopijai. Taču, ja atņemt visiem virsniekiem personīgos ieročus, tas neko nedos, ir daudz citu veidu, kā izdarīt pašnāvību.

Rūpīgi noskuvies un uzvilcis formastērpu, admirālis devās uz komandtelpu. Vispirms, viņš datorā nodiktēja pavēli, ka par patruļkuģa "Uzticamais" komandieri, iecelts  vicekapteinis Palgorts, kuram vienlaikus piešķirta nākamā pakāpe. Tad viņš pavēlēja adjutantam jaunizcepto kapteini Palgortu izsaukt uz sakariem, lai personīgi apsveiktu viņu ar panākumiem dienestā.

- Jūsu ekselence, tikko ieradies militārais ārsts Klupinca, - sacīja adjutants. – Viņš lūdz pieņemt lai sniegtu atskaiti.

- Lai ienāk. Palgortu izsauksiet, pēc tam, kad atbrīvošos.

Stūres mājā ienāca kuģa lazaretes priekšnieks. šim gadījumam atbilstošā sērīgā mīmika nekādi nesaderēja ar viņa sārto, apaļo seju.

- Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence? - Viņš jautāja.

- Ziņojiet.

Viebdamies, Zenzers ar pirkstu galiem paberzēja deniņus. Kapsula gandrīz nebija līdzējusi, un galva joprojām nežēlīgi sāpēja.

- Slikti jūtaties, jūsu ekselence? - Klupinca līdzjūtīgi apjautājās, pieejot pie apspriežu galda, kura galā sēdēja admirālis.

- Sīkums. Apsēdieties. Klausos jūs.

- Saistībā ar kapteiņa Dobača nāvi veicu autopsiju, ierunājās militārais ārsts, apsēdās galda stūrī un nolika sev priekšā plānu plastmasas mapi. - Ja vēlaties iepzīties ar rezultātiem, tie ir pie manis.

Klupinca no mapes izņēma datora kristālu un nolika to admirālim priekšā.

- Nē, neredzu vajadzību, - atteicās Zenzers. - Izsakiet secinājumus saviem vārdiem.

- Kā jums labpatīk, jūsu ekselence. Mirušais bija pilnīgi vesels un atradās vieglā alkohola reibuma stāvoklī. Acīmredzot pirms... hm... pašnāvības izdarīšanas viņš iedzēra vīnu. Apmēram piecdesmit mililitrus tīrā spirta vienības. – Bezmērķīgi virpinot rokās kristālu, Klupinca apklusa.

- Vai jums vairs nav ko piebilst? – Nedaudz pagaidījis, admirālis jautāja.

- Neko, jūsu ekselence.

- Par autopsijas rezultātiem paziņojiet iekšējam drošības sektoram.

-Ar jūsu atļauju tas jau ir izdarīts, jūsu ekselence. Vicekapteinis Haflārs personīgi piedalījās autopsijā. Viņš neredzēja iemeslu turpināt notikušā izmeklēšanu.

- Nu ko, paldies, jūs esat brīvs, - Zenzers sausi pamāja.

- Tad, lūdzu, esiet ti laipns uzlikt savu rezolūciju, - teica ārsts, izņēma no mapes aizpildītu veidlapu ar imperatora ģerboni un pastūma to pāri platajam galdam pie admirāļa.

Saskaņā iedibināto kārtību miršanas apliecība bija jāvīzē pie kuģa kapteiņa bet šajā gadījumā pie eskadras komandiera. ķermeni kremēt varēja tikai pēc tam.

- Kapteini Dobaču apglabāt bez jebkāda pagodinājuma,-  admirālis pavēlēja, parakstot apliecības veidlapu.

– Tas ir, izkaisīt pelnus kosmosā? - ārsts precizēja.

- Nē.

Zenzers savilka grimasi un vēlreiz pamasēja deniņus.

- Tad es īsti nesaprotu, ko jūsu ekselence ar to domā?

- Nododiet līķi utilizatorā.

Klupinca sastinga neizpratnē. Viņš atvēra muti, bet neko nepateica, pēc brīža saknieba lūpas strīpiņā un sarauca pieri, meklēdams atbildi.

– Jums kaut kas nav skaidrs? — admirālis bargi pajautāja.

— Nebūt ne, jūsu ekselence, — Klupinca izspieda.

Ar aukstu interesi Zencers gaidīja, vai militārais ārsts, necilvēcīgās pavēles samulsināts, nesāks viņam iebilst. Viņš nepārprotami grasījās atrunāt admirāli, taču uzreiz nevarēja atrast diplomātiskākus argumentus. Pauze nedaudz ievilkās.

- Tad izpildiet, - Zenzers izvilka Klupincu no apdulluma.

– Bet kā tad to var! - noplātījis rokas, militārais ārsts bezpalīdzīgi stostījās.

- Es pateicu: utilizatorā! - admirālis sāka niknoties. – Mūsu gadījumā ir dārgs katrs vielas grams. Jūs ko, esat ieņēmis prātā, apspriest manu pavēli? Piecelties! Apkārt marš, nobružātā  pakaļa!

Klupinca nodrebēja kā no sitiena, izvairoties skatīties admirālim acīs, paķēra no galda savu mapi un metās uz durvīm. Tomēr viņš velti slēpa skatienu, admirālis lieliski saprata, ka militārais ārsts iznīkst no bezspēcīga naida.

Tikmēr sāpes, kas pieņēmās zem pakauša, kaut kā nemanāmi uzsūcās. Uzmundrināts Zenzers pārcēlās no galda uz darba pulti un sniedzās pēc selektora.

- Sinkij, dodiet man Palgortu, - viņš pavēlēja.

– Šo pašu minūti. Starp citu, ir labas ziņas, jūsu ekselence.

- Kādas?

— Tikko atnāca ziņa no galvenā stūrmaņa, — adjutants triumfējoši paziņoja. - Kursa dati ir aprēķināti, jūsu ekselence.

- Lieliski.

Zenzers pavērsa acis uz izslēgto apaļo radara ekrānu vadības pults sānos, pasmaidīja par savu kariķēto atspulgu uz tā virsmas, sazvērnieciski piemiedza aci. Tā lūk. Tēvs viņam bērnībā pareizi bija mācījis: galvenais nepadoties, savākt visu gribu dūrē un piedraudēt ar to kaprīzajam liktenim. Tad veiksme neliks uz sevi gaidīt.

- Paziņojiet eskadrai pirmsstarta gatavību, - pavēlēja admirālis.

***

Sudrabaini resnai zivij līdzīgais abordāzas kuteris, aizpildīja visu vadības telpas novērošanas ekrānu. Prožektora atspulgi lēnām ložņāja pār blistera spoguļplastmasu, kas apgrūtināja pilota saskatīšanu kabīnē.

Uztraukumā sakodis zobus, kapteinis Gorštalcs skatījās uz sānu vertikālo monitoru, kas galvenokārt bija paredzēts raķešu zalvju izsekošanai un koordinēšanai. Tagad tas shematiski attēloja kutera cilpas un dokstacijas uzmavas relatīvo stāvokli, ko pilotu žargonā pareizi sauca par "mammu un tēti". daudzstāvu datora izklājlapas monitora apakšā nepārtraukti mirgoja sarūkošie skaitļi. Gludi, ar nelielu ātrumu kuteris devās uz pietauvošanos.

Patiesībā kapteinim nebija par ko uztraukties, šefpilota veiktais manevrs bija viens no vienkāršākajiem, turklāt galveno darbu pie pietauvošanās pārņēma uzticamā elektronika.

Tomēr Gorštalcs atviegloti nopūtās tikai pēc tam, kad uz kutera korpusa aizvērās manipulatora jaudīgās režģa knaibles, lai priekšgala cilpu precīzi ievietotu uzmavā.

Tad attēls izplūda un izbalēja: kuteris pietuvojās gaisa slūžu videokamerai, aiz tā aizvērās bruņu durvis, un prožektors nodzisa. Tabele uz sānu monitora pilnībā nonullējās, norādot uz drošām pietauvošanās beigām.

- Gatavs, - ziņoja šefpilots, pagriezies krēslā pret Gorštalcu.

- Izsaku pateicību, jūs rīkojāties nevainojami, - apstiprināja kapteinis.

- Tur degvielas palicis pavisam maz, - šefpilots pašūpoja galvu. - Knapi pietika. Ja mums būtu jāvirzās uz tuvināšanos, ņemšanās būtu pāri galvai ...

- Kā jūsu uzvārds? - Bukstens painteresējās.

- Važenko, jūsu ekselence.

- Pateicos par dienestu, pilot Važenko. Jūsu zināšanai šo lietu savā kontrolē pārņēmusi visaugstākā vadība. Kad es sastādīšu ziņojumu Viņa Majestātei imperatoram, es noteikti pieminēšu jūsu vārdu, - labsirdīgi apsolīja kontradmirālis. - Tā ka urbiniet caurumiņu medaļai.

- Kalpoju imperatoram un tēvzemei! - pielecot no krēsla un salutējot  iesaucās glaimotais šefpilots.

- Bet tagad pamēģiniet noskaidrot, kas notiek uz borta, - pavēlēja kontradmirālis. - Un pasteidzies. Pilotam var būt nepieciešama medicīniskā palīdzība.

- Klausos! - Važenko ņipri iekrita krēslā un sāka bungot ar pirkstiem pa vadības pults tastatūru. - Tā, tā, tūlīt iekļūšu kutera sistēmā un paskatīšu ...

Saglabājot necaurredzamu izskatu, kontradmirālis piecēlās no sava sēdekļa, piegāja pie šefpilota un noliecās, pār plecu palūkojoties uz datora palīgekrānu. Gorštalcs turpināja sēdēt taisns, kā būtu norijis aršīnu, un nervozi bungoja ar garajiem tievajiem pirkstiem pa komandpaneļa malu.

- Ehe, kiberpilots parāda, ka uz borta nav neviena, - sarūgtināts sacīja Važenko.

-Žēl, - Bukstens nopūtās. – Cerēsim, ka puisis ielauzās caur apšuvumu un dārgi pārdeva savu dzīvību. Piefiksējiet viņa personīgo numuru, lai saņem ordeni pēc nāves.

Vēl nedaudz paņēmies ar klaviatūru, Važenko nodrebēja un apmulsušu seju pagrieza pret kontradmirāli.

- Neko nesaprotu, - viņš teica. - medicīniskais kibers ziņo, ka uz borta ir divi.

- Kā tas var būt? - Gorštalcs salēcās.

- Droši vien, medicīnas kiberprogramma kļūdaina, - minēja galvenais pilots. - Uz tādas siles arī vienam ir šauri kā zārkā.

- pirmo reizi redzu, ka kibers tā kļūdītos, - iebilda kontradmirālis. - Tas parāda divus dažādus kardioritmus. Paskatieties, kaptein.

Gorštalcs paskatījās uz savu monitoru, kur nekavējoties parādījās ziņojums par kutera elektroniskajām sistēmām.

– Patiešām, te neviena, bet te divi, – viņš pārliecinājās. - Dīvaina bilde...

- Tas tiešām ir ļoti dīvaini, - teica kontradmirālis, neizpratnē samiedzot acis. – Tomēr uzprasās tikai viens ne mazāk dīvains pieņēmums.

- Atļausiet uzzināt, kāds? - jautāja Gorštalcs, ar visu ķermeni pagriezies pret Bukstenu.

- Uz kutera borta ir divi. Bet tie nav cilvēki.

Kapteinis augstu pacēla uzacis.

- Kas tad?..

- Iespējams, tās pašas būtnes, kuru kuģim mēģināja uzbrukt Zenzera eskadra, - kontradmirālis paskaidroja augstprātīgā tonī. – Tāds lūk skaidrojums uzprasās.

- Svešinieki?! - šefpilots pārsteigti izdvesa.

- Izskatās loģiski, - pēc īsām pārdomām atzina Gorštalcs.

- Domāju, ka šis atgadījums kļūs par karavīru folkloras pērli, - Bukstens iedzēla kapteinim.

- uz gaisa slūžām jānosūta desantnieki, - atstājis neievērotu indīgo piezīmi, viņš lietišķi teica,

- Piekrītu. Darbojieties, kaptein.

Gorštalcs uz interkoma tastatūras saspieda trīsciparu kodu.

— Leitnantu Lu-Ngevu pie manis, — viņš lakoniski pieprasīja. - Esmu stūres mājā.

Sekojošajā ieilgstošajā klusumā visi trīs uzmanīgi vēroja, kā monitoros dejo zaļas līnijas divu siržu pukstos.

- Atļausiet jautājumu, jūsu ekselence, - piecēlies no krēsla, ar cieņu Bukstenu uzrunāja šefpilots.

-Jā.

– Tur, kuterī, tik tiešām ir Svešie?

- Paskatieties uzmanīgi, - Bukstens ieteica, noliecoties un ar nagu pasvītrojot robainos zigzagus, kuri plūda no kreisās puses uz labo pāri ekrānam, - un salīdziniet. Lūk šis izskatās pēc cilvēka sirds. Bet, kā ar šo?

Važenko ilgi pētīja, skatienu pārnesdams no vienas drebošās līnijas uz otru.

- Velns parāvis! - viņš beidzot izdabūja. - Tātad tie ir Svešinieka sirds puksti? ..

Durvis atvērās, un stūres mājā ar parādes soli ienāca gara auguma tumšādains vīrs, drošības nodaļas komandieris Lu-Ngeva.

- Pēc jūsu pavēles ierados, - sveicinot ziņoja leitnants.

Viņš cītīgi ēda priekšniekus platām brūnām acīm. Likās, ka kosmosa desantnieka tumši zilais formastērps pārsprāgs uz viņa izrieztajām krūtīm.

- Aizsūtiet savu puišu komandu uz divpadsmito slūžu. Ar pilnu kaujas komplektu un bruņuvestēm, — pavēlēja Gorštalcs.

Lu-Ngeva kļuva manāmi jautrāks, ar prieku uzplaiksnīdams īsu, plēsonīgu smaidu. Saprotama lieta viņa puiši uz štāba kaujas kuģa veica bezjēdzīgus apsardzes pienākumus, nīkuļojot no nekā nedarīšanas, bet te uzradusies maza karsta padarīšana.

— Slūžā ir abordāžas kuteris, — kapteinis turpināja. - Uz borta ir divi. Mēģiniet abus saņemt dzīvus.

- Kur viņi liksies, paņemsim siltus, - Lu-Ngeva apliecināja.

— Nestrebiet karstu, leitnant, — iemaisījās Bukstens. - Saņemot, esiet īpaši uzmanīgs. Varbūt tie divi nav cilvēki. Vismaz viens no viņiem noteikti nav cilvēks.

Sagremodams dzirdēto, mirklī nopietns kļuvušais leitnants paskatījās uz kontradmirāli, tad atkal pievērsa skatienu savam komandierim.

– Bet kas tad, ja ne cilvēki? - viņš neizpratnē jautāja.

- Pats gribētu to zināt, - atbildēja Gorštalcs. - Lūk, ko, leitnant,  vienu no grupas apbruņojiet ar vakuuma invertoru. Un izdaliet visiem fletrona granātas. Kā pēdējo līdzekli, saprotat?

- Tieši tā. Lu-Ngeva samiedza acis. - Atļaujiet man pašam vadīt sagūstīšanu?

- Protams. Tiklīdz viss būs gatavs, jūs ar mani uzturēsiet nepārtrauktus radiosakarus.

- Klausos. Atļausiet izpildīt?

Atbildes vietā kapteinis jautājoši paskatījās uz Bukstenu, kurš ar mājienu lika saprast, ka instriktāža veikta pareizi un nekādi papildu paskaidrojumi nav nepieciešami.

- Atkārtoju: atklāt uguni, lai nogalinātu izmantot kā pēdējo līdzekli, - ar uzsvaru sacīja Gorštalcs. – Bet arī nežāvāties. Sapratāt?

- Tieši tā, kungs kapteini.

- Izpildiet.

- Klausos! - Lu-Ngeva salutēja un apgriezās pa kreisi apkārt.

- Skarbs puisis, - kontradmirālis atzinīgi piezīmēja, kad durvis aiz leitnanta aizvērās.

- Viņš tos paņems dzīvus, - domīgi sacīja Gorštalcs. – Ja vien to vispār iespējams izdarīt.

No komandtelpas leitnants Lu-Ngeva devās uz sardzes kajīti un no turienes kopā ar brīvo sardzes maiņu ar kravas liftu nobrauca kaujas kuģa pakaļgalā. Tur, uz galvenā reaktora kolosālā cilindra, no gredzenveida un cauruļveida konstrukcijām samontētie papildu klāji veidoja daudzslāņu kūku. Dobji dipinot zābakus pa režģotajiem celiņiem Lu-Ngeva un viņa padotie devās uz divpadsmito slūžu. Nostādījis vienību blakus plašai rampai, kas ved uz gaisa slūžu klāju, ierindā, leitnants ķērās pie kaujas misijas instruktāžas.

- Nodaļa, līdzināties! Mierā! Brīvi! Tātad tā, puiši. Divpadsmitajā slūžā pietauvojies kuteris, iekšā sēž divi. Mums viņi no turienes jāizķeksē. Kapteinim kajītē sēž kaut kāds štāba pūslis, un viņš mani brīdināja, ka te nav nekādi joki. It kā tie divi neesot cilvēki.

- Bioroboti, vai? - vaicāja atlētisks seržants ar seržanta uzšuvēm.

Lu-Ngeva nedaudz pavilcinājās un nolēma ierindnieku klātbūtnē seržantu par nesavaldību neizlamāt.

– Hrais viņu zina kas, bet pavēlēts saņemt dzīvus. - Leitnants paraustīja plecus. – Tāpēc nepieviliet. Ja nonāks līdz apšaudei, mērķējiet pa ekstremitātēm.

- Bet kāpēc tad izdalīja granātas? - padeva balsi ruds jefreitors ar vakuuma invertoru uz pleca.

- Lūk ar granātu, arī iepistonēsi pa ekstremitāti, - smiedamies atbildēja vājš, neliela auguma desantnieks, bruņojies ar plazmeri.

- Nemuldies, es nopietni jautāju...

– Interesanti, vai viņiem vispār ir ekstremitātes? - turpināja sacensties asprātībās desantnieki.

Lu-Ngeva uzmeta viņiem nelaipnu skatienu.

- Sarrunas, Šimanski!

— Vainīgs, kungs leitnant, — jautri, ne mazākā apmulsumā, tas atvainojās.

– Lai es tevi vairs nedzirdētu. Bet jums, kas nav skaidrs, Čedrik? - Leitnants pagriezās pret stādaigu, kas bija bruņots ar vak-invertoru.

- Nekādi nē, viss skaidrs! — nobļāvās kaprālis.

- Jūs atklāsiet uguni no vaka tikai kā pēdējo līdzekli. Ja pēkšņi izrādīsies, ka plazma viņus neņem.

Kāds izbrīnā čukstus nolamājās, leitnants pat nepacēla ne ausi.

- Bet, ja pavisam grūti paliks, pēc manas pavēles atkāpsimies uz šejieni un sametīsim slūžās granātas, - turpināja Lu-Ngeva. – Ir vēl kādi jautājumi? Nav? Ierindniek Šimanski, divus soļus uz priekšu.

- klausos!

Tievais desantnieks izgāja no ierindas.

- Kad visi ieņems kaujas pozīcijas, jūs dosieties uz kuteri un atvērsiet blisteru, - pavēlēja leitnants un šķībi pasmīnot piebilda: - Vienlaicīgi būsiet pirmais, kurš pārbaudīs, tās ekstremitātes. Uzdevums skaidrs?

- Tieši tā, kungs leitnant.

- Nodaļa, ieročus kaujai, uz slūžām skriešus marš! Skrienot pa rampu uz slūžu klāju, kaujas grupa nodārdināja zābakus.

- Ielēcu acīs, bezdeļpereptjuhs, - Šimanskis slaidi nospļāvās sev pie kājām. - Paklau, Čedrik, kāpēc kazarmu priekšā laterna nodzisa, zini?

- Nu? - stādaiga skrienot atsaucās.

- Nikns polkans naktī iet uz kazarmām, šuheru virzīt. Bet pie durvīm tumšs. Nu polkans paklupa, sasita pieri. Ienāk nikns pēc velna un sāk iebāzt dieniniekam, kāpēc kazarmu priekšā laterna nedeg, ka tavu māti. Bet dieninieks viņam atbild: kungs pulkvedi, laterna, es domāju, nespīd tāpēc, ka sapratusi dienestu.

- he-he-he, pašā dzīslā! - Čedriks atņirdzās.

Pie ieejas vestibilā desantnieki vienlaicīgi piedeva tempu un, ar ieročiem gatavībā ieskrējuši slūžās, nekavējoties izklīda, nostājoties ķēdē gar vistuvāk ieejai esošo ieliekto sienu. Plazmeru stobri no visām pusēm pavērsās pret desanta kuteri, kas izskatījās ļoti niecīgs ietilpīgajā slūžā, paredzētā daudz lielākas tonnāžas kuģiem. blāvi spīdēja avārijas apgaismojuma griestu lampas.

Pēc Lu-Ngevas komandas šaušanas pozīciju ieņēma divi snaiperi, nometušies uz iekrāvēja strēles, bet trešais uzkāpa pa kāpnēm līdz pašiem griestiem un karājās tur, ar jostas karabīni aizāķējies pie gaisa vadu režģa.

Būtnēm, kas sēdēja kuterī zem spoguļainā tonētā pārsega, protams, vajadzēja redzēt šos sagatavošanās darbus, taču tie neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

Leitnants pagrozīja galvu, pārliecinājās, ka tagad slūžas ir apšaudes līnijā no visām pusēm un ap kuteri nav nevienas mirušās zonas.

- Kaptein, šeit Lu-Ngeva, - viņš pusbalsī teica, nospiežot pie jostas portupejas piesprādzētās portatīvās rācijas pogu.

- Dzirdu jūs, - Gorštalcs nekavējoties atbildēja.

- Mēs esam slūžās. Kuterī esošie ir klusi un nerādās.

- Sāciet, leitnant. Vēlu veiksmi.

- Nodaļa, uz kauju! - Lu-Ngeva klusi pavēlēja.

Sausi, noskanēja drošinātāju slēdži.

- Ierindniek Šimanski!

- Es! – atsaucās tas, uzreiz kļūstot nopietns.

- Atvērt blisteri! Uz priekšu!

- Klausos!

Pretēji savai nelabojamā slaista reputācijai, Šimanskis rīkojās precīzi un kompetenti: noklikšķinot uz pārslēgšanas slēdža zem blistera apmales, viņš nekavējoties novēlās uz grīdas, apripoja zem kutera vēdera un, guļot uz sāniem, pavērsa plazmera stobru uz augšu.

Izliektās hidrauliskās sviras lēnām pacēla zaigojošo spoguļaino vāku. Desantnieku skatieniem parādījās jauns vīrietis plašā baltā hlamidā. Viņa vājo, kaulaino seju ierāmēja reta cirtaina bārdiņa, garos blondos matus aptvēra tieva, mirdzoša stīpa ar dārgakmeņiem.

Iztaisnojies pilnā augumā, jauneklis mierīgi pasmaidīja un pamāja ar roku, kuteri ielenkušajiem bruņotajiem ļaudīm.

Elektrizētie karavīri baidījās, ka no kutera uz viņiem metīsies mežonīgi bruņoti briesmoņi, kas nebaidās pat vakuuma invertora. Vismazāk desantnieki cerēja ieraudzīt smaidošu, slaidu, blondu jaunekli operetes varoņa ietērpā, pēc izskata pilnīgi nekaitīgu. Un, lai gan visi turpināja turēt ieročus gatavībā, vispārējā spriedze acumirklī izplēnēja.

- Kas tas par putnubiedēkli?! — apmulsis nomurmināja Čedriks.

- Ar jūsu atļauju, mani sauc Džandars, - jauneklis stādījās priekšā.

Noliecies pāri bortam, viņš paskatījās uz Šimanski, kas gulēja zem kutera.

- Kā es sapratu, blisteri atvērāt jūs?

- Uhu. Bet ko, vai ta nedrīkstēja, vai?

- Kāpēc jūs guļat uz grīdas? - Džandars ziņkārīgi pajautāja, it kā nemanot, ka desantnieks uz viņam krūtīm pavērsis plazmeri.

- Ta stāvēt apnika, - Šimanskis nomurmināja. - Tāpēc arī atlaidos, atpūšos.

- Paldies, jūs man palīdzējāt, - jauneklis mulsi teica.

- Ēdiet uz veselību,- atbildēja desantnieks, taču nomērķēto ieroci nenolaida.

- Redziet, es aizmirsu, kura no pogām ir jānospiež, lai tiktu laukā. Bet spiest ko pagadās uz labu laimi, uzskatīju par riskantu,  - atzina Džandars.

— Nu-ka, kāp ārā, puis, — Lu-Ngeva pavēlēja, lēnām tuvojoties desanta kuterim ar virsnieka blasteri rokā.

Džandars ar negaidītu veiklību pārlēca pāri kabīnes bortam un nolēca uz klāja.

- Esiet sveicināti, - viņš teica, pieklājīgi noliecot galvu.

- Un otrs arī lai izkāpj, - nepievēršot uzmanību sveicienam pieprasīja leitnants.

- Kuru jūs ar to domājat? - princis jautāja.

- Neizliecies, puis. Man teica, ka kuterī ir divi.

- Es atlidoju viens pats. Cik es varu nojaust, jūs esat šīs goda sardzes komandieris? - pajautāja jauneklis.

- šeit jautājumus uzdodu es, - Lu-Ngeva ledaini paziņoja. – Jums ir ierocis?

- Man nav nekādu ieroču.

- Bdjuh tavu celmu! – Šimanskis sarūgtināts nolamājās, pieceļoties kājās. - Izdomājuši arī, šitāda āksta dēļ sasildīt biezu putru...

- Tātad, kur ir tavs līdzbraucējs? — leitnants bargi jautāja.

- baidos, ka noticis pārpratums, - sacīja princis. – Izņemot mani, kuterī neviena cita nebija.

- Zalc un Broger, pārbaudiet, ātri! - pavēlēja Lu-Ngeva. - Šimanski, pārmeklē šo tipu.

Divi desantnieki uzlēca uz korpusa, viens ielēca kabīnē, otrs palika stāvam ar plazmeri rokās, piesedzot savu partneri.

Piegājis Džandaram no aizmugures, Šimanskis viegli paglaudīja viņa rumpi un kājas.

- Nekā nav, - viņš apstiprināja.

- Pilnīgi nesaprotu, kāda jēga pārbaudīt manu vārdu patiesumu? - jauneklis pašūpoja galvu.

Nepagodinājis viņu ar atbildi, Lu-Ngeva atkāpās, turot pie vidukļa pret Džandaru pavērsto blasteru, un ar kreiso roku satvēra rāciju.

- Kungs kapteini, šeit ir kaut kāds dīvains tips, - viņš ziņoja. - pretestību neizrāda, ieroču nav. Viņš stāsta, ka atlidojis viens pats.

– Tad pajautā viņam, no kurienes radās otrā kardiogramma? Es to redzēju savām acīm.

- Sapratu, - leitnants sarauca pieri un izslēdza rāciju.

- Tukšs, - sacīja seržants Brogers, izliecies no kabīnes.

Lu-Ngeva ar domīgu skatienu aplūkoja slūžas. Pat ja kāds izlīda no kutera, pirms gūstīšanas grupa ienāca caur tamburu, viņam te nebija kur paslēpties.

- Tātad saki, ar tevi neviena nav? - viņš jautāja Džandaram.

– Jūs esat par to pārliecinājies pats.

Puisis atbildēja tik mierīgi un pieklājīgi, ka leitnantam niezēja rokas iedot viņam pa ģīmi.

- Labi, pieņemsim. Tad paskaidro man, kāpēc medicīnas kibers fiksēja kuterī divus cilvēkus?

Džandars domīgi paberzēja savu neproporcionāli lielo, izspiedušos pieri.

- Man grūti spriest, kāpēc medicīniskais kibers kļūdījies. Nezinu, kā tas nosaka pasažieru skaitu.

– Krēslā ir sensori, tie klausās sirds darbību. Skaidrības labad Lu-Ngeva paglaudīja savu kreiso krūšu kabatu.

- Domāju, ka esmu sapratis, kāpēc radies šis pārpratums, - Džandars sāka starot. - Redziet, man ir divas sirdis.

- Tas ir, kā? - leitnants brīnījās.

- Tādu mani izaudzināja mans tēvs, - smaidot paskaidroja Džandars. - Viena sirds ir kā cilvēkam, otra – kā manam tēvam.

Lu-Ngeva brīdi klusēja un pārdomāja.

- Pagaidi ka... - viņš teica, taustīdams jaunekli ar skatienu. - Sanāk ka tavs tēvs nav cilvēks?

- Redziet, man ir divi tēvi. Bet pirmo no viņiem es nekad neesmu redzējis.

- Nu, cirks, - ar neizpratni nosvilpies, nomurmināja Šimanskis, kurš stāvēja aiz jaunekļa ar plazmeri gatavībā. - Vecīt, vai tu nejauši neesi izbēdzis no psihuškas?

– Nē, manu planētu sauc Tangra. - Daži no tuvāk sanākušajiem desantniekiem, izplūda smieklos.

- Aizveries, Šimanski! - pakratījis ar pirkstu Džandaram norūca Lu-Ngeva. - Nu, skaties tu man. Ja būsi melojis, to būs viegli pārbaudīt.

Viņš atkal paņēma rāciju.

- Kungs kapteini, man vajag ārstu.

- Ir ievainotie? - Gorštalcs bažīgi atsaucās.

- Nē, līdz tam nenonāca. Puisis no kutera saka, ka viņam esot divas sirdis. lai ārsts noskaidro, vai viņš melo vai nē.

- Netālu no nolaišanās uz vienpadsmitajām slūžām vajadzētu būt gatavībā mediķiem no lazaretes, - kapteinis atbildēja. - Es viņus tur aizsūtīju, ja būs nepieciešama ārkārtas palīdzība.

- Sapratu, - leitnants īsi nomurmināja.

- Citu problēmu nav?

- Nebūt ne.

Leitnants izslēdza rāciju.

- Šimanski, skrien uz vienpadsmito slūžu, - viņš pavēlēja. - Tur ir ārsti, atved viņus šurp.

- Klausos!

Desantnieks aizskrēja pa slūžu un pazuda tamburā.

- Ja atļausiet, es vēlētos jums uzdot jautājumu, - sacīja Džandars.

- Jautā, - leitnants atļāva.

- Es īsti nesaprotu, ko nozīmē vārds melot? Šo vārdu dzirdu pirmo reizi, un jūs to lietojāt jau divreiz attiecībā uz mani.

7. nodaļa CĪSIŅI NO KAPTEIŅA DOBAČA

Naiks sēdēja uz klints malas netālu no svētnīcas un laiku pa laikam uzjautrinājās, nospļaujoties lejā. Karmīnsarkanā saule zemu nolaidās pār kalniem, aizdedzinot garu mākoņu grēdu. Vispār saulriets izskatījās pēc taukas kūpinātas gaļas strēmeles.

No izsalkuma Naikam sāka rūkt vēders, bet tas velna Tjafiks kā grēks atkal kaut kur pazudis, vazājas neprasot atļauju.

Tad Naiks pamodināja alas dziļumā guļošu sūnām klāto ķirzaku un mēģināja viņam ieskaidrot, ka viņš grib ēst, bet tas neko nesaprata. Un likās, ka pat sadusmojās, piedraudot ar nagainu ķepu. Atceroties, kādu smagu pļauku vecā ķirzaka bija devusi Tjafikam, Naiks gudri izspruka no alas un devās klīst ap klinti, cerot dabūt kādu pārtiku.

Neko neatradis, viņš apsēdās uz klints un sāka gaidīt savu bezrūpīgo apgādnieku, domās lamādams viņu no panckām.

Vēl viens sulīgs spļāviens aizlidoja ielejā platā, viskozā lokā.

- Aū, Naik, kur tu esi? - pēkšņi kļuva dzirdama Tjafika tjaukājošā balsi.

- Esmu šeit! - Pielēcis kājās, viņš atsaucās. Ķirzaka stāvēja netālu no ieejas svētnīcā un domīgi skatījās uz priekšējām ķepām, kas bija saliktas kausā.

- Nu kur tu vazājies? - Naiks burkšķēja uz viņu. – Es te vai mirstu no garlaicības. Un pēdējais laiks parīt...

- Atvaino, bet es izpildīju tavu lūgumu, - atbildēja Tjafiks. - Ņem un lieto.

Viņa izstieptajā ķepā kā dēle locījās tāds kā mazs zaļš čūskulēns.

- Kas tā par hrenāciju? - Naiks piesardzīgi jautāja, uzmanīgi pieskaroties dēlei.

- Šī hrenācija būs noderīga, tā noēdīs tavas sejas apmatojumu, - skaidroja ķirzaka. - Pats teici, ka nevari staigāt ar bārdu kā civilais princis. Izmēģini. Viņa novāc matus ļoti tīri.

– Tas nesāp?

- Nemaz.

Naiks paberzēja ar rugājiem apaugušo zodu.

– Nu, bet ja viņa sāks ēst ne tikai matus? - viņš ierunājās. - Ņems un nokodīs, piemēram, degunu?

- Neuztraucies, viņa ēd tikai matus un neko citu.

Pārvarot riebumu, Naiks paņēma no Tjafika locīgo dēli. Viņam par lielu pārsteigumu tā bija silta un pieskaroties zīdaini patīkama. Tiklīdz pielika pie vaiga tās ovālo melno piesūcekni, dēle čakli sāka čāpstināt, ar apskaužamu apetīti apēdot divas dienas vecos rugājus. Pretēji bažām tā tiešām nekādas sāpes neizraisīja, tikai nedaudz kutināja ādu. Tiklīdz Naiks to noņēma no vaiga, dēle protestējot iepīkstējās un sāka raustīties tā, ka gandrīz nokrita zemē.

- Kā redzu, tad tai ļoti garšo tavi mati, - atzīmēja Tjafiks.

- Malacis, - Naiks uzslavēja ķirzaku, ar pirkstu pārvelkot pār savu tīri noskūto vaigu. Esi izaudzējis noderīgu lietiņu, trūkst vārdu.

- Es tikai paņēmu vienu no maļuļām, kas izaudzētas Viņas Majestātes vajadzībām, - atzinās Tjafiks. - Viņas Majestāte tās izmanto, lai noņemtu matus no kājām un padusēm. Iedevu maļuļai pagaršot tavus matus, un tā tos apēda ar lielu prieku.

- Starp citu, es arī esmu izsalcis. Kā būtu ar vakariņām?

- O, piedod, - Tjafiks attapās. - visu laiku aizmirstu, ka tu nevari ēst zāli.

- Vēl nedaudz, un es sākšu to darīt, - Naiks drūmi pajokoja.

- Bet tā taču ir laba ideja... - Tjafiks noplātīja priekšējās ķepas un nolieca galvu uz vienu pusi, lūkodamies uz Naiku tā, it kā  redzētu viņu pirmo reizi.

- Ko tu tā izbolījies uz mani?

– Gribi, es pārtaisīšu tavu gremošanas traktu un zobus? - ierosināja ķirzaka. - Tad tu varēsi ēst zāli tikpat labi kā es.

- Nu nē, paldies, - Naiks kategoriski atteicās. - Kaut kā iztikšu. Stiep šurp ēdamo. Man jau iekšās zarna par zarnu protokolus raksta, nav vairs paciešams.

– Manuprāt, tu velti atsakies. Mums tādas uztura problēmas kā cilvēkiem nav. Jo visur ir daudz zāles.

- Tu man te zobus neapvārdo, - Naiks dusmīgi sacīja. - Pateikts tev, esmu izsalcis kā pēdējais nelietis.

- Nu, labi, ja tu tomēr izdomāsi, pasaki, es tevi ātri pārveidošu, - apsolīja Tjafiks un devās uz alu.

Vakariņas, ko viņš drīz atnesa, nelepojās ar daudzveidību: viss tas pats, tā pati žāvētā gaļa, bumbuļi un ogas.

Paēdis un nogūlies zālienā, Naiks paņēma no Tjafika zaļo dēli un ar to rūpīgi noskuvās.

- Nu lūk, pavisam cita lieta, - viņš pašapmierināti piezīmēja. - Un kur man viņu tagad likt, šo maļuļu?

- Mēs izgatavojam tām īpašus futrāļus. - Tjafiks izņēma no sava svārku jostas doba kāta gabalu, ielika tajā dēli, aizbāza to ar korķi un pasniedza Naikam.

- Patiesībā jūsu Pavēlniekam un Meistaram arī nenāktu par sliktu noskūsties, - ironiski piezīmēja Naiks, ieslidinot futrāli ar dēli savā krūšu kabatā.

- Tu domā to veģetāciju uz viņa ādas? Tas ir no ilgām meditācijām svētnīcā. Starp citu, viņš mani informēja, ka šodien tev bijis neprāts pārtraukt viņa meditāciju.

- Es padomāju ka viņš pirms vakariņām iesnaudies, - Naiks samiernieciski sacīja. - Bet man rīt gribējās ...

- Lūdzu, nekad tā vairs nedari, - Tjafiks gandrīz nikni pieprasīja. -Šajā mirstīgajā pasaulē nav nekā svarīgāka par Lielā Meistara meditācijām.

Šajā jautājumā Nikam bija savs un citāds viedoklis, taču viņš deva priekšroku to paturēt pie sevis.

- Labi, turpmāk zināšu, - viņš skaļi noburkšķēja.

- Tu apsolīji man iemācīt kaut kādu spēli, - Tjafiks viņam atgādināja daudz mierīgāk.

- Nu ko, lai notiek, tik un tā nav ko darīt. - Naiks pasniedzās kabatā pēc savas iemīļotās kavas. - Pārmetīsim uz širkām, kamēr gaišs.

Kā kāršu galdu viņi izvēlējās plakanu laukakmeni pie alas ieejas. Tjafiks uzreiz iemācījās un izprata visas deviņas uzvaras kombinācijas un spēles principu. Vienu viņš nekādi nevarēja saprast: kāpēc nepieciešams uzrādīt partnerim savākto kombināciju.

– Kā gan citādi? – Naiks bija pārsteigts. - Pieņemsim, ka man uz rokas ir pilnīgs hlams, bet es ņemu un paziņoju par kroni. Pārbaudīt vajag.

- Tas ir, tu paziņo kaut ko, kā īstenībā tur nav? - savukārt bija pārsteigts Tjafiks. – Bet kā tas iespējams?

- Ļoti vienkārši, - Naiks pasmīnēja. - Ņemšu  un nekaunīgi paziņošu.

- Mēs tā nekad nedarām.

- jūs ko, nekad nekrāpjaties?

- Ko nozīmē "krāpties"?

- Ilgi būs jāskaidro, citreiz, - sacīja Naiks, kuram uzreiz radās interesantas idejas. – Bet tu esi malacis, ātri iemācījies noteikumus. Spēlēsim tagad uz interesi, būs jautrāk.

- Ja tā būs jautrāk, tad es ar prieku, - ķirzaka piekrita.

- Nu, ko mēs liksim ķīlā?

- Kā tas ir?

- Pag. Vai tad jūs spēlējat tāpat vien? - uzminēja Naiks.

- Jebkura spēle tāpat vien, - Tjafiks svarīgi atbildēja.

- Nu nē. Hrikā tiek spēlēts uz kaut ko, saproti? Tas, kurš uzvar, paņem likmi.

- Nu, kā teiksi, tā būs, - ķirzaka pamāja un lūdzošā tonī piebilda: - Es ļoti gribētu uzspēlēt šo jauno spēli, goda vārds...

Nolaidis acis, viņš bezmērķīgi izklāja pa akmeni izkaisītās širkas.

- Galējā gadījumā  varam uzspēlēt uz drēbēm, bet vislabāk jau uz naudu, - sacīja Naiks, kritiski palūkojoties uz Tjafika zāles svārkiem. – Pavisam aizmirsu pajautāt: kādu naudu jūs lietojat?

- Mums nav naudas, - ķirzaka neizpratnē teica. - Mums tā nemaz nav vajadzīga. Viņas Majestāte mēģināja man paskaidrot, kas ir nauda, bet es tā arī nesapratu ...

- Pagaidi, pagaidi, kā tas var būt? – Naiks bija pārsteigts. - Jūs esat, komuņaki, vai?

- Kas ir komuņaķi?

- Tu arī to nezini? Nu vispār viņi ir viskaitīgākie nelieši pasaulē, sliktāki nav iedomājami.

- Dīvaini. Līdz šim domāju, ka nav neviena sliktāka par starpposma gariem ...

– Uz ko tad mums spēlēt? - Naiks skaļi prātoja. - Klausies, Tjafik, vai tev kaut kas pieder? Personīgi tavs īpašums, par kuru tu varētu spēlēt? Teiksim, kam pieder šīs ganības?

Viņš apvilka zālienu ar plašu rokas mājienu.

- Nevienam, - Tjafiks neizpratnē sacīja un, padomājis, precizēja: - Tas ir, visiem kopā.

- Lū-uk! Tikām līdz lietas būtībai, - Naiks kļuva jautrāks. – Tu teici, ka jūs esat divdesmit trīs miljoni ar asti.

- Šobrīd mēs esam jau divdesmit trīs miljoni deviņi simti piecdesmit seši tūkstoši pieci simti trīsdesmit četri, - ķirzaka garlaicīgi precizēja. - Jaundzimušos ieskaitot.

- Tātad tev pienākas daļa no planētas, - Naiks uzsita viņam pa plecu. - Apmēram viena divdesmit trīs miljonā daļa, vai ne? Un mēs varam uz to uzspēlēt.

- Bet patiešām! - Tjafiks sāka starot.- Paldies, Naik.

- par ko paldies?

– Es nekad pat nedomāju par to, vai man ir vai nav īpašums... Izrādās, ka ir. Tā ir neparasta sajūta. Patīkama...

Ķirzaka sapņaini aizsedza savas izvalbītās acis ar plēvveida plakstiņiem.

- Esmu pārsteigts par jūsu karalieni, - Naiks nomurmināja, maisot kavu. - Jums it kā ir monarhija, bet dzīvojat bez naudas, gluži kā vispēdējie komuņaki ... Lai gan nē, komuņakiem nauda patīk, un kā vēl ...

- Bet ko tu grasies likt uz spēles? – Tjafiks viņu bez ceremonijām pārtrauca.

- Nu, man ir pat divas planētas, Dēmions un Galra, esmu uz abām daļā, palepojās Naiks. – Esmu dzimis uz vienas, dienēju uz otras. Es likšu Dēmionu, labi?

- Bet vai tā ir laba planēta?-  ķirzaka neticīgi jautāja.

- sūdus, brāl neturam. Dēmions ir impērijas galvenā planēta, saprati?

- Nu ko, es piekrītu. Izdali širkas.

Pēkšņi Naiks pamanīja, ka starp dzeramās zāles biezokni pazib plīvojošs balts apmetnis. Viņš sastinga, ielūkodamies, un pēc brīža saprata, ka viņam nerēgojas. Patiešām, zālienā iznāca karaliene Stasija, turklāt, ieraugot pie laukakmens sēžam spēlētājus, viņa majestātiski devās to virzienā.

- Atas, - Naiks nomurmināja, ātri iebāzdams kavu krūšu kabatā.

- Kas noticis? – Tjafiks satraucās.

- re kur karaliene nāk tev pakaļ, klāt kā saukta. Saspēlēsim rīt.

Abi pielēca no zāles kājās, Tjafiks sveiciena žestā pamāja ar sakrustotajām ķepām, bet Naiks izstiepās miera stājā.

- Ceru, ka  jūs pārāk neiztraucēju? - pienākusi tuvāk, apjautājās karaliene Stasija.

- Nē, ko jūs, nepavisam, - apliecināja Naiks. - Priecājos jūs redzēt, ē-ē... jūsu majestāte.

- Bet mēs grasījāmies uz širkām uzraut. Naiks man iemācīja šo spēli, - teica Tjafiks.

- Būšu jums ārkārtīgi pateicīga, ja atliksiet šo svarīgo nodarbību uz rītdienu, - karaliene teica ar vienaldzīgu seju. – Kungs Petocki, es gribētu ar jums parunāt.

- Lūdzu, ar lielāko prieku. - Naiks attēloja kaut ko līdzīgu puspaklanīšanai.

- bet tu vari aiziet paganīties kaimiņu zālienā, mans dārgais, - karaliene pagriezās pret Tjafiku.

- Paldies, jūsu majestāte, es neesmu izsalcis, - ķirzaka nevainīgi sacīja, nespējot uztvert mājienu.

- Tad vienkārši ej, kaut kur pastaigājies. Man ir jāparunājas ar kungu Petocki vienatnē.

- Kā pavēlat, jūsu majestāte ... - nomurmināja ķirzaka.

- Neskumsti, rīt noteikti uzspēlēsim, - Naiks mierināja.

- Nu, tad es iešu... Laimīgu palikšanu, jūsu Majestāte.

Stipri nomākts, Tjafiks paklanījās karalienes priekšā, aizklīda un drīz vien pazuda aiz klints.

Stāvot blakus Naikam, karaliene domīgi skatījās uz rietošo sauli, kas karājās pār tālo kalnu grēdu, un uz kvēlojošajiem mākoņiem.

- Skaisti, vai ne? - viņa teica, nenovēršot acis no horizonta.

- Ļoti.

– Skaidrā laikā bieži nāku uz šejieni apbrīnot saulrietus. Līdz šim es nekad neesmu redzējusi divus vienādus. Tāds skaistums...

-  Uhu.

Stasija gaidoši paklusēja un piebilda:

- tie šeit ir pārsteidzoši gleznaini.

- kas ir, tas ir.

Naiks ar ožu sajuta, ka karaliene nav atnākusi parunāt par vietējiem dabas jaukumiem, un atrunājās ar vienzilbiskām piezīmēm, gaidot, kad viņa nonāks pie lietas būtības.

- Spriežot pēc jūsu mundiera, jūs esat no impērijas kosmosa flotes, - viņa teica, beidzot pievēršot skatienu savam sarunu biedram.

- Tieši tā, - sacīja Naiks.

- Pastāstiet man, kas jauns tur, lielajā pasaulē... es taču neesmu saņēmusi nekādas ziņas par pēdējiem divdesmit gadiem...

Naiks uz brīdi apklusa, apkopojot domas.

- Nu, imperators mums tagad ir Radvigs simts divdesmit piektais, - viņš iesāka. Kopumā viņš ir lāga vecis, karo par mieru ar visu sparu. Kas vēl? Valūtas kurss ir aptuveni divi imperiāli par vienu kredonu. Tas gan ir oficiāli, bet melnajā tirgū iet pieci pret vienu ...

saviebusi noraidošu grimasi, Stasija viņu pārtrauca:

– Mani tādas ziņas nemaz neinteresē. Es gribētu zināt, kas tagad ir modē, kā ģērbjas, kādas frizūras nēsā ...

- tad tā arī būtu uzreiz teikusi, - uzmundrinādamies sacīja Naiks,. – Kas attiecas uz frizūrām, sievietes skuj pliku galvu, lai gan, ne visas, bet nedaudzas. Lai nebūtu kā vīriešiem. Civilie puiši nēsā peisus līdz pleciem. Nu, nesā arī parūkas. Rozā un zilās sieviešu parūkas ir vismodernākās.

- Manā laikā tādā krāsā bija apkalpojošā personāla parūkas, - sacīja karaliene.

- Nu jā, tieši tā, - apstiprināja gvards. – Tās te, kā viņas tur..., feministes uzsākušas solidaritātes kustību. Lai tie, kas strādā apkalpojošajā personālā, nepiedzīvotu šo, kā viņu ... mazvērtības kompleksu. Un vēl viņas paziņojušas: vienalga vīrieši padarījuši sievietes par apkalpojošo personālu, tāpēc atriebsimies un visas uzliksim kalpoņu parūkas ...

– Ļoti jauki, – atzina Stasija.

- Nonāca tiktāl, ka pati imperatore ballē parādījās zilā parūkā, - turpināja Naiks. - Nu tad tik sākās. Nākamajā dienā tika izpirktas visas galvaspilsētas zilās parūkas, un, kura tādu nedabūja, tā nopirka baltu un nokrāsoja to zilu ...

Viņš apklusa, pārdomādams, ko vēl tādu būtu interesanti pastāstīt.

- Esmu ļoti pateicīga par jaunumiem, jūs mani ļoti uzjautrinājāt, - ar labsirdīgu smaidu sacīja karaliene.

- Nav par ko, - Naiks pieticīgi nolaida acis, klusībā priecājoties, jo šķiet, attiecības ar Stasiju uzlabojas.

Viņi kādu brīdi paklusēja. Karaliene cītīgi izlikās, ka apbrīno saulrieta debesis, bet Naiks saprata, ka viņa saņem drosmi beidzot izklāstīt par to, kā dēļ bija sākusi visu šo sarunu. Viņam bija kārdinājums pāriet no vārdiem pie darbiem, taču nebija īsti skaidrs, cik Stasija tam būs nobriedusi. Un viņš nolēma pagaidām nedot vaļu rokām, saprātīgi pārdomājis, ka labāk būt pacietīgam, nekā uzrauties uz kārtējo skandālu.

- Pavēlnieks un Skolotājs man teica, ka jūsu liktenis ir atkarīgs tikai no manis, - iesāka karaliene, izvairoties skatīties Naikam acīs. - Ja es atteikšos noslēgt ar jums laulības līgumu, ko viņš man uzspiež, tad jūsu uzturēšanās šeit zaudēs jebkādu jēgu. Un tad, cik es sapratu, ar jums ceremonijas netaisīs.

Viņa nopauzēja, Naiks nolēma neiejaukties, ļaut viņai izteikties pirmajai.

- Atklāti sakot, jūs man esat pilnīgi vienaldzīgs, bet es nevēlos jūsu nāvi, - Stasija atkal ierunājās. - Tāpēc lieku jums priekšā noslēgt laulību. Ar nosacījumu, ka tā paliek tīra formalitāte. Vai jūs mani labi sapratāt?

- Nu protams. Esmu laimīgs, jūsu majestāte. Tas ir, es ne to biju domājis ... esmu laimīgs, ka jūs vairs nedusmojaties uz mani.

Stasija brīdinoši pacēla roku.

- Jums ir jāapzvēr, ka nekad nekādā gadījumā man nepieskarsieties, - viņa teica.

- Protams, es zvēru, - Naiks savilcis skābu seju nomurmināja. – Viss būs tā, kā jūs pavēlēsiet, jūsu Majestāte.

- Zvēriet pie visiem svētajiem, - karaliene pieprasīja ar negaidītu degsmi.

Viņa savu nākamo vīru apstrādāja ļoti izlēmīgi, pat pārāk. Tāpēc nebija grūti uzminēt, kāda ir šādu svinīgu zvērestu cena.

- Zvēru pie visiem svētajiem, - Naiks paklausīgi atkārtoja aiz viņas, slēpdams apmierinātu smīnu.

- Nu, tad tūlīt aiziesim pie Pavēlnieka un Skolotāja, - auksti sacīja karaliene. – Es viņam paziņošu par savu piekrišanu.

Viņa pagriezās un devās uz alas ieeju. Naiks iztaisnoja uz pleca plazmera siksnu un sekoja, ar acīm aprīdams apaļīgo karalisko dibenpusi. Ne bez prieka viņš paredzēja, ka nu vairs nebūs ilgi jānīkuļo atturoties, jo gan fiktīvas laulības, gan fiktīvas šķiršanās laika gaitā mēdz izvērsties par īstām.

* * *

Admirālis Zenzers nervozi grauza savu lielā pirksta nagu. Ja nebija svešu skatienu un kad viņu pārņēma nepārvarami spēcīgs satraukums, viņš dažreiz atgriezās pie sen aizmirstajiem kaitīgajiem ieradumiem.

Kā no caura maisa bira nelielas nepatikšanas, parastas, kad eskadra gatavojās doties ceļā. Vai nu uz "Izveicīgā" sagāja dēlī elektronika, vai uz flagmaņa atklājās, ka jānomaina viens no reaktora absorbētājiem. Kā vienmēr, tas tika atklāts nelaikā, pašā pēdējā brīdī. Startu nācās pārcelt atkal un atkal.

Pie katras jaunas aizkavēšanās admirālis izsvaidīja negantu lamu zalves, ņemot priekšā nolaidīgos tehniķus, sita ar dūri pa galdu, piedraudot ar karceri.

Beidzot kņadu nomainīja klusums, sākās ģenerālā vispārējās gatavības pārbaude.

Nenovērsdams skatienu no interkoma Zenzers gaidīja. Pēc mūžības aparāts iepīkstējās.

- Eskadra sakaru kanālā, jūsu ekselence, - ziņoja adjutants.

Visiem ziņot par gatavību, - admirālis pavēlēja.

- Pirmais gatavs, - nekavējoties paziņoja flagmaņa šefpilots Krontihs, kurš sēdēja turpat kabīnē.

– Trešais gatavs.

No interkoma skaļruņa atskanēja viegli sprakšķi, it kā elektronikas iekšās iemitinājususies vabole cītīgi grauztu sakaru tīklu, kas savienoja trīs kuģu komandierus.

- Otrais, kāpēc neziņojat?! – Admirālis Zenzers gandrīz pārgāja uz kliegšanu.

- Otrais gatavs, - nekavējoties atbildēja nelaiķa Dobača pēctecis kapteinis Palgorts.

- Pavēlu sākt ieskrējienu. Dodu atpakaļskaitīšanu. Admirāļa pirksti sastinga virs paneļa, pēc tam ienira taustiņu topogrāfiskajāattēlā. Dators monotoni sāka murmināt monitorā mainošos skaitļu ritmā: desmit, deviņi, astoņi ... nulle ...

- Starts! - Zenzers norēcās.

Šķiet, ka nekas nenotika. Kustības sajūtas nebija pilnīgi nekādas, tai vienkārši nebija no kurienes rasties. Tad no kreisera dziļumiem atskanēja klusināta dobja rēkoņa. Gaitas reaktori uzsāka darbu ar pilnu jaudu, izmetot ārā enerģijas plūsmu, kas bija pietiekama, lai izveidotu ne pārāk lielu, bet pietiekami spožu zvaigzni. Dažas minūtes vēlāk dzinēji pārslēdzās forsāžas režīmā. Eskadriļa devās vēl nebijušā izmisīgā kampaņā, kuras mērķis bija navigatoru rūpīgi aprēķinātais Visuma punkts, kurā pēc vienpadsmit miljoniem gadu atradīsies dzimtā Galaktika.

Zenzers sašļuka un atlaidās krēslā, ar neko neredzošu skatienu skatīdamies sev priekšā. Tas arī viss, galvenais aiz muguras. Dzīve beigusies, palikusi sīka kaitinoša rutīna, kas piepildīs viņa dienas, gaidot sabrukumu un nāvi. Viņam vajadzēja izlikties dzīvam to dēļ, kas viņu sāks ienīst. Nest kurlās nesaprašanas un bezcerīgās vientulības nastu, tāda ir neizbēgama atmaksa par varu pār cilvēkiem. Nu ko, viņš ir gatavs.

Nedaudz vēlāk Sinkijs atnesa pusdienas, admirālis bez apetītes paēda, viņš vienkārši ievadīja organismā nepieciešamās olbaltumvielas, taukus un ogļhidrātus. Pēc tam ilgu laiku sēdēja un skatījās uz Galaktiku, kas palielinājumā izstiepusies pa visu skata ekrānu.

Pēkšņi viņš saprata, kam līdzīgs ir tās spirāļu simetriskais izliekums: it kā no dārza laistītāja rotējošajām sprauslām izlijušas miljardiem zvaigžņu, bet lidojumā sastingušas. Paradoksāli, bet tagad Galaktika šķita ļoti tuvu, kamēr tā attālinājās nelielā leņķī attiecībā pret eskadras gaitu ar ātrumu, kas nav nemaz tik liels attiecībā pret kosmiskajiem mērogiem, bet galvu reibinošs pēc cilvēciskās mērauklas.

Patiešām, admirāli nekad nebija rūpējis vispārzināmais Visuma paplašināšanās fakts. Tagad viņš neviļus sāka domāt par kolosālajiem laika un telpas bezdibeņiem, caur kuriem viņa eskadra virzījās savā ceļā. Galu galā, kādreiz tie pat nebija eksistējuši, un Visums bija saspiests superblīvs punkts, kurā notika savstarpēja elektronu un pozitronu anihilācija, izraisot visu caurstrāvojošo neitrīno viesuļvētru.

Viņš atcerējās žultaino plikgalvaino skolotāju, kurš Akadēmijas kursantus baroja ar sausām termokodolreakciju formulām. Šķiet, tas absurdais vecis bija apsēsts ar savu priekšmetu un eksāmenus pieņēma visnežēlīgākajā veidā: daži gāja pie viņa kārtot divas vai pat trīs reizes. It kā topošajiem kosmosa flotes virsniekiem nebūtu nekā steidzamāka un svarīgāka par deitērija, tritija, hēlija izotopu sintēzi... Tagad briesmīgais profesors jau sen miris, bet Zenzers pats ir vecis, bet kādreiz iegaumētās formulas pilnībā pazudušas no atmiņas. Tās atcerēties admirālim šķita tikpat bezcerīgi kā iedomāties to neprātīgo anihilējošo, šaušalīgi karsto kodolu, no kura bija lemts izvērsties metagalaktikai.

Zenzers mēģināja vismaz atcerēties, kad notika primārais sprādziens, nav svarīgi cik tur miljardus gadu atpakaļ. Koncentrējoties, viņš gandrīz fiziski sajuta savās smadzenēs barjeru, aiz kuras ārpus saprāta kontroles slēpās Visuma radīšanas noslēpums. Un šeit nepalīdzēs nekādas formulas, zem to mulsinošās izteiksmes joprojām ir pārdabisks noslēpums ...

Viņa domas pārtrauca interkoma signāls.

- Jūsu ekselence, šeit ir vicekapteinis Haflārs,- ziņoja Sinkijs.

- Ielaidiet, - sacīja admirālis.

Kontroltelpā ienāca Iekšējās drošības sektora priekšnieks, izteikti tumšmatains vīrietis ar āķīgu taukaino acu skatienu un izmanīgu izturēšanos.

- Atļausiet, jūsu ekselence?  -viņš jautāja.

- Sēdieties, vicekapteini, - sacīja Zenzers. - Klausos jūs.

- Gribētu uzreiz ķerties pie lietas, bez ievada, - sacīja Haflārs, apsēžoties.

- Dariet tā.

– Jūsu rīkojums par kapteiņa Dobača bērēm izraisījis daudz pārrunu.

-  Ātri gan jūs visu dabūjat zināt, - Zenzers noburkšķēja.

– Cenšamies, jūsu ekselence. - Kapteiņa vietnieks izlikās, ka priekšniecības repliku uztvēris kā uzslavu. - Visi mani darbinieki tagad aizņemti ar noklausīšanās materiālu apstrādi, jo nebija grūti paredzēt ekipāžu reakciju.

Vēl tad, kad eskadras galvenais pretizlūkošanas virsnieks ieradās jaunā komandiera acu priekšā uz pirmo ziņojumu, admirāli pret viņu pārņēma neatvairāmas, gandrīz vai bioloģiskas antipātijas. Ar visu ārēji akcentēto pakalpību, ar kādu Haflārs izturējās vienmēr, tās falšums nebija apšaubāms.

Pēdējā frāze izklausījās pietiekami netaktiska, un Zenzers nespēja sev atteikt vicekapteini nolikt vietā.

– Jūs dodat mājienu, ka man nepietika prāta padomāt par sekām? - viņš uzdeva ātru, kā dūrienu ar kortiku, jautājumu.

— Nekādā gadījumā, jūsu ekselence. Es tikai skatos uz šo problēmu no citāda leņķa nekā jūsu ekselence.

- Citiem vārdiem sakot, jūs neatbalstāt manu rīkojumu? Sakiet vien atklāti, nav vajadzības luncināties, - Zenzers viņu iedrošināja.

- Ja atļaujat man izteikt savu personīgo viedokli, tad es nemaz neesmu sajūsmā par šo rīkojumu, - atzina Haflārs.

- Kāpēc?

– Es gribētu ar jūsu atļauju izteikt visu pēc kārtas.

- Labi. es klausos.

Atspiedies krēslā, Zenzers salika rokas uz krūtīm.

- Cilvēki ir elektrizēti, jūsu ekselence, - savilcis nomāktu mīmiku ierunājās pretizlūkošanas virsnieks, - Tādā stāvoklī kā mūsējais, tas nav pārsteidzoši. Visi strīdas savā starpā līdz aizsmakumam, un jūsu pavēle par nelaiķi kapteini Dobaču ir kļuvusi par tēmu numur viens. Godīgi sakot, lielākā daļa par jums izsakās ļoti, ļoti neglaimojoši.

- Varu iedomāties, - admirālis iesmējās. - Viņi ir pārliecināti, ka vecais dunduks ir galīgi nojūdzies, vai ne?

Haflārs  ne mazākā mērā  neapmulsa.

- Kaut kā tamlīdzīgi, jūsu ekselence.

- Nu, lai taču viņi runā. Priekšniekus ciena tikai idioti, un mīl tikai nelieši.

– Tādā gadījumā jūs runājat ar idiotu un nelieti, jūsu ekselence.

"Par to nu nekad neesmu šaubījies", - Zenzers nodomāja, bet skaļi pateica:

- Es saprotu, ka jūsu pienākums uzraudzīt personāla attieksmi un ziņot man. Tomēr mani interesē tikai pats būtiskākais. Tāpēc diez vai būtu ieteicams identificēt, kurš un ar kādiem vārdiem nolamājis admirāli Zenzeru. Turpmāk es aicinu mani netraucēt ar šādiem niekiem.

- Atvainojiet, jūsu ekselence, bet es domāju, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi, - cieņpilni iebilda kapteiņa vietnieks. – Sekas var būt ļoti, ļoti nelabvēlīgas.

- Domājat, ka nonāks līdz dumpim? - Zenzers bargi savilka uzacis.

- Tā es neteicu, jūsu ekselence. Tomēr vairākumu pārņēmusi pārāk izteikta neapmierinātība. Pietiek ar visniecīgāko iemeslu, lai tas izlauztos uz āru. Bet taga iemesls atradies. Turklāt tāds, kas skar visus bez izņēmuma, jo katrs apkalpes loceklis saprot, ka agri vai vēlu uz sava kuģa nomirs. Un pat tādā ārkārtas situācijā kā mūsējā cilvēki vēlas zināt, ka viņi tiks apglabāti cilvēciski. Tas ir, saskaņā ar paražu viņi tiks kremēti un pelnus izkaisīs kosmosā.

— Muļķīgi aizspriedumi, — Zenzers norūca.

- O jā, tos var uzskatīt par aizspriedumiem, - piekrita Haflārs. – Bet zināmā mērā pārsvarā cilvēkos valda aizspriedumu summa, vai ne?

Pacēlis uzacis, Zenzers ar zināmu interesi paskatījās uz savu galveno pretizlūkošanas virsnieku.

- Izrādās jūs esat filozofs, kā saprotu, - viņš sardoniski piezīmēja.

- Dažreiz ir jābūt, - vicekapteinis atbildēja bez humora ēnas. – Manuprāt, nav nekā stiprāka par aizspriedumu spēku. Spriediet paši. Kā liecina vēsture, cilvēki spēj pacietīgi izturēt vislielākās grūtības, lēnprātīgi salt un badoties, lai tikai saglabātu savus tā saucamos ideālus. Lai gan viņu ideāli no loģiskā viedokļa neizturētu kritiku, neviens neuzdrošināsies tos pasludināt par aizspriedumiem. Tā kā nav vērts iejaukties aizspriedumos, cilvēki nekavējoties ceļas pakaļkājās. Piemēri tam ir neskaitāmi.

- Jā, iespējams, ka tā, - padomājis, admirālis piekrita.

- Cieņa pret mirušo ķermeni un rūpes par to ir skaidrs aizspriedums, nav vērts strīdēties, - turpināja Haflārs. – Tomēr absolūti neviens nav apmierināts ar izredzēm tikt apbedītam utilizatorā. Godīgi sakot, arī mani šī doma satriec. Diemžēl tas tā ir, jūsu ekselence.

- Tieši tā! - paliecies uz priekšu, uzķēra Zenzers. – Es vadījos no pieņēmuma, ka Dobača piemērs varētu izrādīties lipīgs. Un doma par utilizatoru varbūt atturēs kādu no pašnāvības izdarīšanas.

— Saprātīgs apsvērums, — vicekapteinis pamāja ar galvu. – Bet ir vēl viens arguments, ko uzzināju no noklausīšanās materiāliem. Man tas šķiet vissvarīgākais.

Pretizlūkošanas virsnieks ieturēja pauzi, nogaidoši pavērsdams brūnās acis pret admirāli.

- Nu ko, tas ir interesanti, - sacīja ieintriģētais Zenzers. - Turpiniet, lūdzu.

- Pārsvarā cilvēkus šokē fakts, ka kapteiņa Dobača līķis tiks pārstrādāts pārtikai, jo kuģa utilizatiors piegādā izejvielas ēdināšanas blokam. Dažs saka, ka tagad gabals rīklē sprūdīs...

- Tātad, ēst paši savus pārstrādātos sūdus viņi var, bet līķi, kas sadalīts molekulās un atomos - jau vairs nekā? - Zenzers protestēja. - Tas nu ir pilnīgs absurds!

- Ļoti pareizi, jūsu ekselence. – No Haflāra padevīgā skatiena admirālim palika pavisam pretīgi. – Mēs abi lieliski saprotam, ka tas nav nekas vairāk kā aizspriedumi. Bet to atmešana būtu maigi izsakoties nepārdomāta. Kā izrādījās, nospiedošajam eskadras vairākumam nav vienaldzīga, no kā pagatavots ēdiens.

- Es par to nemaz pat nepadomāju, - drūmi atzinās Zenzers. – Tikai tā man trūka – iedziļināties, no kurienes tiek saņemta pārtika ekipāžai.

- Tomēr tas ir ļoti svarīgi personālam, jūsu ekselence. Tik svarīgi, ka nolēmu nekavējoties ziņot jums.

- Jā, es tiešām nepadomāju par ēdināšanas bloku, - Zenzers apmulsis nomurmināja.

– Es lūdzu piedošanu, jūsu ekselence, bet es jau teicu, ka mēs skatāmies uz problēmu no dažādiem leņķiem.

- Tātad... Vai varat vēl ko piebilst?

- Paldies, jūsu ekselence, man viss.

Zenzers iegrima dziļās pārdomās.

Dodot pavēli militārajam ārstam, viņš pilnībā izlaida no acīm labi redzamo faktu, ka, ja kapteiņa Dobača ķermeni apstrādās utilizatorā, viņa atomi nonāks tieši pārtikas sintēzes rūpnīcā. Un visuresošais pašnāvnieks, kas būs izšķīdināts katrā ēdiena porcijā, kā pikanta garšviela, veiks neskaitāmus ciklus kreisera noslēgtajā dzīvības uzturēšanas ciklā. Tad Zenzers nespēs atbrīvoties no uzmācīgas domas, ka ēd kapteini Dobaču, dzer kapteini Dobaču, elpo kapteini Dobaču... Bet tā tiešām būs, - ar riebumu nodomāja admirālis.

Varētu šķist, kāda starpība, no kā taisīts cīsiņš - vai no jaunākā kanoniera kakas, vai no pašnāvnieka līķa. Bet nekā, še tev. Tiklīdz tajā dziļi iedziļinās, dvēseli izgriež otrādi.

Ar nepatiku Zenzers saprata, ka patiešām pārsteidzies, labi neizsverot visus apsvērumus. Iekšējās drošības sektora vadītājs paveicis priekšzīmīgu darbu un laicīgi iejaucies, tikai, lai izteiktu viņam pateicību, tagad admirālim mēle negriezās.

– Vai līķis jau ir utilizēts? — jautāja admirālis, iepriekš paredzēdams atbildi.

- Par laimi, līķis joprojām atrodas lazaretē, - taktiski sacīja vicekapteinis.

Nebija šaubu, kurš tieši pavēlējis atlikt nepārdomātās pavēles izpildi.

- Pavēlu apglabāt kapteini Dobaču parastajā veidā, - admirālis nomurmināja, nepaskatīdamies uz Haflāru.

- Tas ir, kremēt un izkliedēt pelnus?

- Jā, - Zenzers apstiprināja un uzreiz steidzīgi piebilda: - Bet tikai bez kādiem atvadu salūtiem, jūs mani labi saprotat?

- Tieši tā, jūsu ekselence. – vicekapteinis neslēpa gandarījumu.

- Izpildiet.

Kad pavēlniecības telpas durvis aizvērās aiz pretizlūkošanas virsnieka, admirālis Zenzers atviegloti uzelpoja. Un ar smīnu nodomāja, ka vismaz pēdējos dzīves gadus viņam nebūs jāēd cīsiņi no kapteiņa Dobača.

8. nodaļa ABSOLŪTI NEIESPĒJAMS UN NEBIJIS ATGADĪJUMS

- Gvardes ierindnieks Naiks Petockis sūta dedzīgus sveicienus imperatoram un tēvzemei. Es tagad esmu uz planētas Tangra, šeit dzīvo sarkanas ragainas ķirzakas. Viņi iznīcināja visu mūsu eskadru, dzīvs paliku es vienīgais. Nu, viņi mani saņēma gūstā. Šīs ķirzakas ir īsti telepāti un burvji. Viņiem ir karaliene, bet ne ķirzaka, bet no cilvēku sugas. Tad lūk, viņi vēlas, lai es nodibinu attiecības ar viņu karalieni. Nu, apprecēšanās nozīmē, teiksim atklāti. Un manis vietā viņi sūta atpakaļ manā kuterī karalienes dēlu - savu princi. Tātad tā ir tāda kā ķīlnieku apmaiņa. Es ceru, ka manu ziņojumu uzklausīs tie, kam tas ir paredzēts. Jūtos labi, baro pilnu vēderu - vārdu sakot, grēks sūdzēties. Lūdzu, pastāstiet maniem radiniekiem, ka esmu dzīvs un vesels, lai viņi neuztraucas. Šķiet, man izdodas izveidot attiecības ar šīm ķirzakām, un no tā tēvzemei var būt daudz labuma. Kas attiecas uz manu algu, lai pagaidām krājas, ģimenei sūtīt nevajag, lai gan mani var uzskatīt par karagūstekni. Citādi tētis visu nodzers pa tīro, viņš tāds ir. Tāpēc palieku gvardes ierindnieks Naiks Petockis, personas numurs el-er, trīs-trīs-seši-astoņi-deviņi-divi.

Ar to Naika borta datoram nodiktētais ziņojums beidzās.

- Faila beigas, - dators pateica sulīgā baritonā un apklusa.

- Re kāds mērglis, - Lu-Ngeva, sēdēdams pilota sēdeklī, pakratīja galvu.

- Brīnumi, un nekas vairāk, - piebilda seržants Brogers, kurš kopā ar leitnantu klausījās skaņas vēstījumu,, uzsēdies uz kutera fizelāžas, kaklu izstiepis un cenšoties nepalaist garām ne vārda.

— Būtu man tik patrāpījies tas preteklis, — leitnants aiz niknuma vai grieza zobus. - Viņa eskadra sakauta, viņš uzticējis slepenu abordāžas kutera modeli nezin kam, bet pats izklaidējas ar bābu. Dezertieris.

Lu-Ngeva riebumā izslēdza datoru un, piecēlies kājās, paskatījās ārā no kabīnes.

- Nu, kas tur ir, dok? - viņš jautāja.

- Mirklīti. Tas ir ārkārtīgi interesanti. Tagad pagrieziet man muguru, lūdzu...

Džandars stāvēja pie laivas pakaļgala, kā māte dzemdējusi, bet ārsts zaļā halātā virs virsnieka formastērpa ar elektronisko fonendoskopu uzmanīgi ieklausījās viņa šaurajās krūtīs bez kāda apmatojuma. Blakus viņiem, pie pašgājējām nestuvēm ar reanimācijas kompleksu, mīdījās vēl viens militārs ārsts un divi sanitāri. Nedaudz tālāk atradās desantnieki, kuri ar Lu-Ngevas atļauju noņēma kordonu ap laivu, tiklīdz situācija normalizējās.

Jauneklis paklausīgi pagrieza ārstam muguru, un tas ar fonendoskopa membrānu sāka uz lāpstiņām izsaukt zosādu.

- Un tas esot princis? - resnavaidzīgais Čedriks neticīgi sacīja. - Paskatieties uz viņu. Izdilis kā nāve, ribas izceļas, ar puņķi var nosist...

Lu-Ngeva portupejas rācija prasīgi nopīkstēja, un leitnants nospieda tangeti.

- Klausos, - viņš atbildēja.

- Leitnant, jūs tur ko, aizmigāt?! - Gorštalcs lēca viņam virsū. Nekavējoties ziņojiet par notiekošo.

– Ārsts apskata puisi, kungs kapteini. Tūlīt pabeigs, un es jums paziņošu par rezultātiem.

- Gaidu, - kapteinis nomurmināja.

- Viņam tiešām ir divas sirdis, - sacīja ārsts un, pacēlis halāta stūri, iebāza fonendoskopu bikšu kabatā. - Varat saģērbties, jaunekli.

Nosalušais Džandars steigšus uzvilka savu garo balto paltraku. Militārais ārsts pakāpās malā ar savu kolēģi, un viņi sāka apspriesties klusās balsīs. Abi izskatījās visai lielā neizpratnē.

- Paklau puis, tu tiešām esi princis? - Seržants Brogers uzsauca Džandaram, izlecot no kutera uz slūžu klāja.

- Jā, - tas bez kaut kādām ambīcijām atbildēja.

- Uh tu! Nekad neesmu saticis īstu princi. Un kāda velna pēc tu pie mums atlidoji?

- Man ir vajadzīga mātīte, lai turpinātu dinastiju, - Džandars ar gatavību paskaidroja.

- He-he-he ... Nu, hohmačs! — seržants ierēcās.

- Bet tu taču esi zilo asiņu, ne katra tev derēs, vai ne? - Šimanskis iejaucās.

- Puiši, šitas komiķis uz šejieni atlidojis pakaļ bābai! - Brogers skaļi paziņoja. Desantnieki vienbalsīgi iesmējās.

- Esi tik laipns un paskaidro, kas tur tik smieklīgs? - princis jautāja Šimanskim.

– Nu, protams, tu taču esi kronēta persona. - Viņš norādīja uz balto, dārgakmeņiem rotāto stīpu, kas bija aplikta ap Džandara garajiem peisiem.

– Pilnīgi pareizi, esmu troņmantnieks.

- Tad tev, ne jau pirmā pretimnākošā telīte derēs, - desantnieks pasmīnēja. - Droši vien mērķē uz imperatora meitu? atzīsties.

– Tātad jūsu imperatoram ir meita? - princis domīgi sacīja. - Nu ko, paldies par labo ideju. Lai gan es galīgi nesaprotu, kāpēc visi smejas...

- Nu vajag taču... - Brogers nenorima. - Atlidojis uz šejieni pakaļ kādai slampai... tādas šeit nav atrodamas, puis. Labāk būtu pārvācies uz Girkadu, tur šādas mantas ir vairāk nekā pietiekami.

- Pazemīgi pateicos par padomu, - Džandars viņam uzsmaidīja. - Bet es domāju, man derēs jūsu imperatora meita.

draudzīgā jautrība uzreiz apsīka, un slūžās iestājās šokēts klusums.

- Bet viņš taču jucis uz visu galvu! – kāds noelsās.

Tikmēr Lu-Ngeva, kas sēdēja kabīnē, sarunājās ar Gorštalcu pa rāciju.

- Kungs kapteini, ārsts saka, ka puisim tiešām ir divas sirdis, - ziņoja leitnants. – Un te datorā ir tā gvarda ziņojums, kurš vadīja šo kuteri.

- Tad kāpēc jūs klusējāt?!

– Es pats tikko ar to iepazinos.

Gorštalca satrauktā elpa austiņās pazuda. Acīmredzot viņš uz īsu brīdi izslēdza mikrofonu, lai sarunātos ar padzīvojušo resnuli baltajā uzvalkā, kuru Lu-Ngeva bija redzējis komandtelpā. Kā dzert dot, no štāba atsūtījuši svarīgu burbuli lielajai galvas mazgāšanai, kapteinis tagad nav līdzīgs sev.

- Un ir arī informācija par Zenzera eskadru? — kapteinis jautāja, atkal ieslēdzot mikrofonu.

- Šis pats ... kā tur viņu ... gvards ziņo, ka visi trīs kuģi iznīcināti. Izņemot viņu, neviens nav palicis dzīvs. Eskadrai uzbrukušas ķirzakas no kaut kādas tur Tangras planētas.

Atkal ēterā iestājās īss klusums. Tad kapteinis atsāka sarunu.

- Leitnant, steidzami pārsūtiet šo ziņojumu uz šejieni, - viņš pavēlēja.

No viņa skarbā, sausā toņa bija viegli nojaust, cik satraukts ir Gorštalcs.

- Klausos, - atsaucās Lu-Ngeva, atkal ieslēdzot borta datoru.

- Paturiet prātā; visu, ko esat uzzinājis, ir jāsaglabā visstingrākajā slepenībā. Brīdiniet par to savu komandu.

- Tieši tā, sapratu.

- Pavadiet gūstekni uz virssardzes telpām, nodrošiniet visstingrāko uzraudzību.

- Tiks izdarīts, kungs kapteini.

- Pateicos par dienestu. Viss, savienojuma beigas. Nedaudz pamocījies ar borta datora neparasto kompakto tastatūru, Lu-Ngeva caur rācijas modemu pārsūtīja failu ar Petocka ziņojumu uz komandtelpas serveri. Izliecies no kabīnes, leitnants pamanīja, ka viņa padotie drūzmējās ap gūstā esošu princi un ar viņu jautri tērzē.

- kas tās vēl par sarunām? viņš uzbļāva. - Nu-ka, ātri visi prom no aizturētā!

Aiz prinča stāvošais seržants Brogers uztvēra komandiera bargo skatienu, taču nesamulsa un, rādīdams uz Džandaru, smīnot pavirpināja pirkstu pie deniņiem. Sak, paturiet prātā, komandieri, puisim bumbiņas aiz rullīšiem sagājušas.

Desantnieki negribīgi izklīda pa slūžām, Lu-Ngeva izlēca no kabīnes uz klāja.

— Zalcs un Brogers, nāciet man līdzi, — leitnants pavēlēja. - Čedriks, paliec par vecāko.

- Klausos! - nobasēja garais ar vak-invertoru pār plecu.

- Uzmanību! - Lu-Ngeva pacēla roku. – Pārējie paliks šeit, nekur neizklīst līdz manas atgriešanās brīdim. Un vēl. Aizmirstiet šeit redzēto un dzirdēto. Tāda ir paša kapteiņa pavēle. Sapratāt? Ja kāds nejauši atcerēsies un izpļāpās, es personīgi viņu neapskaužu.  Skaidrs?

- Tieši tā! - desantnieki atbildēja.

- Jautājumi? Nav. Labi. - Leitnants pagriezās pret Džandaru. – Palūgšu sekot man.

- Labprāt, - princis atbildēja ar mierīgu smaidu.

- Pagaidiet, leitnant, - iejaucās militārais ārsts. - Kur jūs domājat viņu vest?

- kapteinis pavēlēja nodot puisi virssardzē.

- Nu galīgi nē, tagad viņš jāievieto izolatorā, - enerģiski iebilda militārais ārsts. - Tā arī pastāstiet kapteinim. bet slūžu un kuteri vajag dezinficēt. Visiem jūsu cilvēkiem jāiziet sanitārā apstrāde.

- Bakterioloģiskie ieroči?! - satraucās Lu-Ngeva.

– Pagaidām nekādu pazīmju nav. Tomēr mēs nezinām, kādas baktērijas ir atrodamas uz viņa planētas. Piesardzības pasākumi šeit nekaitēs, leitnant.

- Bet uz mana ķermeņa nav patogēnu baktēriju, - negaidīti sacīja Džandars. - Pretējā gadījumā es tās būtu sajutis uzreiz. Un, protams,  pret tām būtu veicis pasākumus.

Mediķi saskatījās.

- Jā, jā, protams, ka nav, - otrs militārais ārsts līdzjūtīgā tonī apstiprināja. - Tomēr neliela pārbaude nekaitēs, vai ne?

- Jūs atkal pārbaudāt manus vārdus, - princis sarūgtināts noplātīja rokas. - Lai gan tikko pārliecinājāties par to patiesumu.

- Bet atklāti runājot, kāpēc lai mēs tev ticētu? - Lu-Ngeva sarauca pieri. – Es tevi vispār pirmo reizi redzu.

- Tāpēc, ka es nekad nemeloju, kā jums labpatika izteikties, leitnant, - ar cieņu sacīja Džandars. – Bet, ja jūs tik ļoti vēlaties tērēt laiku pārbaudēm, neiebilstu. Ejam.

Un Lu-Ngeva vadītais gājiens virzījās uz izeju no slūžas. Džandars gāja, ārstu un sanitāru ielenkumā, bet divi desantnieki ar plazmeriem gatavībā gāja astē.

Tikmēr komandtelpā Bukstens un Gorštalcs paguva noklausīties Naika Petocka ziņojumu divas reizes.

- Tangra ... Tangra ... - kontradmirālis domīgi atkārtoja, noņemdams otru centrālajam datoram pieslēgto austiņu pāri un ar lociņu uzsitot plaukstai. – Man šķiet, ka kaut kas bija saistīts ar šo planētu, kaut kāds sensacionāls atgadījums... Katrā ziņā nosaukums izklausās pazīstami.

— Neatceros, jūsu ekselence, — Gorštalcs atzinās.

– Nu, jūs tad vēl bijāt ļoti jauns.

Pavēršot datora monitoru pret sevi, kontradmirālis ievadīja virkni kodu, pēc tam ievietoja savu drošības pielaides karti paneļa slotā. Dažas sekundes pagāja bezdarbībā, līdz tika nodibināts savienojums ar militārās izlūkošanas datortīklu uz Demiona. Pēc tam monitorā parādījās logs, kurā tika pieprasīts ievadīt paroli. Kontradmirālis ātri uzsita vajadzīgo vārdu, pēc tam vēl vienu, pēc kā iedziļinājās vajadzīgās informācijas meklējumos.

Tā kā Gorštalcs nesaņēma Bukstena uzaicinājumu kopā ar viņu izpētīt slepenos materiālus, viņš taktiski piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa stūres māju.

Kontradmirālis kādu laiku pagaidīja, kamēr jaudīgais dators izsijāja prātam neaptveramās elektroniskās dokumentācijas nogulsnes, meklējot pieprasīto izziņu, un tad iedziļinājās ekrānā redzamā teksta lasīšanā. Gorstalcs centās neizrādīt, cik liela ziņkārība viņu grauž.

- Jā, patiešām, atmiņa mani nepievīla, - Bukstens nomurmināja pēc izziņas faila aizvēršanas un ieejas kartes ieslidināšanas krūšu kabatā. - Iedomājieties, kaptein, pilnīgi noslēpumainu un bezprecedenta gadījumu. Pirms divdesmit standarta gadiem planēta Tangra pēkšņi pazuda bez pēdām kopā ar visu sistēmu un centrālo zvaigzni.

* * *

Savu pirmo kāzu nakti karalis Naiks Pirmais pavadīja viens pats zem svētnīcas arkām uz siena kaudzes.

Un arī īsā kāzu ceremonija, atklāti sakot, nebija neko īpaši svinīga. Viņš un Stasija stāvēja alas centrā sapelējušās ķirzakas priekšā, tas atkal visādi izvicināja ķepas, tad, ar Tjafika palīdzību, nez kāpēc, lika viņiem uzdejot. Tulks skaidroja, ka viņi diez vai spēs izpildīt ķirzaku pārošanās rituālo deju, tāpēc var dejot visu, ko tik vēlas. Karaliene piedāvāja uzdejot kaut kādu lamambu, par kuru Naikam savas jaunības dēļ, nebija ne jausmas. Taču izrādījās, ka lieta ir vienkārša, vajag tikai elkoņos izplest rokas, nedaudz saliekties uz priekšu un grozīt dibenu šurpu turpu. Bija šausmīgi neērti dejot bez mūzikas, jūtoties kā pēdējam muļķim, bet Naiks centās cik tik spēja. Rezultātā sapelējusī ķirzaka pasludināja viņus par vīru un sievu.

Noklausījusies viņa izpušķotos apsveikumus Tjafika tulkojumā, Stasija aizbildinājās uz vieglu nespēku un devās uz savu pili, pat nepaaicinot savu tikko izcepto vīru, lai dalītos ar viņu patvērumā. Tomēr Naiks pārāk sarūgtināts nebija, jo lieta vismaz sākusi kustēties no nāves punkta.

Nolicies slīpi, viņš ilgi grozījās no viena sāna uz otru un atcerējās, kā Stasija ar izteiksmi un pamatīgumu grozīja savu  paresno pakaļgalu. Naiks bija gatavs saderēt, ka karaliene viņu ķircināja ar nolūku. Šķiet, ka viņa ķēra kaifu, palikdama auksta un nepieejama, kamēr viņš vārījās, izbolījies uz viņas nepārspējamajiem apaļumiem.

Reizēm viņam deju ballēs bija gadījušās šitādas draiskules-neaizskaramās, kuras ar maizi nebaro, bet ļauj paspēlēties ar iznīkstošo, karstasinīgo vīrieti, kuram no ausīm bezmaz tvaiks nāca. Naikam radās stipras aizdomas, ka Stasija ir no šīs kaitīgas šķirnes.

Tā stulbā deja viņas jaunībā tika uzskatīta par modernu. Atklāti sakot, tagadējās arī nav neko labākas.

Pēc sarunām ar karalieni zālienā, Naiks cītīgi tēloja zem sievas papēža esošu mocekli, kurš savai mīļotajai ne vārdiņa pretī nerunās. Viņa centieniem bija panākumi: ne velti Stasija šķita kļuvusi laipnāka. Ja vakar viņa skatījās kā zaldāts uz uti, tad kāzu laikā ik pa laikam pagodināja viņu ar vieglu augstprātīgu smaidu. Un, lai gan pēc tam karaliene attapusies, acumirklī pieņēma nepieejamu izskatu, pat pēdējais muļķis būtu sapratis, ka ledus lēnām lūst.

Kad galu galā Naiks aizmiga, viņš sapņoja, ka ar viņu saulainā zālienā uzjautrinās plikā zjuzju  devītniece no iemīļotās kontrabandas kavas. Nu, viņš tai lika trūkties, pat kronis nolidoja ...

Pamodies lieliskā noskaņojumā, Naiks izgāja no alas uz zāliena, kur atrada Tjafiku sēžam uz plakanās klints. Tas atnesa brokastis, bet, pretēji savai paraža, negāja paganīties starp ziediem, bet atkal uzkāpa uz akmens, pavilka ķepas zem sevis un aizvēra acis.

- E, Tjafik, kāpēc tev izskats tāds miegains? - jautāja Naiks, pabeidzis brokastis.

- Es ievēroju stingru gavēni, - ķirzaka skumji atbildēja.

- Izsaku līdzjūtību.

Pēkšņi Tjafiks plaši atvēra acis un nodrebēja, it kā būtu izlīdis no āliņģa.

- Nāc, es gribu tev kaut ko parādīt, - viņš ar sazvērniecisku izskatu teica.

- Kur mēs iesim? - precizēja Naiks.

– Nu, tepat blakus.

Kad viņi, pa labi iestaigāto taku, apgāja ap klinti, Naiks ieraudzīja vairākas dārzeņu dobes ar nedaudz nokaltušiem lapu kušķiem no kaut kāda veida dārzeņa. Acīmredzot no tā, kura bumbuļi garšoja pēc maizes.

- Mēs esam atnākuši, - ķirzaka svinīgi paziņoja.

- Nu, ko tu man gribēji parādīt?

- Skaties. – ķirzaka lepni ar ķepu norādīja uz augstās lietussargu zāles biezokni starp klinti un dobēm.

- Redzu. Tā ir tā jūsu dzeramā nezāle. Tālāk kas? - Naiks skeptiski noburkšķēja.

- Vai tu vēl neuzminēji? Es sāku to pārveidot. Drīz sulas vietā būs spirtjaška.

- Ko, lūk visa šī zāle būs ar spirtjašku?!

- Protams. Es taču tev apsolīju.

Naiks uzreiz aprēķināja, cik daudz spirta dos šie biezokņi. Pēc skata  divus spaiņus, ja ne vēl vairāk.

- Re kāds tu gigants, - viņš brīnījās, uzsitot ķirzakai pa muskuļoto plecu.

- Bet tagad uzspēlēsim hriku, - palūdza Tjafiks.

- Protams! - Naiks ar lielu prieku piekrita.

Viņi atgriezās zālienā un apsēdās pie plakanā laukakmens, kā pie galda. Naiks izvilka kavu, sajauca to un sāka izdalīt.

- Tātad es lieku savu daļu Tangras pret tavējo Dēmiona daļu, - atgādināja ķirzaka.

– Lai notiek.

Skatīdamies uz savām širkām, Tjafiks dziļi aizdomājās, pakasīja ar ķepu aiz auss un pasūtīja vēl divas širkas puskronim.

- Ņemu vienu kronim, - sacīja Naiks, nekaunīgi smīnot, pilnām rokām ar pavisam sliktām širkām. - Nu, kas tev ir?

- Ir puskronis uz fifām. - ķirzaka veica nojaukšanu un bažīgi paskatījās uz partneri pāri platajā vēdeklī atlocītajām širkām.

- 0-pa, bet man ir kronis! - Naiks triumfējoši paziņoja, lai gan pie viņa kā pēc pasūtījuma atnāva burveju peons, absolūti ne mastā.

Nometot širkas uz laukakmens, Tjafiks kļuva pavisam skumīgs.

- Paklau, Naik, man vairs nekā cita nav, - viņš drūmi sacīja. - Un man gribas uzspēlēt vēl. Varbūt mēs varam uzspēlēt tāpat?

- Tāpat pat augonis neuzmetas, - pamācoši sacīja Naiks, savācot kavu un iebāzdams to kabatā.

- Bet es ļoti, ļoti gribu uzspēlēt vēl... - diedelēja ķirzaka.

- Ko, iepatikās spēlēt uz interesi?

- Jā. Zini, tā ir kaut kāda īpaša, aizraujoša sajūta. Nekad iepriekš nevienā spēlē neko tādu nebiju piedzīvojis.

- Nu, re nu, - gvards pasmīnēja.

- Problēma ir tā, ka man vienkārši vairs nav ko likt ķīlā, - Tjafiks krita izmisumā. - Klausies, izdomā kaut ko, a?

- Labi, - Naiks visžēlīgi izlikās iegrimtam dziļās pārdomās, lai gan viss notika tieši pēc viņa vakar izdomātā plāna.

Satrauktā ķirzaka nevarēja atrast sev vietu. Viņa platā plakanā aste tik ļoti trīcēja no pārmērīgām jūtām, ka Tjafikam nācās uz tās apsēsties.

- Lūdzu, domā ātrāk, - viņš teica. -  nevaru sagaidīt...

- Netraucē meditēt, - svarīgi nomurmināja Naiks, apskatot debesis, un ķirzaks pazemīgi apklusa.

Pa debesīm lēni peldēja mākoņi, sulīgi un balti, kā Viņas Majestāte Stasija Pirmā.

- Man šķiet,  es izdomāju... - teica Naiks, kad ķirzaka bija pilnībā zaudējusi pacietību.

- Patiešām?! – Trīcošais Tjafiks pat pielēcās uz augšu, azartiski izbolījis acis. Tātad, uz ko mēs spēlēsim?

– Tev tak ir draugi, radi? - Naiks zaglīgi pajautāja.

– Protams, un ļoti daudz.

- Aizņemies no kāda vēl vienu planētas gabalu, tad mēs atkal uzspēlēsim. - Naiks piemiedza aci un uzsita ar plaukstu pa izspiedušos krūšu kabatu ar kavu.

- Ak, cik jauki tu izdomāji! - ķirzaka priecājās. – Es noteikti aizņemšos. Bet starp citu, Naik, uz kā tu savāci kroni?

- Uz zuzjām.

- Piedod, tad es neko nesaprotu... - Tjafiks pamīņājies, vilcinājās. - Man bija sveša zuzju ļaļa, es to nojaucu. Kā tad tu varēji dabūt kroni uz masta bez ļaļas?

- E-e... es sajaucu, man bija sniku kronis. - Mēģinot slēpt savu apjukumu, Naiks izvilka no kabatas futrālīti, izkratīja skūšanās tārpu un sāka ar to glāstīt zodu.

- Klau, es visu laiku aizmirstu pajautāt, ko tu vakar teici par Svešajiem? - viņš nomurmināja, lai steidzami mainītu nepatīkamo tēmu.

– Tu domā sarunu aizvakar vakarā, kad mēs satikāmies? - precizēja Tjafiks.

-Jā.

Izsalkušais tārps alkatīgi piesūcās Naikam pie vaiga un ar skaļu čāpstienu sāka rīt rugājus.

– Pēc tam tu teici, ka esi iepazinies ar Svešinieku, ar to domājot mani.

- Bet tu atbildēji, ka Svešinieki ir pavisam citādi, - uztvēra Naiks. - Tātad, kā tu par viņiem zini?

- Redzi, vēl pirms mēs izaudzējām Mobilos Vārtus, Viņas Majestāte Karaliene mums pastāstīja daudz interesantu stāstu par Svešajiem. Un mēs uzreiz sapratām, kas tie ir. Ja meditācijas laikā nejauši nokļūst mirāžu pasaulēs, tur šīs radības čum un mudž. Viņi vienmēr kaujas savā starpā un ar ko pagadās, uzbrūk pirmajam pretimnācējam. Vispār labāk nestaigāt pa mirāžu pasaulēm, un vēl jo vairāk, viņu dēļ.

- Pagaidi, es nesaprotu, kas tās par mirāžu pasaulēm?

- tur ieklīst sākotnējie ceļotāji, kuriem liegta gudra vadība, - paskaidroja Tjafiks.  -Un tur viņi riskē apmaldīties. Šīs pasaules izskatās skaistas, interesantas, bet tas viss nav taisnība. Vai tad tu tur nebiji?

- Nē, ne reizi, - Naiks atklāti atbildēja, skujot vaigu.

- Dīvaini. Tad tev ļoti paveicies.

– Tātad jūs šos Svešiniekus dabā redzējuši neesat, tikai meditācijās?

- Kāpēc tu tā domā? - iebilda ķirzaka. – Reiz mums bija iespēja satikties materiālajā pasaulē. Kad mēs pirmo reizi sākām lidot kosmosā, mēs drīz satikām viņu kaujas zvaigžņu kuģi. Viņi gribēja mums uzbrukt, bet mēs viņus ātri nomierinājām. Jo jau zinājām, uz kuru neaizsargāto vietu uzspiest.

- Tik tiešām, nopietni? - Naiks no brīnumiem pat pārtrauca skūšanos.

- Viņi izturēt nevar, ja viņus aplenkuši vidējie gari. Mums izdevās uzrīdīt viņiem šādu garu baru, un Svešinieki aizbēga pa galvu pa kaklu. Tad mēs iegājām mirāžu pasaulēs un tur parunājām ar viņiem, lai sakārtotu attiecības. Viņi apsolīja mūs nekad vairs neaiztikt. Piedāvāja mums draudzību, bet mēs atteicāmies. Viņiem ir kaut kādas mums pilnīgi nesaprotamas spēles. – Tjafiks nicīgi saviebās.

- Bet kas tās par spēlēm, piemēram? - Naiks dedzīgi taujāja.

– Nu, piemēram, viņi izklaidējas, dzēšot zvaigznes. Es atsakos saprast, kāds prieks var būt nodzēšot zvaigzni.

- Neko jau sev izklaides... - gvards bija pārsteigts.

- Viņi ciena tikai brutālu spēku. Mēs viņiem parādījām smalkā spēka efektu, un tas viņus ļoti pārsteidza. Šie radījumi nespēj to pārvaldīt tā, kā mēs. Cik saprotu, viņi no mums baidās un mūs ienīst, taču neriskē mums nodarīt pāri, - secināja Tjafiks.

Naiks brīdi paklusēja, apjucis no jaunās informācijas pārpilnības par Svešiniekiem.

- Bet kādi viņi ir? - viņš jautāja.

- Zini, viņi ir nedaudz līdzīgi cilvēkiem.

– Viņi izskatās pēc cilvēkiem? - Naiks izbrīnījās.

– Nē, ārēji viņi izskatās kā melni ūsaini kukaiņi.

- Ko? Tik maziņi, vai?

– Jā, bet viņu ir daudz, triljoniem reižu vairāk nekā mūsu un jūsu.

– Un ar ko viņi ir līdzīgi cilvēkiem?

- Izskatam ar to nav nekāda sakara, - atbildēja ķirzaka. – Runājot par līdzībām, es gribēju teikt, ka viņiem ir daudz kopīga ar cilvēkiem pasaules uzskatu un garīgo īpašību ziņā.

- Kā tas ir?

- Cik es zinu, cilvēkiem arī sagādā dīvainu baudu spēles, kuras pavada iznīcība, - teica Tjafiks.. - Nez kāpēc jums, cilvēki, patīk vienam otru sāpināt un pat atņemt dzīvības.

- Kāpēc tu tā domā? – Naiks apvainojās.

- Bet vai tad tā nav? Es tev jau stāstīju, kā cilvēki uzvedās uz šīs planētas, viņi atņēma mums dzīvības un ēda mūsu gaļu, un tajā pašā laikā viņiem bija daudz sava ēdiena. Bet kāpēc meklēt piemērus tik tālu? Kad mēs kosmosā satikām tavu eskadru, tā mums uzreiz uzbruka, lai gan mēs tam nedevām ne mazākā iemesla.

- Nu kā tad, ne mazākā iemesla, - Naiks iebilda. – Pateiksi arī. Eskadra patrulēja, apsargājot impērijas galvaspilsētu. Bet jūs lidojāt tieši uz Demionu, vai ne?

– Bet kāpēc cilvēki nolēma, ka mēs lidojam ar ļauniem nodomiem?

Naikam pret to nebija ko iebilst. Pabeidzis skūšanos, viņš iebāza tārpu korpusā, tas protestējot pīkstēja.

- Ir arī ievērojama līdzība faktā, ka Svešiniekiem, tāpat kā jums, smadzenes ir sadalītas divās daļās, - ķirzaka turpināja. – Redzi, tas būtiski sašaurina uztveres un domāšanas iespējas. Pasaule tiek uztverta tikai kā sadalītu pretstatu virkne.

- Bet jums ir kaut kā savādāk?

- Mums ir četru daivu smadzenes, - svarīgi paziņoja Tjafiks. - Vienīgais, kas var domāt un rīkoties tāpat kā mēs, ir Viņa Augstība princis Džandars. Viņa smadzenes ir daudz lielākas nekā cilvēkam, un  arī sadalītas četrās daivās. Viņa augstībai ir arī parietālais dziedzeris, lai barotos ar augstāko spēku. Šādi princi izaudzināja Pārvērtību Pavēlnieks un Spēļu Vadītājs. Seno pravietojumu piepildīšanai.

- Kādu pravietojumu?

- No neatminamiem laikiem mums ir doti pareģojumi, tie tiek pasniegti attēlu pāru spēles veidā. Viens no tiem attiecas uz Viņa Augstību Princi. Ja ir interese, mēģināšu to pārtulkot jūsu valodā.

- Nu, iztulko, vai...

- Tikai tur ir attēlu ķēde, kas apzīmē vissvarīgāko un svētāko planētu. Un es nekādi nevaru atrast īsto vārdu, lai to iztulkotu. Varbūt vari man palīdzēt?

- Stilīgākā mūsu planēta ir Dēmions, - Naiks bez vilcināšanās atbildēja. Saprotama lieta, impērijas galvaspilsēta tak.

- Ļoti labi. Tad tulkojumā pareģojums par prinča likteni skanēs apmēram šādi: divas sirdis, sapludinātas kopā, izglābs galvaspilsētu šausmīgajā kaujā, - deklamēja Tjafiks.

- Tas izskatās pēc dzejoļa, - gvards ar vieglu izbrīnu atzīmēja.

- Tieši tā, pāru attēlu spēle mums ir tāda pati kā dzeja cilvēkiem, - apstiprināja ķirzaka.

- Bet es neierubījos, kāds princim Džandaram ar to sakars.

- Redzi, Viņa Augstības Prinča krūtīs pukst divas sirdis. Viņš piedzīvoja pārvērtības, vēl būdams mātes vēderā ...

Pēkšņi Tjafiks apklusa, lūkodamies uz kaut ko pār Naika plecu. tas apsviedās un ieraudzīja pa taku ejam pie viņiem Stasiju.

- Labrīt, jūsu majestāte, - abi unisonā sveicināja.

- Labrīt, - karaliene sausi atbildēja. - kungs Petocki, es gribu jums kaut ko pateikt aci pret aci.

- Jā, jā, protams... - Naiks pieklājīgi paklanījās.

Pagājusi kopā ar Naiku malā, Stasija piefiksēja uz viņu vēsu debeszilu acu skatienu.

- Tā ka esam noslēguši laulību savienību, es nolēmu, ka jūs varētu apmesties pilī, - viņa teica. - Džandara guļamistaba ir tukša, un es domāju, ka jums tajā būs daudz ērtāk nekā alā.

- Esmu bezgala pateicīgs. - Naiks izplūda platā smaidā.

- Kā es saprotu, Tjafiks jums sagādājis skūšanās maļuļu no maniem krājumiem?

- Jā, jūsu majestāte. Es ceru, ka jums nav pretenziju?

- Nepavisam. Jūsu seja izskatās daudz labāk kad ir noskūta,  - apstiprinoši atzīmēja karaliene.

- Paldies par labajiem vārdiem, - Naiks lēnprātīgi pateicās un, saņēmis drosmi, aizkustinošā tonī piebilda: - Jūs šodien izskatāties lieliski, jūsu Majestāte.

Banālais kompliments deva pretēju efektu — karaliene stingri savilka uzacis.

- Ceru, ka jūs neesat aizmirsis savu zvērestu?

- Kā var, jūsu majestāte... - Viņš cītīgi savilka samulsušu seju. - Galu galā noruna dārgāka par naudu, kā saka.

- Nu ko. Pasakiet Tjafikam, lai viņš jūs pavada uz prinča istabām. Uz redzēšanos.

- Uz tikšanos, jūsu majestāte... Paldies, jūsu majestāte. - Pielicis roku pie sirds, Naiks paklanījās.

Karalienes sulīgās lūpas nodrebēja aizbildnieciskā smaidā. Pagriezusies viņa vienmērīgiem soļiem devās prom. Starojošais Naiks gandrīz palekdamies atgriezās pie Tjafika.

- Kā redzu, Viņas Majestāte tevi ar kaut ko iepriecinājusi, - viņš piezīmēja.

- Jā. Viņa man deva atļauju ievākties prinča guļamistabā. Teica, lai tu aizved mani tur.

- Ja tu  pārāk nesteidzies, varbūt vispirms mēs atkal spēlēsim hriku? - Kirzaka aste azartā trīcēja.

– Tu ko, jau paspēji aizņemties?

- Jā, es tikko parunāju ar draugiem, kā tu ieteici, un tagad man ir divi tūkstoši seši simti astoņpadsmit planētas gabali, - Tjafiks lepni sacīja. Mani draugi tos man uzdāvināja. Varētu savākt vēl, bet domāju, ka pagaidām pietiks. Uzspēlēsim?

- Nu, tad jau mēs varam paaugstināt likmes, - sacīja Naiks. - Teiksim, iesākumam ieliksim divas daļas, labi?

- Vai tad tā arī ir var?

– Protams, saimnieks - kungs.

- Nu ko, pamēģināsim, - ķirzaka piekrita. Viņi apsēdās pie sava improvizētā akmens galda, un Naiks izvilka kavu un sāka izdalīt.

- Nabadzīte, viņa pat nenojauš to, kādu likteni piepilda Viņa Augstība princis, - Tjafiks klusi sacīja, raugoties pakaļ karalienei, kura lēnām attālinājās.

- Bet ko, viņam prognozēts kaut kas slikts? – Naiks kļuva uzmanīgs.

- Bet tikai tu to paturi noslēpumā no Viņas Majestātes, labi?

- Esi mierīgs, es nepļāpāšu.

- Saskaņā ar visiem tiem pašiem pareģojumiem, princim būs jāglābj Visums, sacīja ķirzaka. - Bet par to viņam būs jāmaksā ar savu dzīvību.

* * *

Kad tvertnēs palika nožēlojamas degvielas drupatas, paātrinājums beidzās, un kuģi ar apstādinātiem dzinējiem pēc inerces neiedomājamā ātrumā turpināja skriet pa melno tukšumu.

Admirālis komandtelpā nodevās nekā nedarīšanai, kad Sinkijs paziņoja, ka iekšējās drošības sektora vadītājs atkal ieradies ar ziņojumu, pēc savas iniciatīvas. Atļāvis adjutantam ielaist pretizlūkošanas aģentu, Zenzers iekšēji gatavojās ļaunākajam, piemēram, masu pašnāvību vilnim vai gaidāmiem nemieriem. Taču, spriežot pēc stūres mājā iekļuvušā vicekapteiņa mierīgās sejas, nekas nopietns vēl nebija noticis. Noklaudzinājis papēžus, Haflārs salutēja un nogaidoši sastinga.

- Piesēdieties, - admirālis viņam atļāva.

- Man jums ir slikts jaunums, jūsu ekselence, - sacīja pretizlūkošanas virsnieks, apsēzdamies krēslā.

- Ko, vēl kāds nošāvās? - Zenzers drūmi pajokoja.

- Nē, jūsu ekselence. Par laimi, tas nenotika. Taču mičmanis Kvau, šķiet, sajucis prātā. - Vicekapteinis sērīgi pašūpoja galvu. - Viņš vēlas runāt ar jums personīgi, jūsu ekselence.

Pēdējās divas Haflara frāzes ne visai loģiski saderēja kopā, ko admirālis labprāt izmantoja.

-Tā-tā... Vai ir vēl kādi citi vājprāta simptomi? - viņš pasmīnēja.

Taču pretizlūkošanas virsnieks bija ārkārtīgi nopietns un palaida admirāļa joku  gar ausīm. Vai arī izlikās, ka neuztver humoru.

- Viņš šad un tad sarunājas pats ar sevi, - Haflārs zīmīgi pacēla pirkstu.

- Par ko tieši?

- To nedzird, jūsu ekselence. Puisis sēž ar seju stūrī un kaut ko klusi murmina zem deguna.

- Nesaprotu, kāpēc Kvau vēlas runāt ar mani, ja viņam jau ir tik patīkams sarunu biedrs? - admirālis turpināja praktizēt asprātības.

- Viņš apgalvo, ka viņa rīcībā ir ārkārtīgi svarīga informācija, ko viņš var paziņot tikai Jūsu Ekselencei.

- Hmm... Vai viņš trako?

— Nemaz, jūsu ekselence.

Zenzers noslaucīja no sejas nievājošo smaidu un nomainīja rotaļīgo sejas izteiksmi pret tēvišķu līdzjūtību.

- Ceru, ka Klupinca jau izmeklējis pacientu?

– Tieši tā, ārsts mēģināja ar viņu parunāt, bet nesekmīgi. Kvau kategoriski atsakās runāt ar kādu citu, izņemot jūs. Tad Klupinca sākumā viņam injicēja neroleptiķi un trankvilizatoru. Puisis gulēja labi, bet pēc tam joprojām murgo. Lūdzas pie jums uz sarunu, jūsu ekselence.

Neskaidri pasmīnējis Zenzers piecēlās no krēsla.

- Nu ko, aiziesim. Apciemošu nabaga puisi, - viņš teica.

9. nodaļa PUSTRAKAIS MIČMANIS IZVEIDO SAKARUS

Staigādams uz priekšu atpakaļ pa kaujas kuģa komandtelpu, Gorštalcs pacietīgi gaidīja, kad Bukstens pabeigs rakņāties pa savu slepeno tīklu, iedziļinoties ieteikumu džungļos un cītīgi izmakšķerējot nepieciešamo informāciju.

- Patiešām, kreisera "Huligāns" apkalpē ir pieminētais Naiks Petckis un personas numurs arī sakrīt, - beidzot teica kontradmirālis. – Spriežot pēc dosjē, puisis ir vienkāršs kā grābeklis. Un viņa ziņojuma stils arī pilnīgi atbilstošs. Vienšūņa niecība. Lūk, paskatieties uz viņu. - Un viņš pasniedza Gorštalcam krāsainu fotogrāfiju no Petocka personīgās lietas, vēl siltu no printera.

— Diezgan prasta fizionomija, — kapteinis piekrita, ātri palūkojoties uz spīdīgo papīra lapu un atdodot to atpakaļ Bukstenam.

Viņš salocīja izdruku četrās daļās un ieslidināja uzvalka sānu kabatā.

– Bet, kas attiecas uz planētu Tangra, tur ir daudz interesantas specifikas, - kontradmirālis domīgi sacīja. - Šeit esmu atsvaidzinājis savu atmiņu un, ja vēlaties, varu padalīties ar kaut kādu informāciju.

- Esmu pati uzmanība, jūsu ekselence.

– Nu tad lūk, savulaik Tangras pazušana sacēla lielu troksni. Jo tur tika veikti militāro biorobotu kaujas testi kā daļa no īpaši slepenā projekta FABR-2. Un dažas slepenas ziņas par to, pie mums nonāca pat agrāk nekā konfederātu ģenerālštābā. Bukstens viltīgi samiedza acis. – Tagad vairs nav noslēpums, ka vietējā garnizonā mums bija savs izcils aģents un mūsu izlūkošanas pavadonis Tangras orbītā darbojās caurām diennaktīm.

Gorštalcs saprotoši pamāja.

- Kādu dienu konfederāti pa īpaši liela attāluma sakariem saņēma no Tangras briesmu signālu, - turpināja kontradmirālis. – Kosmodroma dispečers tur ar lamuvārdiem kliedza, ka sākusies masveida bombardēšana. Un piepeši savienojums pārtrūka pavisam. Protams, konfederācijas ģenerālštābs iedomājās, ka mūsu kuģis no  klases "Neredzamais" devis raķešu triecienu pa Tangru. Tikai par brīnumu toreiz izdevās novērst apmaiņu ar kodoltermiskām laipnībām ...

- Ak, pat tā? .. - teica kapteinis.

– Nebūšu pieticīgs, tieši mūsu nodaļa izrādījās situācijas augstumos. Pateicoties karstajai informācijai, saņemtai pa mūsu kanāliem, toreizējais imperators laikus sazinājās ar konfederācijas prezidentu pa ekstrēno sakaru līniju. Viņš paziņoja, ka impērijas kosmosa flote Tangras bombardēšanā nav iesaistīta, un ierosināja izveidot divpusēju komisiju incidenta izmeklēšanai. Sākotnēji tika pieņemts, ka noticis vai nu teroristu grupējuma uzbrukums, vai arī slepens mēģinājums izraisīt bruņotu konfliktu. Vai jums neatrastos glāze gāzēta ūdens?

- O jā, protams! - Gorštalcs piesteidzās pie viena no iebūvētajiem skapjiem, izņēma lielu plastmasas pudeli ar rozā šķidrumu un, uzpildījis caurspīdīgu vienreizējo glāzi, pasniedza kontradmirālim.

Saslapinājis rīkli, Bukstens turpināja:

- Pēdējie kadri no mūsu satelīta mākoņainības dēļ atstāja vēlēties daudz ko labāku, tomēr pēc datorizētas apstrādes uz tiem kļuva redzamas raktuvju ciemata un kosmodroma ēku drupas, kas tikušas pakļautas masveida bombardēšanai. Taču tiklīdz paguva sapulcināt reprezentatīvu komisiju, notika kaut kas pavisam neparasts. Kā jau teicu, Tangra pazuda kopā ar zvaigzni un pārējām septiņām tās orbitālās sistēmas planētām. Tajā pašā laikā tika reģistrēta spēcīga rentgena starojuma emisija, it kā pazudusī masa būtu iesūkta melnajā caurumā. Vispār radiācija drīz izsīka. Visrūpīgākā šīs telpas daļas novērošana neko nedeva. Pēc tam konfederāti ekspedīcijai norīkoja vienu no saviem astrofiziskajiem kuģiem. Apkalpe veica visādus mērījumus vietā, kur atradās pazudušās planētu sistēmas centrs, un beigās atgriezās bez nekā. Interesanti, vai ne?

- Ļoti interesanti, - piekrita Gorštalcs. - Sakiet, kāda ir varbūtība, ka melnais caurums tomēr ir bijis, to vienkārši nespēja atklāt?

- Pārmeklēšana tika veikta ilgu laiku un apzinīgi, - Bukstens svarīgi iebilda. - Saskaņā ar aprēķiniem, pat ja planētu sistēma sabruktu un pārvērstos par melno caurumu, tās gravitācijas rādiuss būtu vienāds ar aptuveni vienu desmito daļu no zvaigžņu jūdzes. Šādu objektu noteikti būtu atklājuši kuģa lāzerskeneri. Nemaz nerunājot par rentgena sensoriem. Taču nekā nebija – ne putekļu, ne gāzu. Tukšums.

Pabeidzis tirādi kontradmirālis izdzēra savu rozā putojošo toniku, un Gorštalcs steidza atkal piepildīt glāzi līdz malām.

- Jā, jūsu ekselence, noslēpumains stāsts, neko teikt, - pakratot galvu, kapteinis atzina. - Man pat šķiet dīvaini, kāpēc es iepriekš nekā nebiju dzirdējis par šāda mēroga sensāciju.

- Un nevarējāt dzirdēt, - Bukstens pašapmierināti sacīja. – Varat uzskatīt, ka es jums tikko piešķīru augstāko drošības pielaidi.

- Paldies par uzticību, jūsu ekselence.

- Neko labāku neatradusi, komisija izvirzīja pašsaprotamu pieņēmumu, ka Tangrai uzbrukuši Svešinieki. Un ar to arī nomierinājās.

Kontradmirālis atkal pieplaka pie glāzes ar minerālūdeni.

- Atvainojiet jūsu ekselence, bet mani vienmēr ir kaitinājuši šādi paskaidrojumi, kas neko nepaskaidro, - satraukti sacīja Gorštalcs. – Dažreiz tas nonāk līdz pilnīgam absurdam. Iedomājieties, katrs oluhs-montieris, pazaudējis orbītā metināšanas bloku, sāk muldēt muļķības par Svešinieku intrigām.

- Pilnīgi pareizi, man uzreiz nāk atmiņā vairāki tirdzniecības kuģu noslēpumainas pazušanas gadījumi, - piekrita Bukstens, pasmīnot. - Bulvāru prese sāka taurēt par Svešiniekiem, īpašnieki pie trokšņa pagrāba apdrošināšanas naudu. Lai gan vēlāk dažus kuģus izdevās atrast, neskartus kaut kur pretējā maršruta atzarā un ar kontrabandas kravu tilpnēs.

- Tieši tā! - kapteinis iekarsa. - Pēc visa tā, jums jāatzīst, grūti uztvert šāda veidu stāstus par ticamiem ...

- Nu, kas attiecas uz Tangru, tad šis sīki dokumentētais atgadījums ir kļuvis par īstu pērli folkloras informācijas apkopojumā par ļaunajiem Svešiniekiem. - Bukstens ar ātru skatienu pavadīja nākamo špilku Gorštalca virzienā, taču tas necēla ne ausi. – Protams, šauram iekšējam lokam. Un tagad, pateicoties Petocka vēstījumam, kaut kas kļūst skaidrāks. Pirmo reizi divdesmit gadu laikā. Tagad mēs zinām, ka nekāda melnā cauruma nebija vispār. No Petocka ziņojuma tieši izriet, ka solārā sistēma, kurā ietilpa Tangra, tika pārvietota uz citu Galaktikas reģionu, kurš nebija pieejams tiešai novērošanai.

- Piedodiet, bet man tas viss neietilpst galvā, - klusi atzina Gorštalcs. - Kādam gan jābūt tehnoloģiju līmenim, cik daudz enerģijas nepieciešams ...

- Tomēr fakts ir acīmredzams, - Bukstens noplātīja rokas. - Un uzprasās vēl viens secinājums. Proti: Zenzera eskadra iesaistījās kaujā ar būtnēm, kas spēj pārvietot planētas un zvaigznes pēc saviem ieskatiem. Kā jūs domājat, daudz sanāks pakarot ar šadu pretinieku?

- Dievs Augstais! - pusbalsī izspieda Gorstalcs. - Tātad mēs esam pret viņiem bezspēcīgi ...

- Pagaidām neredzu iemeslu panikai, drīzāk otrādi, - Bukstens vēsi sprieda. - Maz ticams, ka šīs radības plāno iznīcināt Dēmionu. Citādi tas jau būtu noticis.

- Kas viņi ir?

Klusi parakņājies pa izdruku kaudzi, ko bija izveidojis, Bukstens pasniedza kapteinim vienu no lapām.

- Petocka raportā runa ir par ķirzakām. Acīmredzot tie ir sarkanie korneozauri, lielākie turienes faunas pārstāvji, - viņš skaidroja.

Gorštalcs paskatījās uz fotogrāfiju. Uz tā attēlotā ķirzaka stāvēja uz pakaļkājām starp panīkušiem sudrabainiem krūmiem, noliecis savu lielo galvu ar līkajiem ragiem uz vienu pusi, it kā kaut ko ieklausītos. Acis bez zīlītēm, rozā, fasetveida, tukši skatījās objektīvā. Trīspirkstu priekšējās ķepas sastingušas gaisā, it kā ķirzaks grasītos sakārtot savu plato, kaula apkakli, kas ap malām bija izraibināta ar adatainiem izaugumiem. Zem kārpainās sarkanās ādas krasi izcēlās muskuļu kamoli.

Vertikālā mēroga līnija attēla malā ļāva novērtēt ķirzakas augumu - apmēram septiņas olektis.

- Pretīgs briesmonis, - nomurmināja kapteinis, novērsdams apdullušo skatienu uz kontradmirāli un nervozi knibinādams krāsaino attēlu.

- Jā, par skaistuli viņu nosaukt grūti, - Bukstens piekrita. – Starp citu, viņi nav plēsoņas, bet diezgan miermīlīgi zālēdāji. Un pietiekami gļēvi lai no cilvēkiem turētos tālāk. Daži no garnizona virsniekiem brīvajā laikā uzjautrinājās, šaujot viņus no helikopteriem. Svaigas gaļas dēļ, jo līķus nodeva virsnieku ēdnīcas virtuvē.

– Vai tiešām nevienam neienāca prātā, ka tās ir saprātīgas būtnes? - Ar šaubām balsī sacīja Gorštalcs, atdodot attēlu.

- Iedomājieties, nevienam. Ksenobiologi atzīmēja, ka šie bara dzīvnieki ir apveltīti ar vairākiem sarežģītiem, savdabīgiem instinktiem, taču neviens ar tiem īpaši nenodarbojās. Nekur nav pat norādes, ka korneozauriem piemistu vismazākā intelekta pamati, nemaz nerunājot par civilizācijas struktūrām.

- Petockis savā ziņojumā apgalvo tieši pretējo, - atcerējās kapteinis.

- Tur jau ir tas āķis. Cerēsim, ka ar kuteri atbraukušais neatteiksies atbildēt uz dažiem jautājumiem. Starp citu, par viņu. Vai esat kādreiz lasījis Loera Nalkina poēmu "Izpircēja vēstījums"? - Bukstens negaidīti pajautāja.

- Kaut ko neskaidri atceros, - Gorštalcs atzinās, saraucis pieri. - Šķiet, es kaut kā noskatījos raidījumu par viņu, lai gan pašu poēmu neesmu lasījis. Ja nemaldos, tur pareģoti lieli notikumi pat trīs gadsimtus uz priekšu?

- Pilnīgi pareizi.

- Nezinu kā jūs, bet es ne visai ticu tādām lietām.

- Ticiet vai nē, bet apmēram puse poēmas pareģojumu jau ir piepildījušies, - nopietni atbildēja Bukstens. - Ir pat sekta, ko sauc par "Izpirkšanas lieciniekiem". Un viņi diezgan nopietni gaida Izpircēja atnākšanu. Sektanti  Nalkinu uzskata par svētu pravieti un pamēģini viņiem iestāstīt, ka patiesībā šis alkoholiķis un babņiks pārgrieza sev vēnas graustu bordelī, piedzēries līdz ārprātam.

— Labs pravietis, neko teikt, — Gorštalcs nomurmināja.

- Kāpēc gan ne? - iebilda kontradmirālis. – Daži psihologi apgalvo, ka poētiskā iedvesma ir sava veida transs. Ienirstot tajā, cilvēks pieslēdzas transcendentā informācijas lauka reģionam un ir pilnīgi spējīgs ielūkoties nākotnē.

– Vai jūs nepieļaujat, ka visi šie pareģojumu piepildījumi, nav nekas vairāk kā vienkāršas sakritības un interpretācijas pārspīlējumi? kapteinis piesardzīgi protestēja.

- Nē, nepieļauju. Jo savulaik es biju dziļi iesaistīts šajā problēmā. Bet nenovērsīsimies, es pieminēju Nalkina dzejoli lūk kāpēc.

Pareģojums četrdesmit septītajā pantā tiek uzskatīts par vienu no noslēpumainākajiem, katrs iztulkotājs uz to paklūp, ir sarakstīti rakstu un brošūru kalni, bet jēgas maz. Daži komentētāji apgalvo, ka Nalkins domājis biorobotu, citi uzskata, ka tas ir par kaut kādu citplanētiešu briesmoni, un vēl citi ir sakrājuši daudz dažādu metaforisku interpretāciju. Lūk, paklausieties. Tātad, četrdesmit septītais pants.

Aizvēris acis, Bukstens no galvas deklamēja:

Zelts aizstās patiesību, likumu.

Un debess pazudīs no acu skata

Aiz augstprātīgo greznām pilīm.

Kad tronī apsēdies vecais klauns

Nāks necilvēks ar divām sirdīm,

Un nāvei lemtā pasaule tiks izglābta.

Pie priekšpēdējās rindas Gorštalcs nodrebēja, bet kontradmirālis mierīgi pabeidza deklamēšanu un iespaidīgi atgāzās krēslā, apmierināts ar radīto efektu.

- Nu kā? - Bukstens pēc pauzes jautāja.

- Necilvēks ar divām sirdīm... - pavisam apmulsis kapteinis atkārtoja pusbalsī.

-  Arī pārējais saskan, vai ne? Jebkurā gadījumā pašreizējā situācija uz Dēmiona ir iezīmēta diezgan pazīstami.

- Lūdzu atvainot, ne man par to jāspriež, - atcirta Gorštalcs.

- Izbeidziet, kaptein, - kontradmirālis īgni iesmējās. - Jūsu zināšanai es nenodarbojos ar lojalitātes problēmām, šajā sūdā paredzēts rakņāties stulbeņiem no piektās nodaļas.

Iestājās neveikls klusums. Bukstens pabeidza savu toniku, iemeta tukšo glāzi makulatūras grozā un piecēlās no krēsla.

- Nu ko. Es domāju, ka mums vajadzētu satikt šo princi Džandaru, viņš teica. - Aizvediet mani pie viņa.

Pirms iziešanas no komandtelpām Gorštalcs sazinājās ar dežūrvirsnieku, painteresējās, vai viss kārtībā, un brīdināja, ka dodas uz lazareti. Tad abi ar Bukstenu ar liftu aizbrauca uz klāju, kur kopā ar reģenerācijas kompleksu un ēdināšanas bloku atradās medicīnas vienība.

Dežurējošais feldšeris viņus ar cieņu pavadīja pa garu izliektu gaiteni uz galvenā ārsta kabinetu.

– Kā pavēlēsiet jūs iepazīstināt? - jautāja Gorštalcs, tiklīdz pavadonis pazuda pa durvīm pēc ziņojuma.

- Ļoti vienkārši. Tā kā ir.

Mediķi atvēra durvis un viņi iegāja. Neliela kabineta saimnieks, gara auguma brunets ar platiem pleciem, tērpies virs formastērpa uzvilktā zaļā halātā, pameta galdu un skadri sveicināja priekšniekus.

- Jūsu Ekselence, ļaujiet man jūs iepazīstināt ar doktoru Taideru, sacīja kapteinis un pagriezās pret militāro ārstu. - ar jums vēlētos parunāt kontradmirālis Bukstens.

- Esmu ļoti priecīgs, jūsu ekselence. Mourvej paldies, varat būt brīvs.

Feldšeris izslaucījās aiz durvīm gandrīz uz pirkstgaliem.

Iesēdies krēslā ārsta galda malā, kontradmirālis norādīja, lai Gorstalcs un Taiders apsēžas.

- Pirmkārt, gribu visus brīdināt: te ir nepieciešama pilnīga konfidencialitāte, - viņš iesāka. - Esmu no militārās izlūkošanas.

- Jūsu rīcībā. – Ārsts pieklājīgi nolieca galvu, bet Bukstens paspēja pamanīt vieglu ēnu, kas pārslīdēja pār viņa stingro seju.

Šādas sejas izteiksmes izmaiņas, iepazīstoties, nācās novērot tālu ne pirmo reizi, un to iemesls kontradmirālim nebija noslēpums. Proti: tipiska intelektuāļu ideosikranizācija pret specdienestiem un izšķirošs izpratnes trūkums par to, ka, bez slepenpolicijas ar tās stukačiem, izlūkdienestā ir daudz lielu nodaļu, ka ne katram izlūkdienesta oficierim ir uzlikts pienākums uzošņāt nelojālos subjektus.

- Šodien jūsu lazaretē nonācis neparasts pacients, - Bukstens ķērās pie lietas.

— Jā, jūsu ekselence, — ārsts ar acīmredzamu atvieglojumu apstiprināja.

– Kā turpinās viņa izmeklēšana?

- Mēs no viņa paņēmām visas analīzes, gaidām rezultātus, - Taiders bez steigas atbildēja, it kā nomērot vārdus no pipetes. – Mums jāpārliecinās, vai viņš nav bīstamu infekciju nesējs. Pagaidām subjekts izolēts boksā, kamēr dezinfekcijas pasākumi nav veikti pilnībā.

- Ļoti saprātīgs piesardzības pasākums, - sacīja kontradmirālis.

- Papildus analīzēm mēs veicām krūškurvja fluoroskopiju un kardiogrāfiju, - piebilda ārsts.

- Ļoti labi. Tad es lūgšu jūs atbildēt uz ļoti svarīgu jautājumu. Vai tas tiešām ir cilvēks ar divām sirdīm, vai arī viņā ir iemājojusi kāda cita būtne?

- Ziniet, es neatzīstu nepamatotas fantāzijas, - Taiders bez cieņas atcirta. – Jā, šim cilvēkam ir divas sirdis, bet citas novirzes no normas nav konstatētas.

- Doktor, es saprotu, ka tas izklausās pēc banāla sižeta no piedzīvojumu video, - Bukstens plati pasmaidīja. - Plēsoņa citplanētietis cilvēka ādā, trūkst tikai pupīgas brunetes tīkliņbiksēs, tumšās brilles un ātršāvēja plazmera. Un tomēr, vai  varat garantēt, ka aiz šīs anomālijas neslēpjas kas vairāk?

Viņš pārmija paviršu skatienu ar Gorstalcu, kurš sēdēja uz eļļas auduma dīvāna un uzmanīgi klausījās sarunā.

- Protams. Simt procentīgi, - Taiders bez vilcināšanās paziņoja.

- Turpiniet, esiet tik laipns.

– Pēc pacienta teiktā, viņam apritējuši divdesmit divi standarta gadi. Pēc visām pazīmēm tā arī ir. Zobu, ādas un matu stāvoklis atbilst norādītajam vecumam. Arī dzimumorgāni ir normāli. Īsāk sakot, nekādi hormonālie traucējumi nav pamanīti. - Katru nākamo frāzi ārsts izrunāja pēc īsas vilcināšanās, it kā diktētu savu spriedumu datoram. – Lai gan pēc savas garīgās attīstības pacients nav aizkļuvis  tālu no pubertātes.

- Lūk kā? - ieinteresējās kontradmirālis.

- Atklāti runājot, jūsu ekselence, viņš man atstāj  garīgi atpalikuša iespaidu, - sacīja ārsts. – Konkrēti, viņam vispār trūkst humora izjūtas. Pirmais, kas to atklāja, bija doktors Lankohs, kurš viņu apskatīja, vēl atrodoties slūžās. Jautāts par ierašanās mērķi, viņš atbildēja, ka meklē mātīti dzimtas turpināšanai. Tieši tā, kā es nocitēju, iedomājieties. Desantnieki sāka viņu izsmiet. Viens no viņiem ieteica viņam apprecēties ar Viņa Majestātes imperatora meitu. Un pacients šo plakano asprātību uztvēra pavisam nopietni.

- Diezgan neizdevies joks, - Bukstens bezkaislīgi sacīja.

uz viņa repliku Taiders neko neatbildēja un pēc pauzes turpināja:

– Sarunas laikā es noskaidroju viņa intelektuālo defektu cēloni. Fakts ir tāds, ka jauneklis uzaudzis, kaut arī mātes aizbildnībā,  inteliģentu ne-humanoīdu vidū. Cilvēku komunikācijas trūkums agrīnā vecumā izraisījis garīgu atpalicību. Tas ir diezgan triviāls un bieži novērots gadījums.

Taiders apklusa un aizmiglotām acīm paskatījās lejup uz caurspīdīgo medicīnas instrumentu skapi. Acīmredzot viņš mēģināja atcerēties, vai savā stāstā nav palaidis garām kaut ko nozīmīgu.

– Vai varat kaut ko piebilst teiktajam? - Nedaudz pagaidījis, jautāja kontradmirālis.

— Droši vien nē, jūsu ekselence. Esmu beidzis.

- Nu ko, paldies. Bet tagad es pats gribētu parunāt ar šo cilvēku. Ceru, ka tam nav medicīnisku kontrindikāciju?

- Protams, jūsu ekselence. Atļausiet jūs pavadīt.

Bukstens un Gorštalcs piecēlās no savām vietām, doktors Taiders pakalpīgi atvēra viņiem durvis, un visi trīs izgāja lazaretes gaitenī.

* * *

Kuģa apsardzes telpu uzraudzībai paredzēto piecu monitoru rindā, darbojās tikai galējais labais, pārējie bija izslēgti kā nevajadzīgi. Virs pārsedzes uzstādītais videokameras īsa fokusa objektīvs ļāva aplūkot visu  karceri, lai gan optika neizbēgami radīja kropļojumus, ieliecot un izliecot kniedētās metāla sienas.

Bēdīgais šī metāla burbuļa iemītnieks, bijušais mičmanis bet tagad ierindnieks Kvau, sēdēja uz gultas, iekāpis tajā ar kājām un iespiedis neskūto zodu savos asajos ceļgalos. Ik pa laikam viņš drūmi pakratīja galvu un skumjā čukstā kaut kas iebilda savam neredzamajam sarunu biedram. Pēc tam atkal iegrima stingumā.

- Lūk, palūkojieties uz viņu, jūsu ekselence,  -  teica vicekapteinis Haflārs.

- Jā, nožēlojams skats, - Zenzers atzina. - Nu ko, es ieiešu pie viņa, ja jau viņš lūdza.

— Vai nepavēlēsiet jūs pavadīt, jūsu ekselence? - Haflārs attapās.

- Labāk palieciet šeit. Lai viņam ir vismaz privātas sarunas ilūzija. Palūgšu karcera atslēgu.

- Te tā ir, jūsu ekselence. Esiet drošs, ja vajadzēs, es paspēšu iejaukties, - apliecināja pretizlūkošanas virsnieks.

- Diez vai tas būs nepieciešams, - admirālis sausi izmeta pār plecu.

Haflāra iedarbinātais servomehānisms, atvēra admirāļa priekšā bruņotās durvis, kas atdalīja uzrauga posteni no virssardzes gaiteņa. Piegājis pie durvīm, aiz kurām nīkuļoja vājprātīgais Kvau, Zenzers tās atslēdza un iegāja karcerī, uzmanīgi aizverot aiz sevis durvis.

Arestants lēni pacēla galvu. Ieraudzījis admirāli, viņš uzstaroja kā dzimšanas dienā, steigšus nolēca uz grīdas un augstu pacēla roku sveicienam. Uz viņa saņurcītā formastērpa pleciem bija palikušas skrandas, pēc tam, kad niknais admirālis ar savu roku norāva mičmaņa uzplečus.

— Brīvi, lūdzu, apsēdieties, — Zenzers laipni sacīja, nolaidies uz vienkājaina, pie tērauda grīdas piemetināta ķeblīša. – Mani informēja, ka vēlaties ar mani parunāt.

— Jā, tieši tā, jūsu ekselence, — Kvau sacīja, konvulsīvi norijot siekalas. - Paldies, ka atnācāt, jūsu ekselence. Man ir ļoti svarīgs vēstījums jūsu ekselencei.

- Nu ko, es jūs klausos.

Turpinot stāvēt kā stabs karcera vidū, Kvau impulsīvi piespieda dūres pie krūtīm. Viņš nedaudz trīcēja, un šķita, ka nespēj izdabūt nevienu vārdu caur rīkles spazmu.

- Runājiet taču, - it kā nekas nebūtu noticis, admirālis viņu iedrošināja.

- Man izdevās nodibināt sakarus ar Kosmisko Intelektu, jūsu ekselence, - Kvau sacīja ar mežonīgu mirdzumu acīs. - Es saprotu, tas izklausās pēc murgiem... Bet tomēr es lūdzu, es ļoti lūdzu jūs man noticēt.

Raugoties uz bijušā mičmaņa pilnīgi neprātīgajām, paplašinātajām zīlītēm, Zenzers sajuta asu sirdsapziņas dūrienu. Patiešām, ja nebija īpašo tālo sakaru ar štābu, nebija ne mazākās virsnieka Kvau vainas, vienkārši izrādījās, ka pat vērpes mijiedarbība nedarbojās tik kolosālos attālumos. Nabaga puisis, pazemināts amatā un ieslodzīts, nojūdzies uz ideju nodibināt sakarus par katru cenu, un tādējādi attaisnot sevi. Tad lūk, viņš tos arī izveidojis, iesaistījies sarunās ne vairāk, ne mazāk kā ar pašu Kosmisko Saprātu.

- Lūdzu, nomierinieties, - Zenzers līdzjūtīgi sacīja. - Apsēdieties, nevajag tik ļoti uztraukties.

Vājprātīgais ieslodzītais mehāniski paklausīja. Atmuguriski atkāpies gultā, viņš apsēdās un salika rokas klēpī. Viņa platās plaukstas nevarēja atrast sev vietu, bez jēgas svaidījās šurpu turpu, smalki drebēdamas, it kā no formas tērpa piedurknēm rēgotos divu dzīvu zivju astes. Acīmredzot dakteris Klupinca neskopojās ar neiroleptiskajiem līdzekļiem.

- Redz cik labi, - admirālis teica tēvišķā tonī. - Tagad izstāstiet pēc kārtas.

- Jūsu Ekselence, jums ir jānotic man, - Kvau lūdzoši atkārtoja. – No tā atkarīgs Visuma liktenis.

- Nu, ja tā, tad protams... Runājiet, runājiet, es jūs uzmanīgi klausos.

Satvēris vienu drebošu roku otrā, Kvau smagi nopūtās un sacīja:

- Viņš pieprasa, lai mēs nekavējoties mainītu kursu.

– Kas tieši pieprasa? - Zenzers izbrīnījās.

- Kosmiskais Saprāts, jūsu ekselence.

- Hmm... Līdz šim man šķita, ka eskadru komandēju es. Un man pašam saprāta tam pagaidām pietiek. Vai jums nešķiet, ka Kosmiskais Saprāts uzņemas pārāk daudz?

— Nemaz, jūsu ekselence. – Kvau vainīgi pamirkšķināja un nolaida acis. - Viņš ir ļoti noraizējies. Un viņš lūdza mani paziņot Jūsu Ekselencei, ka eskadras kursā ir kosmosa apgabals, kurā dzīvo Visuma Perētājvistas.

- Kas-kas dzīvo? — Zenzers jautāja, pilnīgi apjucis.

- Visuma Perētājvistas. Tā viņas nosauca Kosmiskais Saprāts -  Arestants atkal pacēla plaši atvērtas acis, pilnas ar satraukumu, sāpēm un neprātu. -Viņas perē Pasaules Olas. Tādas, no kurām izšķilsies jaunas pasaules. Kosmiskais Saprāts brīdina, ka Perētajas nekādā gadījumā nedrīkst iztraucēt. Viņas tikko izperē primāro ūdeņradi, jūsu ekselence. Ja eskadra turpina to pašu kursu, katastrofa ir neizbēgama.

Sagūstītā plauksta atraisījās un sāka dejot, Kvau nesekmīgi mēģināja ar to tikt galā un beidzot salika rokas starp ceļgaliem.

— Lūk ko teikšu, Kvau, — admirālis iesāka sirsnīgā balsī. – Jūs nepārprotami esat pārpūlējies, uztraucies, tagad sēdiet virssardzē... Acīmredzot tas viss pārāk stipri skāris jūsu nervus. Tāpēc es pavēlēšu jūs pārvest no šejienes uz medicīnas nodaļu.

- Esmu ļoti pateicīgs par jūsu rūpēm, bet es jūtos pilnīgi vesels, jūsu ekselence, - sacīja bijušais mičmanis, atkal skatīdamies grīdā.

- Nu, nu, neesiet tik pašpārliecināts, lai par to spriež dakteris Klupinca, viņš ir labs, pieredzējis ārsts...

- Saprotu, jūsu ekselence, - Kā dzelts uzrāva galvu Kvau. - Jūs domājat, ka esmu sajucis prātā.

- Nemaz ar ne, kur jūs to rāvāt? Ja tā būtu, es ar jums nemaz nerunātu, - pakrāpās admirālis.

- Tātad jūs man ticat?

- Pagaidiet, Kvau, tiksim skaidrībā pēc kārtas. Protams es jums ticu. Redzu, ka jūs runājat pilnīgi patiesi.

- Paldies, jūsu ekselence.

- Nav par ko pateikties. Tomēr jums jāatzīst, ka jūsu vārdi izklausās ... hmm ... Nu, teiksim tā, nedaudz... dīvaini.

- Jā, protams... - Kvau ierunājās daudz mierīgāk. - Saprotu. Noteikti. Jā. Sākumā es pats neticēju sev, kad Kosmiskais Saprāts sāka ar mani sarunāties. Bet tomēr viņš mani pārliecināja... Un tad viņš man pastāstīja, kā radās mūsu metagalaktika. No tieši tādām pašām olām, kuras tagad perē Visuma Perētājas. Viņš sniedza pārsteidzošas detaļas, kuras es pats nevarētu izdomāt. Neviens tās nevarētu izdomāt, izņemot Saprātu. Tad es sapratu, ka nemurgoju, jūsu ekselence.

- Tas ir ārkārtīgi interesanti, - piekrita admirālis.

– Bet tad Kosmiskais Saprāts man pateica kaut ko tādu, no kā tiešām var sajukt prātā.

- Pat lūk kā?

- Jūsu ekselence, Dieva dēļ, ticiet man, tie nav nekādi murgi, bet gan tīra patiesība! - lūdzās nelaimīgais Kvau. - Ja eskadra turpinās to pašu kursu, tas traucēs Vistas. Un tad Pasaules Olas var eksplodēt. Iedomājieties, jūsu Ekselence, vairākus primāros sprādzienus vienlaikus! Vienlaikus no viena punkta izkliedējas vairākas metagalaktikas! Nu, tas taču ir pasaules gals, ne laiks, ne telpa nevar izturēt tādu satricinājumu, tie vienkārši pārsprāgs, izšaķīdīs gabalos ...

Satrauktais Kvau apklusa, atvilkdams elpu.

- Nevajag uztraukties, kāpēc uztraucaties, jūs  izskatāties pavisam slikti, - Zenzers mēģināja viņu nomierināt. – Varbūt ne viss ir tik bēdīgi. Varbūt kaut kā iztiksim...

- Tātad galu galā jūs mani tomēr uzskatāt par jukušu, - Kvau sarautā balsī teica, saguma un piebilda: - Nu jā, ja es jūsu vietā arī neticētu... Tieši tā, Kosmiskais Saprāts arī brīdināja, ka sākumā jūs mani uzskatīšiet par prātā jukušu un neticēsiet. Galu galā viņš ir viszinošs.

Nebūdams pieradis pie izlikšanās, admirālis juta milzīgu atvieglojumu, ka tagad radusies iespēja runāt tieši.

– Jā, es neesmu pārliecināts, ka ar jums tiešām sarunājās Kosmiskais Saprāts. Saprotiet, Kvau, te nav par ko strīdēties. Galu galā jūs nevarat pamatot savus apgalvojumus ar pierādījumiem. Turklāt tieši eskadras kursā telpa ir absolūti tukša, nav nevienas perētājvistas.

- Tās taču ļoti mazas, - gandrīz raudot, skaidroja arestants. - Tas ir tik ļoti mazas. Uz lokatoriem tās nav redzamas.

- Tātad arī tas nav pierādāms, - Zenzers paraustīja plecus.

Kvau mirkli padomāja, nošņaukājās un izdvesa:

- Ja vēlaties, jūsu ekselence, es varu jums sniegt pierādījumus. Un jūs pats pārliecināsieties, ka mani vārdi nemaz nav maldi.

- Kādā veidā? - admirālis ieinteresējās.

- Ļoti vienkārši, jūsu ekselence. Jūs varat man uzdot jebkuru jautājumu, - Kvau dedzīgi ierosināja, - tādu kas attiecas uz jums personīgi... Ko es nekādi nevarētu zināt... Es vērsīšos pie Kosmiskā Saprāta, un viņš man atbildēs.

- Vai esat pārliecināts?

- Jautājiet jebko, jūsu ekselence. Ko ziniet tikai jūs un neviens cits. Galu galā Kosmiskais Saprāts zina pilnīgi visu.

Admirālis nedaudz pavilcinājās, apsvērdams, vai vērts rīkot šādu, acīmredzami bezcerīgu pārbaudi. Rezultāts noteikti būs nežēlīgs trieciens vājprātīgajam Kvau. No otras puses, tam var būt arī atspirdzinošs efekts. Galu galā bijušais mičmanis, šķiet, nav pilnībā zaudējis prātu, viņš vienkārši ieciklējies uz savām halucinācijām.

- Labi, lai būtu pēc jūsu prāta, - sacīja Zenzers. – Man ļoti reti rādās sapņi. Bet pavisam nesen, pirms eskadras sterta, es kaut ko sapņoju. Ja jūsu Kosmiskais Saprāts patiesi ir tik visuzinošs, lai viņš atbild, kādu priekšmetu es turēju rokās šajā sapnī?

- Ļoti labi, jūsu ekselence, - Kvau nomurmināja. - Neviens to nevarētu zināt, izņemot viņu un jūs. Tikai es neapsolu atbildēt uzreiz. Man vēl jānoskaņojas, lai sazinātos ar viņu.

- Nu re, esam aprunājušies. - Admirālis piecēlās no ķebļa. - Uz redzēšanos.

-Uz redzēšanos, jūsu ekselence. Paldies, ka atnācāt, jūsu ekselence.

- Bet uz slimnīcu es jūs tomēr pārvedīšu, - Zenzers apsolīja, atvadoties.

Izejot no karcera, viņš aizslēdza durvis un devās pa gaiteni uz dežūrtelpu. Admirālis jutās tikpat vecs kā Galaktika un noguris no rūgtās visuzināšanas, gluži kā Kosmiskais Saprāts, kura patiesībā nemaz nav.

* * *

Apmierinātais Naiks piecēlās no zāles un izstaipījās, krakšķinādams locītavas.

- Nu, viss, - viņš teica, savācot širkas no laukakmens. - Paspēlējām un pietiek.

- Zini, es pamēģināšu aizņemties vēl mazliet no savu draugu draugiem, - solīja nobēdājies Tjafiks.

- Nu aizņemies. Tad spēlēsim atkal. Paslēpis kavu, Naiks izvilka no azotes lētu datora piezīmjbloknotu taukainā futrālī.

- Tātad es no tevis iespēlēju divus tūkstošus seši simti deviņpadsmit planētas gabalus, - viņš lietišķi rezumēja.

— Pilnīgi pareizi, — ķirzaka apstiprināja. Pēc ierakstīšanas ar elektronisku irbuli miniatūrā ekrānā Naiks paslēpa bloknotu.

- Nu ko, parādi man, kur jums ir tā karaļa pils, - viņš pavēlēja.

- Tā šeit ir ļoti netālu, - Tjafiks apliecināja un vadīja Naiku pa taku ap klinti.

Patiešām, kad viņi bija pagājuši garām sudrabainu krūmu biezoknim un mežmalai, koki pašķīrās, un sārtiem ziediem klātā pļavā Naiks ieraudzīja zemu, garu būdu.

Uzcelta no dzīviem kokiem: blīvi saaugušie resnie stumbri veidoja sienas, un zari bija tik blīvi savijušies, ka sanāca kārtīgs jumts. Logu ailas bija pārklātas ar plānu caurspīdīgu plēvi, un gar rāmjiem vijās dzīvu ziedu vītnes.

- Nu, neko jau sev pils, - Naiks nomurmināja, saspraužot rokas sānos un kritiski apskatot neparasto būvi.

- Tev patīk? - jautāja Tjafiks. - Mēs viņu audzējām saskaņā ar attēlu, kas izņemts no Viņas Majestātes galvas.

- Labi, labi, galu galā nav jau nekāda kazarma, - Naiks skaļi sprieda. - Bet tu esi brīvs, ej pastaigājies.

Apstājies durvju priekšā, viņš delikāti pieklauvēja pie durvju rāmja.

- Ienāciet, - atbildēja no iekšpuses Stasija. Naiks dziļi ievilka elpu, izlīdzināja uniformu un apņēmīgā solī iegāja mājā.

Izejot cauri šaurai priekštelpai, viņš nokļuva iegarenā istabā, kas bija iekārtota ar prezentu uz greznību. Acīmredzot ķirzakas bija smagi strādājušas, atbilstoši savas karalienes fantāzijām, izaudzējot pils zeltītas mēbeles.

Stasija sēdēja pie tualetes galdiņa pie loga un skatījās uz savu atspulgu mazā apaļā spogulī, izgatavotā no cieta perlamutra gliemežvāka,

- Lūdzu, apsēdieties, - viņa laipni teica.

Naiks uzmanīgi nosēdās uz rakstaina krēsla ar nestiprām, saliektām kājiņām.

- Es gribu ar jums pakonsultēties, - Stasija sacīja, nepaceļot acis no spoguļa.

- Par ko, jūsu majestāte?

- Varbūt man vajadzētu izmainīt acu krāsu? Kādreiz man bija zaļas acis, tad mani malipusiki nomainīja tās uz zilām. Pati to palūdzu, bet tagad vienkārši nevaru pie tām pierast. Kā domājat jūs?

- Zilas acis jums ļoti piestāv, jūsu majestāte, - Naiks apliecināja. – Es teiktu, ka tās ir ļoti skaistas.

Stasija pakratīja viņam ar pirkstu.

- Bet jūs esat glaimotājs, - viņa koķeti nodziedāja. - Tikai paturiet prātā: no tā ka es jums atļāvu dzīvot pilī, nekas nemainās. Mans noteikums joprojām paliek spēkā. Vai jūs mani labi saprotat?

— Jā, protams, jūsu majestāte.

- Nu, lūk.

Karaliene atspiedās ar elkoņiem pret galdu un, ar brīvo balto roku atspiedusi galvu, smagi nopūtās.

- Es domāju, kā tur iet manam puikam? .. - viņa skumji teica.

10. nodaļa  LAI TAS JŪSU KOSMISKAIS SAPRĀTS IET IZDIRSTIES

Ģērbies armijas pidžamā, jauneklis klusi sēdēja uz guļamvietas un skatījās uz Bukstenu caur lazaretes boksa caurspīdīgo sienu. Peisi līdz pleciem un sprogainā bārdiņa lika viņam izskatīties pēc mežoņa. Jaunekļi ar tik bagātīgu veģetāciju uz galvas Bukstenam vienmēr šķita izlaidīgi un nemazgājušies, tie uzreiz izraisīja viņā absolūti nepārvaramu riebumu.

Pagriezies pret Gorštalcu un Taideru, kontradmirālis paziņoja, ka vēlas ar aizturēto parunāties privāti. Kapteinis un ārsts izgāja pa šaurās lazaretes durvīm.

Istabu piepildīja stipra antiseptiska smaka, kas lika drebēt nāsīm. Ar grūtībām atturēdamies no šķaudīšanas, Bukstens apsēdās pie galdiņa blakus boksam, nolika uz galda miniatūru diktofonu un pastumdīja ērtāk sarunu iekārtas plakano kastīti.

Garmatainais jauneklis mierīgi vēroja viņa gatavošanos. Kontradmirālis ar zīmēm norādīja runāt mikrofonā, un viņš pamāja.

- Kas jūs esat? - Bukstens jautāja.

- Mani sauc Džandars, - jauneklis atbildēja, pieliecoties tuvāk uz naktsgaldiņa stāvošajam mikrofonam.

- Tas ir vārds vai uzvārds?

- Mans uzvārds ir Feino.

- Jūsu vecums?

- Divdesmit divi standarta gadi.

- Dzimšanas vieta?

- Planēta Tangra.

Bukstens nodomāja, ka doktors Taiders nedaudz pārspīlē, stāstot par sava pacienta garīgo atpalicību. No pirmā acu uzmetiena jauneklis nemaz neizskatījās pēc muļķīša. Katrā ziņā ne viņa mandeļveidīgo pelēko acu izteiksme, ne runas temps neatbilda bēdīgajai diagnozei.

- No kurienes ir jūsu māte un tēvs? - kontradmirālis turpināja pratināšanu.

– Manas mātes dzimtā planēta ir Irleija.

- Bet tēvs?

- Nezinu. Viņš gāja bojā pirms es piedzimu.

Pratinātais uzvedās pārāk mierīgi, uzdrīkstējās sarunāties ar kontradmirāli gandrīz kā augstākstāvošs, un iesākumam vajadzēja 'šo augstprātību mazināt.

- Irleija un Tangra ir starp planētām, kas pieder Konfederācijai, - norādīja Bukstens.

- Pirmo reizi par to dzirdu, - Džandars paraustīja plecus. – Atklāti sakot, tas mani nemaz neinteresē.

– Bet velti. Galu galā no juridiskā viedokļa jūs esat Konfederācijas pilsonis, kurš nelegāli izmantojis impērijas slepeno militāro objektu, - sausi brīdināja kontradmirālis. - Es domāju abordāžas laivu, ar kuru jūs šeit ieradāties.

Bukstens noklusēja par to, ka šajā gadījumā tā ir tā sauktā otrās pakāpes slepenība. Tā tiek ieviesta tikai tāpēc, lai plašāka sabiedrība neuzzinātu, cik ļoti tehniski novecojušas iekārtas izmanto impērijas bruņotie spēki. Protams, šis slepenības režīms bija pārspīlēts no visiem viedokļiem.

- Es neesmu Konfederācijas pilsonis, - iebilda jauneklis. - Mana māte ir suverēnās Tangras karaliene, un es esmu tiešais troņmantinieks.

Pratinātais viegli noraidīja pirmo spiediena mēģinājumu, taču tas Bukstenu pārāk neatturēja. Pratināšanas gaitā vājās vietas atklāsies pašas no sevis, kā tas vienmēr notiek ar cilvēkiem, kuri nav izgājuši īpašu apmācību.

- Tā-a, troņmantnieks, - kontradmirālis novilka. - Tomēr pacentieties paskaidrot, kā jūsu rīcībā nonāca abordāžas kuteris?

- Piedodiet, es savukārt gribētu zināt, ar ko sarunājos, - korekti smaidot sacīja jauneklis.

Bukstena aizkaitinājums nedaudz samazinājās: apaugušam mežonim ar pusaudža prātu šis jauneklis uzvedās nemaz ne tik slikti.

- Nu tad ko, - sacīja kontradmirālis. – Varat mani saukt par kungu Bukstenu.

- Prieks iepazīties, - Džandars pieklājīgi sacīja. – Kas attiecas uz jūs interesējošo kuteri, tas tika saņemts gūstā uzbrukuma laikā zvaigžņu kuģim, kas pieder mums.

- Cik sapratu, šajā uzbrukumā piedalījās eskadra trīs zvaigžņu kuģu sastāvā?

- Pilnīgi pareizi.

Pats Bukstens pabrīnījās par savām reakcijām, kas bija pilnīgi negaidītas un nevietā. Pāršalca trauksmains uztraukums, gribējās uzdot vismaz simts jautājumu uzreiz. Mierīgāk, viņš sev pateica, mierīgāk, nekur nav jāsteidzas.

- Aprakstiet ieročus uz sava zvaigžņu kuģa, - viņš noprasīja.

- Nekādu. – jauneklis paraustīja kaulainos plecus. - Mums ieroči nav vajadzīgi.

- Patiešām? - kontradmirālis bija patiesi pārsteigts. - Tomēr, pēc manas informācijas, jūsu kosmosa kuģis iznīcināja visu eskadru. Un es gribētu zināt, kā tas notika.

Džandars saprotoši pamāja ar galvu.

- Jūsu informācija ir neprecīza, kungs Buksten. Eskadra nemaz netika iznīcināta. To vienkārši aizmeta tālumā.

– Ko nozīmē – tālumā? Kur tieši? - kontradmirālis jautāja.

– Man ir grūti atbildēt uz šo jautājumu.

- Jūs gribat teikt, ka eskadra tika aizmesta nezin kur?

- Es gribēju teikt, ka nevaru nosaukt precīzus orientierus, - Džandars ar gatavību paskaidroja, - jo eskadra tagad atrodas starpgalaktiskajā telpā un attālums līdz tai ir neizmērojami lielāks par Galaktikas diametru.

Domās Bukstens pat noelsās.

- Diemžēl mums nekas cits neatlika, - piebilda jauneklis. - Tā kā eskadra nepārprotami mēģināja iznīcināt mūsu zvaigžņu kuģi, mēs veicām ārkārtas pasākumus, lai sevi aizstāvētu.

- Tas ir, jūs apgalvojat, ka bijāt puse, kura pasīvi aizsargājas un ne citādi?

- Pilnīgi pareizi, kungs Buksten.

- Tomēr jūs nenoliegsiet, ka esat iebrukuši impērijai piederošajā telpā?

Jaunais vīrietis paraustīja plecus.

- Cik es varu noteikt, telpai no tā neradās nekādi bojājumi, - viņš diezgan nopietni atzīmēja.

Kontradmirālis varēja tikai nojaust, cik daudz šajā piezīmē ir nevainības un cik daudz slepkavnieciskas ironijas. Tā vai citādi viņš vairs nevēlējās iedziļināties diskusijās par eksteritoriālajām problēmām.

- Pastāstiet mums vairāk par sadursmi starp jūsu zvaigžņu kuģi un eskadriļu, - viņš teica.

– Lūdzu. Kad mūsu zvaigžņu kuģis izbrauca cauri pasaules izliekuma pusei, tas izrādījās nokļuvis netālu no jūsu galvaspilsētas. Drīz vien mums uzbruka trīs kuģi, neskaitot mazos kuterus. Uz mums tika izšauta lieljaudīgu raķešu salve. Zvaigžņu kuģa apkalpe mēģināja paslēpties pasaules izliekumā...

- Iesākumam noskaidrosim terminus, - Bukstens viņu īdzīgi pārtrauca. – Ko īsti jūs saucat par pasaules izliekumu?

- Lūdzu piedot, tas ir burtisks tulkojums no spēlmaņu valodas, - Džandars attapās. – Jūsu terminoloģijā to sauc par hipertelpu.

- Skaidrs. Vēl viens precizējums: kas ir spēlmaņi?

- ķirzakas, kas apdzīvo Tangru.

- Tas ir, sarkanie korneozauri?

- Jā, pilnīgi pareizi. Viņi sevi sauc par spēlmaņiem. Šādi viņu nosaukumu varētu pārtulkot jūsu valodā.

Pēc nelielas vilcināšanās kontradmirālis nolēma atlikt citu neskaidrību noskaidrošanu uz vēlāku laiku.

- Turpināsim, - viņš nomurmināja. – Jūs apstājāt pie tā, ka zvaigžņu kuģis kam uzbruka eskadra paslēpās hipertelpā. Pastāstiet kas notika tālāk.

Džandars nedaudz pavilcinājās, apkopodams domas.

- Dažas sekundes pēc ieniršanas zvaigžņu kuģis atgriezās normālā telpā drošā attālumā no kaujas lauka, - viņš atsāka savu stāstu. - Tikmēr eskadras izšautās raķetes iznīcināja visus abordāžas kuterus, izņemot vienu. To, uz kura es ierados šeit. Pēdējā brīdī tā pilots uzminēja mūsu manevru un ar maksimālo ātrumu aizbēga no apšaudes.

- Šo pilotu sauc Naiks Petockis? — kontradmirālis jautāja.

- Jā, viņš man stādījās prielšā kā gvardes ierindnieks Naiks Petockis, - apstiprināja Džandars.

- Paskatieties, lūdzu. - Bukstens pienesa pie boksa caurspīdīgās sienas fotogrāfijas izdruku, hronoloģiski pēdējo gvarda Petocka personāla kadru daļas uzskaites lietā. – Vai jūs pazīstat šo seju?

– Protams, tas ir tas pats cilvēks. - Pēc nelielām pārdomām jauneklis iesniedza precizējumu: - Lai gan, kad mēs redzējāmies pēdējo reizi, viņa seja bija apaugusi ar īsiem bārdas rugājiem. Tomēr, bez šaubām, tas ir viņš.

- Pateicos. Kontradmirālis kārtīgi salocīja fotogrāfiju un ieslidināja to atpakaļ kabatā. - Turpināt.

- Pirms es devos ceļā, Naiks Petotckis nodiktēja ziņojumu kutera borta datoram, - piebilda Džandars. – Varbūt tas jūs ieinteresēs.

- Es jau noklausījos viņa ziņojumu, - Bukstens pamāja. - Tālāk.

- Tad, kā jau teicu, spēlmaņi aizmeta jūsu eskadru starpgalaktiskajā telpā. Ja interesē mans viedoklis, varu piebilst, ka pats pret šo lēmumu biju kritisks. Tas tika pieņemts impulsīvi, neņemot vērā visas acīmredzamās sekas.

— Domāju gan, — kontradmirālis drūmi iestarpināja.

- Redziet, kungs Buksten, spēlmaņi ir ārkārtīgi emocionāli, - turpināja jauneklis. - Bet pēc dabas tie ir diezgan bailīgi un kautrīgi radījumi ...

- Pat tā? Pēc izskata to gan nevar pateikt. Drīzāk jau otrādi.

– Lūdzu piedot, bet kur jūs viņus redzējāt? – Pēc mirkļa apjukuma jautāja Džandars.

- Galaktiskajā enciklopēdijā. Nav svarīgi. Stāstiet tālāk.

Palaidis garām stāstījuma pavedienu, Džandars ar plaukstu paberzēja savu izspiedušos, nesamērīgi lielo pieri.

- Ir ļoti svarīgi lai jūs pareizi saprotat notikušā būtību, - viņš teica. - Pēkšņais eskadras uzbrukums spēlmaņus ļoti izbiedēja un izraisīja tīri refleksīvu pretestību. Tā aizmet priekšmetu, kas izraisījis izbailes. Pilnīgi mehāniski, bez argumentācijas.

– Bet kā viņi to izdarīja? - izgrūda Bukstens.

- Pagaidiet mirklīti, es padomāšu, kā jums to labāk izskaidrot... - teica jauneklis, atkal paberzēdams pieri.

- Runājiet kā ir, - kontradmirālis nepacietīgi pavēlēja.

– Diemžēl cilvēkiem nav tam piemērotu jādzienu. Man jāatrod pēc iespējas  precīzāka līdzība.

Kādu brīdi nācās pagaidīt, kamēr pratināmais saspringti pārdomāja.

Kāds no bijušajiem boksa iemītniekiem uz caurspīdīgās sienas iekšpuses bija uzlicis piesūcekni, no kura uz gumijas auklas karājās pinkaina bumbiņa ar izbolītām stikla acīm. Sākumā Bukstens to bija uzskatījis par kādu no medicīnas ierīcēm, tikai tad ieraudzīja, ka tas ir kaut kas starp bērnu rotaļlietu un pilota talismanu. Jauneklis izklaidīgi pieskārās ar pirkstu uzjautrinošajai mantiņai, un tā sāka dejot, nekaunīgiem acu skatieniem raugoties uz kontradmirāli.

- Vienkāršākais veids, kā to izskaidrot, ir pastaigas piemērs, - Džandars beidzot ierunājās. – Galu galā jūs taču sev nesakiet: es pacelšu labo kāju, pabīdīšu to uz priekšu un nolikšu zemē. Jūs vienkārši dodat savam ķermenim komandu virzīties pareizajā virzienā. Šeit situācija ir tieši tāda pati. Jums jākoncentrējas uz objektu un pēc tam jāiedomājas, ka tas pārvietojas no viena punkta uz otru.

- Tas ir, izdarāms tikai ar gribas piepūli? – Bukstens centās nekādā veidā neizrādīt, cik dziļi viņu šokējis dzirdētais.

- Praktiski jā. Lai gan šajā gadījumā darbībai jābūt saskaņotai, kolektīvai. Starp citu, tieši tā kosmosā pārvietojas arī mūsu zvaigžņu kuģis. Lai nodrošinātu tā kustību, nepieciešami deviņu reiz trīs reiz trīs spēlmaņu kopīgie pūliņi. Pārtulkots jūsu skaitļu sistēmā, tas ir astoņdesmit viens indivīds.

Bukstens dziļi ievilka elpu, katram gadījumam atzīmējot, ka jauneklis izmanto trīskāršo skaitīšanas sistēmu. Protams, korneozauriem taču ir trīspirkstu ekstremitātes. Nu, lūk, lūdzu, te būs ilgi gaidītais kontakts ar nehumanoīdu civilizāciju. Saprāta brāļi tomēr atrasti. Tiklīdz žurnālistu brālība to uzzinās, sāksies pilnīgs pasaules gals. Un taču uzošņās viņi, agri vai vēlu uzošņās, īlenu maisā noslēpt nevar.

- Vai jūsu spēlmaņi var atgriezt eskadru no tās vietas, kur to aizmetuši? - jautāja kontradmirālis.

- Nē.

- Kāpēc?

- Ļaujiet man izstāstīt vēl vienu analoģiju, - pēc īsām pārdomām sacīja Džandars. - Pieņemsim, ka jūs upē iemetāt akmeni. Tas nenozīmē, ka jūs varat to tikpat viegli izņemt no upes dibena.

– Tātad eskadra vairs neatgriezīsies?

- Baidos ka tā.

Pēkšņi no kontradmirāļa zemapziņas izplūda un skaidrību guva neskaidrās jūtas, kas Bukstenu pārņēma jau no pirmajām pratināšanas minūtēm. viņu grauza kluss naids, un dziļi viņa dvēselē drebēja slidens baiļu tārps.

- Gribu piebilst, ka visi spēlmaņi ļoti nožēlo notikušo, pēc pauzes piebilda jauneklis. - Un gribu jums apliecināt, kungs Buksten, ka mēs netiecamies pēc nekādiem agresīviem mērķiem un nelolojam ne pret vienu ne mazāko naidīgumu. Man ir dots norādījums nodot cilvēcei atvainošanos un līdzjūtību visu Tangras iedzīvotāju vārdā. Lai gan viņi ir pārliecināti, ka nāves nav, viņi spēj izprast jūsu bēdas un izsaka dziļu līdzjūtību upuru ģimenēm. Es, protams, viņiem pievienojos.

- Ņemsim vērā, - Bukstens neskaidri nomurkšķēja.

- Bet tajā pašā laikā es lūdzu jūs ņemt vērā, ka raķešu uguni atklāja jūsu eskadra, - Džandars nedroši vilcinoties turpināja,. - Un mēs izmantojām tikai pasīvo pašaizsardzību ...

- Tātad jūs atsakāties no jebkādas atbildības par incidentu ar eskadru? - Bukstens rezumēja, ar prieku atzīmēdams, ka aizturētais beidzot zaudējis savaldību, sācis izlocīties un taisnoties.

– Bet es jums tikko paskaidroju: spēlmaņi tikai aizstāvējās, būdami panikas stāvoklī.

- Es domāju personīgi jūs, - saraucis pieri ar uzsvaru sacīja kontradmirālis.

– Tajā brīdī es nebiju uz kuģa.

Bukstens neticīgi pakratīja galvu.

- Tomēr jūs runājat tā, it kā būtu aculiecinieks.

- Nē, nebiju, - jauneklis atkal sāka skaidrot. – Tomēr tas, ko ir redzējis kaut viens spēlmanis, ja nepieciešams, ātri kļūst zināms visiem pārējiem. Redziet, viņi sazinās viens ar otru, tieši pārraidot domas, neizmantojot skaņu signālus. Visi Tangras iedzīvotāji, ieskaitot arī mani, par incidentu ar eskadriļu informēti visdetalizētākajā veidā.

- No jūsu vārdiem izriet, ka jums ir arī domu apmaiņas tehnika, - Bukstens pusjautājoši sacīja.

- Jā, un es noteikti dodu priekšroku šim komunikācijas veidam, - Džandars apstiprināja, - jo tas ir daudz pilnīgāks un precīzāks nekā verbālais. Mūsu sarunas laikā ne reizi vien esmu nožēlojis, ka ar jums tieša domu apmaiņa nav iespējama.

Satrauktais kontradmirālis uzreiz nomierinājās, saprotot, ka pratināmais nespēs nolasīt viņa domas. Tomēr no tā situācija nekļuva mazāk murgaina.

- Atgriezīsimies pie sarunas par kuteri, - viņš teica.

– Lūdzu. Kas jūs interesē?

- Kā jūs to pārtvērāt?

- Spēlmaņi viņu ienesa mūsu kuģī, - atbildēja Džandars, - ar to pašu paņēmienu, kuru izmantoja eskadras aizmešanai prom.

- Tā arī domāju, - kontradmirālis drūmi pamāja ar galvu. – Vēl mani interesē, kādam nolūkam jūs izmantojāt nolaupīto kuģi? Vai tiešām tikai tāpēc, lai izteiktu atvainošanos un līdzjūtību? Vai arī jums ir nopietnākas pilnvaras?

Pratināmais pēkšņi plati un pat ne bez rotalīguma pasmaidīja.

- Mans audžutēvs sprieda tā, - viņš teica. - Mēs aizvedām vienu no jums, lai izmantotu saviem mērķiem. Tāpēc mums viens no mums ir jāatdod jums, lai atjaunotu izjaukto līdzsvaru. No viņa viedokļa tas ir spēles pamats, un ne jau man šo viedokli apstrīdēt.

- Tikai tas vien? – Bukstens neticīgi novilka, gaidīdams dzirdēt kaut ko pavisam citu.

Džandara atbilde viņam šķita pieklājīgs attaisnojums, kontradmirālim uzreiz radās aizdomas par meliem. Nevarētu būt, ka šādu niecīgu apsvērumu dēļ ķirzakas sūtīja pie cilvēkiem nevis kaut kādu, bet savas planētas kroņprinci. Turklāt vēl pēc kosmosa kaujas, kurā viņi izcīnīja uzvaru, demonstrējot savu neapstrīdamo pārākumu.

– Droši vien jums ir grūti to saprast, – jauneklis piezīmēja. - Jo, jūs neesat pazīstams ar spēlmaņu domāšanas veidu. Redziet, viņiem ir sava vērtību piramīda, kas ļoti atšķiras no jūsējās. Attiecīgi viņu rīcības motīvi jūsu acīs var izskatīties neparasti.

Viņš vēlreiz noklikšķināja pa piesūceknī pakārto pinkaino bumbiņu.

- tieši šajā apstāklī neredzu neko neparastu, - iebilda Bukstens. – Principā šī procedūra izskatās pēc ķīlnieku apmaiņas, vai ne?

- Jā, var teikt arī tā, - piekrita Džandars. – Vismaz jums tas izklausās vissaprotamāk.

- Labi, mēs kādreiz atgriezīsimies pie tā, - Bukstens atmeta. – Mani tagad daudz vairāk interesē kaut kas cits. Es jau saņēmu izziņas par jūsu planētu un uzzināju, ka pirms divdesmit diviem gadiem Tangra diezgan dīvainos apstākļos pazuda bez vēsts. Izrādās, es runāju ar neesošas planētas iemītnieku. Ko jūs teiksiet par to?

- Jūs droši vien zināt, ka tajā laikā uz Tangras atradās neliels kosmodroms, tur bija raktuves un ciemats ap tām,- Džandars pusjautājoši sacīja.

- Zinu, - Bukstens vienzilbīgi apstiprināja.

– Viss sākās ar to, ka ciemata bruņotie apsargi sāka spēlmaņus medīt. Lai gan, cik zinu, viņiem pārtikas netrūka. Viņi nogalināja tikai prieka pēc.

- Bet nevienam nebija aizdomu, ka šīs ķirzakas ir saprātīgas būtnes, - kontradmirālis steidzīgi iebilda.

– Redziet, kungs Buksten, spēlmaņiem nāve ir diezgan vienaldzīga. No viņu viedokļa viss, kas notiek materiālajā pasaulē, ir tikai spēle. Līdz pat tam, ka viņi gan dzīvi, gan spēli apzīmē ar vienu un to pašu ārkārtīgi viennozīmīgo simbolu. Vairāk par visu viņiem patīk spēlēt, un tas, kurš izdomājis jaunu aizraujošu spēli, viņu sabiedrībā bauda vislielāko cieņu.

Džandars paklusēja, berzēdams pieri.

- Termins pārāk aptuvens, bet es nevaru atrast neko labāku, - viņš žēlojās. - Nu, pieņemsim, ka viņi ļoti augstu vērtē spēlēšanos ar tēliem, ar loģiskiem jēdzieniem. tam neskaidri atbilst cilvēku dzeja un filozofija. Varbūt arī teātris, tas ir tad, kad spēle sastāv no dīvainu darbību ķēdes... Ceru, ka izskaidroju pietiekami saprotami?

- Pietiekoši, - Bukstens apliecināja. - Turpiniet, lūdzu.

- Tātad, cilvēki sāka medīt spēlmaņus, bet viņi to uztvēra kā spēli, iedomājieties! Viņu valodā tagad parādījies jauns simbols, kas apzīmē karu. To var tulkot divējādi: vai nu "spēle par to, kurš kuram atņems dzīvību", vai "spēle par to, kurš kuram atņems spēli". Piekrītu, šis simbols izskatās paradoksāli, bet paradoksu spēlmaņi uzskata par augstāko gudrības izpausmi. Un viņi nolēma izmēģināt spēkus jaunajā uzjautrinošajā spēlē.

Kontradmirālis klausījās ar akmeņainu seju.

- Ar jūsu atļauju es neiedziļināšos sīkāk. Īsāk sakot, laika gaitā izvērtās īsta karadarbība. Tā beidzās ar to, ka spēlmaņi iznīcināja visus Tangras kolonistus un uzvarēja spēlē. Brīnumainā kārtā izdzīvoja tikai mana mamma, kura toreiz bija ar mani stāvoklī.

- Jā, es redzēju sabombardētā ciemata attēlus... - Bukstens iemeta.

- Spēlmaņi ļoti labi saprata, ka cilvēki viņus mierā neliks, bet viņi nevēlējās turpināt šādas kara spēles, tās viņiem vairs nepatika - turpināja jaunietis. - Tāpēc viņi Tangru kopā ar tās centrālo zvaigzni un planētu sistēmu pārcēla uz citu Galaktikas reģionu, kuru cilvēki vēl nav apguvuši. Tiesa, tas prasīja gandrīz visu uz planētas dzīvojošo spēlmaņu kopīgu piepūli. Tātad Tangra droši eksistē, tā jums vienkārši nav pieejama.

Sēžot caurspīdīgā kastē, pinkainais nevīža vienmērīgi mierīgā tonī runāja par neiedomājamām, ārprātīgām, pārpasaulīgām lietām. Viņš izskatījās kā parasts jauns puisis, kaut kas līdzīgs studentam no provinces. Izbalējušas pelēkas acis, plānas cirtainas pinkas, pavisam parasta fizionomija, izņemot milzīgo kupolveida pieri. Kontradmirālis nodrebēja ar slepenām izbailēm, iedomājoties, ka patiesībā ar viņu runā nevis cilvēks, bet gan dīvaina būtne, kas iznākusi no kosmosa dzīlēm, ģērbies armijas pidžamā un iesēdināts taisnstūra terārijā. Bukstens pakratīja galvu, lai atbrīvotos no apsēstības.

– mani interesē, kā tas varēja gadīties, ka saprātīgo būtņu civilizācija uz Tangras palika pētnieku nepamanīta? - viņš jautāja.

- Tā ir interesanta problēma,- jauneklis atdzīvojās. - Pieņemsim, ka vēlaties pārliecināties, ka jums ir darīšana ar saprātīgu būtņu kopumu. To var izdarīt, tikai pamatojoties uz konkrētām pazīmēm, vai ne?

- Protams, - kontradmirālis pamāja.

– Vai jūs varētu uzskaitīt šīs pazīmes?

Pienāca Bukstena kārta padomāt.

- Pirmkārt, tā ir spēja domāt un izteikt domas ar sakarīgu valodu, pārdomājot, viņš teica. - Otrkārt, instrumentu ražošana, attīstīta lauksaimniecība, būvniecība. Un, protams, māksla un zinātnes kā arī tehnikas progress. Šķiet, ka tā.

- Ļoti labi, - Džandars apstiprināja. - Bet jūsu teiktais ir pilnībā saistīts ar cilvēku radītu civilizāciju. Bet tā nav vienīgā iespējamā. Atļausiet uzzināt, vai jūs, kā arī lielākā daļa cilvēku, uzskatāt savu civilizāciju par visaugstāko sasniegumu, vai arī tomēr izturaties pret to kritiski?

- Nu nosaukt to par absolūti perfektu būtu pārspīlēti, - atbildēja kontradmirālis. – Tomēr mani personīgi tā pilnībā apmierina.

Jauneklis pavilcinājās, pētoši lūkodamies uz Bukstenu no pieres apakšas.

- Nu, nu, runājiet, esiet drosmīgāks, - tas labsirdīgi atļāva.

- Nu ko, ar jūsu atļauju es jums pateikšu, - sacīja Džandars. - Vismazāk vēlēdamies jūs aizvainot, es tikai gribētu norādīt uz vienu ne gluži acīmredzamu apstākli. Jūsu civilizācija tās pašreizējā veidolā radusies tikai un vienīgi pateicoties cilvēciskiem trūkumiem.

- Bet vai jūs gadījumā nesabieziniet krāsas? – Bukstens noraidoši saviebās.

- Spriediet pats, - jauneklis aprauti ierosināja, beidzot atmetis apmulsumu. - Vēlreiz atvainojos, bet, ja mēs aplūkojam cilvēkus tikai kā bioloģisku sugu, aina ir ļoti nožēlojama. Cilvēks ir fiziski vājš un slikti pielāgojies ārējai videi, viņam nepieciešama pajumte, apģērbs un īpaša pārtika. Vai ne?

— Pieņemsim, — kontradmirālis negribīgi atzina.

– Es teiktu, ka jūsu civilizācija ir mākslīgs apvalks, kas aizsargā cilvēku no dabas, no apkārtējās vides. Nav šaubu, tas ir uzbūvēts prasmīgi un vērienīgi. Bet objektīvi tas kalpo tikai cilvēku iedzimto bioloģisko defektu kompensēšanai. Ar spēlmaņiem situācija ir pavisam citāda. Sāksim ar to,ka viņiem nav nepieciešams apģērbs vai pajumte. Viņu dzīve plūst pilnīgā harmonijā ar apkārtējo vidi. Viņiem nav bīstamu dabisko ienaidnieku, viņi nav naidīgi viens pret otru, tāpēc viņiem nav vajadzīgi ieroči. Spēlmaņi ir zālēdāji, viņiem ir daudz barības, tāpēc viņi nenodarbojas ar lauksaimniecību. Un, ja ir vajadzīga kāda tehniska ierīce, lai tas būtu ierocis vai transportlīdzeklis, viņi to izaudzē.

– Kā tieši tiek izaudzēts? - Bukstens saspicēja ausis, jau sākdams nedaudz garlaikoties, klausoties  prinča detalizēto lekciju. – Varbūt varat minēt konkrētus piemērus?

- Labi, mēģināšu paskaidrot. Šeit ir mana roka. - Džandars skaidrības labad pacēla plaukstu. - Tā ir dzīva miesa, kurai ir pirmatnējs dizains un mērķis. Tas, kas padara roku par roku. Ja izmainīt tās sākotnējo dizainu, tā pārvērtīsies par kaut ko citu.

– Vai jūs domājat ģenētisko struktūru? - precizēja kontradmirālis.

- Ne gluži tā, kungs Buksten. Sākotnējais nolūks nav hromosomās, tas kalpo tikai kā pārraides saite.

– Bet, ja tas nav hromosomās, tad kur tas ir?

- Apgabalā, ko spēlmaņi sauc par pasaules saknēm. Tas atrodas Lielā Tukšuma otrā pusē. Sīkāk man to ir grūti izskaidrot, traucē valodas nepilnības.

- Pieņemsim, ka es sapratu galveno, - kontradmirālis pamāja. – Variet turpināt.

- Spēlmaņi ir apveltīti ar spēju ietekmēt šīs pasaules saknes, un tādējādi mainīt dzīvnieku vai augu sākotnējo izskatu. Iepriekš šī prasme viņiem kalpoja izklaidei un dažām rituālām spēlēm. Bet, nonākuši saskarsmē ar cilvēkiem, viņi to sāka izmantot citiem mērķiem - tā teikt, tehniski. Iedomājieties, arī mūsu zvaigžņu kuģis ir izaudzis no kāda krūma sugas.

– Tātad jūs lidojat ar koka zvaigžņu kuģi? – Bukstens brīnījās.

– Jā, bet tas ir īpašs koks, izturīgāks par leģēto tēraudu. Tomēr mēs pārgājām uz detaļām. Bet runa bija par to, ka spēlmaņiem trūkst civilizācijas šī vārda cilvēciskajā izpratnē, - atgādināja Džandars. – Viņiem, protams, tā ir, bet pavisam citāda, balstīta uz citiem principiem. Jūsu uzskaitītās pazīmes uz to nav attiecināmas, tāpēc ārējam novērotājam tās paliek pilnīgi neredzamas.

Sarunu biedri brīdi klusēja. blāvi kvēloja ieslēgtā diktofona rozā gaisma. Piekārtā rotaļlieta saņēma vēl vienu klikšķi un sāka dauzīties pret boksa caurspīdīgo sienu.

- Jums ir vēl kādi jautājumi? - jauneklis jautāja ar laipnu smaidu.

Iegrimis domās, Bukstens neatbildēja. Acīmredzot viņš no dzirdētā bija sava veida šokā. Viņš sēdēja, tukši blenžot, kā smieklīgā pinkainā bumbiņa dejo uz elastīgā pavediena, neveiksmīgi cenšoties izlauzties cauri caurspīdīgai barjerai un tāpēc šķita, ka tā ir dzīva. Pēc kāda laika kontradmirālis izgāja no stupora, izslēdza diktofonu un paslēpa to kabatā.

- Nu ko, - viņš teica. – Es domāju, ka pirmajai reizei pietiks. Mēs turpināsim sarunu rīt. Uz redzēšanos.

- Visu labu, kungs Buksten, - Džandars atbildēja, atkal pašūpojot ar pirkstu rotaļlietu uz gumijas.

Viņa pelēko acu skatienā pazibēja kaut kas dīvains, it kā apslēpts izsmiekls.

Atstājis slimnīcas palātu kontradmirālis lika doktoram Taideram nekavējoties paziņot viņam, tiklīdz būs gatavi analīžu rezultāti. Pēc tam Gorštalca pavadībā devās uz lifta platformu.

- Parūpējies par to, - viņš teica, ejot. - Neviens, kam ir saistība ar notikušo, nedrīkst ar jebkādu ieganstu atstāt kaujas kuģi. Ne komandējumā, ne atvaļinājumā, ne uz radinieku bērēm. Līdz turpmākam rīkojumam.

- Tiks izpildīts, - ar saprotošu izskatu kapteinis pamāja.

- Un vēl. Lai jūsu pretizlūkošanas darbinieki paņem parakstus par slepenību no komandas desantniekiem un ārstiem. visus pārējos brīdiniet vispārīgi.

- Sapratu, jūsu ekselence.

- Un pēdējais. Aizturētajam nepieciešams nodrošināt paaugstinātu apsardzi.

- Klausos, jūsu ekselence.

- Bet tagad es gribētu mazliet atpūsties, - Bukstens atzinās, iekāpdams lifta kabīnē. - Atklāti sakot, šodien nebija viegla diena...

- Protams, jūsu ekselence. - Gorštalcs nospieda pogu, durvis aizvērās, lifts devās ceļā. - Jums ir sagatavota labākā kajīte uz viesu klāja. Vai drīkstu jūs pavadīt uz turieni?

- Jā, esiet tik laipns. Kontradmirālis noslaucīja kaklu ar kabatlakatiņu. -Starp citu, lai bagāžu no mana kuģa, pārnes uz turieni.

- Jau izdarīts, jūsu ekselence.

Bukstens iebāza lakatu kabatā un apstiprinoši pavīpsnāja.

***

Doktors Klupinca sagaidīja admirāli Zenzeru pie lazaretes durvīm un pavadīja viņu uz palātu, kurā bija ievietots mičmanis Kvau.

- Nu, kā viņam klājas? .. - admirālis ejot aprauti painteresējās.

- Līdz šim nekādu uzlabojumu, jūsu ekselence. Viņš joprojām murgo, un pat trizadols nepalīdz.

- Skumji, ļoti skumji... Es plānoju ar viņu parunāt privāti, doktor.

— O jā, protams, jūsu ekselence. Neuzdrošinos traucēt.

Klupinca paklanījās un aizskrēja pa gaiteni atpakaļ uz savu kabinetu. Atvēris durvis, Zencers iegāja mazā, nedaudz lielākā nekā karceris, vienvietīgā palātā. Ģērbies slimnīcas pidžamā, Kvau apsēdās savā gultā un, apbruņojies ar iespaidīgu montāžas līmes tūbiņu, pielika jaunu mičmaņa uzpleci nobružātā formas tērpa plecam. Pilnīgi iegrimis šajā svarīgajā un rūpīgajā procedūrā, aiz dedzības, viegli iekodis savas izbāztās mēles galiņā, viņš pat nepamanīja ienākušo admirāli. Zenzers klusi noklepojās, lai izkļūtu no šīs neērtās situācijas.

- Jūsu Ekselence! Veselību vēlu! – mičmanis uzleca no guļamvietas, kā mests.

- Brīvi, sēdieties, - admirālis laipni atbildēja, apsēzdamies saliekamajā krēslā guļvietas pakājē. – Man teica, ka jūs prasat tikšanos.

— Tieši tā, jūsu ekselence, — apstiprināja Kvau, arī apsēzdamies.

Viņš mehāniski noslaucīja ar līmi notraipīto roku uz gultas, un tā acumirklī pielipa. Nācās to atplēst kopā ar segas pārvalka gabalu.

– Jums ir kādas sūdzības, vēlmes? — Zenzers jautāja.

- Ko jūs, kā var, jūsu ekselence ... Lai gan ... ir viens mazs lūgums ...

- Klausos.

- Man no tām injekcijām  rokas trīc, - Kvau sūdzējās, parādot trīcošu plaukstu ar pielipušo drānas gabalu. - Lūk, un nekādi nepāriet... Atļaujiet ziņot, es šo uzpleci sāku pielīmēt jau pirms brokastīm. bet joprojām nevaru pabeigt. Jo rokas trīc, jūsu ekselence.

- Nu, nu, kur mums tā steigties, - admirālis diplomātiski izvairījās no tiešas atbildes. - Bet līme ir laba, vai ne?

- Tieši tā, jūsu ekselence. Pat dīvaini, jo it kā pašu ražotā produkcija, bet laba ... es lūdzu jūs, jūsu ekselence, pasakiet ārstam, lai atceļ šīs injekcijas.

- Es viņam pateikšu, ka jūs slikti panesat injekcijas, bet tālāk lai izlemj viņš, - solīja Zenzers.

- Es jau viņam teicu, jūsu ekselence, un viņš atbildēja, ka tā tam jābūt.

- Tātad tā tam jābūt. nāksies paciesties, ārsts zina labāk.

- Es būtu pacieties, bet Kosmiskais Saprāts saka, ka tas ir barbarisms, - Kvau raudulīgi sacīja. - Viņš saka, ka šīs zāles pārtrauc sakarus starp neironiem. Tas sanāk kā šrapneļa šķemba zem galvaskausa, jūsu ekselence. Un tieši tāpēc viņš, Kosmiskais Saprāts, reti saskaras ar cilvēkiem. Jo viņi tiek nekavējoties nogādāti slimnīcā, un tur viņiem tiek izskalotas smadzenes ar visādiem neiroleptiskiem līdzekļiem.

Admirālis skeptiski pakratīja galvu.

- Lai tur tiek skaidrībā speciālisti, - viņš sprieda. – Ceru, ka jums citu pretenziju nav, ar iekārtojumu esat apmierināts?

- Esmu ļoti pateicīgs jūsu ekselencei, - apliecināja mičmanis.

- Nu re cik labi. Veseļojieties, atgūstiet spēkus...

Zenzers piecēlās no krēsla. Viņu diezgan pamatīgi nomāca šī absolūti bezjēdzīgā saruna ar jukušo nelaimīgo. Bet kur tu liksies, viņam ir jāpievērš uzmanība, lai viņš nesāktu trakot vai pat nepieliktu sev rokas.

- Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence, par galveno mēs vēl neesam parunājuši, - Kvau teica, uzreiz satraucies un izlēcis no gultas.

- Tiešām? - Aizturējis smagu nopūtu,  admirālis apsēdās uz nestiprā krēsla. - Labi, tad es jūs klausos.

- Es saņēmu atbildi no Kosmiskā Saprāta, jūsu Ekselence, - sacīja mičmanis, starojot neslēptā lepnumā. – Kas attiecas uz jūsu sapni,  uzdrošinos atgādināt.

- Ā jā. Bija tāda saruna. Atceros. Nu un?..

- Galu galā, neviens, izņemot jūs, nevarēja to zināt, vai ne, jūsu ekselence?

- Neviens, - Zenzers piekrita.

– Jūs noteikti nevienam par šo sapni nestāstījāt? - ar sazvērniecisku skatienu jautāja vājprātīgais.

- Nevienam.

- Bet Kosmiskais Saprāts to zina, - Kvau pacēla pirkstu. - Viņš zina jūsu sapni. Un viņš dalījās šajās zināšanās ar mani.

Jukušais mičmanis pilnībā aizmelojies, un viņu vajadzēs iesēdināt peļķē. Nu, pats uzmācās, neviens viņu aiz mēles nevilka.

- Tātad jūs varat aprakstīt, kādu sapni es redzēju? — admirālis strupi jautāja.

- Protams, - atbildēja Kvau un, aizvēris acis, sāka vienmuļi runāt: - Sapnī jūs turējāt rokās rotaļu plastmasas blasteru. To jums bērnībā uzdāvināja tēvs, un jūs bieži ar to spēlējāties.

Zenzers no pārsteiguma tik ļoti apstulba, ka gandrīz nokrita no saliekamā krēsla.

Visu mūžu viņš bija smējies par kontaktiem ar šo Kosmisko Saprātu, un nav arī brīnums. Skaļāk par visiem, par šādiem kontaktiem bazūnēja visdažādākās psihopātu sektas, pārsvarā sastāvošas no pūtainiem jaunekļiem, nemazgātiem meitiešiem un drūmiem slepenpolicijas stukačiem. Un, tiklīdz šajā jomā parādījās kāds jauns psihopāts, kas pavēstīja par tuvojošos pasaules galu, nelieši no preses ap viņu uzsāka sajūsmas pilnu jezgu. Pateicoties viņu pūlēm, tikko izšķiltais pravietis ātri vien zaudēja izkāmējuša skrandaiņa un pusbadaina kabatzagļa izskatu un slavu, apauga ar adeptiem, kļuva par jaunas sektas vadītāju un tā tālāk. Zenzers dziļi nicināja visu šo pustrako neliešu baru un tāpēc juta zināmu kaunu, kad uzzināja, ka viens no viņa padotajiem ir sajucis prātā uz tik nevērtīga, pārgremota pamata kā Kosmiskais Saprāts.

Bet tagad... mičmaņa pasniegtais neapgāžamais pierādījums, apgāza admirāļa pasaules uzskatu pamatus, gandrīz izsitot klāju no viņa kājapakšas un krēslu no sēžamvietas.

- Lūdzu piedošanu, bet kāpēc jūs klusējat, jūsu ekselence? - Kvau uztraucās. - Vai tad tas nav jūsu sapnis?

Admirālis nodrebēja, pārvarot reiboni.

– Jā, tiešām... – viņš apstiprināja.

- Un vēl sapnī jūs redzējāt briesmoņus dažādu celmu formā un savu māti, piebilda Kvau, mēģinot noraut no plaukstas pielīmējušos drēbes gabalu. — Vai jūs tagad man ticat, jūsu ekselence?

Nācās atzīt, ka puisis nepavisam nav traks. Vai pat ja ir, tad nemurgo. Vai ja murgo, tad pārī ar admirāli Zenzeru. Jebkurā gadījumā šādas nejaušas sakritības vienkārši nav iespējamas.

- Tagad ticu, - Zenzers nomurmināja, saraucis pieri.

- Tātad, mums steidzami jāmaina kurss, jūsu ekselence, - mičmanis atdzīvojās. – Citādi mēs ietrieksimies Visuma Perētājās. Tās jau ir ļoti tuvu...

- Bet precīzāk?

- Apmēram divdesmit standarta diennakšu lidojuma attālumā. - Kvau klusi pakustinājis lūpas piebilda: - Kosmiskais Saprāts saka, ka tagad eskadrai ir jāmaina kurss par aptuveni septiņiem grādiem ...

- Tas nav iespējams, - admirālis atcirta.

- Jūsu Ekselence, apžēlojieties, kāpēc?!

- Pēc manevra mums nepaliks ne piles degvielas.

- Bet notiks bezprecedenta katastrofa, jūsu ekselence... Vairāki Visumi vienlaikus eksplodēs viens otrā... Kosmiskais Saprāts brīdina...

- Lai tas jūsu Kosmiskais Saprāts iet izdirsties! - admirālis uzliesmoja. - Eskadriļai nav degvielas manevram, vai jūs to saprotat?!

- Atvainojiet ... jūsu ekselence ... jūs tikko pats teicāt, ka degviela ir ... - stostīdamies, uzdrošinājās iebilst Kvau. - Tās vienkārši pēc tam nepaliks...

- Nu jā. Un tad mums vairs nebūs ne gaisa, ne ūdens, ne pārtikas, ne gaismas, ne sūdu. Zenzers pēc kārtas nolieca pirkstus un novicināja dūri mičmaņa deguna priekšā.

- Saprotu, jūsu ekselence, tā ir nāve. Bet tikai mūsu nāve. Bet, ja mēs ieturēsim to pašu kursu, ies bojā gan mēs, gan viss Visums.

– Bet kāda mums starpība? - admirālis asi iebilda. - Labāk pajautā savam Kosmiskajam Saprātam, vai viņš var mums palīdzēt ar degvielu? Ja nē, lai aizveras.

- Es jau prasīju...

- Nu ko?

- Viņš nekādi nevar palīdzēt...

Ausainais gardeguna mičmanis sadrūma. Šķita, ka viņa deguns izstiepās vēl garāks, un ausis atvirzījās pilnīgi perpendikulārā stāvoklī. Tomēr viņš izrāva diegu no pie plaukstas pielipušā plākstera.

11. nodaļa IESPĒJAMS, SANĀCIS KAUT KĀDS JUCEKLIS

Kontradmirālim piešķirtā kajīte ar neizprotamu likteņa ironiju gandrīz līdz sīkākajai detaļai kopēja apartamentus, kuros Bukstens bija pieradis apmesties uz Girkadas. Līdz pat tam, kad kvazilogā bija redzama tukša smilšaina pludmale, viegls vējiņš skāra reto palmu vainagus, un uz tālajiem rifiem putoja okeāna paisums.

Pirmais, ko Bukstens izdarīja, piezvanīja pa interkomu un pasūtīja kajītē pusdienas, lai gan pēc kuģa laika jau sen bija jāēd vakariņas. Tad viņš nomainīja izsmiekla pilno panorāmu kvazilogā, izvēloties to aizstāt ar varenu, mūžīgā ledus bruņās un neskarta sniega baltumā tērptu kalnu grēdu ainavu. Šī bilde viņu kaut kā uzmundrināja un neizraisīja tiešu nožēlu par sabojāto atvaļinājumu.

Kad stjuarts iestūma ratus, piekrautus ar karstumā kūpošiem traukiem, kontradmirālis pilnā mērā sajuta, cik viņš ir izsalcis. Ar kraukšķiem samalis žokļos dārzeņu salātus, viņš tiem uzdzēra tasi buljona un ķērās pie cepeša. Kad lieta nonāca līdz desertam, Bukstens pavilcinājās, pretojoties kārdinājumam. Viņam bija apnicis nest lieko svaru, un arī sirds sāka dzīt jokus. Bet, lai dotos uz klīniku novājēšanas kursam, viņam vienmēr pietrūka laika. Tomēr viņš vienu vai divas reizes ar karoti pastrēba saldās putas no izkusušā saldējuma, nopūtās un deva zīmi stjuartam, lai tas notīra galdu.

Pārvācies uz kabinetu, kontradmirālis izgāzās atzveltnes krēslā, kājas novietojis uz galda. Tūlīt piezagās kluss snaudiens, bet Bukstens nolēma neļauties un izvilka no kabatas datora piezīmju bloknotu. Pēc pieslēgšanas kuģa tīklam viņam plaukstā atradās diezgan jaudīgs dators, un displeja lomu pārņēma kvazilogs pretī rakstāmgaldam.

Bukstens, izmantojot satelītu tīklu, pieslēdzās militārās izlūkošanas arhīviem, pieprasīja dokumentāciju par Stasiju Feino, konfederācijas pilsoni, Irleijas iedzimto, un, kamēr notika informācijas meklēšana un pārsūtīšana, sāka pārlūkot jaunāko ziņu failus. ...

Protams, visas aģentūras aizrīdamās stāstīja un rakstīja par noslēpumaino eskadras pazušanu, taču tajā pašā laikā tām nebija gandrīz nekā cita kā minējumi un baumas. Aizsardzības ministrijas preses dienests pagaidām klusēja un rīkojās pareizi.

Kāda anonīma imperatora biroja amatpersona ADI īpašajam korespondentam pavēstīja, ka incidenta izmeklēšanu ir pāņēmis visaugstākā specdienests. Nu, tas nav liels noslēpums. Bet paskat, kādam nebija slinkums organizēt šīs informācijas noplūdi.

Kontradmirālis izbrauca cauri vairākiem populāriem saitiem. Visur kliedzoši virsraksti, bet maz jēgas. Pazudusi eskadra, noslēpumainības aizsegs, Svešinieki Dēmiona nomalēs un citi sprakšķoši nieki līdzīgā stilā. Bija skaidrs uzsvars uz to, ka impērijas galvaspilsētu apdraudējuši nezināmi un vareni spēki no kosmosa.

Palika galīgi nesaprotams, kam un kāpēc bija jāizraida šī histērija. Bez lielas intereses Bukstens savā prātā pārdomāja, ko ar šo kampaņu varētu panākt: vai nu masveida izceļošanu no Dēmiona, vai arī preses departamenta direktora atkāpšanos. Otrais bija visticamākais.

Garāmejot, kontradmirālis paskatījās savā e-pastā. Nekā jauna nebija. Tikmēr tika atsūtīts Stasijas Feino dosjē, kas izrādījās negaidīti apjomīgs un aizņēma gandrīz pusi no piezīmju datora atmiņas. Pirms iedziļināties Tangras karalienes dzīvesstāstā, Bukstens nolēma atsvaidzināt atmiņā šodienas pratināšanas augļus un ieslēdza diktofona ierakstu.

Viņš uzmanīgi noklausījās visu līdz pat sarunas beigām un Džandara pēdējai piezīmei:

- Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

- Nē, man šķiet, ka pagaidām pietiks...

Tad, būdams dziļās pārdomās, pastiepa roku, lai izslēgtu diktofonu. kad no skaļruņa atskanēja:

- Bet tagad man ir daži jautājumi jums.

Bukstens neizpratnē ieklausījās, viņa roka sastiga virs slēdža.

Viņš nemaz neatcerējās apmaiņu ar šīm frāzēm. Lai gan līdz šim viņam šķita, ka visa saruna viņam iespiedusies atmiņā no pirmā līdz pēdējam vārdam un vissīkākajās detaļās.

- Atstājiet savus jautājumus pie sevis.

- Kas jūs esat, kungs Buksten?

Un arī to viņš neatcerējās. Bet, spriežot pēc indikatora uz diktofona slēdža, līdz ieraksta beigām vēl bija palicis diezgan daudz laika.

- Vai jūs vēl nesaprotat? Šeit jautāju tikai es. Jūsu jautājumi mani neinteresē.

– Bet es atbildēju uz visiem jūsu jautājumiem. Un man ir tiesības cerēt, ka tagad jūs atbildēsit uz manējiem.

- Jūs kļūdaties, jaunekli. Mūsu saruna ir beigusies.

- Apsēdieties.

Negaidīti skarbs, uzstājīgs tonis un īsa pavēle, kā sitiens ar pātagu. Tā runāt ar kontradmirāli neuzdrošinājās neviens. Tomēr atteikums nesekoja. Bukstens nespēja noticēt savām ausīm, kad no diktofona atskanēja Džandara skarbā balss:

- Atbildiet. Kas jūs esat?

Bija dzirdama nikna pūšana, it kā sarunu pavadītu cīniņš uz paklāja. Balss, kas atskanēja, viņam šķita nepazīstama, iespējams, nomācošā intonāciju trūkuma dēļ.

- kontradmirālis Bukstens, Militārās izlūkošanas pirmās pārvaldes priekšnieks.

Sveša balss piespiesti un mehāniski izdeva vārdus, atdalot tos ar nelielām pauzēm. Tā varētu runāt debīls bērns. Vai piedzēries līdz nemaņai. Vai nāvinieks, kuru salauzusi sarežģīta spīdzināšana. Bet viņš to teica pats. Bet tas pinkām apaugušais preteklis augstprātīgi izteica viņam komplimentu:

- Labi, Buksten. Vai tagad vairs nespītēsieties?

- Nē.

- Kāpēc jūs mani iztaujājāt?

- Ierocis.

- Es jūs īsti nesapratu. Papūlieties paskaidrot, kāds ar to sakars ierocim.

- Kas pieder jūsu ķirzakām. Tas ir superierocis. Tā ir absolūta vara.

Bukstens neko no tā neatcerējās. Nekustīgi skatīdamies uz diktofona jaudas indikatora sarkano aplīti, viņš sažņaudza dūres tā, ka gludie nagi iegrauzās plaukstās.

– Kāpēc jūsu psihe atstāj sašķeltu iespaidu? Vai jūs dzīvojat dubulto dzīvi?

-Jā.

Bukstenam atkārās žoklis. Viņš paliecās uz priekšu, uztverot katru vārdu, kas nāca no skaļruņa.

- Pastāstiet par to.

- Es nevaru... Tas nav iespējams...

- Jūs man atbildēsiet. Jums jāatbild. Vai ne tā?

-Jā...

- Runājiet.

Ar asu kustību, it kā nositot kukaini, Bukstens izslēdza magnetofonu un izlēca no krēsla. Viņam savlaicīgi ienāca prātā, ka līnijkuģa pretizlūkošanas virsnieki varētu noklausīties viņa apartamentus, tāpat vien, katram gadījumam. Mazākajā no diviem koferiem viņš sameklēja dakšveida vadu ar miniatūru austiņu pāri. Apsēdies pie galda, kontradmirālis uzlika austiņas, pēc tam ieslēdza diktofonu.

- Runājiet taču, Buksten.

- Es strādāju ROB, tas ir Konfederācijas militārajam izlūkdienestam. Mans aģenta numurs ir DB-700.

- Labi, turpiniet.

- Esmu dziļi slepenots, nekādu personisku kontaktu nav. Izmantoju tikai speciālu sakaru aparatūru. Domāju, ka ROB uz Dēmionā nav vērtīgāka aģenta par mani.

- Tā-tā. Tālāk.

- Jums nevajadzēja to dzirdēt. Es jūs nogalināšu.

– nu tas kā iznāks. Nomierinieties, Buksten. Mierīgāk. Lūk tā. Tagad runājiet.

- Viņi mani savervēja jau sen, ļoti sen, es vēl biju diezgan jauns...

– Kāpēc jūs piekritāt šādai sadarbībai? - Sliktais sapnis turpinājās. Ienīstā, skarbā balss turpināja pratināšanu, un somnambuliskā balss lēnprātīgi atbildēja:

- Es ienīstu impēriju. Tā ir caur un cauri sapuvusi. Patvaļa, valsts nozagšana. Oficiālās propagandas muldēšana... Valdības augšgalā ir tīrie deģenerāti un grābēji. Tas ir pretīgi.

– Vai, jūsuprāt, Konfederācijā viss ir savādāk?

– Viņiem nav despotisma. Viņi paši izvēlas savus valdniekus. Tā ir milzīga atšķirība.

- Ar to pietiek, Buksten. Jūs esat brīvs. Tagad jūs pamodīsieties un aizmirsīsiet par maniem jautājumiem un savām atbildēm.

Pirms viņam pilnībā atgriezās nosvērtība, Bukstens sastindzis sēdēja pie izslēgtā diktofona, it kā ieraksta noklausīšanās viņu atkal būtu iedzinusi hipnotiskā transā.

Šī pinkainā izdzimteņa necilvēcīgās spējas pārspēja visas cerības. Ar šausminošu, aizvainojošu vieglumu viņš nohipnotizēja kontradmirāli un uzzināja, ko vēlējās. Pat to, par ko Bukstens neatzītos spīdzināšanas laikā. Kaut kas tāds, ko nevajadzētu zināt nevienam.

Ar asu kustību Bukstens norāva austiņas un piecēlās no galda. Nervozi staigājot pa kabinetu, kontradmirālis pamanīja, ka ne velti bija pavēlējis Gorštalcam uz pratināšanas laiku noņemt Džandara palātas sarunu noklausīšanos. Citādi viņš tagad jau būtu rokudzelžos un arestēts. Vismaz šajā ziņā viņam paveicās.

Tikai dažas sekundes bija vajadzīgas, lai pilnībā atgūtos un izstrādātu rīcības plānu. Sēdēdams sānis uz galda malas, kontradmirālis izveidoja interkoma savienojumu ar Gorštalcu.

- Kaptein, man vajag to virsnieku, kas komandēja sagūstīšanas grupu, - viņš vienaldzīgā tonī sacīja. - Starp citu, atgādiniet man viņa uzvārdu?

- Lu-Ngeva, jūsu ekselence.

- Jā, pareizi. Atsūtiet viņu pie manis.

Atkal atvēris mazāko no diviem koferiem, Bukstens katram gadījumam izgāja cauri dažādu dokumentu kaudzei un izvilka savu īsto personu apliecinošo dokumentu. Viņš tik tikko bija paspējis aizcirst koferi un iebāzt personas apliecību uzvalka kabatā, kad kāds piezvanīja pie kajītes durvīm. Bukstens paskatījās pa kabinetu, meklējot pārnēsājamu tālvadības pulti, kas kontrolēja dzīvokļa elektroniku, un atcerējās, ka bija atstājis to guļam uz dīvāna priekšnamā. Atradis tālvadības pulti un pārslēdzis kvazilogu uz videokameru pie ieejas, viņš ieraudzīja brašā Lu-Ngeva fizionomiju.

— Nāciet iekšā, kungs leitnant, — kontradmirālis atbildēja un nospieda pogu, kas atslēdza ieejas slēdzeni.

- Pēc jūsu pavēles ieradies, - sacīja Lu-Ngeva, ieejot hallē un eleganti sveicinot.

- Brīvi, sēdieties, - teica kontradmirālis un, norādot viesim savu vietu, pagrūda ar pulti uz halles tālāko galu, kur atradās ultramodernais, nekaunīgi dārgais viesu stūrītis.

Leitnants nogaidīja, kamēr Bukstens apsēdīsies uz smalki izstrādātā asimetriskā dīvāna, un tikai tad apsēdās uz grezna krēsla malas, kas kā vientuļa tropu puķes ziedlapiņa lidinājās uz tievas kājiņas. Viņš glīti salocīja noņemto laiviņcepuri un nolika to uz roku balsta.

- Es jūs izsaucu ārkārtīgi svarīgā lietā, - Bukstens bez ievada ķērās pie darba. - Šeit ir mana dienesta apliecība, iepazīstiet to.

Tiklīdz Lu-Ngeva paskatījās uz viņam pasniegto dokumentu, viņa sejā parādījās cieņpilns izbrīns. Kā redzams, apsardzes pulka komandieris pirmo reizi tika pagodināts ar uzmanību no šāda stāvokļa personas.

- Es jūs izsaucu, jo man vajadzīgs uzticams un drosmīgs cilvēks, - sacīja Bukstens, ieslidinot kabatā dienesta apliecību.

- Priecāšos pakalpot jūsu ekselencei, - leitnants viņam ar entuziasmu apliecināja.

- Runa būs par puisi, kuru jūs šodien arestējāt slūžās, - sacīja kontradmirālis. – Pirmkārt, mani interesē, kādu iespaidu viņš atstāja uz jums.

Lu-Ngeva brīdi padomāja, knibinādams cepures kokardi.

- Dīvains tips, jūsu ekselence, - viņš teica. - Ļoti dīvains, man nav citu vārdu ...

– Kas tieši jums šķita dīvains?

- Ar jūsu atļauju to ir grūti uzreiz pateikt, jūsu Ekselence. Šķiet, ka viņš ne no šīs pasaules. Jā, tā būs pareizi.

Lu-Ngeva gaidoši skatījās uz kontradmirāli ar mitrām brūnām acīm, nepārprotami minēdams, kurp tas velk.

- Es nosaucu šo Džandaru par cilvēku, - Bukstens ar uzsvaru sacīja.- Lai gan tā nav gluži taisnība. Viņš nemaz nav cilvēks, leitnant.

– Patiešām, jūsu ekselence?

- Iedomājieties. Viņš tiešām ir no citas pasaules. Un tas ir ārkārtīgi bīstami.

Pēc īsas pauzes Bukstens atcerējās savu sarunu ar doktoru Taideru par citplanētieti cilvēka ādā un iekšēji iesmējās.

- Es teikšu vēl vairāk: viņā slēpjas cita būtne, - viņš turpināja.

- Divas sirdis? .. - Lu-Ngeva saprata.

- Pilnīgi pareizi. Un, ja tas, kurš viņā slēpjas, izlauzīsies, ar visiem mums būs cauri.

Leitnants tikko manāmi nodrebēja un saslējās krēslā, it kā tūlīt taisītos uzlēkt kājās un mesties kaujā.

- Tas ir, šajā puisī slēpjas svešinieks, - viņš pusjautājoši nomurmināja.

— Jūs uzminējāt, — kontradmirālis apstiprināja. - Tomēr vēl nav par vēlu rīkoties. Man ir priekšnojauta: apmēram stundu pēc došanās gulēt viņš mēģinās aizbēgt. Tas notiks, kad jūs vedīsiet viņu pie manis uz kārtējo pratināšanu. Bet viņam aizbēgt neizdosies. Viens šāviens un viss būs beidzies.

Saglabājot necaurskatāmu sejas izteiksmi, Lu-Ngeva nedaudz nolieca galvu.

- Sapratu, jūsu ekselence.

Bukstens, izplūstot tēvišķā smaidā, atlaidās uz dīvāna atzveltnes.

- priekšnojautas mani reti pieviļ, - viņš nepiespiesti piebilda. - Es varu padalīties vēl ar vienu. Jums vairs nav ilgi jāgaida līdz paaugstinājumam, vai ne?

- Prieks censties, jūsu ekselence.

Bukstens daudznozīmīgi samiedza acis.

- Esiet ārkārtīgi uzmanīgs. par šo uzdevumu nevienam nevajadzētu zināt. Nekādu baumu, nekādas panikas.

Esiet drošs, jūsu ekselence, es jūs nepievilšu.

- Nu, tad jauki, - rezumēja kontradmirālis un kā sarunas beigu zīmi piecēlās no dīvāna.

Viss gāja kā uzrakstīts. Šis šaurpierainais leitnants vispirms nogalinās un tad sāks domāt. Ja vispār domās .. Katram gadījumam, tad būs jānokārto, lai arī viņš tiktu novākts un gali ūdenī.

Steidzīgi uzlecis no krēsla, Lu-Ngeva uzvilka laiviņu, pacēla roku sveicienam un noklaudzināja ar papēžiem.

- Vēlu veiksmi, - sacīja Bukstens.

- Kalpoju imperatoram un tēvzemei! - nobļāva brašais leitnants un pazuda aiz durvīm.

Plašiem soļiem ejot pa gaiteni, Lu-Ngeva smīnēja pa visu seju.

Vajag taču, kāda reta veiksme viņam šodien pagriezās! Trešā zvaigzne uz uzplečiem, mammīt mīļo, beidzot! Varbūt piekārs arī kādu  medaļu.

Viņš iekāpa liftā un nospieda personāla dzīvojamā klāja pogu.

Resnais biezlūpainais tips kūrorta uzvalkā, izrādījās liels putns, kontradmirālis no izlūkošanas, traks var palikt. Nu jā, tagad ir skaidrs, kāpēc viņa priekšā pats kapteinis gandrīz četrrāpus staigāja. Kad nieka lieta būs nokārtota, noteikti vajadzētu viņam palūgt, lai aizmet vārdu un Lu-Ngevu pārceļ kaut kur uz virszemes garnizonu uz kādas apdzīvotas planētas. Viņam bija līdz nāvei apnicis nīkt uz šī stulbā līnijkuģa, mirt no garlaicības, nezin kādēļ izstādot apsardzi un nodarbinot smadzenes tādiem nekaunīgiem neliešiem kā tas slaists Šimanskis.

Iznācis no lifta uz sava klāja, leitnants ejot pamāja dieniniekam, nogriezās virsnieku kazarmas pusē un, sasniedzis savas durvis, slēdzenes spraugā ievietoja personīgo karti. Saskaņā ar amatu kajīte pienācās šaura, iespējams, mazāka par admirāļa apartamentu tualeti. Bet atsevišķa, nevis kā uz lielgabalu laivas, kur viņš pēc skolas sāka vilkt dienestu.

Aizslēdzis durvis, Lu-Ngeva noņēma portupeju, novilka smagos zābakus un iegāzās kojā. Pamatīgi dabūja noskraidīties pa dienu, tagad nav grēks mazliet atpūsties. Kamēr šis un tas, kamēr nodzēsīs gaismas, kamēr visi nomierināsies, viņam vēl laika daudz. Un sardzes izvadātājs šajā naktī būs seržants Brogers, viņu pārbaudīt nav vajadzības, uzticams biedrs.

Nogāzt puisi kopā ar viņa iekšās iesēdušo Svešinieku vispār jau vienkārša lieta. Tam piemērotākā vieta būtu gaiteņa līkums uzreiz pēc izejas no lazaretes, šo posmu videokameras neredz. Viens šāviens starp lāpstiņām, tad kontrolšāviens galvā, un viss sašūts-piesegts.

Lai gan, patiesību sakot, leitnants ne visai saprata pašu idejas būtību. Kā ar to saistīts mēģinājums bēgt? Lu-Ngeva ar degunu juta: kaut kas te nebija kārtībā, resnais kontradmirālis kaut ko laiž pa tumšo. Jautājums ir, kāpēc nevarētu aizvadīt puisi vienkārši līdz slūžām un ļaut viņam iet kur grib? Bez skafandra. Nu jā, nav jau viņa darīšana, nevar jau zināt, kādi izlūkošanai iemesli. Svarīgi ir tas, ka viņam beidzot paveicās, un tagad viņš savu garām nelaidīs.

Šādā garā viņš ilgi pārdomāja, lūkodamies uz puskailo blondīni no stereoplakāta, uzlīmēta virs gultas kājgalī. Beidzot viņš izdzirdēja patīkamo trelli — signālu gulētiešanai. Pagaidījis vēl kādu laiku, Lu-Ngeva palūkojās pulkstenī. Ir laiks.

Leitnants ar smīnu piemiedza aci pupīgajai stereoskopiskajai skaistulei, piecēlās, uzvilka kurpes un uzvilka portupeju. Izņēma no maksts blasteru, pārbaudīja slēdzi, nosūtīja lādiņu un uzlika ieroci uz drošības.

Medicīniskā daļa atradās uz blakus klāja un ar kazarmām savienojās ar diviem eskalatoriem un liftu. Lu-Ngeva deva priekšroku tuvākajam eskalatoram. Nesteidzīgā solī nogājis lejā pa slīdošajām kāpnēm, viņš nogriezās uz lazareti un pārsteigumā nodrebēja.

Pa gaiteni viņam pretī gāzelējās resnais kontradmirālis stipri saņurcītā baltā uzvalkā.

Pārsteigtais, Lu-Ngeva apstājās un, atdodot godu, nostājās miera stājā.

— Viss kārtībā, leitnant, — resnais viņam pamāja. - Sekojiet man.

- Bet kā tad ar to puisi? .. - apmulsušais Lu-Ngeva nomurmināja.

- Jums pateikts: viss kārtībā, - atkārtoja kontradmirālis saviebjoties un viegli uzsitot leitnantam pa plecu. – Un neuzdodiet liekus jautājumus.

- Klausos, jūsu ekselence.

- iesim, mums uz šejieni.

Viņi iekāpa liftā, kontradmirālis, samiedzis acis, izvēlējās vajadzīgo pogu un nospieda to ar pirkstu.

- Es steidzami pametu līnijkuģi, - viņš teica. – Nav ne liekas sekundes. Palīdzēsiet man nogādāt manu bagāžu uz kuģi.

Leitnantam sirds pat pamira. Vienreiz viņam bija iespēja izcelties un uzreiz aizpeldēja garām - še tev figa. Par koferu nešanu nākamā pakāpe netiek piešķirta, lai tā būtu pat paša virspavēlnieka bagāža.

Ar drūmu skatienu viņš sekoja resnulim uz kajīti, paņēma zāles vidū noliktos divus koferus, vienu lielu un otru mazāku. Tad viņš pavadīja kontradmirāli līdz viņa jahtai, ielika bagāžu un skumji novēlēja laimīgu ceļu.

- Pateicos jums, leitnant, - kontradmirālis uzsmaidīja viņam uz atvadām, stāvot uz trapa augšējā pakāpiena. – Pavisam drīz jūs gaida patīkams pārsteigums. Tā ka galvu augšā, mans dārgais.

- Prieks censties, jūsu ekselence, - ar uzplaukušu cerību atdzīvojās Lu-Ngeva. - Laimīgu ceļu.

Resnais pamāja viņam ar rociņu un aizvēra lūku. Tad viņš iegāja stūres kajītē un, pūšot iesēdās pilota krēslā. Smaidīdams par kaut ko, viņš iegrāba bikšu kabatā, izņēma pūkainu rotaļlietu uz piesūcekņa un pielipināja to skata ekrāna augšējā kreisajā stūrī.

- Ziņot par gatavību startam, - viņš teica.

- Piecu minūšu gatavība, - samtainā balsī atbildēja dators.

- Kuģim uz startu.

- Izpildu. Lūdzu uzgaidīt.

Ārā atskanēja dziļa kompresoru dūkoņa, un no slūžām tika izsūknēts gaiss. Nedaudz vēlāk visu novērošanas ekrānu aizsedzošās slūžu gofrētās vērtnes pašķīrās, atklājot melnu, biezi zvaigznēm nokaisītu kosmosu. Instrumenti uz vadības pults atdzīvojās, bultiņas lēkāja pa skalas dalījumiem, garas daudzkrāsainu lampu rindas sāka mirkšķināt viena otrai acīm un beigās pilnībā iedegās.

- Pilna gatavība, - sacīja dators.

- Pavēlu startēt, - pavēlēja Bukstens.

– Ir starts.

Blāvi nodārdēja slūžu katapultas sprādzienpatrona, un jahta, izmesta kosmosā, ieslēdzot dzinējus sāka manevru. Nezināmas sugas lielacu zvēriņš sāka lēkāt uz elastīgā pavediena, atsitoties pret monitora stiklu. Izliektā stūres svira sakustējās tā, it kā to uzmanīgi pārbīdītu neredzēta pilota roka. Lēnām pāri ekrānam aizpeldēja ar daudzām antenām noklātā līnijkuģa sānu mala, tad strauji nokrita pa kreisi un uz leju, ekrānu piepildīja ar zvaigžņu izbārstījumi. Tagad nekas netraucēja paātrinājumam.

- Vēlaties uznemt kursu uz Girkadu? — painteresējās datorbaritons.

- O, jā, tā ir laba ideja, - Bukstens mazliet atdzīvojās. – Protams, uz Girkadu.

skarbi ierēcās piedziņas motors, jahta sāka strauji uzņemt ātrumu.

Kontradmirālis ierīkojās krēslā un sāka izklaidēties ar savu rotaļlietu, šūpodams to ar viegliem pirksta grūdieniem.

* * *

Ierindnieks Šimanskis bija bēdīgā noskaņojumā. Atkal leitnants viņam ielika un nosūtīja strādāt pēc gulētiešanas signāla. Saskaņā ar reglamentu tas bija aizliegts, bet pamēģini par to pateikt, tad vispār tas dranķa melnpakaļa sapūdēs.

Iegājis kajītē lukss, viņš paskatījās apkārt, meklējot kiberslaucītāju. Vēderīgā, niķelētā konstrukcija tika atrasta stūrī aiz bieza zeltīta aizkara. Ar spēcīgu spērienu pa augšdaļā esošo slēdzi, Šimanskis to ieslēdza, pabakstīja pogas, nosakot tīrīšanas programmu, tad iegāja guļamistabā, norāva no gultas vienreizējās veļas komplektu un iebāza palagus atkritumu teknē.

Tad atgriezās zālē, ierāpās krēslā ar kājām, lai netraucētu veiklajam kiberdarbniekam, un ļāvās drūmām pārdomām. Sanāk, ka tas melnpakaļas leitnants nolēmis viņu nodzīvot no pasaules. Šoreiz lūk piesējās par slikti nospodrinātiem zābakiem un ielika ārpuskārtas dežūru, trešo pēdējo divu dienu laikā.

Jā, ticiet vai nē, nemaz nav cukurs, kalpot apsardzes pulkā. Sākumā likās, ka tajā vispār nebūs ko darīt, kā vien stāvēt pie posteņa un pasnausties pēc maiņas. Bet nē, tika atrasts priekšnieķelis, lai viņam vienmēr tukšs. Viņam nepietika katru dienu līdz sviedriem dzenāt karavīrus uz simulatoriem, Viņam izdevās no apsargu pulka izveidot kalpu baru. Uzdienējas kapteiņa priekšā, kūpinātais mērglis.

Apaļīgais, niķelētais kiberslaucītājs klusi dūca pa luksa kajītes pūkaino paklāju. Neapmierinātais Šimanskis sāka uzjautrināties, spļaujot uz grīdas un vērojot, kā bezsmadzeņu mašīna cītīgi tīra viņa splāvienus. Steigties ar tīrīšanu viņam nebija nekāda iemesla.

Pēkšņi Šimanskis izdzirdēja dīvainu skaņu, it kā kāds caur zobiem stenētu. Viņš ieklausījās, apmulsa un saprata, ka nav iedomājies: atkārtojās klusināta murdoņa.

Nolēcis no krēsla, viņš atvēra drēbju skapja durvis un sastinga. No skapja Šimanskim uzkrita kails resns vīrietis ar aizbāztu muti.

- Mammiņ mīļo, kas tu tāds esi? - karavīrs izbrīnījās. Resnā vīrieša seja, no sasprindzinājuma sasārta, saviebās, viņš veltīgi mēģināja izspiest no mutes aizbāzni. Šimanskis, attapās, izrāva no mutes cieši saņurcīto kabatlakatiņu, kas bija slidens no siekalām.

- Izsludini trauksmi, debīliķi! Ātrāk!! - sasietais vīrietis iebļāvās, pēc kā izgrūda veselu tirgus lamuvārdu straumi.

- Kas par lietu? – Šimanskis turpināja būt neizpratnē. - Kas tu tāds vispar īsti esi?

- Es esmu kontradmirālis Bukstens, stulbiķi!

Šimanskis ieskrēja kabinetā pie interkoma, drebošiem pirkstiem sastādīja numuru.

- Alle, sardzes telpa? - viņš jautāja, izdzirdējis neizteiksmīgu gausu atbildi.

- Nu, sardzes telpa, - apstiprināja miegains bass. - Ko vajag?

- Šeit kontradmirālis Bukstens pavēl izsludināt kaujas trauksmi.

- Ko-o? Kas tur pavēl?

- Broger, te es, Šimanskis.

- Bet kur ta tas kontradmirālis? — seržants neticīgi jautāja.

- Viņš ir skapī, kails. šausmīgi lamājas.

Sardzes izvadātājs skaļi ierēcās.

- Paklau, sasodītais klaun, - viņš smejoties izgrūda. - Ej tu ar saviem jokiem, zini kur?

- Bet, es runāju nopietni, kas te par jokiem... - Šimanskis apmulsa.

- Beidz ākstīties. Kontradmirālis tikko aizlidoja ar savu jahtu.

No skaļruņa atskanēja īsi pīkstieni — atvienošanās signāls. Šimanskis vilcinoties pacēla roku pār interkomu, lai vēlreiz sastādītu numuru. Tomēr pārdomāja un, izslēdzis ierīci, atgriezās zālē.

- Sardzes izvadātājs man nenoticēja, jūsu ekselence, - viņš nomākts sacīja, neskatīdamies uz kailo kontradmirāli. - Viņam likās, ka es viņu izjokoju.

- Idioti!! — Bukstens rēca. - Atraisīt mani, ātrāk!

Neveikli pagriezies šaurajā skapī, viņš pagrieza Šimanskim rokas, kas bija sasietas uz muguras. tas gandrīz nolauza nagus, knibinoties ap saspringto elastīgo mezglu.

— To nav iespējams atraisīt, jūsu ekselence, — viņš sūdzējās resnajai matainajai pakaļai.

- Tad pārgrieziet to, - pavēlēja kontradmirālis.

- Žēl griezt, ļoti labi bikšturi, dārgi, - Šimanskis norūpējies sprieda. - Jūsējie?

- Grieziet! - Bukstens norēca dusmu aizžnaugtā balsī.

- Labi, kā teiksiet, jūsu ekselence.

Izņēmis no maksts nazi, Šimanskis īsā mirklī pārgrieza saites. No skapja izgāzās trokšņaini elsojošais Bukstens, aizmētāja bikšturu atlikumus un devās uz guļamistabu.

- Kur mani čemodāni?! - viņš no turienes sirdi plosoši uzbļāva.

- Nevaru zināt, jūsu ekselence. Kad ierados, nekādu čemodānu nebija.

Bija dzirdama jauna netīru lamuvārdu zalve, saplēstas pakas čaukstoņa, erzacauduma švirksti. Tad Bukstens caur halli devās uz kabinetu, ietinies palagā no rezerves veļas komplekta. Berzējot savas stīvās plaukstas, viņš apsēdās sāniski uz galda, noliecās pār interkomu un uzspieda trīs vieniniekus — kuģa komandiera kajītes standarta numuru.

- Klausos, - pēc vairākiem ilgstošiem pīkstieniem atbildēja miegainā Gorštalca balss.

— Kaptein, šeit Bukstens, — kontradmirālis izgrūda. - Nekavējoties izziņot uz kuģa kaujas trauksmi. Mūsu ķīlnieks izkļuvis no lazaretes. Viņš man uzbruka un nozaga manas drēbes.

- Es ceru, ka esat neskarts, jūsu ekselence? - uztraucās Gorštalcs.

- Par laimi, jā.

- Kur jūs atrodaties?

- Savā istabā.

- šo pašu minūti nosūtīšu apsardzi - apsolīja kapteinis.

- Nē, tas būtu lieki, - sacīja Bukstens. - Labāk paceliet ar trauksmi visus, apbruņojiet, pārmeklējiet līnijkuģi.

- Klausos, jūsu ekselence.

- un vēl kas, - kontradmirālis attapās. - Brīdiniet ļaudis, ka tas tips ir ārkārtīgi bīstams. Fakts ir tāds, ka viņam piemīt fenomenāla hipnozes spēja. Tāpēc, tiklīdz kāds viņu ieraudzīs, lai šauj uz nogalināšanu. Mēģinājums saņemt viņu dzīvu var izmaksāt pārmērīgi dārgi. Viss, izpildīt.

Izslēdzis interkomu, Bukstens atgriezās hallē un ejot noslaucīja pieri ar palaga stūri.

- Jūsu uzvārds? - viņš jautāja, caur pieri skatīdamies uz savu glābēju.

- Ierindnieks Šimanskis, jūsu ekselence.

lēnām pa halli rāpojošais kibers, sasniedza pa paklāju izmētātos bikšturu gabalus, un sāka braukāt šurpu turpu, iesūcot tos savā vēderā.

- Kā jūs šeit gadījāties?

- Leitnants Lu-Ngeva deva man pavēli šeit veikt tīrīšanu. Nu un... Tā es arī tīrīju, jūsu ekselence...

Apjukušais Šimanskis norādīja uz rosīgo kibernovācēju.

- Kāda vēl var būt tīrīšana nakts vidū?! - Bukstens uzbļāva.

- Iespējams, sanācis kaut kāds juceklis, jūsu ekselence... - Šimanskis neizpratnē noplātīja rokas. – Lūk, seržants Brogers, arī pateica, ka jūs esat atstājis līnijkuģi ar savā kuģīti. Bet leitnants laikam nolēma, ka jūs atbrīvojāt numuru ...

- Jūs ko, te visi esat jukuši?! – Bukstens sašuta, tad apklusa un  viņam uznāca tādi kā stingumkrampji.

Beidzot kontradmirālis aptvēra, kas tieši noticis. Ar aizsmakušu lāstu viņš metās pie durvīm, atvēra tās un metās pa gaiteni palagam plīvojot, izskatīdamies pēc dēmoniska spoka ar sarkanu apoplektisku seju un brillēm.

- Pastāstīsi šito kādam, tak neparko neticēs, - Šimanskis domīgi sacīja, apsēdies mīkstajā krēslā. – Bet lamājās viņš pamatīgi. Tiesa, nedaudz vecmodīgi, bet no sirds ...

12. nodaļa NESATRAUCIETIES TIK ĻOTI, VIŅŠ NEKUR NELIKSIES

Ja naids varētu pārvērst pelnos, līnijkuģa "Zvaigžņu pērkons" komandtelpa acu mirklī pilnībā izdegtu. Bukstens šaudījās pa to kā būrī iesprostots dzīvnieks, drebēdams no niknuma. Pinkainais peldmētelis, ko Gorštalčs viņam bija patapinājis, pārplīsa zem padusēm, un tā stūri valkājās pa klāja grīdu.

- Nu, kas tur ir?.. - viņš nepacietīgi jautāja, sasniegdams stūrī esošo tukšo stūrmaņa krēslu un apgriezies uz papēža.

- Noskaidrojam, jūsu ekselence, - sacīja Gorštalcs, kurš sēdēja pie komandiera pults. - Pieprasījums tiek apstrādāts.

Pateicoties blīvajam kontroles zondu tīklam un pastāvīgai sakaru uzturēšanai ar dispečerdienestiem, līnijkuģa datori spēja precīzi noteikt jebkura kosmosa flotes kuģa atrašanās vietu un kursu visas impērijas robežās. Tomēr meklēšana milzīgajā un nepārtraukti pieaugošajā informācijas apjomā prasīja laiku. Kontradmirālis, nepacietības pārņemts, staigāja šurpu, turpu, sakumpis un šļūkājot ar Gorštalca čībām, kuras viņam, protams, izrādījās par lielu.

- Aha, atradās gan kuģītis, jūsu ekselence, - kapteinis beidzot apmierināti teica.

- Kur tas ir?! - Bukstens iebļāvās, gandrīz palecoties metās pāri stūres mājai, pa ceļam gandrīz pazaudēdams vienu no čībām, un pieliecās, pāri Gorštalca plecam lūkodamies monitora ekrānā.

- Tikko iebrauca tuvākajās niršanas slūžās, jūsu ekselence. Slūžu vadība ziņo, ka no kuģa pieprasīta niršana uz Girkadu.

Bukstens dziļi ievilka elpu,

- Tātad viņu panākt un pārtvert mēs nepaspēsim, - viņš drūmi nomurkšķēja.

- Diemžēl nē. Lai gan, godīgi sakot, tas nav īpaši vajadzīgs. Gorštalcs pagriezās ar visu krēslu pret Bukstenu. – Es jau pārbaudīju, degviela jūsu kuģim uz klāja netika uzpildīta. Atļaujiet man precizēt, jūsu ekselence, vai jūs no Dēmiona izlidojāt ar pilnām tvertnēm?

- Protams.

Kapteinis ātri aprēķināja galvā.

- Tātad, izejot no niršanas, viņam būs apmēram puse degvielas krājuma, - viņš secināja. - Šajā apgabalā ir tikai viena apdzīvota planēta, un uz viegla kuģa ar pustukšām tvertnēm viņš nekur nevarēs paslēpties. Viņam būs jālido, lai nosēstos kādā no Girkādas kosmodromiem. Un tur mēs sagatavosim viņam tikšanos, jūsu ekselence.

- Šis briesmonis ir jāiznīcina par katru cenu, - Bukstens nošņāca.

Gorštalcs atkal pagriezās pret pulti.

- Gribētos noskaidrot, kā viņam izdevās aizbēgt, - viņš teica. - Atļausiet zināt, kurā laikā viņš pie jums ielauzās?

- Drīz pēc gulētiešanas signāla. Iespējams, pagāja kāda pusstunda, precīzāk man grūti pateikt.

Bukstens noraustījās, atcerēdamies neprātīgo ainu: pusaizmidzis, hallē dzirdis soļus, viņš pieceļas uz elkoņa, ieslēdz naktsskapīša lampu un redz, kā pats ienāk guļamistabā.

- Tūlīt palūkosim, - apsolīja Gorštalcs un pievērsās datoram.

Kontradmirālis apsēdās uz grozāma krēsla blakus panelim.

- Tā-tā... - nomurmināja kapteinis, pārlūkojot iekšējās novērošanas sistēmas videoierakstus. - Šķiet, atradu. Jā, tiešām. Palūkojieties.

Monitorā parādījās Bukstens, kas gāzelējās pa gaiteni un bija ģērbies aizpogātā medicīnas halātā.

- Dievs augstais...  nočukstēja šokētais kontradmirālis. - Tātad tā nebija hipnoze...

- Jā, videoieraksts nepakļaujas hipnozei, - domīgi komentēja Gorštalcs.

- Neticami! – Bukstens paskatījās uz ekrānu, uzmanīgi vērodams savu dubultnieku. - Tātad viņš spēj mainīt savu izskatu ... Un pat tā, ka nav iespējams atšķirt ...

Apstājoties pie luksa kajītes durvīm, viltus Bukstens sāka ņemties ap slēdzeni. Ko tieši viņš darīja, nevarēja saskatīt dēļ leņķa, no kāda filmēja koridora videokamera. Pēc īsas aizķeršanās, durvis viņa priekšā atvērās, un viņš iegāja iekšā, pazūdot no ekrāna.

- Ar ko viņš atvēra slēdzeni? - kontradmirālis bija pārsteigts.

-  pilnīgi nesaprotami, jūsu ekselence. Jūs pats redzējāt, ka viņam nekā nebija rokās, viņš neko neizņēma no kabatas ...

- Ar nagu, vai?

- Šaubos gan, jūsu ekselence.

- Es precīzi atceros, ka pirms gulētiešanas aizslēdzu durvis, - sacīja Bukstens.

- Lai izkļūtu no lazaretes, viņam bija jāatver vēl divas aizslēgtas durvis, - paskaidroja Gorštalcs. - Tātad viņam ir kaut kas līdzīgs universālajai galvenajai atslēgai.

- Labi, paskatīsimies tālāk.

- Atļausiet, jūsu ekselence, es vispirms patīšu atpakaļ, - kapteinis ierosināja, virzīdams kursora lodīti.

- Jā, protams.

Smieklīgais resnulis cieši aizpogātā zaļā halātā ar desmitkārtīgu ātrumu slīdēja pa gaiteņiem ar muguru pa priekšu, dators izsekoja viņa kustībām, pārslēdzoties no vienas kameras uz otru un rādot viltus Bukstena seju gan no priekšas, gan profilā. Tad Gorštalcs palaida priekšskatījumu parastajā režīmā.

Kad pāri ekrānam slīdēja videoieraksti no lazaretes, Bukstens ar izmisušu niknumu vēroja, kā Džandars, kurš bija pieņēmis savu izskatu, no boksa aizlavījās uz galvenā ārsta kabinetu, apdullināja doktoru Taideru ar niknu dūres sitienu un uzvilka viņa halātu.

Protams, luksa kajītē nekādu videoierakstu nebija, un tas, ko Džandars darīja pēc tam, kad bija sasējis Bukstenu, nebija zināms.  Luksā viņš uzturējās salīdzinoši ilgu laiku, tad izgāja gaitenī, nezkāpēc atgriezās lazaretē, gaitenī satika leitnantu Lu-Ngevu un izmantoja viņu kā šveicaru. Nobeigumā viltus kontradmirālis pamāja leitnantam ar roku un pazuda jahtā.

- Viņš kopē precīzi visu, līdz pat gaitai, žestiem, sejas izteiksmēm... Bukstens teica. - Gribētos zināt, kā viņam tas izdodas.

- Bet viņš taču neprot vadīt jahtu, - neizpratnē sacīja Gorštalcs. Atcerieties, jūsu ekselence, kad viņš atlidoja pie mums ar abordāžas kuteri, viņš pat nevarēja atrast, ar kuru no pogām atver blisteri.

- Man ir aizdomas, ka viņš ir pamatīgi parakņājies manās smadzenēs un daudz ko iemācījies, - kontradmirālis drūmi atbildēja. - Neaizmirstiet, ka viņš ir ne tikai hipnotizētājs un vilkatis, bet arī telepāts.

– Jā, talantu viņam netrūkst. Ja es nebūtu redzējis savām acīm, es nekad nebūtu ticējis ...

- Man nekavējoties jānosūta ziņa uz Girkadu, - sacīja Bukstens. - Sagatavojiet īpaši lielā attāluma sakaru kanālu.

- Klausos, jūsu ekselence, - kapteinis pamāja un piebilda: - Tikai nesatraucieties tik ļoti, viņš nekur neliksies.

Kontradmirālis kā vēsumā sadrebināja plecus.

- Viņš ir īsts velns, - viņš nomurmināja.

***

Brašais, rudais robežsardzes karaspēka seržants ar rūpīgi nolaizītu ūsu strīpiņu zem deguna-pogas izšķirstīja pasi, ar ātru, trenētu skatienu pārliecinājās, ka īpašnieka izskats atbilst fotogrāfijai, tad atrada vajadzīgo lapu un noklikšķināja uz tās ar zīmogu.

-Laipni lūdzam Girkadā, kungs Buksten, - viņš pieklājīgi teica, atdodot dokumentu.

Nenolaižoties līdz atbildei, smieklīgais resnulis baltā uzvalkā ar tumšiem sviedru plankumiem zem padusēm paslēpa pasi kabatā, paķēra savus divus koferus un aiztipināja pie muitas barjeras.

- Lūdzu piedodiet, vienu minūti, - seržants atvainojās vecākam pārim, kuri viņam jau bija nodevuši savus dokumentus.

Aizslēdzis turniketu, viņš žigli izgāja pa sānu durvīm bez uzraksta, aizvēra tās aiz sevis un uzspieda ar pirkstu uz formas atloka piestiprinātās rācijas plāksnītes.

- Runā Sestais, - ziņoja robežsargs. – Viņš devās uz muitu. Dokumenti atbilst.

Tad viņš lēnām atgriezās pie turniketa un turpināja pārbaudīt pases.

Tikmēr kāds peisains puisis ar pustukšu mugursomu plecos, pēc izskata students, laiski gāja aiz resnīša ar diviem koferiem un aiz viņa iestājās rindā uz muitas apskati.

Nakts kosmodroma gigantiskajās zālēs rosījās raibs kūrorta ļaužu pūlis. Neskaitāmas stikla starpsienas sadalīja krēmbaltās straumes, kas ieradās, un tumši iedegušos, kas devās prom. Šur tur šajā pūļa vidū rūpīgs vērotājs varēja pamanīt atlētiskus vīriešus, kuri bija ģērbušies pieticīgos zilos uzvalkos, kas no visām pusēm tuvojās pārpildītajai zālei, kur tika apskatīta bagāža.

Resnītis baltā ieņēma diezgan garo rindu pie vienas no muitas apskates vietām, nolika koferus un ar kabatlakatiņu noslaucīja pieri. Uzreiz otrpus barjerai no sānu ejas parādījās vīrietis pelēkā jakā, viņš ātri kaut ko iečukstēja muitniekam ausī un bezrūpīgā gaitā devās prom.

Rinda virzījās diezgan ātri, jo muitas darbinieki sevi īpaši neapgrūtināja ar pamatīgu izkratīšanu. Ātri pārskatot skeneros uz konveijera peldošo koferu saturu, viņi bez kavēšanās uz to sāniem salika uzlīmes ar savas nodaļas emblēmu, ātri klikšķinot lentes pistoles.

Kad pienāca resnīša kārta, muitnieks viņu sagaidīja ar standarta jautājumu:

– Vai jums ir ievešanai neatļautas lietas, ieroči, narkotikas, kuras aizliegts ievest?

- Lūk pirmās kategorijas atļauja nēsāt ieročus, - tas sausi atbildēja, atverot pasi un norādot uz apzīmogoto lapu.

– Tad atļausiet savu ieroci apskatei.

– Lūdzu.

Ar augstprātīgu grimasi cilvēks baltajā uzvalkā pacēla uz barjeras koferi, atslēdza slēdzenes un iedeva muitniekam smagu, lielkalibra blasteri cietā makstī. Tas attaisīja aizdari un sāka vērīgi skatīties uz numuru, kas bija iegravēts uz roktura gala.

Vīrietis pelēkajā jakā, kurš kaut ko iečukstēja muitniekam, stāvēja attālāk. Viņš gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu peisainajam puisim ar mugursomu, tad novērsās, ar plecu atbalstīdams sienu un ar savām blāvajām acīm sāka uzmanīgi aplūkot iedegušo meiteņu baru, kas ēda sviestmaizes kafejnīcā aiz starpsienas.

- Lūdzu ienākt pa tām durvīm tur, - muitas darbinieks beidzot pieprasīja, noliekot ieroci malā.

- Kā pavēlēsiet jūs saprast? Vai kaut kas nav kārtībā?! — resnulis jautāja, vārīdamies neslēptā sašutumā.

- O nē, bet nepieciešams neliels precizējums. Ja nemaldos, tad šis blasteris ar šo numuru atrodas meklēšanā.

- Kādas muļķības! Jūs maldāties, mans dārgais! Un kā vēl!

- Nestrīdos, iespējams, tā ir kļūda, - muitnieks atcirta. – Tādā gadījumā tā ātri tiks izlabota. Jūsu bagāža pagaidām paliks šeit.

- Kaut kāds murgs! - resnais sašutis nošņāca un, nedaudz pavilcinājies, tomēr devās uz viņam norādītajām durvīm.

Puisis ar mugursomu īsi pamāja muitniekam, sekoja resnajam baltajā apģērbā, sekodams divus soļus aiz viņa. Tiklīdz tas sasniedza durvis, tās atsprāga vaļā, un gara auguma noskūtu galvu vīrietis,  ģērbies puķainā kreklā un šaurās biksēs, iznākot ārā, gandrīz sadūrās ar ienākošo.

Radās neliela aizķeršanās, vīrietis ar laipnu smaidu pakāpās malā, atbrīvojot ceļu. Tiklīdz resnulis šķērsoja telpas slieksni, sekojošais peisainis, kurš gāja aiz muguras, kopā ar skūto vīrieti,  ar izcilu veiklību sagrieza viņam rokas aiz muguras un trīs nāvēs saliekto gūstekni iegrūda istabā, kur bez mazākās kavēšanās viņam pielēca trešais no gūstītāju grupas - īsmatains robusts tēvainis melnā bītlenē ar uzrotītām piedurknēm. Viņš noklakšķināja uz aizturētā labās rokas roku dzelžu niķelēto pusīti un uzreiz aizvēra otru dzelžu pusīti uz paša kreisās plaukstas.

- Mierīgi, nerausties, - brīdināja puķainā kreklā tērptais, atbrīvodams tvērienu.

- Kas noticis? Kā jūs uzdrošināties?!. - arestētais protestēja.

- Klusēt!

Satvēruši resno aiz pleciem, viņu pagrieza ar seju pret sienu. Peisainais ātri noplikšķināja pa baltā uzvalka kabatām un pārliecinājās, ka arestētais ir neapbruņots.

- Uz priekšu, ātri! - pavēlēja skūtais - acīmredzot gūstīšanas grupas vadītājs.

- Ko jūs atļaujaties? Nekavējoties atlaidiet mani! - nerimās resnais, kurš bez ceremonijām, gar biroja krēslu un galdu rindu ar lētiem tīkla datoriem, tika vilkts pa telpu uz pretējām durvīm.

Viņš mēģināja pretoties, izpleta kājas, ar brīvo roku satvēra viena krēsla atzveltni. Tad vecākais operatīvais satvēra viņa plaukstas locītavu un ar ceļgalu iespēra pa elkoņa locītavu, liekot resnajam iegaudojoties un atlaist krēslu. Lai pieliktu punktu, skūtā galva ar pusspēku viņam ar rokas malu iesita pa resno, krokaino kaklu.

- Aizver rīkli, kam teicu! Uz priekšu!

- Es esmu kontradmirālis Bukstens! - arestētais draudīgi iesaucās.

– Tad es esmu vicekanclers, – ar izsmieklu atcirta grupas vecākais. - Uz priekšu un nemuldēt, citādi dabūsi vēl.

Resnais pieklusa un, šķiet pakļāvies liktenim, pārtrauca pretestību. Konvojieri viņu izgrūda garā, šaurā gaitenī un veda gar virkni sanumurētu durvju. Aiz rokudzelžos saslēgtā pāra gāja skūtais un peisainais, katrs turot labo roku bikšu izspiedušās kabatās. Pēc tam viņi nogriezās uz kāpnēm un sāka nokāpt uz durvīm ar uzrakstu " izeja tikai personālam". Peisainais konvojieris paskrēja pa priekšu, atslēdza un atvēra apakšējās kāpņu telpas durvis, paskatījās ārā un apkārt.

- Viss tīrs, - viņš teica.

No kosmodroma gaisa kondicionētā vēsuma viņi izgāja tveicīgā, lipīgā tropiskajā naktī. Blāvi apgaismotajā, pustukšajā dienesta stāvvietā, starp tumšajiem automašīnu siluetiem, izcēlās furgons ar iedarbinātu dzinēju un izslēgtiem lukturiem.

- Tur, - vīrietis puķainajā kreklā īsi pavēlēja.

- Ņemiet vērā, ja jūs neatbrīvosiet mani ... - apcietinātais iesāka pavēlošā tonī.

- Vēlreiz saku: aizver hailo!

- ...man būs jūs jānogalina, - resnais pabeidza.

Skūtais īsi atvēzējās, lai dotu vēl vienu sitienu nepaklausīgajam pa pakausi, taču tas negaidīti pietupās, salicis rokas pie krūtīm. Atskanēja krakšķis, zvanīgs klikšķis, kaut kas nobrīkšķēja.

Nākamajā mirklī resnais iztaisnojās, melnā bītlenē tērptā robustā tēvaina acu priekšā uzšāvās sarkana trīspirkstu ķetna, un izliektie asie nagi iecirtās viņa sejā. Tas iekliedzās, rāvās atpakaļ, aizsedza seju ar plaukstām, viņam uz vienas plaukstas karājās pārkosta vai pārrautā roku dzelžu ķēde.

Resnais apgriezās, notupās un ar iekliedzienu, kā skaldīdams malku, izdarīja kaut ko līdzīgu duelanta dūrienam, metot uz priekšu asiņaino garo ķetnu, kas kā trīszaru dakša rēgojās no balta uzvalka kreisās piedurknes.

Skūtais puķainajā kreklā saļima, ar apslāpētu vaidu nokrita zemē, ar rokām satvēris pārplēsto vēderu. No kabatas izvilktais strupais policijas blasteris noklaudzēja uz ietves.

Uzbrukums izvērtās tik zibenīgs un negaidīts, ka peisainais pavilcinājās, ķerot no kabatas ieroci. Gari, izliekti nagi aizvērās uz viņa apakšdelma un pārknieba to kā niedri. Ar mežonīgu kliedzienu atsprāgušais sakropļotais, novicināja rokas stumbeni, apšļakstot resnā seju ar asinīm.

- Es jūs brīdināju, - tas pateica, smagi elpodams.

Šausmās un sāpēs ieplestām acīm, peisainais operatīvais skatījās uz satrakojušos resnuli, kas stiepa pretī neglītu sarkanu ķetnu. Pēc dažiem gausiem mirkļiem puisis atjēdzās un pēkšņi noliecās, izstiepjot veselo roku, lai satvertu savu blasteri, kas gulēja zemē, blakus viņa labās rokas plaukstai. No augšas krītošais ķetnas nags ar krakšķi  iecirtās starp kakla skriemeļiem, ļenganais ķermenis tūdaļ nokrita uz bruģa plāksnēm.

Nedaudz pārdomājis, resnulis ar labo roku, kas saglabāja savu agrāko izskatu, pacēla nogalinātā blasteri un iegrūda aiz biezi asiņainiem punktiem izraibināto bikšu jostas.

Tikmēr furgona durvis atvērās un ārā izlēca vēl divi. Skrienot uz kaujas vietu, viņi vilka no plecu makstīm savus blasterus. To redzot, resnais metās atpakaļ pie durvīm, pa kurām bija izvests autostāvvietā. Ar negaidītu veiklību viņš iedrāzās ēkā, pirms vajātāji paguva atklāt uguni.

Uzskrējis pa kāpnēm uz otro stāvu, resnais metās pa tukšo gaiteni līdz galam un sadzirdēja, kā pa kāpnēm aiz muguras dārd viņa vajātāju zābaki. Viņam par laimi durvis nebija atslēgtas.

Ieskrējis telpā, kur atradās kaut kas līdzīgs grāmatvedībai, un no kurienes apsargi viņu bija vilkuši uz izeju, viņš steigā pagrieza slēdzenē iesprūdušo atslēgu. Otrās durvis no istabas veda uz muitas inspekcijas zāli, to priekšā resnais īsi pārdomājot apstājās. Uzlēcis uz viena no biroja galdiem, viņš paskatījās ārā pa plato lentes logu, kas stiepās gar zemajiem griestiem, un atklāja, ka no tā paveras plaša pasažieru uzgaidāmā telpa.

Tikmēr gaitenī atskanēja kāju dipoņa, pieskrējušais no otras puses paraustīja durvju rokturi. Konstatējis, ka tās ir aizslēgtas, vajātājs, daudz nedomājot, ar blasteri izšāva cauri slēdzenei, ar kāju atspēra durvis un, iemetis telpā gāzes granātu, paslēpās aiz aplodas.

Tajā pašā mirklī resnais ar elkoni izsita stiklu, ar muskuļotas ķepas nagiem stingri sagrāba rāmja augšējo malu, pievilkās un ielēca uzgaidāmajā telpā. Viņam aiz muguras uzsprāga granāta, un pa izsisto logu ieplūda bālgani asaru gāzes mākoņi.

Piezemējies četrrāpus starp abām krēslu rindām, resnais žigli iztaisnojās un metās pa uzgaidāmo zāli, vicinādams no aiz jostas izrauto blasteri. Cilvēki, kas gadījās viņa ceļā, ar šausmu kliedzieniem rāvās malā, bēgot uz visām pusēm.

Tūlīt zāles galā parādījās vīri ar platiem pleciem, ģērbušies vienādos zilos uzvalkos no tiem, kas slepus patrulēja muitas pieejās. Viņi skrēja starp krēslu rindām, spraucoties cauri pretimnākošajam pūlim, un tad resnais, nemērķējot, no blastera izšāva viņu virzienā. Nekavējoties atskanēja pretšāviens, taču šāvējs netrāpīja, jo viņš tēmēja resnajam  galvā, baidīdamies trāpīt kādam no satrauktajiem pasažieriem, kas skraidīja pa zāli.

Vienādu zilo uzvalku vidū izcēlās kalsns, sakumpis vīrietis, ar sirmiem matiem, vienīgais, kurš nepaķēra no paduses maksts blasteru.

- Nešaut! viņš nikni uzkliedza.

Panikas pārņemtais pūlis virmoja, daži metās uz izejām, nikni grūstīdami viens otru ar elkoņiem, citi metās zem krēsliem, meklējot slēptuvi. Vīriešu nikno lamāšanos pārspēja spalgi sieviešu spiedzieni. Visam pa virsu kāds kosmodroma dežurants izdomāja ieslēgt ugunsgrēka sirēnu, un vibrējošs sērīgs trauksmes gaudiens vairoja panisko apjukumu.

Apmēram ducis bruņotu vīru,vajājot bēgli baltajā uzvalkā, izvērsās ķēdē,  un vēl ne mazāk kā ducis stipru vīru ar blasteriem spraucās caur pūli no abiem iegarenās zāles galiem.

Līdz ar to tika nobloķētas abas izejas no uzgaidāmajām telpām, bet resnais, ieraudzījis blakus suvenīru bodei esošās dienesta ieejas durvis, piesteidzās pie tām. Konstatējis, ka durvis ir aizslēgtas, viņš izšāva pa slēdzeni ar blasteru, pēc tam atsita tās vaļā un rikšiem metās pa krustojošo gaiteņu labirintu, šad tad nejauši nogriežoties, kur acis rāda. Nākamajā pagriezienā viņš gandrīz nogāza meiteni muitnieces formas tērpā un formai pieskaņotā zaļā parūkā. Viņa sirdi plosoši iespiedzās, kad ieraudzīja ar asinīm nošļakstīto cilvēku, un atspiedās ar muguru pret sienu. Resnais apstājās viņas priekšā, izstiepa labo roku ar niķelēto rokudzelžos aproci uz plaukstas locītavas un satvēra viņas stērķelētās blūzes apkakli dūrē, lūkodamies viņai acīs no uzacu apakšas. Meitene sastinga, apklusa, viņu pārņēma kaut kas līdzīgs paralīzei, ko papildināja pretīgā sajūta, it kā ledus pirksti būtu iegremdēti viņas galvaskausā un metodiski rakņātos smadzenēs.

Šis mokošais murgs ilga tikai dažus mirkļus, tad resnais izdzirdēja aiz sevis soļu troksni, atskatījās un ieraudzīja divus bruņotus vajātājus, kas pa gaiteni skrēja pie viņa.

- Stāt! Šaušu! - viens no viņiem iekliedzās. Satvēris meiteni ar asiņaino ķetnu pāri ķermenim un paslēpies aiz tā, resnais kāpās atpakaļ, izvelkot no jostas blasteri.

- Nomet ieroci! Mēs esam no policijas!

Atskanēja brīdinājuma šāviens, uguns bumba ietriecās griestos un izšļakstījās apžilbinošām dzirkstelēm. Atbildot uz to, resnā blasteris ātri izšāva vairākus impulsus vēdeklī pāri koridoram un nopļāva abus policistus uz vietas.

Satverta pie vidukļa varenā ķetnā, meitene muitas uniformā ļengani karājās, kā lupatu lelle. Turpinot viņu turēt paceltu gaisā, resnais atskatījās. Aiz viņa neviena nebija, bet no visurienes tuvojās vajāšanas troksnis. Ar tēmētu blastera šāvienu viņš sasķaidīja griestu videokameru, kuras objektīvs pārlūkoja visu garo koridoru. Tad, nemitīgi skatīdamies apkārt, iegrūda atslēgas caurumā tievu tārpveida mazo pirkstiņu. Slēdzene noklakšķēja, durvis atvērās, un aiz tām izrādījās neliels kabinets. Atkāpjoties, resnais ievilka tajā bezsamaņā esošo meiteni, aizcirta durvis un nolaida nejūtīgo ķermeni uz grīdas. Viņš uzmanīgi aizslēdza durvis, ar asinīm notraipīto piedurkni noslaucīja pieri un noliecās pār guļošo.

Bezsamaņā esošās muitas darbinieces sejā sastinga trula izbrīna un baiļu maska, viņas pavērtās mutes kaktiņā karājās siekalu stīga. Resnais bez vilcināšanās noņēma viņai zaļo parūku un uzlika to sev uz galvas, tad vienā rāvienā norāva savu uzvalku, asiņainās baltās lupatas iemeta zem galda un steidzīgi sāka atpogāt muitnieces formas tērpa pogas. Veicot šo darbošanos, vienlaicīgi strauji mainījās viņa ķermenis, it kā neredzams tēlnieks ar ātrām precīzām kustībām pārveidotu resno, salīkušo rumpi. Matainais nokarenais vēders ievilkās, tauku krokas sānos pazuda, sarkanā nagainā ķetna pārvērtās tievā sievietes plaukstā ar koptiem nagiem.

Koridorā atskanēja satrauktas balsis, garām aizjoņoja vairāki cilvēki, tad atkal atskanēja smagu zābaku klaboņa un satrauktas balsis. Nepārtraukti transformējošais kailais radījums piespieda ausi pie durvīm, uzmanīgi ieklausījās, turēdams pēc karstas ieroču smērvielas smirdošo blasteri vertikāli pie sejas.

Tad metamorfozi pabeigusī meitene, klusi piegāja pie galda, vienlaikus nokratīdama savas modernās lakotās zemās kurpes, kas viņai bija kļuvušas par lielu. Starp tipiskajām neliela biroja kancelejas mēbelēm divi jauno sieviešu ķermeņi izskatījās mežonīgi, kaili un pilnīgi neatšķirami viens no otra. Baskājainā meitene atstāja blasteri guļam uz galda un, noliekusies pār dvīni uz grīdas, novilka viņai kurpes un pielika tās ar zoli pie savas kājas – tās bija tieši laikā.

Nolikusi kurpes uz rakstāmgalda blakus savam blasterim un apakšveļas kaudzei, viņa satvēra rokudzelžu pusīti, kas joprojām aptvēra viņas labo plaukstu. Atkal satievinājusi mazo pirkstiņu, ar to parakņājās slēdzenes caurumā un atvēra niķelēto spīli, tad, cenšoties netrokšņot ar ķēdes gabalu, nolaida to uz krēsla sēdekļa.

Viņa atkal ieklausījās, bet tagad no gaiteņa vairs nenāca ne skaņas. Kailā meitene pārbrauca ar plaukstām pāri krūtīm un vēderam, vai nu jūtoties nedroši, vai arī kautrīgi noglāstot sevi. Tad viņa uzvilka melnās mežģīņu biksītes, paslēpa krūšturī nelielās tvirtās krūtis, uzvilka tīkla veida zeķubikses ar gar apakšstilbu nolaistu cilpu, kas droši savērta ar mirdzošu nagu lakas lāsi.

Atkal pielikusi ausi pie durvīm un ieklausoties tālajā burzmā un skraidelēšanā, meitene lēnām uzvilka pieguļošo muitas formas tērpu, izgludināja krokas, tad, pieliekusies pie izslēgtā datora ekrāna, ieskatījās tajā. kā tādā spogulī, un ar savu gludo pirkstu galiem sakārtoja parūkas sprogas.

Pabeigusi pārģērbties, viņa pagrozīja rokās blasteri, pēc nelielas vilcināšanās tomēr ielika ieroci rokassomiņā un pārmeta tās siksnu pār plecu. Piegāja pie durvīm, atskatījās uz kailo meitenes ķermeni, kas bija izstiepies pāri šaurajam kabinetam, un asiņainajām baltajām skrandām, kas mētājās zem galda, blakus papīra smalcinātājam. Viņa kādu laiku pastāvēja domās, it kā izlemdama, vai viss ir izdarīts pareizi, tad mazā pirkstiņa gals ieslīdēja atslēgas caurumā.

Izejot no kabineta, slaida meitene nedaudz saburzītā formastērpā aizslēdza durvis un, nedaudz šūpodama gurnus, ar bažīgu izskatu klidzināja papēdīšiem, dodoties pa gaiteni, kur uz muguras gulēja divi mirušie policisti civildrēbēs. Viņiem blakus tupēja sakumpis sirms vīrietis sarunājās ar kādu pa miniatūru rāciju, kas no iekšpuses bija piesprausts pie zilās jakas atloka.

-  ārsts vairs nav vajadzīgs, - viņš teica. – Abi uz vietas. Ko? Nē. Jā. Jā. Tiks izdarīts. Noteikti. Viss, sakaru beigas.

Meitene apstājās viņa priekšā.

- Atvainojiet, vai es drīkstu paiet garām? viņa bailīgi vaicāja, novērsdama acis, lai neredzētu līķus.

Sirmais vīrietis pacēla galvu, viņa sašaurinātajās pelēkajās acīs nepārprotami gailēja neremdināmu dusmu mokas.

- Vai jūs redzējāt, kā tas notika? - viņš jautāja.

- Nē, neredzēju, - meitene atzinās uztraukumā trīcošā balsī. Kad te sāka šaut, es ļoti nobijos un ieslēdzos.

- Skaidrs. - Sirmais piecēlās no tupus pozīcijas, taču nesteidzās atbrīvot ceļu. - Žēl gan. Kā par nelaimi, neviens īsti neko neredzēja...

- Bet kas te notika? - meitene jautāja.

-Viņi šāva gaisā, - norādot uz tumšu blastera impulsa pēdu, kas šķībi stiepās pāri plastmasas griestiem piezīmēja vīrietis zilajā uzvalkā,. – Gribēja viņu paņemt dzīvu.

Viņš to pateica vairāk unisonā ar savu domu gājienu, nevis atbildot uz uzdoto jautājumu. Tomēr meitene saprotoši pamāja ar galvu.

Lai ir nolādēts, tas nelietis! - vīrietis ar spēku sakoda zobus. - Piedodiet, jaunkundz.

- Vai es tur varēšu iziet? - jautāja muitniece, rādīdama ar zodu uz gaiteņa tālāko galu. - Es domāju, vai tur ir droši?

- domāju, jā pilnīgi, - pēc nelielām pārdomām, sirmais atbildēja. - Tomēr pagaidiet, būs labāk ja es jūs pavadīšu. Tā būs drošāk.

- Paldies. Tas ir ārkārtīgi laipni no jums.

Kad viņi kopā sasniedza divu gaiteņu krustojumu, vīrietis viegli pieskārās savas pavadones elkonim.

- Ļaujiet man iet pirmajam. Maz kas. Paspēris meitenei soli priekšā, viņš iegrūda roku zilā uzvalka azotē, bet ieroci neizņēma, aprobežojoties ar pirkstu ciešu sakļaušanu uz blastera spala.

- Cik saprotu, jūs kādu ķerat? - jautāja meitene.

- Uzminējāt, - sirmais pār plecu atbildēja.

- Un ko, tas tips daudz ļauna nodarīja?

Vīrietis uzreiz neatbildēja.

- Nogalināja četrus manus vīrus un vienu sakropļoja, - viņš beidzot drūmi nomurmināja.

- Viņš ko, maniaks?

- Kas zina viņa dvēseli! Tā izskatās.

- Kā viņš izskatās?

- Neliela auguma, - sāka uzskaitīt sirmais, - vēderains. Baltā uzvalkā. Kreisās rokas vietā viņam ir vai nu protēze, vai arī manipulators. Vispār kaut kāds ierocis ar asiem nažiem. Viņš to lieto tā, ka tikai turies.

- Nē, tādu es noteikti šeit neredzēju, - meitene atviegloti sacīja.

- Nu ko, jums laimējās.

Sasniedzis durvis cita gaiteņa galā, vīrietis tās atvēra vaļā, galanti palaižot meiteni pa priekšu. Pie abām tukšās uzgaidāmās telpas ieejām dežurēja policisti bruņuvestēs virs formas tērpiem, turot gatavībā plazmerus. Vairāki drūzmā cietuši cilvēki gulēja stūrī uz atzveltnes krēsliem, un virs tiem rosījās ārsti baltos halātos, uzliekot šinas.

- Jums uz kurieni? - jautāja sirmais, panācis meiteni.

- Mana maiņa beigusies, tagad iešu mājās.

- Jums tālu ko iet?

- Nē, ne pārāk. Pusstunda uz monosliedēm, bet tālāk, tuvu stacijai.

Vīrietis pašķielēja uz savu pavadoni un noklepojās.

- Starp citu, mani sauc galvenais inspektors Reihens, - viņš stādījās priekšā.

- Un es esmu jaunākā inspektore Skordi, - meitene atbildēja. – Liels paldies par bruņniecisko uzvedību.

- Nu, ko jūs, nav pateicības vērts ...

Policisti, kas mīdījās pie izejas, sveicināja Reihenu, kurš viņiem atbildēja ar vieglu mājienu.

Izejot no uzgaidāmās zāles, vīrietis un meitene apstājās pie plašo kāpņu augšējā pakāpiena, kas nolaidās milzīgajā kosmodroma vestibilā, kas bija pārpildīts ar rosīgiem pasažieriem.

- Nu ko, uz redzēšanos, bija ļoti patīkami iepazīties, - Plati smaidot teica Skordi, sniedzot policistam roku.

- Man arī, - viņš tonī atbildēja, maigi kratīdams šauro silto plaukstu. – Jūs esat ļoti drosmīga meitene.

- Oi, ko jūs, arī pateiksiet... - meitene neviltoti samulsa. - Es esmu šausmīgi bailīga...

- Es lūk ko biju domājis... Ne katra meitene uzdrošinās iziet cilvēkos bez kosmētikas, bet jūs esat pilnīgi bez kosmētikas. Un ziniet, jums tas ļoti piestāv.

- Vai patiesi?

Jaunākā inspektore Skordi nedaudz nosarka un nolaida acis.

— Vajadzības gadījumā varu to atkārtot ar zvērestu, — Reihens dedzīgi apsolīja.

- Nu kāpēc, es jums ticu...

- Ziniet ko? - Atmetis joku toni, ierunājās policijas inspektors. - Ja jums kādreiz būs vajadzīga palīdzība... Nu, jums būs vajadzīgs uzticams cilvēks, maz kas ... Šeit ir manas koordinātes. – Viņš pasniedza meitenei vizītkarti, lētu, vienkrāsainu un uz plāna papīra. – Vispār uz mani vienmēr var paļauties. Labi?

- Labi. - Skordi ieslidināja vizītkarti formas tērpa plecu kabatā un, nedaudz pamīņājusies, sacīja: - Tad es nu iešu. Uz redzēšanos.

– Un kā jūs atrast, vajadzības gadījumā? - Reihens viņu apturēja. - Varbūt varat atstāt man savu telefonu?

- Lūdzu, ar prieku.

Policists no iekšējās kabatas izvilka savu datora piezīmju grāmatiņu, atvēra to un pasniedza meitenei.

- Ja iespējams, pierakstiet gan mājas, gan mobilo tālruni, - viņš lietišķi pateica.

- Man mobilā telefona nav, tas ir pārāk dārgi, un man tas nav arī vajadzīgs, - meitene paskaidroja, ierakstot tālruņa numuru bloknotā. - Es jums uzrakstīšu mājas. Ja nedežurēju, tad sēžu mājās.

— Saprotu, paturēšu prātā, — Reihens pamāja.

- Tātad, ja jums muitā vajag savējo... nu, tur, lai ievestu kādu kontrabandu vai ko citu, droši paļaujieties uz mani, - meitene teica, sazvērnieciski pieklusinot balsi, atdodot piezīmju grāmatiņu inspektoram.

- Obligāti. - Reihena raupjā, platā seja kļuva gaišāka, jo gaidošā spriedze uzreiz izzuda.

Graciozās meitenes roka pazuda viņa spēcīgajā plaukstā, otrais atvadu rokasspiediens izrādījās daudz spēcīgāks un sirsnīgāks par pirmo.

- Nu, es iešu, - meitene teica, veltot inspektoram jaunu starojošu smaidu. - vēlreiz uz redzēšanos.

- Uz redzēšanos. Paldies Skordi.

- Par ko paldies?

- Par to, kas jūs esat.

Dziļi nosarkusi, meitene neatbildēja, strauji apgriezās un ar papēžiem noklabināja  pa pakāpieniem.

Policijas inspektors ilgi stāvēja, skatīdamies aizejošajā slaidajā figūrā, līdz tā pazuda pūlī. Tad apgriezās, lēnām devās atpakaļ, un viņa lūpas pēkšņi skāra kluss smaids.

Meitene ar jaunākās muitas inspektores Skordi seju, neaizgājusi līdz ārā izvedošajām stikla virpuļdurvīm, pagriezās uz tualeti, kuru kosmodroma darbinieki drīkstēja izmantot bez maksas. Tur viņa ieslēdzās kabīnē, izņēma no somiņas nelielu spoguli un kosmētiku, uzmanīgi uzvilka uzacis, uzlika lūpukrāsu un tikai tad atstāja kosmodromu.

13. nodaļa JŪSU SPĒLES IR PILNĪGI BEZ JEBKĀDA HUMORA

Diena izrādījās laba. Zemā saule bija maigi karsēja, vējš pūta no jūras, svaigs un it kā kraukšķīgs, kā pavisam jauna simtnieka banknote. Īsāk sakot, ļoti smaržoja pēc drīzas veiksmes, un atlika tikai noķert to ciešāk aiz astes.

Sēžot parkā uz soliņa, Čuka no attāluma pamanīja simpātisku slaidu meiteni muitnieces formas tērpā. Viņa gāja pa bulvāri, augstu paceltu galvu, cirtaini zaļā parūkā, un ar tik pašapmierinātu skatienu, it kā tikko būtu izrāpusies no miljonāra gultas. Katrā ziņā meitene izvēlējās gatavu apģērbu veikalu, kas nebūt nebija no lētajiem. Uz īsu brīdi apstājusies pie skatloga, viņa paskatījās uz plakātu ar izskatīgu baltzobainu vīrieti rūtainā jakā, kurš ar lieliem burtiem informēja garāmgājējus par desmit procentu atlaidi. Tad viņa devās uz ieeju, viņas priekšā pašķīrās augstās dūmu stikla durvis, un viņa pazuda veikalā.

Tūlīt, kā aiz grēka, nez no kurienes uzradās patruļpolicists. Iedams gar parka žogu un vicinādams steku, viņš uzmeta Čukam tik nedraudzīgu skatienu, ka apliecība par atbrīvošanu no cietuma viņa krekla kabatā teju vai ieniezējās. Tomēr Čuka uzreiz nosprieda, ka viņam nav dēļ kā dreifēt. Pat ja ments piekasīsies, dokumenti pilnā ažūrā, savu termiņu viņš atsēdējis pa tīro, bet kulturāli pasēdēt uz soliņa bagātā kvartālā nav aizliegts nevienam parastam melnādainajam, tāda likuma nav, kaut nosprāgsti. .

Uzmundrināts, Čuka nedaudz patriņājās uz cietā sēdekļa, piespieda pie deguna plastmasas sieta naģeni, nokāra galvu un izlikās aizmidzis.

***

Meitene iegāja veikalā, paskatījās apkārt, ieraudzīja zāles dziļumā slaistamies vientuļu pārdevēju, pacēla roku un nepacietīgi noklikšķināja pirkstus. Jauns vīrietis ar pretīgi nevainojamu manekena seju piecēlās un steidzās viņai pretī.

- Ko vēlaties? - viņš jautāja ar iemācītu, pielīmētu smaidiņu.

- Esi tik laipns, man vajag labi saģērbt savu draugu, ko jūs ieteiktu?

Spriežot pēc izturēšanās, dāmīte gadījusies ar ambīcijām. Un, lai gan viņa ģērbās nevis eksotiskos kažokos un dabīgos briljantos, bet gan nedaudz apnēsātā mundierītī, tomēr, šķiet, bija iecerējusi pirkumu izdarīt daudz nozīmīgāku, nekā to ļautu parastas muitnieces niecīgā alga. Te bija kaut kāda dīvainība, bet pārdevējs nolēma katram gadījumam rīkoties tā, it kā klients viņam sagādātu tikai neslēptu klusu sajūsmu.

- Lūdzu, ko tieši jūs vēlaties? – Viņš murmināja, ar žestiem aicinot klientu doties pie manekeniem tirdzniecības zāles centrā. - Mums ir lieliski klasiskie komplekti, ir arī jaunākā jauniešu mode. Lūdzu izvēlieties.

Pieliekusi galvu uz vienu sānu, meitene ar piekasīgu skatienu paskatījās uz manekeniem, to šķietamais brālēns klusi grozījās viņai blakus.

- Iespējams, derēs šitas, - viņa teica, norādot ar savu mazo pirkstiņu uz lielisku smilškrāsas vasaras uzvalku.

Kamēr jaunkundze izdarīja izvēli, pārdevējs nonāca pie secinājuma, ka viņa ir vai nu jukusi, vai arī kazino laimējusi lielo džekpotu, visticamāk, pēdējais. Jebkura cita pirmkārt,  būtu saģērbusies pati, bet šī, redz, bija apņēmības pilna vispirms izdarīt ko labu savam mīļajam draugam. Tam puisim paveicies, neko teikt, paveicies visos aspektos.

- Kāds ir jūsu drauga augums un izmērs? - jautāja pārdevējs.

- Droši vien tieši tāds pats kā jūsējais.

Pārdevējs domās aizkaitināti nopūtās: Droši vien tas puisis ir arī tāda paša vecuma. Nu, tā tas vienmēr, kādam pienāk traka laime, bet viņam te jārosās uz pasaukšanu. Tā arī pāriniekam šodien kāzas, bet te visu dienu ir smagi jāstrādā vienam par abiem. Turklāt saimnieks no viena gan atņems, bet otram nepieliks, par katru kapeiku gatavs nožņaugties.

– Varbūt vēlies savam draugam nopirkt vēl ko? aizturējis bēdpilnu nopūtu, pārdevējs jautāja.

- Protams. Vai jums ir kādas labas apakšbikses? Nu un citi sīkumi, tur zeķes, krekli?

Neviļus meitene sevi nodeva. Šī lauciniece pirmo reizi mūžā ienākusi pieklājīgā veikalā. Tieši tā, šaubu nav, mīkla atrisināta. Lauku pāķei trāpījies vai nu galvenais loterijas laimests, vai superdžekpots spēļu automātā. Uzreiz jautrāks kļuvušais pārdevējs nepamirkšķināja ne aci, lai gan nācās labi saņemties, lai neizplūstu smieklos.

- O, jā, bez šaubām, - viņš teica un norādīja uz stendiem plašās zāles tālākajā galā. - Lūdzu, pārliecinieties, šeit, lūdzu ...

***

Beigās patruļpolicists neizturēja, apstājās pie laukuma apcirptā dzīvžoga un drūmi uzsauca Čukam:

- Ei tu, panāc šurp!

- Jūs to man? – Pabīdījis naģeni uz pakauša un nesteidzoties piecelties, viņš izlikās pārsteigts.

- Jā, tev, tev.

Nācās piecelties, patīk tas vai nē, un pienākt tuvāk sadrūmušajam policistam. Tas nomērīja Čuku ar bez iemesla niknu skatienu, ar gumijas steka galu glaudīdams sava augstā šņorzābaka stulmu. Likās, ka sirsnīgas sarunas iesākumam policists labprāt izmantotu savu draudīgo nūju, ja vien viņu no Čukas nešķirtu žogs un vēl arī zāliena josla trīs soļu platumā.

- Ko tu šeit dari? - patruļnieks noprasīja.

- Atpūšos, - Čuka paraustīja plecus. - Bet ko, vai tad nedrīkst?

- Tu te pārgudrs nekļūsti, pretējā gadījumā varēsi atpūsties policijas iecirknī, - piesolīja policists.

- Bet es taču neko nedaru...

- Nu tad pazudi no šejienes ātri, kamēr neesi neko izdarījis, Lai es tevi te vairs neredzētu.

Mēģinājums iesaistīties tālākā strīdā Čukam varēja maksāt pārāk dārgi: policista acis kļuva pavisam svina smagas no dusmām. Skaidra lieta, baltais vienmēr cenšas paspert melno, paspēj tik izvairīties.

- Labi, kā teiksi, priekšniek, - Čuka samiernieciski teica, pagriezās un lēnām devās uz izeju no parka.

Satikt šito nelieti naktī uz klusas ielas un ar nazi izvēdināt viņa smirdīgās iekšas. Melnajam nekad nav kaitīgi ar balto noslēgt rēķinus.

***

Nemitīgi slavējot izvēlēto veikala sortimentu, pārdevējs palīdzēja meitenei piemeklēt pēc sezonas jaunākās modes pieskaņotu kreklu ar mežģīņu aprocēm, uzvalkam pieskaņotu zirnekļa dzijas kaklautu, oranžas zeķes ar izsmalcinātu lielu rakstu, satriecošu apakšveļas komplektu., vieglas roku darba kurpes.

- Kurp jūs vēlētos nosūtīt savus pirkumus? - viņš jautāja.

- Iesaiņojiet, - sacīja apmierinātā kliente. - Es tos ņemšu līdzi.

Pārdevējs pieveda ar pasakaini dārgām drēbēm piekrautos ratus pie kases, izņēma no ligzdas plakanu apaļu nolasītāju un sāka ar to pārvilt pār preču birkām. Lasītājs žēlabaini pīkstēja, norijot šifrētos uzrakstus, it kā būtu pārsteigts par bezdievīgajām cenām.

- Kopā no jums astoņsimt četrdesmit pieci imperiāli, - pēc aprēķinu pabeigšanas teica manekena dublikāts. - Maksāsiet ar karti vai skaidrā naudā?

Tajā pašā laikā viņam ienāca prātā, ka šīs meitenes pirkums gandrīz nosedza viņa sešu mēnešu algu, un garastāvoklis viņam pilnībā sabojājās. Viņš nekad mūžā neuzdrošināsies iegādāties tik satriecošu apģērbu, un galu galā neviena aizkustināta promauka nepasniegs kā dāvanu tādu greznību.

Tā vietā, lai atbildētu, meitene ieskatījās viņam acīs. Pēc īsas pauzes viņa pastiepa tukšu roku, un pārdevējs somnambuliski to paspieda.

- Atklāti sakot, jūsu domām ir ļoti pretīga smaka, - meitene skumji sacīja.

- Atvainojiet... - kā caur sapni noburkšķēja jauneklis, kurš beidzot ieguva pilnīgu līdzību manekenam.

- Lūdzu, izdodiet man atlikumu, - pavēlēja kliente.

- Jā, jā, Šo pašu minūti, - gausi, it kā ar pūlēm izspieda pārdevējs.

Nospiedis kases taustiņu, viņš izsita čeku. Noskanēja zvans, izslīdēja atvilktne ar naudu. No turienes izgrābis pamatīgu simtnieku banknošu žūksni, pārdevējs to pasniedza meitenei un sāka krāmēt mantas lielā plastmasas maisā, ko rotāja veikala logotips. Viņš to darīja veikli, taču ar pilnīga somnambula izskatu viņa sastigusī seja ar glancētām acīm zaudēja pat mājienu uz mīmiku.

Tikmēr meitene atpogāja savu somiņu un mierīgi iegrūda tajā naudas žūksni. Sagaidījusi, kad pārdevējs pabeigs iesaiņot pirkumus, viņa stingri satvēra aiz rokturiem pietūkušo, cieši iesaiņoto maisu.

- Pateicos jums, - jaunā dāma ar izsmieklu pateica un devās uz veikala izeju, šūpodama savus slaidos gurnus soļu ritmā.

Biezie tonētie stikli paklausīgi pašķīrās uz sāniem, izlaižot viņu uz ielas.

Pie izejas nīkstošais spēcīgais sargs ar plēsēja skatienu pasekoja figūrīgajai mamzelei un atkal sagarlaikojās, mīņājoties no kājas uz kāju.

***

Ārkārtīgi vīlies, Čuka lēnām bezmērķīgi klīda pa ielu, kur acis rāda un domās lamāja cik spēja patruļas bastarda izdzimteni ar steku. Vajadzēja tak šitā piekasīties, tiklīdz parādījies labs laupījums. Gluži kā sajuzdams, ments paskudnijs.

Pa flīzētajām ietvēm cienīgi pastaigājās turīga publika, un visi pa pāriem, te nevienam klāt netiksi. Turklāt bagātnieki bez ieroča uz ielas ne soli, tāpēc labāk ar viņiem nesaistīties. Čukam nemaz negribējās, atkal ielidot cietumā, un vēl mazāk viņu vilināja iespēja atrasties morga uz cinka plaukta, kāda ar naudu piebāzta ķēma ar apzeltītu lielgabalu kabatā, žēlastības dēļ.

Un pēkšņi, gandrīz pagrūžot ar plecu, viņu apdzina meitene muitnieces formā. Viņa gāja ar steidzīgu, lietišķu gaitu un rokā turēja uzpūstu plastmasas maisu ar veikala logotipu. Acīmredzot viņa tur pamatīgi sapirkusi preces. Atguvis omu, Čuka paātrināja gaitu, cenšoties tikt līdzi steidzīgajai skaistulei.

Pagaidām to laist apgrozībā vēl nevarēja – apkārt bija pārāk pārpildīts un gaišs. Atlika tikai pacietīgi sekot un cerēt, ka agri vai vēlu pa ceļam gadīsies piemērota vieta vai, piemēram, meitene ieies kādā kāpņutelpā. Tad viņš uzreiz arī nogrābs.

Pagājis vairākus kvartālus aiz enerģiski soļojošās meitenes, Čuka sāka svārstīties: varbūt vienkārši paķert viņas rokassomiņu uz gop-stopu, un ar to viss beidzies? Nogaidīt izdevīgu mirkli, pārgriezt pleca siksniņu un ļaut kājām vaļu - pamēģini panākt. Bet kas zina, viņa varēja atstāt visu skaidro naudu veikalā. Vai arī izmantojusi kredītkarti. Stulbi būtu riskēt par sauju sīknaudas.

Turklāt viņš nepārprotami bija kritis uz šitādām kraļām, viņam vienmēr patika tādas slaidas baltas ļaļečkas. Bet nez kāpēc tādu nebija stingrā režīma cietuma kamerā, Cik žēl. Labi, no šīs apetītlīgās skaistules ir ko paņemt, izņemot naudu, ja izdosies viņu piespiest pie sienas tumšā kaktā. Proti, apvienot lietderīgo ar patīkamo. Droši vien viņa grozīja mīlestību tikai ar savējiem: ar sīkajiem, baltajiem mazizmēriem. Jādod iespēja pamēģināt, kas ir īsts melnais puisis, varbūt to nemaz nenožēlos.

Acu priekšā pavērās glītais formas svārkos iespīlētais dibens,  ņirbot acu priekšā, raiti soļoja izteiksmīgās garās kājas, papēži skaļi klidzināja. Plauksta, kas turēja atsperu nazi, svīda, Čuka atlaida pirkstus, izņēma roku no kabatas un noslaucīja to gar biksēm.

***

Negulētas nakts neveiksmju nomāktais, vecākais policijas inspektors Reihens vienmērīgās automašīnas dzinēja rūkoņas iemidzināts, sāka snaust. Kad mašīna piebrauca pie krustojuma, viņš ar pieri gandrīz atsitās pret vējstiklu, un viņam tas nemaz nepatika. Nopurinājies, Reihens spēcīgi izberzēja acis ar dūrēm.

- Apturi pie tur tās ieskrietuves vecīt, - viņš pateica pie stūres sēdošajam resnajam policistam zilā civilā uzvalkā. - Ja es tagad neizdzeršu dubultporciju žuffas, tālāk varēsi vest manu atdzisušo līķi.

- Labi, kā teiksi, - atsaucās vadītājs. Strauji piedevis gāzi, viņš sagrieza stūri, izlecot nākamajā joslā, uz ceļa malu, vienlaikus nogriežot gar degunu vecam apvidus tarataikam ar izbalējušu auduma tentu. Pie grabažas stūres sēdošais puisis trīs reizes īsi nosignalizēja, tas ir, izlamāja nekauņu. Nevēlēdamies palikt parādā, policists pa atvērto logu izbāza roku un salika pirkstus nepiedienīgā žestā. Tā kā viņš brauca ar savu automašīnu, kurai nebija speciālo policijas pazīšanas zīmju un dienesta numuru, ne oponents, ne viņš pats neuzskatīja par vajadzīgu ievērot pieklājību.

Izkāpjot no, uz laukuma blakus vasaras kafejnīcai, novietotās mašīnas, Reihens izstaipījās un plati nožāvājās.

- Rauj velns kā esmu noskrējies, - viņš nomurmināja.

- Nu nekas, piestāsim pie iecirkņa, ātri noziņosim priekšniekam un tūliņ dosimies mājās, - sprieda viņa kompanjons, inspektors vārdā Maizels, aizslēdzot mašīnas durvis.

- Būtu labi, ja ātri, - Reihens šaubījās. – Tikai diez vai izdosies. Varu derēt, ka tiksim tīrīti ar smiltiņām un ilgu laiku...

Paņēmuši no letes pa krūzītei žuffas [kaut kas līdzīgs kafijai.tulk.], policisti atgriezās uz ielas un apsēdās pie galdiņa zem klajas debess, kafejnīcas svītrainās nojumes.

– Vai tu maz saprati, kādu figūru mēs ķērām? - Maizels jautāja.

- Nē, - Reihens atzinās. - Pa ausu galam dzirdēju, ka tur iesaistīts izlūkdienests. It kā viņu klients.

- Uhu. Maz mums pašu sūdu, vēl arī svešus nākas izgrābstīt...

Reihens pacēla krūzi pie lūpām, uzmanīgi iemalkoja applaucējoši karsto žuffu un labsajūtā nobolīja acis.

- Domāju, ka drīz sākšu augšāmcelties, - viņš solīja.

Viņa kolēģis ar karoti maisīja krūzē, gaidīdams, kad dzēriens nedaudz atdzisīs.

- Un taču kā caur zemi izkrita šis nelietis... - Maizels smagās domās sacīja. - Lūk, kas ir dīvaini.

– Viņam nav kur sprukt, viss nobloķēts. Viņš droši vien ir tur, ostā. Atradis sev slēptuvi un sēž kluss, draņķis. Nekas, gan atradīs. Nav jau adata.

Abi apklusa, kopā iedzerot pa nelielam malkam.

- Oho! Paskaties, kas tur nāk,  - Reihens pēkšņi atplauka.

- Kur?

- Tur, zaļajā parūkā, redzi?

Maizels pakratīja galvu, pacēlies krēslā. Pa plašās avēnijas otru pusi sparīgi soļoja slaida meitene muitnieces uniformā un cieši piebāztu plastmasas maisu rokās, kas dauzījās viņai gar ceļgalu.

- Ko, tava paziņa?

- Nu jā. Mēs šodien kosmoostā iepazināmies.

- Smuka, neko teikt, - atzina Maizels. - Paklau, izskatās ka viņa Hjusta veikalā iepirkusies? Redzēji emblēmu uz tarbas?

- Šaubos. Maz no kurienes viņa dabūjusi šo maisu, - Reihens atmeta ar roku.

Tomēr  dvēselē viņam nedaudz iesmeldzās. Nav jābūt detektīvam, lai saprastu, kādā veidā maiss ar zīmolu no elitārā vīriešu veikala, nokļuvis pie apburošas neprecētas dāmas. Bet viņš jau muļķīgi un pārsteidzīgi palūdza tālruņa numuru un ļāvās liriskiem sapņiem ...

Turpinot apbrīnot meiteni, Maizels pēkšņi sarauca pieri.

- Paskaties, kāds melnpakaļas zābaks velkas viņai aiz muguras?

– Ehē, – Reihens nomurmināja, cieši ieskatīdamies. - Bet šitas man nemaz nepatīk. Pazīstams purns.

- Izskatās, ka viņš ir īpaši nomērķējis uz šo smukulīti, - Maizels sacīja, pakratīdams galvu.

- Baidos, ka tev taisnība. Pazīsti viņu?

- Neatceros gan tādu.

- Tas ir Čuka, viņš arī Korķis, viņš arī Lapomba. Ir četri iegājieni stingrajā, liels gop-stopu speciālists ... - Reihens no galvas deklamēja. - Ejam, ātri!

Vienā rāvienā izdzēris karsto žuffu, viņš steigšus piecēlās no galda, gandrīz apgāzdams krēslu. Gandrīz skriešus inspektors aizdrāzās gar ietves malu, vērīgi lūkojoties uz otrpus automašīnu pārpildītajai alejai viņam pa priekšu ejošo meiteni un viņai paslepšus sekojošo noziedznieku.

- Pastrādāsim uz dzīvo ēsmu? Maizels lietišķi pajautāja, steidzoties viņam aiz muguras.

- Kā iznāks. ka neaizbiedējam, viņam mani arī jāatceras.

Šajā brīdī atskanēja mobilā tālruņa melodiskais signāls. Atvēris pie bikšu jostas piestiprināto maciņu, Reihens izņēma savu mobilo, atvēra to, pielika pie auss, ātrā solī turpinot iet un nenovērst acis no Čukas muguras.

– Reihens klausās.

- Sveiks, tas esmu es, Lenmars, - atskanēja jautra balss. - priekšniekam vēl neesi ziņojis?

- Nē, mēs ar Maizelu vēl esam ceļā, - Reihens mierīgi pateica.

– Ir interesantas ziņas.

- Liec klajā.

- Vari apsveikt, mēs atradām tā tipa apģērbu, - Lenmars iesāka. – Viņš to atstāja sainiecības vadītāja palīga kabinetā otrajā stāvā. Tas ir netālu no vietas, kur viņš nošāva Delkado un Zanvuru.

- Ko nozīmē netālu, precizē, - pārtrauca Reihens.

– Nu, kādi divdesmit soļi.

- Skaidrs. Tālāk.

– Vēl tajā kabinetā bezsamaņā gulēja kaila meitene. Viņš paņēmis visas viņas drēbes, pat biksītes, bet nav skaidrs, kāpēc. Šis cālītis pēc auguma viņam ir apmēram plecu augstumā, bet viņa vēders ir četrreiz resnāks, spriežot pēc biksēm. Te kaut kas nav kārtībā, neštimmē... Hallo, tu dzirdi?

- Nu-nu, stāsti tālāk, - Reihens nepacietīgi iestarpināja.

- Viņa stāsta, ka gājusi pa gaiteni, pēkšņi tas baismeklis uzskrējis viņai virsū. Viņa seja visa bijusi nošļakstīta ar asinīm. Tālāk viņa neko neatceras.

- Kāds ir meitenes uzvārds? Reihens pajautāja ar pamirušu sirdi.

- Tūlīt, man te ir uzrakstīts... Aha, atradu. Skordi ir viņas uzvārds. Strādā par jaunāko inspektori muitā. Bet kas?

- Viss skaidrs, - sacīja Reihens, saspiežot mobilo tālruni tā, ka locītavas kļuva baltas.

– Kas tev skaidrs?

- Lenmar, zvani priekšniekam, izsauc palīgus, steidzami! - Reihens satraukti ierunājās. - Mēs ar Maizelu tikko uzsēdāmies šim rāpulim uz astes, saprati? Ejam pa Triumfa prospektu, garām pastam, jūras virzienā. Vajag vismaz divdesmit puišus bruņuvestēs. Un snaiperi, galvenais, snaiperi! Steidzami, saproti?! Tas pagaidām viss, tālāk pelengs no mana mobilā telefona, sveiki!

Nospiežot atvienošanas pogu, viņš pārlocīja plakano telefonu uz pusēm un ieslidināja to maciņā uz savas jostas.

- Tu ko, kādam velnam mums snaiperi? - Maizels pārsteigti jautāja, diezgan aizelsies, bet neatpaliekot no Reihena ne soli. - Mēs šito varam bez problēmām paņemt divatā.

- Nav tik vienkārši, vecais...

Tikmēr otrpus prospektam ejošā meitene devās pie ēkas žogā esošiem neaizslēgtiem vārtiem, aiz kuriem bija tukša nojaukšanai paredzēta divdesmit stāvu ēka.

- Paskaties tik, kur velni viņu atveduši?! – Maizels sašuta.

***

Čuka nespēja noticēt savām acīm, kad meitene ar maisu iegriezās nedaudz atvērtajos vārtos. Nepārtraukti brīnumi sietā! Ne savādāk, viņa ielīda tur atliet, to viņš uzreiz saprata. Visā mājā ne dvēseles, to nevar saredzēt no ielas, apzināti neizdomāt labāku vietu gop-stopam.

Strauji pielicis soli, viņš sasniedza vārtus un pamanīja, kā meitene, neatskatīdamās, iemetās kāpņu telpā. Nu, tagad, var uzskatīt, viņa ir rokā. Čuka pārskrēja pāri piemēslotajam pagalmam, ielidoja plašajās parādes durvīs ar nestrādājošiem liftiem un sadzirdēja, kā meitene klabināja papēžus uz sānu avārijas kāpnēm.

Čuka uzreiz viņai pakaļ skriet nesāka. Apstājies uz apakšējā pakāpiena un iebāzis pacelto galvu kāpņu līnijā, viņš no apakšas vēroja, kā starp margām pazib veikala maisa mala.

Meitene uzkāpa trešajā stāvā, nočīkstēja durvis. Dīvaini, kāpēc viņai jākāpj tik augstu, ja viņai tik traki savajadzējies nokārtoties? Viņa nebūt nebija pirmā, kas izdomāja, kā ietaupīt naudu uz maksas ielas tualetes rēķina, kāpņu telpa baigi smirdēja,  un uz netīrās priekšnama grīdas bija sakrautas pamatīgas čupas.

Lavīdamies, ripinot kāju no papēža uz pirkstgalu, Čuka devās augšup pa pakāpieniem. Trešajā stāvā apstājās, atspiedies pret sienu uzmanīgi ieklausījās. Garš gaitenis ar uzlauztām mazu dzīvoklīšu durvīm stiepās tālu abos virzienos. Aiz tuvākajām durvīm atskanēja klusa čaukstoņa, un zem zolēm nočirkstēja būvgruži. Re kur viņa ielīdusi.

Čuka tāpat bez trokšņa ielavījās šaurajā, piegružātā priekštelpā, ieskatījās vienā tukšā istabā, tad otrā, un tur beidzot ieraudzīja meiteni.

Viņa nodarbojās ar dīvainu lietu – vilka no somas krāmus un glīti izlika uz izsistā loga palodzes.

Iepriecinātais Čuka apņēmīgi spēra soli uz priekšu, izņēma no kabatas dūri ar nazi. Asi uzasinātais asmens ar trulu klikšķi izleca un nofiksējās uz roktura.

- Sveiki, - viņš ņirdzīgi teica. Meitene pagriezās pret viņu, turot rokās glītu vīriešu kreklu ar mežģīnēm.

- Labdien, - viņa atsaucās ar tik mīļu smaidu, it kā ilgi gaidīts vecs draugs būtu atnācis pie viņas uz tasi žuffas.

Un pēc izskata un balss nemaz nevarēja pateikt, ka meitene nodreifējusi, ieraugot puisi ar nazi. Viņa ko, jukusi, vai? Izskatās stipri tamlīdzīgi, tomēr viņas jukušās smadzenes Čuku nesatrauca ne grama.

- Nauda tev ir? - viņš draudīgi noprasīja.

- Ir.

- Dod šurp, - viņš pavēlēja, izlikdams nazi priekšā un virzoties uz meitenes pusi.

- Lūdzu, - viņa atbildēja ar tādu pašu muļķīgu smaidu.

Nometusi kreklu uz palodzes, viņa noņēma no pleca somiņu, atpogāja to un izvilka naudu.

Čukam aizrāvās elpa, kad viņai rokā ieraudzīja biezu sarkanīgu papīra simtnieku žūksni. Pasperis vēl vienu soli, pagrāba naudu un iebāza to bikšu kabatā. Nekad mūžā viņš nebija nogrābis tik pamatīgu žūksni.

Tikai lūk meitenes pilnīgi mierīgā seja, oi, kā viņam nepatika. Droši vien šī baltā kuce kaut ko glabā rezervē, gāzes baloniņš viņai somā, ne savādāk. Ar asu kustību viņš izrāva viņai no rokām somiņu, atkāpās un izbēra tās saturu zem kājām. Ar būkšķi uz netīrās grīdas nokrita policijas blasters.

- Oho, neko jau! – Čuka brīnījās. - No kurienes tāda rotaļlieta?

- No viena miroņa, - mierīgi paziņoja meitietis.

- Ko, tu nolaidi no kājas policistu?

- Jā.

Oho, negaidīti. Var gadīties, šitā kraļa piedevām staigā zem lielas autoritātes, te pašu var nolaist no kājas.

- Tad tu pie bratvas skaities? - puisis piesardzīgi pajautāja.

- Nē. Es pati par sevi.

Čuka pūlējās sagremot sarežģīto situāciju. Viņš pat nepieskārās blasterim, vienkārši aizspēra, un lielgabals aizlidoja istabas tālākajā stūrī. Meitene izrādījās stipri lietišķa, turklāt piesieta uz slapjā. Tomēr ne ar kādām skaidrošanām viņai pakaļ nenāks, viņa ir vientuļniece. Tātad viņš bez bažām var viņai iepūst kaut simts porcijas.

Viņu bija iekārdinājusi, stutējot priekšā, jā, iekārdinājusi līdz neiespējamībai.

- Tagad apgriezies un noliecies. - Čuka pagājās uz priekšu, draudīgi pacēla roku ar nazi. - mēģini tik izdot skaņu, es tev pārgriezīšu rīkli. saprati?

- Nebaidieties, es palīgā nesaukšu, - meitene mierīgi apsolīja. - Man tas nav vajadzīgs.

- Ko tu teici? - jautāja Čuka, domādams, ka ir nepareizi sadzirdējis.

Atbildes vietā viņa apgriezās, ieņemdama vajadzīgo pozīciju.

- Izplet kājas platāk, - Čuka pavēlēja, norijot siekalas.

Meitene klusējot paklausīja. Ar savu dīvaino uzvedību viņa iegrūda Čuku neizpratnē. Vai nu cālīte ir nodreifējusi līdz nāvei, jumts jau aizbraucis, vai arī viņa ir tik izmanīga ar priekšpusi, ka viņai nav nekas pretī šādam piedzīvojumam, kas viņai gadījies, gluži otrādi, viņa taisās noķert kaifu.

Čuka sāka trīcēt no karsti cirkšņos sarosītās vēlmes, iekoda nazi zobos, steidzīgi atpogāja bikses. Tad viņš ar vienu roku paņēma nazi, ar otru pacēla svārkus un, paslidinot asmeni zem elastīgās lentes, pārgieza biksītes kopā ar zeķubiksēm. Plānās skrandas nokrita uz grīdas, atklājot jaunu, nepanesami gaišu ādu. Viņa acis bija aizmiglojušās, plauksta pati satvēra stipri pietūkušo vīrieša locekli un atbrīvoja to no apakšbiksēm.

- Ja gribi dzīvot, klusē, - viņš aizsmacis pateica. - Un nerausties.

- Tu gribi paspēlēt ar mani, - meitene vienmērīgā balsī teica. - Nu ko, paspēlēsim. - Čuka atkal neticēja savām ausīm.

- Tātad tev nav iebildumu ar mani paspēlēties, cipa? - priecīgi pasmīnējis, viņš nobrīnījās.

- Protams, - atskanēja mierīga atbilde. - Man patīk pamuļķoties.

- Oho! Varbūt tev patīk arī skarbi melnādainie?

- Es nesaskatu nekādu atšķirību starp melno un balto, - meitene paziņoja pārsteidzoši nopietnā tonī.

- Pat tā? Nu, tūlīt tu novērtēsi šo atšķirību, ar garantiju, - Čuka lepni pasmīnēja, sajutis nelokāmu gatavību izpildīt savu solījumu.

Turpinot turēt nazi labajā rokā, viņš pietuvojās meitenes kailai sēžamvietai un dedzīgi ieskrēja ar kreisās rokas pirkstiem viņas kājstarpē, pašķirot priekšējās zīdainās mitrās ziedlapiņas.

- tikai paturi prātā, ka, ja tu man gatavo kaut kādu zapadlo, noduršu, - viņš brīdināja.

Izbaudot un velkot  garumā izšķirošo mirkli pirms iekļūšanas, jau gatavs ar niknu rupjību ienirt ķermenī, kas paklausīgi atvēries, lai viņu sagaidītu, Čuka nolaida acis un sastinga, apburts par aso kontrastu strp viņa zilgani melno ādu un sniega krāsas balto - sievietes, - tik svešas, satriecoši satraucošas. Jā, ar šīm baltajām meitenēm ir pavisam cita padarīšana, nesalīdzināma...

Pēkšņi, starp paplestajām sievietes kājām iznira sarkana ķetna, sagrāba viņa dzimumorgānu. Mežonīgās mokās raustīdamies, viņš izdvesa dzīvniecisku gaudoņu, konvulsīvi iedūra lokā saliektajā mugurā, un asmens nokrakšķēja zem labās lāpstiņas.

Meitene noraustījās, iztaisnojās un pagriezās pret Čuku. Viņš sastinga, pussēdus un izpleties, ar abām rokām sagrābis vaļēju, plēstu brūci cirkšņos, starp pirkstiem ar grūdieniem šļācās asinis. Mirkli vēlāk sakropļotā spiedzīgais kliedziens pārtapa sēkšanā, viņa kājas saļima, viņš pakrita, noraustījās, tad apklusa.

Smagi elsojošā meitene ar bālu, kā vaskā izdrāztu seju un muskuļotu sarkano ķetnu kreisās rokas vietā, atvēra līkos nagus, aizsvieda malā asiņaino ļerpatu. Čuka gulēja uz sāniem, ceļgalus pievilcis pie zoda, un bieži krākuļoja, bet zem agonizējošā ķermeņa pakāpeniski izpletās asiņu peļķe.

- Tu spēlēji savu spēli, bet es spēlēju savu, - meitene bezkaislīgi sacīja mirstošajam.

Sāpēs viebdamās, viņa aizlika labo roku aiz muguras, nesamērīgi garu un šķietami bez kauliem, salieca to lokā, izrāva nazi, nometa to uz grīdas.

- Tas gan ir ko vērts... - kāds aiz muguras domīgi ierunājās.

Meitene asi pagriezās.

Durvīs stāvēja inspektors Reihens ar blasteri nolaistā rokā.

- Bet es jūs meklēju pa visu māju, tad sadzirdēju kliedzienu, - viņš paskaidroja.

Būtne zaļajā parūkā, nošļukušām zeķubiksēm un ar kārpaini sarkanu ķetnu kreisās rokas vietā viņam laipni uzsmaidīja.

- Jā, man bija sajūta, ka jūs esat kaut kur tuvumā.

- Maizel, nāc šurp! — Reihens iekliedzās, nepagriežoties.

- Ei, kur tu esi? - kaut kur  no augšas ar atbalsi  atskanēja.

- Trešais stāvs, piecdesmit astotais dzīvoklis. Atradu abus.

Uz kāpnēm atskanēja atbalss pastiprināti soļi, un drīz gaitenī bez elpas iedrāzās Maizels.

- Re, apbrīno šito skaistulīti, - Reihens viņam teica.

- Dievs žēlīgs! – šokētais inspektors noelsās, skatīdamies uz pāri Čukas līķim stāvošās meitenes asiņaino ķetnu, nokārušos gandrīz līdz potītei.

- Cik sapratu, Čuka nolēma viņu izdrāzt, bet viņa izrāva tam draņķim olas ar visām saknēm, - sacīja Reihens.

- Jā, jūs nekļūdāties, - baigā būtne apstiprināja.

– Vai tā tev ir kāda protēze, vai? – Maizels neizpratnē izspieda, ar blastera stobru norādot uz ķetnu ar izliektajiem dunčveidīgajiem nagiem.

- Nē. Tas ir ērtībai, lai spēlētu uz nāvi. Jūs arī vēlaties uzpēlēt?

- Ko uzpēlēt? - apmulsušais policists pajautāja.

- Nāves spēli.

- Sanāk, ka tu esi izdomājusi man piedraudēt?

- O, nē, nemaz. Es domāju, ja vēlaties mani nogalināt, varat pamēģināt.

- Bet es taču esmu no policijas, trakā stulbene! – Nenovēršot acis no briesmoņa, Maizels šokēti pašūpoja galvu un pagriezās pret Reihenu: – Vecīt, manuprāt, viņa nav pie pilna prāta.

- Es gan tā nedomāju.

- Nu tad traks laikam esmu es, apsveic mani. Tu kaut ko saproti?

- Bet tu vēl nesaprati?

- N-nu, izskatās, ka viņa ir no vienas bandas ar to briesmoni, kuru naktī ķerstījām... - Maizels nedroši ierosināja.

- Nē, vecīt, tas ir vilkatis, tici vai nē. Tas pats, kuru mēs dzenājām ostā, - skaidroja Reihens. - Ātri piezvani  uz pārvaldi, paziņo.

- Nopietni?!

- Absolūti.

– Traks var palikt... – atkārtoja Maizels. Pārtvēris blasteri kreisajā rokā, viņš izvilka no azotes mobilo telefonu un piezvanīja uz vienu no pastāvīgajā atmiņā ierakstītajiem numuriem.

Vilkatis pagāja uz priekšu, pinoties zeķubikšu skrandās.

- Labāk mierīgi dosimies katrs uz savu pusi, - viņa žēlabainā balsī ierunājās. - Es nemaz nevēlu jums sliktu. Man ir brūce mugurā, tā šausmīgi sāp...

- Ne no vietas! - Reihens stingri pavēlēja, paceļot blastera stobru.

- Jūsu spēles ir pilnīgi bez jebkāda humora, - meitene nomākti atzīmēja.

Viņas labā roka šķietami sāka tecēt līdz grīdai, tā kļuva tievāka un ieguva elastību it kā bez kauliem. Nākamajā sekundē garš, slaids tausteklis aizvijās pa gaisu, griezdamies kā atspere un spēcīgi uzsita no apakšas pa Reihena roku. Viņš nospieda sprūdu, bet izgrūstītais blasteris trāpīja sienā virs briesmoņa galvas.

Taustekļa gals apvijās ap inspektora apakšdelmu, nokrakstēja kauls, un Reihens, izmetot blasteri, izdvesa aizžņaugtu kliedzienu.

Apmulsušais Maizels pat nepaspēja izšaut.

Ar saplacinātu īlenu galā tausteklis atlaida Reihena salauzto roku, ar svilpoņu uzlidoja un ietriecās otrā policista acī. Caurdūris želatīnveidīgo ābolu un plāno acs dobuma kaulu, tas ietriecās smadzenēs, tad atkāpās un, saritinājies gredzenos, apgūlās blakus briesmoņa kājām. Nometis mobilo telefonu un blasteru, mirušais nokrita ar seju uz grīdas.

- Nu, lūk, uzspēlējām atkal, - vilkatis teica maigā meitenīgā balsī. Saki man, Reihen, kāpēc cilvēki nekad neieklausās brīdinājumos?

Inspektors, bāls kā palags, asi piesēdās, ar kreiso roku mēģinot satvert ieroci, kas gulēja pie kājām. Apsteidzot viņu, tausteklis acumirklī savērpās, atgrūžot blasteri pret sienu, pēc tam atsitās pret Reihena ceļiem kā pātaga. Viņš nokrita uz muguras, ar salauzto roku atsitoties pret durvju rāmi, un caur sakostiem zobiem aiz sāpēm nokrācās.

Bālā, meitenīgā seja noliecās pār uzvarēto policistu, viņas pilnīgās, krāsotās lūpas pavērās.

- Jūs es nenogalināšu, - briesmonis klusi pateica.

Kā apburts, Reihens vēroja, kā asiņainie šausmīgie nagi ievelkas atpakaļ ķetnā, bet tā, savukārt, sāka iegūt graciozas sievietes rokas aprises.

- Lieciet taču mani mierā, - meitene žēlabaini palūdza. - Es nevēlos nevienu nogalināt. Nelieciet man to darīt.

- Kas jūs esat? — inspektors pārsteigti nočukstēja.

- Es nevēlos nevienam nodarīt ļaunumu. Ja interesē mans īstais vārds, mani sauc Džandars.

Ārā bija dzirdama nepārtraukta vairāku policijas sirēnu kaukšana. Izliekusies pa logu, meitene ieraudzīja, ka pie māju ieskaujošā  žoga, piebrauc automašīnu rinda ar ziliem mirgojošu uguņu spietiem, kas mirguļoja uz jumtiem. No tām izbira policisti ložu necaurlaidīgās vestēs, ar desanta plazmas šautenēm gatavībā.

- Bet tagad jūs gulēsiet, - meitene pagriezās pret uz grīdas guļošo Reihenu un apsolīja. – Bet atmiņas par notikušo  jums paliks. Palieciet sveiks.

Inspektora galvā savirpuļoja melns, viskozs putenis, un paši no sevis aizvērās smagie plakstiņi. Sāpes rokā norimās, nepaklausīgais nekustīgais ķermenis izzuda, viss pazuda, sastinga, norima, visbeidzot pazuda kopā ar viņu. Kāda svētlaime...

14. nodaļa ES NO JUMS  NEMAZ NEBAIDOS

Atlidojis ar specreisa raķeti pie augstajām amatpersonām lai tie viņam "pamazgātu galvu", Bukstens sēdēja maršala Nelda uzgaidāmajā telpā, kurš nesen bija sācis vadīt izlūkdienesta komiteju. Gaidīšana ilga apmēram ceturtdaļstundu, kas ne par ko labu neliecināja.

Beidzot caur biezi polsterētajām dubultdurvīm uzgaidāmajā telpā izskrēja gludens, kaut kādas netverošas, kaitinošas nekaunības pārpilns adjutants. Turot durvis vaļā, viņš pieklājīgi, bet bez smaida uzaicināja kontradmirāli ienākt. Bukstens piecēlās, no tuvējā krēsla, paņēma biezu ādas mapi ar rāvējslēdzēju un ienāca kabinetā, ar uz kaušanu vesta dzīvnieka sajūtu. Durvis aiz viņa klusi aizvērās.

Deju zāles lieluma kabinetā pie masīva grebta galda sēdēja kalsns sirmgalvis ar krunkainu, vaikstīgu seju, kurš izskatījās kā maršala uniformā pa jokam pārģērbts, dresēts primāts.

Piegājis pie galda, kontradmirālis izstiepās, noklaudzināja papēžus, pacēla roku sveicienam.

Lai atbildētu uz Bukstena izteikti dedzīgo sveicienu, maršals pacentās pacelt savu izkāmējušo dibenu no krēsla, taču nespēra pretī ne soli, tādējādi jaunpienācējam demonstrējot savu izšķirošo nepatiku. Pēc īsa un vēsa rokasspiediena Nelds klusējot norādīja kontradmirālim uz krēslu blakus rakstāmgaldam tā, it kā viņam piešķirtu sen pelnītu vietu uz gāzes kameras taburetes.

Vispār viņš tomēr piestūma vienu no divām karstās žuffas uzlējuma krūzītēm tuvāk galda malai.

- Iestiprinieties, - maršals pateica tonī, kas bija tāls no pieklājības.

- Pazemīgi pateicos jūsu Ekselencei, - kontradmirālis pieklājīgi nolieca galvu, bet dzērienam nepieskārās.

Viņš nolika mapi uz ceļiem uz kants, satverot to ar abām rokām, un ar padevīgām acīm izbolījās uz vecā draņķa Nelda pretīgo seju.

- Nu-s, izlasīju jūsu ziņojumu, noskatījos videomateriālus, - tas iesāka čērkstošā balsī. – Ārkārtīgi interesanti, nenoliegšu.

- Jā, gadījums ir absolūti nebijis, jūsu ekselence, - Bukstens piekrita.

- Piekrītu. Īpaši jocīgi, kā šis viltnieks jūs visus aptina ap pirkstu, - maršals pasmīnēja. – Bija patīkami paskatīties.

Kontradmirālis lēnprātīgi nolaida acis, un tad atskanēja zems, īss signāls. Nelds pašķielēja uz datora monitoru, kas stāvēja nedaudz slīpi no viņa, un pavilka pret sevi interfeisa paneli.

- Lūdzu uzgaidīt. Steidzama depeša, - viņš paskaidroja.

Maršals nospieda karsto taustiņu kombināciju, izvedot tekstu uz ekrāna, izlasīja dažas rindiņas, augstu pacēla uzacis, paskatījās uz kontradmirāli, neskaidri nomurmināja un atkal sāka lasīt. Sadugušais Bukstens,  sēdēja ērtajā, glāstoši dibenpusi aptverošajā atpūtas krēslā kā uz adatām.

- No Girkadas tikko pienācis šifrējums, - neskatīdamies Bukstenā, maršals beidzot izburkšķēja, divas reizes pārlasījis ziņojumu. - Pārtveršanas operācijas laikā četri policisti nogalināti un viens ievainots. Turklāt sadursmē smagi ievainoti septiņi civiliedzīvotāji, bet divus nācās hospitalizēt. Tajā pašā laikā jūsu apsūdzētais droši pazudis. Ko jūs par to teiksiet?

Bukstens saspieda mapi, līdz iesāpējās locītavas: ienīstais maršals viņam iebelza ar bēdīgo ziņu kā ar nūju pa galvu. Tomēr viņš nosprieda, ka viss vēl nav zaudēts, spēle turpinās. Tagad, ja Džandars tiktu notverts un piespiests liecināt, tam patiešām būtu postošas sekas.

- Es paredzēju šādu notikumu gaitu, - atbildēja Bukstens, ātri atguvies no šoka. – Tāpēc jau devu pavēli nekavējoties atklāt uguni, uz nogalināšanu, bez brīdinājuma šāvieniem. Bet, kā es sapratu, gudrā policija nolēma neievērot šo manu norādījumu, un lūk, rezultāts.

- Par šīm detaļām mani neinformēja, - Nelds sacīja nedaudz labvēlīgāk.

- Es uzskatu, ka policijas spēku iesaistīšana gūstīšanas operācijā vispār bija rupja kļūda, - kļuvis drošāks Bukstens piebilda.

- Atgādināšu, ka harta aizliedz militārajai izlūkošanai veikt iekšējās operācijas, - maršals drūmi iebilda.  - Tā ka jūsu Girkadas rezidentūras vadītājs rīkojās pareizi, iesaistot policiju.

- Bet šie kokpauri palaida neģēli... - Bukstens neapmierināti atļāvās uzsist ar plaukstu pret galdu.

- Papildus kosmoostas patruļām operācijā bija iesaistīta elitāra specvienība, - svarīgi paskaidroja Nelds. - Nedomāju, ka jūsu ļaudis būtu paveikuši darbu labāk nekā viņi. Turklāt, es atkārtoju, mums nav tiesību ne par matu atkāpties no hartas.

Te nu maršals, protams, sameloja. Vēl pagājušajā mēnesī Bukstena departaments veica divas slepenas aktīvās izmeklēšanas darbības, kuras Nelds mutiski sankcionēja personīgi, un abas bija klajā pretrunā ar iepriekšminēto impērijas slepeno dienestu hartu, turklāt uz tām tieši attiecās vairāki Kodeksa panti par noziedzīgām darbībām. .

- Jums pilnīga taisnība, jūsu ekselence, es aizrāvos, - Bukstens pazemīgi atzina.

- Teikšu vairāk. Ja es uzzināju par jūsu nodaļas nelegālo darbību... - Nelda bezkrāsainās acis, dziļi iespiestas galvaskausā, savilkās, un katram gadījumam viņš precizēja: - Nu, teiksim, zināmās aprindās... Tādā gadījumā jums būtu pilnībā jāatbild tiesas priekšā.

Pat starp marasmā kritušajiem impērijas ģeneralitātes dūžiem Nelds neizcēlās ar īpašu prātu, taču bija ļoti viltīgs. Bukstens lieliski uztvēra mājiena būtību – šis vecais draņķa nelietis viņu cieši turēja aiz rīkles. Sniedzot nerakstisku sankciju, ko abi ļoti labi atcerējās, maršals ne tikai nokārtoja svarīgu lietu, bet tajā pašā laikā katram gadījumam ielika bumbu zem kontradmirāļa sēžamvietas, kurš tika uzskatīts par absolūti nenogremdējamu, pateicoties plašajiem sakariem ģenerālštābā.

Licis saprast, ka viņa izliktās lamatas tagad ir aizcirtušās, maršals uzskatīja, ka nepieciešams nedaudz mīkstināt savu toni.

- Ziņojumam ir pievienoti videomateriāli, - viņš teica. - Vēlaties iepazīties?

– Jā, neapšaubāmi, jūsu ekselence. Nelds pārbrauca ar pirkstiem pa datora interfeisa paneli. Smagie, zeltītie zaļie aizkari pie kabineta sienas pašķīrās, atklājot lielu demonstrācijas ekrānu, un dators uz tā parādīja no Girkadas atsūtīto video failu apkopojumu, ko bija atsūtījis pasažieru kosmosa flotes drošības dienests.

— Tas ir Lavrintas kosmodroms, — maršals paskaidroja. Bukstenam bija vispārējs priekšstats par to, kādu nepatīkamu skatu viņš ieraudzīs. Neskatoties uz to, viņš nodrebēja, vērojot, kā vīrietis, nošķiests ar asinīm no galvas līdz kājām, ar viņa seju, skrien cauri pārpildītajai kosmoostas zālei un šauj uz vajātājiem ar blasteru. Nelds nolika videofailu stopkadrā, pēc tam pietuvināja viltus Bukstena figūru, tai aizpildot visu ekrānu.

- Kas tas ir viņam kreisās rokas vietā? - viņš jautāja.

— Man šķiet, es nojaušu, jūsu ekselence, — kontradmirālis atbildēja, cieši ieskatīdamies. - Ļoti līdzīgs korneozaura ķetnai.

– Pirmo reizi dzirdu par tādu zvēru.

- Tās ir zālēdājas ķirzakas, kas sastopamas uz planētas Tangra, jūsu ekselence. Es par to minēju ziņojumā.

- Labi, iesim tālāk, - nomurmināja maršals, noņemot ierakstu no stop kadra.

Bruņotu cilvēku vajātais civildrēbēs ģērbtais pseidoBukstens iešmauca pa dienesta durvīm, un uzgaidāmajā telpā valdošo panikas skatu nomainīja četri nogalināto policistu attēli. Tad attēls izbalēja, zaļie aizkari lēnām aizvērās.

- Nu kā jums tas patīk? - sacīja maršals, pagriezies pret Bukstenu.

- Diemžēl, neveikla policijas akcija, - kontradmirālis nošņāca, viebdamies kā no zobu sāpēm. - Cita rezultāta arī nevarēja būt, jūsu ekselence.

- Es domāju ko citu. Nelds paliecās uz priekšu, neslēpdams savu ārkārtīgo intrigu. – Pārskatā jūs apgalvojāt, ka šis jūsu Džandars brīvi pārvalda hipnozi. Turklāt viņš prot lasīt domas. Vai esat pārliecināts, ka tā arī ir?

- Stingri sakot, es šaubos, vai tā bija masu hipnoze, jūsu ekselence. Man to nācās izbaudīt, kad viņš ielauzās manā guļamistabā. Varu apliecināt, ka viņš to dara klusējot, bez kādiem žestiem un gandrīz acumirklī. Tam nav nekāda sakara ar tradicionālo hipnozi. Savā ziņojumā es izmantoju šo terminu tikai tāpēc, ka nebija citu vārdu, īsuma labad ...

- Atliksim malā sīkumus, svarīga ir būtība, - Nelds nepacietīgi pārtrauca. – Viņš prot arī pieņemt cita cilvēka izskatu. Tik precīzi, ka nevar atšķirt. Mēs tikko to redzējām. Bet es šaubos, vai jūs pats varētu tik ātri skriet vai sašķēlēt policistu baru kotletēs, vai ne?

– Jā, jūsu ekselence, tādi varoņdarbi man nav pa spēkam, - Bukstens pazemīgi atzina.

- Tātad viņa fiziskās kondīcijas ir reti labā stāvoklī, neatkarīgi no viņa izskata. - Maršals zīmīgi pacēla pirkstu.

- Ņemot to visu vērā, nonācu pie secinājuma, ka viņš nekavējoties jālikvidē un pēc iespējas ātrāk, - sacīja kontradmirālis. - ceru, jūsu ekselencei, mans viedoklis tagad ir skaidrs.

- Nepavisam. Tieši pretēji. Manuprāt, jūsu rīkojums viņu uz vietas nošaut bija nepārdomāts. Un mūsu laime, ka policija to neņēma vērā, — Nelds atcirta. - figurantu jāpaņem dzīvu par katru cenu.

- Baidos, ka cena varētu izrādīties pārmērīga ...

- Jūs uz viņu esat vienkārši uzēdies, Buksten, - maršals nicīgi pasmīnēja. – Un tagad strebjat karstu. Apslēpiet savas emocijas, lai nesabojātu svarīgu uzdevumu. Pretējā gadījumā jūs būs jānozīmē pie citām vienkāršākām darbībām.

- Atvainojiet, jūsu ekselence. Varbūt es tiešām neesmu brīvs no aizspriedumiem, - negribīgi atzina kontradmirālis.

- Šis cilvēks ir ierocis. Es teikšu vairāk. Viņš ir superierocis! – Nelds satraukts pamāja ar sakaltušu dūri, kas bija nokaisīta ar vecišķiem brūniem plankumiem. - Vai jūs to vispār saprotat?!

- Jā, tieši tā. Tomēr ļaujiet man precizēt, jūsu ekselence, viņš nav gluži cilvēks, - sacīja Bukstens.

- Nav svarīgi. Pat ja viņš ir velns ar pakaviem. Viņš zina ko tādu, par ko mēs neesam pat sapņojuši. Bet no viņa līķa neko daudz neiegūt. Obligāti jāpaņem dzīvs, vai beidzot jums skaidrs? Izolējiet, slepenojiet, ņemiet vērā savas kļūdas, lai aizvērtu visus bēgšanas ceļus. Viņa spējas ir jāizpēta un jāpieņem kā bruņojums. Ko, šķiet, jūs nepiekrītat?

- Visticamāk, viņa talanti ir tik unikāli, un parasts cilvēks tos nevarēs pārņemt, - skeptiski sacīja kontradmirālis. – Bet viņš nes reālus draudus apkārtējiem un, es teiktu, milzīgus draudus. Sākumā es rīkojos, vadīdamies tikai no tā, jūsu ekselence.

- Draudus?! - Nelds sardoniski nošņāca. - Labi, lai viņš nogalina vēl dažus policistus, mēs kaut kā piecietīsim. Vai jums viņu žēl?

- Cilvēks, kurš var pārvērsties par jebkuru, var visu, jūsu ekselence, - Bukstens nepadevās. - biedējoši pat iedomāties sekas, ja viņam izdosies nokļūt šeit, uz Dēmiona.

— Nu tad parūpēsimies par to, — maršals ieteica. – Mums steidzami jāmobilizē visi spēki. Nekavējoties pārcelt atlasītās speciālās brigādes uz Girkadu. Ja nepieciešams, apgrieziet planētu otrādi. Līdz ārkārtas stāvokļa ieviešanai.

- Protams, jūsu ekselence.

- Tad vēl kas cits. Pats svarīgākais. Tas nedrīkst nonākt cilvēku rokās, kas atrodas otrā pusē. Nekādā gadījumā. Vai varat iedomāties mūsu sakāves lielumu, ja viņi pārtvers figurantu un spēs pārņemt viņa spējas? Jā, tad gan konfederācija mūs apspēlēs visos aspektos jokojot, pat nesākusi karu.

- Pilnīgi pareizi, jūsu ekselence, to nedrīkst pieļaut.

- Tāpēc mums ir nepieciešami steidzami pretizlūkošanas pasākumi, - secināja Nelds. - Par to parūpēšos personīgi.

- Sākumam mums vajadzētu pretrunīgas dezinformācijas paketes palaišanu ar dubultaģentu starpniecību, - enerģiski ierosināja Bukstens. - Jāapmulsina ienaidnieks, tad pārspēsim tempā.

- Nu, tas pats par sevi saprotams, tikai mums vajag to ņemt plašāk, - maršals nomurmināja. - Situācija ir pārāk saspringta. Tātad, es domāju tā. Visi identificētie tārpi mūsu rindās ir nekavējoties jālikvidē, tālākā viņu darbība vairs nav pieļaujama. Tālāk. Visi ienaidnieka aģenti uz Girkadas ir steidzami jāneitralizē ar jebkādiem pieejamiem līdzekļiem. Visi, līdz pašām saknēm.

Bukstens nespēja saglabāt mierīgu sejas izteiksmi, jo Nelds atvēzējās pārāk braši. Satriektais kontradmirālis paliecās uz priekšu, uzacis pacēlās, mute atvērās un aizvērās, pēdējā brīdī Bukstens atguva spriešanas spējas un apvaldīja sašutuma uzliesmojumu.

Tādu avantūru kā ienaidnieka aģentu tīkla sagrāve Girkadā varēja izdomāt tikai pilnīgi apstulbis kretīns, kurš cieš no lielummānijas pēdējā pakāpē. Lieta bija tāda, ka nomināli Girkada skaitījās imperatora pašpārvaldes protektorāts, kas specializējās galvenokārt tūrisma un kūrortu biznesā, un no izlūkdienestu viedokļa tā bija ideāla buferzona. Tāpēc visu veidu un abu pušu slepenie aģenti jau sen bija izvēlējušies Girkādas kūrortus par galveno tranzīta punktu un rezidentūras fokusu. Pēc neizteiktas abpusējas vienošanās tur izveidojās tāda kā neitrāla teritorija, kur visi cītīgi novēroja visus, bet neviens nevienu neaiztika. Šāds stāvoklis bija apmierinošs visiem, arī impērijas specdienestiem. Daudz vienkāršāk ir kontrolēt vecos labos paziņas, kuri zina savu vietu un pieļaujamības sfēru, tāpēc nedeg vēlmē veikt varoņdarbus, apmierinoties ar savervēšanu uz niekiem, tranzīta kolēģu nodrošināšanu un kūrorta priekiem.

Un tagad Nelds karstā dullumā nolēmis šajā aizsargājamā teritorijā sarīkot grandiozu grautiņu. It kā viņam nebūtu ne jausmas, ka pēc tam pa visu konfederāciju lidos skrandas no impērijas spiegiem.

– Ko jūs tur skatāies uz mani, kā mūks uz savu sievasmāti? — maršals žultaini painteresējās. – Jums ir iebildumi pēc būtības? Uz priekšu, nevilcinieties.

- Bet tas mums nebeigsies labi, jūsu ekselence, - Bukstens nomurmināja.  -Ja pārkāpsim brīvo ganību principu Girkadā, tad mūsu lauka aģentiem visur būs lielas nepatikšanas. Esmu pārliecināts, ka Konfederācija mums nekavējoties atbildēs ar līdzīgām darbībām Lebaksā.

- Neko nevar darīt, būs jāiet uz zaudējumiem, - Nelds vienaldzīgi atmeta. – Jā, jā, neapstājoties nekādu šķēršļu priekšā. Un ekstrēmākajā gadījumā mums nāksies dot masīvu kodoltriecienu pa Girkadu. Ja situācija gala rezultātā kļūs nekontrolējama, mums nekas  cits neatliks.

Skatoties maršala pilnīgi neprātīgajās acīs, Bukstens iekšēji nodrebēja. Šis marasmātiķis ar vienu kāju stāvot kapā, bija gatavs tur ietriekt veselas planētas iedzīvotājus, turklāt kopā ar neskaitāmiem atpūtniekiem.

- Nolemts, - Nelds teica un pagriezās pret datoru. - Pagaidiet mazliet, man jūs vēl vajadzēs. Bet vispirms es uzrakstīšu un nosūtīšu dažas pavēles.

Viņa tievie, mezglainie pirksti ņipri skraidelēja virs tastatūras hologrāfiskā attēla.

Bukstens pacietīgi pagaidīja, sēdēdams atzveltnes krēslā, nervozi skrāpējot malu mapei, kas bija piebāzta ar materiāliem par incidentu uz līnijkuģa "Zvaidžņu pērkons", bet, pretēji gaidītajam, viņam nemaz nebija noderīgi.

Dažus no konfederācijas aģentiem Girkadā viņš pazina no personīgām tikšanām bāros vai pludmalē, un tie pat nenojauta, ka šī ienaidnieka izlūkdienesta svarīgā amatpersona patiesībā pieder viņu nometnei. Ar lielāko daļu pārējo, kontradmirālis iepazinās izpētot dosjē, dažādu sīku iemeslu dēļ, iesaistot tos pētījumos. Tagad maršals Nelds, raustīdamies ārprātā pie datora paneļa, visiem šiem cilvēkiem piesprieda nepārsūdzamu nāvessodu, bez tiesas un izmeklēšanas.

Pilnīgi iegrimušiem savā smagajā, garlaicīgajā un netīrajā darbā, pilnībā tam nodevušies, līdz pilnīgai pašaizliedzībai, viņiem bija vajadzīga leģenda par izlūkdienesta paradīzi. Un viņi to radīja, turklāt viņi realitātē iemiesoja pat divas paradīzes - uz Girkadas un uz Lebaksas. Tagad nebūs ne vienas, ne otras, stulbs erceņģelis ar maršala uzplečiem, pacēla pār tiem notiesājošu ugunīgu zobenu.

Gadiem ilgi viņi dzīvoja plecu pie pleca, abu pretējo lielvaru slepenie aģenti, uzmanīgi vēroja viens otru, paklanījās pie tikšanās, varēja mierīgi kopā izdzert glāzi vai divas vīna un apmainīties ar svaigām anekdotēm, ja liktenis viņus saveda kopā pie kopīga banketu galda. . Nereti vien apburošas, labi trenētas meitenes vai drosmīgi muskuļoti jaunieši tika sakrauti viens otram virsū atkarībā no objekta tieksmēm un dzimuma. Tajā pašā laikā ienaidnieka aģents, kuram tika piešķirts seksuālais mielasts, lieliski saprata, kas ir kas, bet izlikās par muļķīti. Tad abi intīmās akcijas dalībnieki, nomazgājušies un atvadījušies, cītīgi skricelēja detalizētu ziņojumu priekšniecībai, kas tādus labprāt mīlēja palasīt. Nevienam nebija ilūziju par savu profesiju, svarīgākais bija prasmīga atskaitīšanās priekšniecības augšgalam, solīda un efektīva, ļaujot vadībai pārsteigt vēl augstāko pakāpi.  Prasmīgs meistars protokolu sastādīšanā varēja mierīgi šķērdēt naudu, izdrāzties vai piedzerties, vienlaikus paliekot izcilā stāvoklī un izmantot sava tiešā, bet patālā priekšnieka pastāvīgu labvēlību. Tagad visi šie cilvēki no pirmā līdz pēdējam saskārās ar nežēlīgu un bezjēdzīgi pēkšņu slaktiņu.

Maršals Nelds ar vienu rāvienu metās iznīcināt abpusēji izdevīgo Girkadas un Lebaksas paradīzes paritāti, kas bija izveidojusies gadu gaitā un kļuvusi stipra vēl ilgi pirms šis marasmātiķis bija iemācījās nečurāt pats savā gultā. Vērojot, kā viņš skribelē savas neprātīgās pavēles, Bukstens no visas sirds vēlējās, kaut vecais perdelis, kurš uzdrošinājās atvēzēties pret svētvietu, paslīdētu šajā riskantajā lietā un izdauzītu zobus vai, vēl labāk, vispār nolauztu kaklu.

Pabeidzis rakstīt un apmierināti to pārlasījis, maršals nospieda zem galda virsmas piestiprināto zvana pogu, un gandrīz uzreiz kabinetā ienāca adjutants.

-  Tikko uz jūsu datoru pārsūtīju trīs dokumentus, - maršals viņam teica. - Militārajai pretizlūkošanai, slēptās uzraudzības nodaļai un piecpadsmitajai nodaļai uz Girkadas. Pārrakstiet šifrā un nosūtiet, pasekojiet steidzamībai, lai to apstrādā steidzamības kārtībā.

- klausos, jūsu ekselence.

— Un parūpējieties, lai manu kreiseri steidzami sagatavojot startam, - pavēlēja Nelds. - Pie ieejas padodiet automašīnu. Es lidošu uz Girkadu.

-  Klausos, jūsu ekselence.

- Izpildiet.

Adjutants salutēja un pazuda aiz durvīm, maršals pagriezās pret Bukstenu.

– Jūs lidosiet kopā ar mani. Mums personīgi jāuzrauga situācija uz vietas, lai tur nesataisa mēslus.

- Pateicos par pagodinājumu, jūsu ekselence, - viņš atbildēja ar cieņpilnu puspaklanīšanos.

Ar rāvienu piecēlies no krēsla, Nelds enerģiski devās uz izeju no kabineta, un, pilnīgi satrauktais Bukstens, sekoja viņam. Kontradmirāli mocīja doma, ka viņš nekādi nevarēs brīdināt konfederācijas rezidentūru Girkadā par gaidāmo nodevīgo triecienu. Bukstens deva priekšroku nedomāt par paša iekrišanas draudiem, kas bija gandrīz neizbēgami, ja Džandaru sagūstītu maršala aģenti.

* * *

- Varu jums kaut kā palīdzēt?

Aizauguša subtropu parka bezļaužu stūrī uz soliņa sēdošais jauneklis atvēra puspievērstās acis, lēnām pagrieza galvu.

Viņam blakus apsēdās kalsna, iedegusi brunete, kuras kuplās krūtis atklāti plēsa pieguļošas baltas kleitas dziļo dekoltē. Likās, ka puscaurspīdīgais plānais audums grasās pārplīst zem lielo izvirzīto krūšu galu spiediena.

- Jūs normāli jūtaties? - viņa līdzjūtīgi pajautāja. - Varbūt vajadzīgs ārsts?

- Pateicos jums, patiešām nav par ko uztraukties, - jauneklis klusi sacīja.

Viņa nogurusī, bālā seja un iekritušās acis bija diezgan spilgtā kontrastā ar bēšo uzvalku no slavenā kutjurjē, kas nevainojami sedza viņa atlētisko rumpi. Savukārt izsmalcinātajam un dārgajam apģērbam noteikti nenāktu par ļaunu atjaunot iepazīšanos ar gludekli. Tā vai citādi jauneklis izskatījās diezgan neparasti.

Jaunā sieviete nolieca galvu un uzmanīgi paskatījās uz viņu pāri dūmakainajiem zeltīto briļļu stikliem.

– Piedodiet, bet man likās, ka jums ne visai veselīgs izskats.

- Jūs neesat maldījusies, bet tagad man jau ir daudz labāk. Vēl mazliet, un viss būs kārtībā.

Ar šiem vārdiem jauneklis ieņēma tādu pašu atslābinātu pozu, atspiedies uz soliņa un aizvēra acis. Viņš nepārprotami nevēlējās turpināt sarunu, taču dzīvespriecīgo bruneti viņa demonstratīvā vienaldzība nepavisam nesamulsināja, bet gan izprovocēja.

- Redziet kā sanāk, uz šīs sasodītās planētas jūs varat nomirt bulvāra vidū, bet neviens no apkārtējiem pat nepakasīsies - viņa skaidroja. - Es spriedu tā: ja jums vajadzēs palīdzību, es jums to sniegšu, bet ja nē, sūtiet mani dirst, un ar to viss beidzies.

Izdzirdot sālīto vārdu no dāmas maigajām lūpām, jauneklis nosarka, un šī jaunā dīvainība neizbēga no viņas sīkstas uzmanības.

- Jūs esat mediķe? - Viņš jautāja, atkal pagriezdamies pret bruneti caururbjošām zilām acīm, kuras reizēm aizklāja garas uz augšu izliektas skropstas.

- No visa pa mazam, un arī tas. Mēģiniet trīs reizes nosaukt nodarbošanos, kuru savā dzīvē neesmu mēģinājusi. Ja uzminēsiet pareizi, es apēdīšu savu kurpi, labi?

- Labi, uzspēlēsim, - jauneklis pēkšņi iedvesmojās. – Jūs nekad neesat bijusi policiste. Nestrādājāt par pirtnieci vīriešu nodaļā, divi. Nevaldījāt pār planētu, trīs. Nu, vai uzminēju?

- Bet kas nebija, tas nebija, - brunete žēli atzinās, nogludinot savas garās biezās cirtas. – Ne viens, ne otrs ne trešais. Lai gan, ne sevišķi arī gribējās.

- Kuru tieši kurpi jūs ēdīsiet, labo vai kreiso? - jautāja jauneklis.

Brunete izstiepa sev priekšā savas garās slaidās kājas lakotās augstpapēžu kurpēs ar smailiem purngaliem, paturēja tās svarā, pagrozot pēdas šurpu turpu. Pārliecinājusies, ka sarunu biedrs pilnībā novērtē visu viņas kāju vilinošo spēku, jaunkundze uzmeta tās vienu pāri otrai.

- Es domāju, ka apēdīšu kreiso, viņa man nedaudz izspiež, maita, - viņa atbildēja.

- Labu apetīti.

- Pagaidiet, bet, lai apēstu kurpi, man tā ar kaut ko jāuzdzer, jaunkundze sparīgi sprieda. - Kā būtu, ja mēs ieveltos bārā un pabeigtu pudeli laba vīna? Veselība atļauj? Neuztraucieties, es zaudēju, man arī jāuzcienā.

- Ja tādi ir spēles nosacījumi, piekrītu. Viņi piecēlās no sola, dāma uzmeta pār plecu elegantu, iegarenu, no reljefas ādas izgatavotu somiņu, un sapurināja krāšņu melnu cirtu kaudzi. Tās nepārprotami bija viņas lepnuma objekts, liekot viņai pievienoties ekscentriskajai minoritātei, kas ignorēja vispārējo visu varavīksnes krāsu parūku modi.

- Atļauju jums paņemt mani zem rokas, - viņa koķeti teica. – Nebaidieties, es nekožu.

- Ko jūs, es no jums nemaz nebaidos, - jauneklis nopietnā tonī apliecināja.

Ar nevainojami pareizu palocīšanos viņš uzaicināja dāmu atbalstīties uz viņa elkonī saliektas rokas, un viņa uzvaroši aizsoļoja viņam blakus, ne bez maigām, slēptām trīsām, jūtot bicepsa tēraudcieto pieskārienu.

No platas alejas nogriezušies uz ziedošu zaru aizēnotu taciņu, viņi devās lejup pa slīpo kalna nogāzi, kur bija iekārtots parks. Pie katra soļa no viņu kājām pacēlās mazs rozā ziedlapu putenis.

- Mani sauc Delija, bet jūs? - brunete jautāja.

- Mani sauc Džandars, - jauneklis stādījās priekšā.

- Skaists rīts, vai ne, Džandar?

- Nevaru jums nepiekrist.

Lejā, spraugās starp koku vainagiem, smējās baltzobains jūras paisums. Netālu no krastmalas granīta parapeta stāvošais mūziķis-ubags spēlēja trompeti, un tās vientuļā, skanīgā balss, cītīgi izdvešot nemāksliniecisku garlaicīgu melodiju, pārklājot neskanīgo pludmales kņadu, pamazām it kā ar robainu nagu iegriezās sirds mīkstumā.

- Esat vietējais vai atbraucāt atpūsties? Delija vaicāja, sāņus skatīdamās uz jaunekļa nevainojamo profilu.

- Iebraucējs, - viņš atbildēja.

– Spriežot pēc iedeguma, jūs šeit atbraucis pavisam nesen. Es uzminēju?

– Jā, ielidoju aizvakar naktī.

- Un no kādas planētas?

- Atvainojiet, bet es lūdzu jūsu atļauju neatbildēt uz šo jautājumu, - jauneklis sarauca pieri.

- Oi-oi, cik mēs nopietni...

Ceļš pagriezās, locīdamies ap mazu puķu dobi ar niecīgu strūklaku, bāla varavīksnes skaida sapinusies starp miglas šļakatām pulsēja strūklas augšpusē.

- Nu, bet kurā viesnīcā esat apmeties, drīkst uzzināt, vai arī tas ir baigs noslēpums? - dāma turpināja nekautrīgo iztaujāšanu.

- Nevienā.

- Tas ir, kā?

- Man nav dokumentu, - Džandars bezrūpīgā tonī atzinās.

- Kur tad jūs pārlaidāt nakti?

- Tur, parkā, krūmos. Viņš pameta ar galvu, norādot uz kalna virsotni, no kuras viņi kāpa lejā.

Delija vēlreiz paskatījās uz viņu pāri savām tumšajām brillēm, šoreiz ar neslēptu ziņkāri.

– Atvainojiet par netaktisko jautājumu, bet kā jūs bez dokumentiem izgājāt robežkontroli ostā?

– Tad man vēl bija dokumenti. Tagad nav.

– Jūs ko, aplaupīja?

- Vakar kāds vīrietis to mēģināja izdarīt, - apstiprināja jaunietis. - Es viņam atdevu visu naudu, bet tad viņš mēģināja mani papildus arī izvarot. Tāpēc man nācās viņu nogalināt.

Delija apklusa, koncentrējoties uz dzirdēto.

- Lūk šis te krodziņš mums derēs, - viņa pēkšņi teica, norādot uz zemu, stilizētu kā lauku māja, ēku ar izkārtni. Nav dārgs, bet lielisks.

- Paļaujos uz jūsu izvēli, - jauneklis piekrita. Iegājuši nelielā pustumšā istabā ar masīvām koka mēbelēm, viņi apmetās pie divvietīga galdiņa tālākajā stūrī. Bez viņiem iestādē sēdēja vēl tikai trīs puiši jūrnieku formās, kuri sūca vīnu no vēderainas pudeles, nopietni sarunājoties savā starpā. Iestādes īpašnieks, kuram pie letes bija garlaicīgi, kad parādījās jauni klienti, ar cukursaldu smaidu un piezīmju blociņu gatavībā piesteidzās pie viņu galdiņa.

- Labdien, ko pasutisiet? - viņš jautāja medainā balsī.

– Pudeli laba sarkanvīna, – Delija pavēlēja, virpinot rokās noņemtās saulesbrilles. - Nu, uzkodas ar salātiem, sieru, augļiem ...

- Nevēlētos papusdienot? - piedāvāja krodzinieks. - Mums ir svaigas zivis, rīta loms, ārkārtīgi garšīgas ...

- Paldies, es neesmu izsalkusi, - dāma atcirta un pagriezās pret Džandaru. - Bet jūs pasūtāt, ja vēlaties, nekautrējieties.

- Jā, es šobrīd neatteiktos no sātīgām pusdienām, - jauneklis samulsis atzinās. - Redzi, man jāpapildina enerģijas rezerves ...

- Šeit ir labas uz oglēm ceptas desiņas, tajās ir daudz enerģijas, - ieteica Delija. - Gribat?

- Gribu. Tikai neuztraucieties, lai tas iet uz mana rēķina ...

- Nu, nē, mēs tā nenorunājām - viņa iebilda un pagriezās pret krodzinieku. – Tātad jauneklim vēl arī desu porciju... Vai varbūt labāk dubultporciju?

- Vispār labāk dubulto, ja iespējams...

- Kāpēc ne? Tātad dubultu desu porciju. Nu tas pagaidām viss.

Pēc pasūtījuma pieņemšanas krodzinieks atkāpās aiz bāra un sāka atkorķēt vīna pudeli.

- Cik tu esi kautrīgs, vienkārši brīnišķīgs, - Delija aizbildnieciski sacīja, mainot saziņas veidu uz familiārāku.

- Es nezinu, varbūt mana uzvedība jums šķiet ne visai piemērota, - Džandars atbildēja, nolaidis acis. – Savai aizstāvībai varu teikt, ka pirmo reizi satieku sievieti jūsu vecumā.

- Oho! - Delija uzjautrinājās. – Tevi audzināja klosterī stingra biktstēva uzraudzībā?

- Tieši tā, jūs uzminējāt.

- Cik jauki! - brunete no sirds apbrīnoja. - Tikai nesaki man, ka esi nevainīgs, pretējā gadījumā es nokritīšu no krēsla.

– Bet es tiešām esmu nevainīgs, kas tur slikts? - jauneklis paraustīja plecus.

- Viss! Tu mani iekaroji. Es nekad nebūtu noticējusi, ka šajā sasodītā pilsētā varu sastapties ar jaunu, izskatīgu vīrieti, kurš turklāt izrādās nevainīgs... Pat manai veiksmei tas ir mazliet par daudz.

Džandara seju pārklāja dziļš sārtums, neizpratnē viņš nevarēja atrast piemērotu atbildi, bet viņu izglāba krodzinieks, kurš pienāca ar paplāti.

Nolicis uz galda piederumus un ietilpīgas glāzes, viņš ielēja vīnu, nogaršošanai, Delija iemalkoja un apstiprinoši pamāja ar galvu. Piepildījis glāzes par divām trešdaļām, krodzinieks nolika uz galda pudeli un salātu bļodas, apsolīja Džandaram, ka pasūtītās desiņas tūlīt-tūlīt būs gatavas, un devās prom.

Delija paņēma no galda ar biezu rubīnsarkanu vīnu piepildītu glāzi, un pacēla to acu līmenī.

- Nu, iedzersim uz mūsu pazīšanos?

- Ar lielāko prieku.

Dāma iedzēra solīdu malku, bet jauneklis vīnu malkoja uzmanīgi.

- Diezgan neparasta garša, - viņš atzīmēja.

- Tiešām? Manuprāt, tas ir lielisks vīns, - teica Delija un dažos mazos malkos izdzēra glāzi.

Džandars paskatījās caur vīnu uz logu, samiedzot acis.

- Nekādi neizprotu, no kurienes šī piegarša, - viņš apmulsis sacīja.

- Vai tev tas nepatīk?

- Grūti pateikt. Savdabīgs dzēriens.

Tomēr viņš uzdrošinājās sekot dāmas piemēram un izdzēra vīnu līdz dibenam.

- Bet man tu neko nejautā, - Delija koķeti teica. - Acīmredzot es tevi ne mazākā mērā neinteresēju...

- Nu ko jūs, tieši otrādi, - Džandars uzliesmoja. - Es tikai ceru, ka jūs pati pastāstīsiet visu, ko uzskatīsiet par vajadzīgu. Bet par pārējo nav vērts pat jautāt, vai ne?

- Kāds tu esi viltnieks, izrādās... - Delija pakratīja viņam pirkstu un sāka ēst salātus.

- Paklau, man sāk reibt galva, - Džandars noraizējies sacīja. – Un šķiet, ka no šī dzēriena.

Delija izbrīnīta iesmējās, gandrīz nometot dakšiņu.

- Pagaidi, tu ko, joko?

- Nē, man tiešām kaut kas nav kārtībā ar galvu. Bet es sāku saprast, kas par lietu. – Samiegdams aci, jauneklis paskatījās uz glāzes apakšā palikušo pilienu. - Šis dzēriens satur apmēram divpadsmit procentus viegla trankvilizatora ar narkotisku blakusparādību, es uzminēju?

- Pakau, tu nūģi. Vai ar to gribi teikt, ka pirmo reizi mūžā esi nogaršojis vīnu?

- Bet es tiešām nekad agrāk to nemēģināju ... - atzinās jauneklis.

- Dievs augstais, no kurienes tu tāds uzkriti man uz galvas? - Delija pacēla rokas. - Ceru, ka vismaz esi pilngadīgs? Citādi mani iesēdinās cietumā par jaunatnes pavedināšanu ...

- Ar jūsu atļauju man palika divdesmit divi gadi, - Džandars steidzās viņu nomierināt.

- Nu, paldies Dievam, vismaz te nebija nekādu pārsteigumu. Tad ielej man vēl vīnu, cik ilgi es varu sēdēt ar tukšu glāzi?

Jauneklis paklausīja un, piepildījis dāmas glāzi ar vīnu, nolika pudeli atpakaļ.

Krodzinieks, kas aiz letes slaucīja traukus, domīgi skatījās uz runājošo pārīti, it kā censtos atcerēties kaut ko svarīgu. Tad viņš nolika dvieli, palūrēja atvilktnē, izņēma papīru, pārlaida acis pāri dažām rindiņām un ar vērīgu skatienu paskatījās uz Džandaru.

- Un sev arī ielej, nav ko izlaist, - Delija pavēlēja. - Neizdomā atteikties, citādi sastrīdēsimies.

- Nu labi, ja jūs uzstājat...

Krodzinieks vēlreiz izlasīja papīru, ielika to atpakaļ atvilktnē un, iznācis aiz letes, iespruka pa saimniecības telpas durvīm.

- Atvainojiet, man uz minūti jāaiziet, - Džandars teica, negaidīti izlēmīgā tonī noliekot malā pudeli un pieceļoties no galda.

- Tualete atrodas tajā stūrī, - sacīja Delija.

Taču jaunietis viņai par pārsteigumu izvēlējās pavisam citu virzienu, ātri šķērsoja zāli pa diagonāli un iegāja saimniecības telpas durvīs, aiz kurām tikko bija pazudis krodzinieks.

It kā netīšām uzmetusi skatienu trīs jūrnieku virzienā un pārliecinājusies, ka tie nepievērš ne mazāko uzmanību, Delija izņēma no somiņas iegarenu, tīru aploksni un ar fluorescējošu marķieri, uzzīmēja dažus vārdus uz papīra salvetes, ieslidināja to aploksnē, noplēsa līmpapīru nosedzošo strēmeli un glīti aizlīmēja pārloku.

15. nodaļa TU ESI GLUŽI KĀ BĒRNS

Operācija ar kodēto nosaukumu "Jauneklis" ritēja pilnā sparā, ziņojumi militārās pretizlūkošanas štābam Girkadā plūda viens pēc otra. Ik pa brīdim kabinetā ieskatījās operatīvo grupu komandieri, daži ar ziņojumu, daži pēc norādījumiem. Asinssūcējs Nelds veicot vispārējo vadību, mierīgi piepumpējās  ar žuffu. Bukstens nīka bezpalīdzīgā naidā, bet saglabājot absolūti vienaldzīgu izskatu, sēdēja pie datora, kas citu pēc cita saņēma provizoriskus īsus ziņojumus par represijām pret konfederācijas izlūkdienestu aģentiem.

Pirmkārt, likvidācijai tika pakļauti rezidentūru vadītāji, sākot ar tiem, kas strādāja diplomātiskā aizsegā. Ņemot vērā viņu statusu, operatīvajiem darbiniekiem nācās laist darbā dažādus inscenētus negadījumus: autoavārijas, sirdstriekas, zagļu uzbrukumus utt. Ar pārējiem bija daudz mazāk ceremoniju. Daži tika apgādati ar sprāgstvielām automašīnā, citi tika vienkārši nošauti caur logu, daži tika arestēti apsūdzībās par narkotiku glabāšanu, kas iepriekš tika paslēptas viņu dzīvokļos.

Kā ierasts, bijuši nelieli zaudējumi – trīs darbinieki sadursmēs nolika galvas. Taču kopumā sitiens ienaidnieka aģentiem tika dots slēpti un pilnīgi negaidīti, turklāt visos gadījumos uzbrucēju skaitliskais pārsvars nodrošināja vēlamo iznākumu.

Tajā pašā laikā pretizlūkošana ieguva pasakainu lomu; kodi, savervēto un netiešo avotu saraksti ar adresēm, izpildvaras apkārtraksti, visbeidzot dažāda ienaidnieka savākta slepenā informācija. Girkadas kūrorti izrādījās apbrīnojami neuzmanīgi sazvērestību ziņā, kas arī bija saprotams.

Militārās pretizlūkošanas vietējais štābs atradās Lavrintas rātsnamā, neglīta pompoza debesskrāpja augšējā stāvā. Drīz pēc tam, kad tur ieradās maršals Nelds un sāka savu graujošo darbību, cienījamo viesi apmeklēja Girkadas lords protekts, vecs bezmugurkaulnieks ar garu izmeklētu muižniecības titulu asti. Saskūpstoties, abi veči sāka domīgi apspriest laika apstākļus, valūtas kursa svārstības un, velns zina, kādu korupcijas skandālu Konfederācijas valdībā.

Kontradmirālis sarunā nepiedalījās, izlikās, ka ir pilnībā aizņemts, skatoties jaunākos policijas ziņojumus, kas tika parādīti viņa datorā. Viņa žēlastība lords-protektors vienmēr izraisīja Bukstenā neatvairāmu alerģiju, jo bija stukačs pēc aicinājuma un aristokrāts aiz pārpratuma.

Pa ausu galam klausīdamies abu veču tukšajā muldēšanā, Bukstens prātoja, cik strauji attīstīsies pašreizējā situācija un kādas izredzes Neldam būs tās beigās.

Pašreizējam imperatoram nedeva mieru viņa pārāk pašpārliecināto un tuvredzīgo priekšgājēju nožēlojamā pieredze. Tiklīdz radās aizdomas, ka impērijas slepeno dienestu vadītājs savās rokās savācis pārāk lielu slepeno varu, tads nekavējoties atkāpās no amata pats, vai tika atstādināts.

Maršals Nelds izlūkošanas piramīdas debesu augstajā virsotnē uzkāpa salīdzinoši nesen, taču viņam padevās administratīvās intrigas, un līdz šim viņa pozīcija izskatījās diezgan solīda. Tagad viņš pats savām rokām bija izracis sev kapu.

Aģentūras tīkla sagrāve Girkadā noritēja kā pa taukiem, taču maršalam, visticamāk, neizdosies ilgi staigāt varoņos. Kad konfederācija dos atbildes triecienu, impērijas ārlietu izlūkošana neizbēgami cietīs ievērojamus zaudējumus. Kā dzert, tas izraisīs imperatora dusmas līdz pat Nelda izraidīšanai un viņa atkāpšanos. Ja maršals dabūs ar ceļgalu pa dibenu, Bukstens kadru pārvietošanas laikā var cerēt uz nākamo pakāpi un militārās izlūkošanas priekšnieka krēslu. Iznāk, ka katram mākonim ir sudraba maliņa.

Patīkamās sarunas noslēgumā lords protektors izstāstīja taukainu anekdoti ar ļoti garu bārdu, novēlēja Neldam patīkamu atpūtu un atvadījās, atviegloti pārliecinājies, ka briesmīgais visvarenais maršals nav ieradies pakaļ viņa dvēselei.

Tūlīt pa durvīm ieskatījās štāba priekšnieks, palūdza maršala atļauju un pavadīja uz kabinetu vēl vienu kaulu lauzēju, kurš ar neķītru smīnu ziņoja par konfederācijas Girkadas vicekonsula priekšlaicīgo nāvi. Notikusi saindēšanās ar botulīna toksīnu.

- Nu, re cik jauki, - Nelds apmierinātā balsī noķērca, ar laipnu mājienu atlaižot operatīvo darbinieku. - Galvenā operācijas daļa izvērsusies bez aizķeršanās. Gandrīz visa galva iztīrīta. Palikušas sīkās zivtiņas, tās mēs nosmelsim atklāti.

Bukstenam taisni niezēja rokas, nožņaugt šo veco rāpuli, taču nācās paciest.

Atkal maršala priekšā stājās Girkadas militārās pretizlūkošanas priekšnieks, šoreiz ziņojot par Nelda izsauktā Lavrintas policijas komisāra ierašanos, galvenā inspektora Reihena pavadībā.

Lielpilsētas policijas priekšnieks komisārs Jormits izcēlās ar diezgan pamatīgu aptaukošanos, pie auguma, kas bija daudz garāks par vidējo un tajā pašā laikā nepārprotami nelepojās ar veselību, viņa pietūkusī apoplektiskā seja ar nokareniem vaigiem līdzinājās mitrai kotletei. Viņš nepārprotami militārā manierē stādījās maršalam Neldam priekšā un cieņpilni paspieda viņam roku.

Sirmais policijas inspektors ar roku šinā, kurš viņam sekoja, ieraugot pie loga aiz Nelda stāvam Bukstenu, nodrebēja un kēra pie sāna.

- Neuztraucieties, šoreiz jūsu priekšā ir īstais kontradmirālis Bukstens, uztverot situācijas humoru, nejauki smīnot, maršals viņu nomierināja.

- Jūsu Ekselence, ļaujiet iepazīstināt ar galveno inspektoru Reihenu, - sacīja Jormits. - Viņš vadīja kosmoostas gūstīšanas komandu.

- Re kā? Nu-nu. Apsēdieties, kungi. - Maršals un kontradmirālis ieņēma savas vietas iespaidīgā T veida sanāksmju galda priekšgalā, bet policija sasēdās malā.

- Es vēlētos dzirdēt no jums par operāciju kosmoostā, - sacīja Nelds.

- Nu ko, jūsu ekselence,  jūs, kā es saprotu, jau esat noskatījušies videofailus? – Komisārs nepārprotami nevēlējās īpaši pakavēties pie viņam tik delikātas tēmas.

- Jā, bet es gribētu atjaunot kopainu, - sacīja maršals. – Ar jūsu palīdzību, tā teikt, no pirmavotiem.

- Lūdzu, ar prieku. Mums izdevās pilnībā rekonstruēt notikumu ķēdi noziedznieka notveršanas mēģinājuma laikā un pēc tā, - lēnām sāka stāstīt komisārs. - Noķeršana neizdevās, jo noziedznieks mistiskā veidā pieņēma jaunākās muitas inspektores Skordi veidolu, pēc kā netraucēti pameta kosmodromu. Pati Skordi tika atrasta vēlāk, ap vieniem pēcpusdienā, vienā no kabinetiem.

- Kāpēc tik vēlu? - maršals bija pārsteigts.

- Noziedznieks pazuda no vajātājiem dienvidu sektora telpās, - sāka skaidrot komisārs. - Vispirms bloķējām visas ieejas un izejas, tad evakuējām visus darbiniekus un tikai tad ķērāmies pie telpu izķemmēšanas. Daudzas telpas bija aizslēgtas, bija problēmas atrast atslēgas...

- Skaidrs. Turpiniet.

– Aplenkumu ostā noņēmām pulksten vienos pēc tam, kad uzzinājām, ka noziedznieks jau sen pazudis. Nu pēc tam pie darba ķērās darbinieki. Kas attiecas uz meiteni, viņu pazina monosliedes kasiere un kontrolieri, pēc fotoattēla. Pilsētas centrā viņa nokļuva bez problēmām, bet kurā pieturā izkāpusi, noteikt nebija iespējams. Rīta sastrēgumstunda tikai sākās, tāpēc jūs saprotat ...

- Šīs detaļas, visticamāk, nebūs nozīmīgas, - nomurmināja kontradmirālis, kuru sāka kaitināt komisāra pārāk detalizētais stāsts.

- Nu ko, jums labāk zināms, - viņš piekrita ar izteiktu piekāpšanos. - Īsāk sakot, centrā viņas ceļš kļūst nezināms, bet ap pusdivpadsmitiem meitene parādījās Hjusta veikalā. Uzvalku, kurpes un visu pārējo viņa izvēlējās par kopējo summu lielāku nekā astoņsimt, turklāt nohipnotizētais pārdevējs viņai pasniedza trīs tūkstoši septiņsimt imperiālu simtnieku nominālvērtībās.

- Nav slikts ķēriens, - iestarpināja Nelds, ar entuziasmu klausīdamies.

- Domājams gan, - piekrita komisārs. - Veikala īpašnieks tik plosās, pārdevējs histērijā, neko neatceras: ne meiteni, ne naudas izsniegšanas faktu viņai. Vienīgais liecinieks ir apsargs, kurš dežurēja pie durvīm. No veikala viņa devās taisni pa Triumfa avēniju, un viņai sekoja kāds Lapomba, ar iesauku Čuka. Viņš trīs dienas atpakaļ tika atbrīvots no cietuma, recidīvists, četras reizes sodīts par laupīšanu, pēdējo reizi viņš saņēma, tā teikt, piekabi par izvarošanu. Ar jūsu atļauju man rīklē izkalta ...

Jormits pastiepās pēc priekšā esošā sifona, iepildīja glāzē gāzēto ūdeni un strauji to izdzēra līdz dibenam.

- Nu, bet inspektori Reihens un Maizels tikko atgriezās no kosmoostas un tieši pa Triumfa avēniju, - viņš turpināja. - Viņi pamanīja Lapombu sekojam meitenei, saprata, kas notiek, un nolēma viņu saņemt nozieguma vietā. Tur, netālu no pasta, atrodas pamesta māja, kurā nakšņo klaidoņi, bet pa dienu tā ir tukša. Meitene tur iegāja, Lapomba viņai sekoja. Vecākais inspektors Reihens izsauca papildspēkus, un mēs tos nekavējoties izsūtījām. Taču, pirms mūsējie paspēja tur nokļūt un izveidot kordonu, inspektori mēģināja aizturēt paši. Jūs droši vien jau zināt, kā tas beidzās. Atvainojiet, slāpes mani pilnībā nomocījušas.

Ar šiem vārdiem komisārs ielēja sev vēl pusglāzi ūdens, izdzēra to un jautājoši paskatījās uz Neldu.

- Jā, mums atsūtīja līķu attēlus, - apstiprināja maršals, acīmredzot apmierināts ar dzirdēto. - Buksten, jūs gribējāt kaut ko jautāt?

- Ja atļausiet, jūsu ekselence, man ir jautājumi vecākajam inspektoram Reihenam.

- Jautājiet, neiebilstu.

Bukstens nedaudz noliecās uz sāniem, lai komisāra smagais blāķis neaizsedz seju otrajam policistam.

- Tātad, tieši jūs nonācāt ciešā kontaktā ar vilkati? - viņš jautāja.

-Jā, bija tāda lieta, - vecākais inspektors drūmi apstiprināja.

- Pastāstiet mums par viņu sīkāk, - pieprasīja kontradmirālis.

Drūms kā mākonis Reihens paliecās uz priekšu, saspiedis savu labo roku dūrē.

- Šis draņķa nelietis kosmodromā nogāza četrus manus puišus un vienu izkropļoja. Un tad viņš pārvērtās par meiteni no muitas un mierīgi aizslīdēja. Turklāt viņš flirtēja ar mani, šis netīrais vilkatis. Ja būtu zinājis, tad to padļuku uz vietas nožņaugtu. Lūdzu piedošanu, - viņš piebilda, pašķielēdams uz Bukstenu, it kā viņs varētu apvainoties, dzirdot neglaimojošus izteicienus, kas adresēti dubultniekam.

- Nekas, nekas, turpiniet, inspektor, - ar necaurskatāmu seju tas pateica.

- Nu, kas attiecas uz Čuku, viņš pats uzrāvās, un tā viņam arī vajadzēja, - sprieda Reihens. – Bet šis rāpulis manu acu priekšā nogalināja arī Maizelu. Viņam palika sieva un divi bērni. Mēs sākām kopā pēc koledžas, vienā pārī, bet tagad ...

- Kā jūs domājat, kāpēc viņš jūs atstāja dzīvu?

- Nav ne jausmas, - pārdomājis policists nomurmināja.

– Un tomēr pacentieties atbildēt. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Viņš taču varēja nogalināt arī jūs, vai ne?

- Jā,  varēja, vienkārši. Bet pateica, ka to nedarīs. Un izteicās tādā garā: viņš pateica, lai liekot viņu mierā. Vēl  sūdzējās par brūci mugurā. Nu pēc tam es vairs neko neatceros, zaudēju samaņu. Kad puiši mani atrada, gulēju kā nedzīvs ...

Saraucis pieri, Reihens apklusa un nolaida acis. Bukstens nedaudz pagaidīja un, pārliecinājies, ka inspektoram nav ko piebilst teiktajam, turpināja pratināšanu:

– Mūs interesē jūsu tiešie iespaidi. Proti: cik pārliecinoši viņš izskatās, kad pārveidojas?

"Kas attiecas uz sadursmi kosmodromā, man ir grūti spriest, es redzēju viņu bēgot un burzmā, - policists paraustīja plecus.

- Bet ko jūs varat teikt par viņa sievišķo izskatu?

- Tā muitas meitene ir ļoti jauka, šorīt es viņu apciemoju slimnīcā, - nedaudz uzmundrinājies sacīja Reihens. – Godīgi sakot, biju nedaudz apjucis, jo abas vienkārši nevar atšķirt. Seja, balss, žesti precīzi sakrīt.

- Paldies, man vairs jautājumu nav, - Bukstens ar zināmu vilšanos sacīja.

- Mani interesē, kādus pasākumus jūs esat veicis, lai atrastu, - pie komisāra vērsās Nelds.

- Ar to nodarbojas vecākais inspektors Reihens, - atbildēja Jormits, virpinot rokās tukšo glāzi. - Lūdzu, inspektor, ziņojiet.

- Redziet, galvenā problēma ir tā, ka mēs pat nezinām, kā viņš tagad izskatās, - atkal ierunājās Reihens. - Tomēr viņš nevar staigāt pa ielu savā bijušajā izskatā un piedevām formas tērpā ar caurumu no naža dūriena mugurā. Es pats redzēju ... nu, pirms noģību ... viņai visa mugura bija asinīs. Un viņš acīmredzami iegāja tajā tukšajā mājā, lai pārģērbtos. Viņš bija salicis veikalā nopirkto uz palodzes, bet tad Čuka mēģināja viņu aplaupīt. Tātad viņš gatavojas pārvērsties par vīrieti. Un tagad mēs precīzi zinām, kā viņš ir apģērbies. Hjusta veikalā mums sniedza detalizētu viņa nopirkto apģērbu aprakstu. Cik man zināms, tas jums jau ir pārsūtīts.

- Jā, mēs ar to iepazināmies, - Bukstens apstiprināja. - Es teikšu vairāk; mēs jau esam šo orientāciju izsūtījuši caur mūsu kanāliem. Pagaidām bez rezultātiem, diemžēl.

- Arī mums vēl nav ar ko palielīties, - sacīja inspektors. – Šorīt patruļnieki jau ir sagrābuši divus puišus līdzīgos uzvalkos, taču viņu dokumenti bija pilnīgā kārtībā. Man nācās viņus atbrīvot, turpinot stingri novērot. Vēl mēs izsūtījām šo orientieri pa visiem veikaliem, kuros pārdod šmotkas. Tātad, ja viņš sadomās pārģērbties, mēs par to uzzināsim. Kas vēl? Protams, esam pastiprinājuši patrulēšanu kosmodromā un uz monosliedes, veicam pārbaudes uz ceļiem. Gaidīsim rezultātu.

- Ļoti labi, - Nelds apmierināti pamāja ar galvu. – Izrādās, mēs kopīgiem spēkiem izmetām biezu tīklu. Domāju, ka šoreiz viņš nevarēs tik viegli izslīdēt. Nu paldies, kungi. Jūs pavadīs.

- Ja drīkst, mums ir daži jautājumi, - sacīja komisārs Jormits.

– Lūdzu. Maršals, kurš bija piecēlies, iesēdās atpakaļ krēslā.

- Es gribētu zināt, kas ir šis figurants, ko viņš sastrādājis un kāpēc viņš devies uz Girkadu, - ar uzsvaru uzskaitīja komisārs.

- Šī informācija satur valsts noslēpumu, - uzpūtīgi paziņoja Nelds. – Pie vislielākās vēlēšanās man nav tiesību to izpaust.

- Lūk kā? Jūs mums neuzticaties? - komisārs sarauca pieri. - Tātad, pavēlēsiet viņu ķert uz aklo?

- Domāju, ka jūs jau zināt pietiekami daudz, pat pārāk daudz, - atcirta maršals.

- Vai drīkstu piebilst, jūsu ekselence? – Bukstens paklusi iejaucās, vēlēdamies mīkstināt delikāto situāciju.

Maršals pamāja ar galvu, un kontradmirālis pievērsās īgnajam Jormitam.

- Lūdzu, saprotiet mūs pareizi, kungs komisār, - viņš teica. - Ja mums būtu konkrēti dati, kuriem būtu kaut vismazākā nozīme izmeklēšanā, mēs noteikti jums tos būtu pateikuši.

Policijas komisārs drūmi klusēja, caur pieri lūrot uz Bukstenu neticīgu skatienu.

- Vairāk jautājumu nav? - vaicāja maršals.

- ar jūsu atļauju, ir, - sacīja inspektors Reihens. – Protams, ja vien tas nav militārs noslēpums. Kā viņam izdodas veikt savus pārvērtību trikus?

- Bet to mēs paši ļoti vēlētos uzzināt, -, noplātīdams rokas, ar šķību smīnu atzinās Nelds. – Tāpēc viņš noteikti ir jāpaņem dzīvs.

***

Pagriezies pret saimniecības telpā ielauzušos jauno vīrieti, restorāna īpašnieks ar mobilo telefonu rokās nodrebēja un kļuva bāls kā palags. Viņa pirksts sastinga virs tastatūras, pirms viņš paspēja sastādīt visu numuru.

- Nekur nav jāzvana, - Džandars pusbalsī pateica, skatoties krodziniekam acīs. – vīrieti bēšā uzvalkā jūs neesat redzējis.  Precizēju: jūs neesat redzējis ne mani, ne manu pavadoni. Vai ne?

Blāvām acīm raugoties cauri jauneklim, krodzinieks norija siekalas, neizpratnē paskatījās uz mobilo telefonu, kas bija rokā un paslēpa to savas baltās bezpiedurkņu jakas kabatā.

- Jā, es neredzēju nevienu, - viņš teica klusā balsī.

- Nu re cik labi. Tikai neaizmirstiet aiznest dubulto desiņu porciju uz galdiņu stūrī.

- Obligāti, - apsolīja krodzinieks, turpinādams būt transā.

Izgājis no pieliekamā atpakaļ zālē, Džandars klusēdams apsēdās pie galda.

– Tev kas, ir kādas problēmas? - Delija jautāja, palūkojoties uz pieliekamā durvīm.

- Vairs nē, - jauneklis viņu mierināja un, paņēmis glāzi, iedzēra nedaudz vīna.

- Vispār nekādu?

- apliecinu jums, ka viss kārtībā.

Rokā virpinot saulesbrilles, Delija nedaudz paliecās uz priekšu.

- Nu, bet nedaudz nopelnīt negribētu? - viņa jautāja sazvērnieciskā pusbalsī.

- Jūs domājat, ka es varētu jums sniegt pakalpojumu?

- Tieši tā. Redzi, netālu dzīvo mans paziņa. Viņa sieviņa kļuvusi traka aiz greizsirdības. Ienāc, atdod viņam šo zīmīti. Pasaki, ka esi no firmas "Sonar", viņš sapratīs. Visa darba piecas minūtes, bet es tev samaksāšu desmitnieku. Sarunāts?

- Paldies, man naudu nevajag, - Džandars maigi atbildēja. – Bet es jums labprāt izpalīdzēšu vienkārši tāpat. Dodiet to jūsu zīmīti.

- Nu nē, dīvaini, es tev samaksāšu...

Tajā brīdī pie galdiņa pienāca iestādes īpašnieks, rokās turot lielu keramikas šķīvi ar dubultu kūpošu desiņu un vārītu dārzeņu porciju. Klusējot salicis visu Džandara priekšā, viņš aizsteidzās atpakaļ pie letes.

— Bet es domāju, ka tu viņu tur nogalināji, — Delija vīlusies piezīmēja, palūkojoties uz krodzinieku.

- Nē, kāpēc. Es viņam tikai paskaidroju, kā pareizi uzvesties.

Jauneklis ar apetīti metās uz ēdienu. Gandrīz apdedzinoties, viņš stūķēja mutē lielus desu gabalus, sakošļājot tos kopā ar dārzeņiem.

- Mana nelaiķa vecmāmiņa mēdza teikt, ka darbinieks ir jāpieņem darbā vadoties no viņa apetītes, - Delija filozofiski piezīmēja, skatoties, kā Džandars ēd desas. Redzu, ka es nebiju kļūdījusies attiecībā uz tevi, draugs.

- Man vajadzēja papildināt enerģiju un organiskās vielas, - viņš prozaiski paskaidroja, norijot kārtējo kumosu un tīrot lūpas ar salveti. – Starp citu, jums bija taisnība, tas tiešām ir ļoti garšīgi.

- Nu redz cik labi. Aploksne ir zem tava mazā šķīvīša. Paņem to.

Pacēlis šķīvi, jauneklis izvilka tīru, aizlīmētu aploksni un ieslidināja to uzvalka iekškabatā.

- Ar prieku izdarīšu jums šo pakalpojumu, - viņš teica un atgriezās pie savām desiņām.

- Nu ko, iedzersim vēl? Ielej. - Delija piesita nagu pie tukšās glāzes malas, kas atbildēja ar zemu, sērīgu zvanu.

- Ar lielāko prieku. - Džandars paņēma pudeli un sāka saliet vīnu. – Ziniet, mans reibonis nepāriet, bet man tas sagādā pat zināmu baudu.

Delija pacēla piepildīto glāzi savu viltīgi sašaurināto brūno acu līmenī.

- Uz iepazīšanos mēs jau esam iedzēruši, - viņa teica. - Tagad iedzersim uz veiksmi. Es domāju, ka tas mums nekaitēs.

– Piekrītu, par to noteikti ir vērts iedzert. - Un Džandars pacēla glāzi pie lūpām.

– Nē, pagaidi, – Delija viņu apturēja. - Tu joprojām mani uzrunā uz "jūs", tas nekur neder. Iedzersim tubrālības.

- Kā tas būs?

- Ak jā, es pavisam aizmirsu, ka tu esi no klostera, - dāma draiski smaidot viņu pavilka uz zoba. - Nu piecelies, pienāc pie manis.

Džandars paklausīja un, piegājis pie Delijas, nostājās viņas priekšā ar glāzi rokās.

- Pieliecies pie manis, saliec roku, nē, savu labo, šādi, - viņa koķeti pavēlēja un savija viņu pussaliektās rokas, kuras turēja glāzes. - Tagad dzer. Tagad noliecies. Vēl tuvāk. Malacis.

Aplikusi kreiso roku ap Džandara kaklu, viņa ar puspavērto muti ieurbās viņa lūpās. Viņš pārsteigumā sarāvās, bet neatkāpās. Pēc ilga, sulīga skūpsta Delija maigi atrāvās, un jauneklis iesēdās atpakaļ krēslā.

- Šī ir pirmā reize, kad skūpstos ar sievieti... - viņš kautrīgi atzinās. - Paldies, tā ir neparasti patīkama spēle ...

- Nekas, iesākumam tev sanāca diezgan labi, - Delija viņu iedrošināja. Izbeidz beidzot mani uzrunāt uz "jūs", nūģi tu retais. Tā kā mēs izdzērām tubrālības, lūdzu, mani uzrunāt uz tu.

- Nu, lai būtu pēc tava prāta. Nu, bet kad tu ēdīsi savu kreiso kurpi? - jautāja jauneklis, griežot ar nazi pēdējo desu.

- Zini, es pārdomāju. Par šiem apaviem samaksāju divdesmit piecas monētas, sanāks pārāk dārgs ēdiens.

- Bet tu taču zaudēji, tāpēc tev tā ir jāapēd, - Džandars uzstāja, ieplešot pārsteigtās zilās acis.

Delija skaļi iesmējās, atmetot galvu atpakaļ.

- Nu, nu, neesi tik garlaicīgs, mans draugs,-  viņa atsmējusies palūdza.

- Piedod, bet turpmāk ņemšu vērā, ka tu spēj spēlēt ne gluži godīgi, - sacīja pārsteigtais jaunietis.

- Palūk kāds komiķis, kur tu esi redzējis godīgus spēlētājus?

- Uz manas planētas. Tur visi spēlē godīgi.

- Oho - Delija turpināja uzjautrināties. – Ja man kādreiz būs grūtības ar naudu, es noteikti došos turp. Dienu vai divas uzspēlēšu širkas, aiziešu kā miljonāre. Ja nav noslēpums,  kas tā ir par planētu?

- Diez vai tev izdosies uz tās nokļūt, pasažieru reisi tur neiet, - brīdināja Džandars.

- Pavisam interesanti. Nu bet kā tad tu no turienes tiki ārā? Ar personīgo kuģi, vai?

- Pats par sevi saprotams.

- Oho, tu piedevām esi bagāts zēns? - Delija bija sajūsmā.

- Atklāti sakot, kuģis bija svešs, - atzina jauneklis.

– Stundu pēc stundas nav vieglāk. Tātad tu esi avantūrists un krāpnieks?

- No zināma viedokļa, iespējams, ka  tā, - aci nepamirkšķinot, piekrita Džandars. – Vai tas tevi šokē?

– Nemaz. Es teikšu vairāk. Šķiet, ka esi mani pilnībā iekarojis, sieviete nopūtās, acis nobolīdama. - Klau, vai tev ir vismaz viens trūkums?

- Viss atkarīgs no tā, kādu vērtību sistēmu izvēlēties, - lektora tonī sacīja jaunietis.

- Jā, sapratu, ir viens trūkums. - Delija priecīgi sasita plaukstas. - Tu spēj būt šausmīgi garlaikojošs.

- Patiešām? – Džandars uztraucās, neizpratnē plivinādams skropstas. – Un ko, tas tev ir nepatīkami?

- Nerunā muļķības. Pilnīgi nevainojams vīrietis ir lielas šausmas, kuras nav izturamas. Tu vienkārši nezini, uz ko balstās attiecības starp sievieti un vīrieti.

– Tev taisnība, man nebija kur to uzzināt.

- Tātad. Iegaumē labi: sieviete piedod vīrietim viņa trūkumus par to, ka viņš apbrīno viņas tikumus.

- Paldies, turpmāk zināšu, - Džandars pateicās bez smaida ēnas. Izrādās, ka mums viss ir kārtībā. Tev ir ko piedot, un man ir ko apbrīnot.

- Piemēram? - Delija uzmundrināja.

- Tu esi ļoti skaista. Tu esi jautra. Tu spēj saskatīt dzīvi kā jautru spēli, kas ir pats svarīgākais. Un vēl... es ceru, ka tevi neapvainošu, ja pateikšu atklāti?

- Runā, nebaidies, - atļāva sieviete.

- Tev ir pārsteidzoši maigas lūpas, - jaunais vīrietis klusiņām pateica un, piesarcis, nolaida acis.

Delija pastiepa roku pāri galdam un mīļi noglaudīja viņa vaigu.

- Nu no kurienes tu tāds uzradies, man uz galvas?

- Pārāk ilgi paskaidrot. Es labāk pastāstīšu to kādu citu reizi. - Džandars ar dakšiņu pacēla desas paliekas un iebāza tās mutē.

- Varbūt gribi vēl? - Delija viņam jautāja, kad viņš norija pēdējo kumosu. - Es varu tev pasūtīt vēl.

- Nē, paldies, esmu paēdis.

- Nu tad izlej pēdējo, ierosini tostu un, iespējams, iesim.

Izlējis no pudeles atlikušo vīnu, Džandars pacēla glāzi, ar apburtu, apreibušu skatienu lūkodamies uz Deliju.

- Iedzersim par taviem tikumiem un maniem trūkumiem, - viņš teica ar valdzinoši komisku nopietnību.

- Pieņemu, - dāma laipni pamāja. Pabeigusi vīnu, viņa pacēla roku un noklakšķināja pirkstus, mēģinot sasaukt krodzinieku. Tomēr viņš tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Stāvot aiz letes un skatīdamies Delijas un Džandara virzienā, viņš ar izklaidīgu skatienu slaucīja glāzes un lika tās rindā uz plaukta.

- Vai šis muļķis ir kļuvis akls? - Delija sašuta. – Ko viņš te atļaujas?

- Viņš mūs vienkārši neredz, - skaidroja Džandars.

- Nu, es viņam tūlīt sadošu! - Un, pielecot no krēsla, dusmīgā Delija piegāja pie letes.

- Cik ilgi galu galā var gaidīt rēķinu? - viņa dusmīgi pajautāja, pienākdama pie restorāna īpašnieka. - Mums jāiet.

Krodzinieks skatījās viņai cauri neredzošām acīm un neko neatbildēja.

- Vai jūs kļuvis akls, kurls? Es jautāju, cik no manis pienākas?! - Delija pacēla balsi.

- Bet jūs šeit neesat, - nomurmināja krodzinieks.

- Kas ar jums notiek? - dāma turpināja būt neizpratnē. - Harnu sarijāties, vai?

Džandars, kurš pienāca no aizmugures, viegli pieskārās viņas elkonim.

- Ejam no šejienes, - viņš teica. - Tu no viņa nekādā jēgā netiksi.

Nicinoši saviebusies, Delija nometa uz letes desmitnieku.

– Saņemiet, izdot nav vajadzības.

Ar Džandaru zem rokas, viņa devās uz restorāna durvīm, turpinot vārīties aiz sašutuma.

- Tiešām, nav vērts dusmoties par šādiem niekiem, - jauneklis ieteica.

- Sūda narkomāns, - dusmīgā dāma zem deguna nošņācās. - Esmu redzējusi apdauzītos, bet līdz tādam stāvoklim tas jau ir kaut kas, ar kaut ko...

Ārpus restorāna durvīm viņus apspīdēja dāsnās saules stari, un Delija nekavējoties uzlika savas lielās acenes, kas aizsedza pusi sejas. Pirms nokļūt krastmalā, viņi nogriezās uz ēnainu bulvāri, kas veda uz pilsētas centru un bija piepildīts ar klejojošiem atpūtniekiem.

- Nu ko, tagad ķersimies pie lietas? - Delija jautāja. - Tas nav tālu, divus kvartālus tālāk, alejā.

- Iesākumam, man steidzami jānomaina uzvalks, - sacīja Džandars, apstājoties pie apģērbu veikala skatloga.

- Kāpēc?

- Nav svarīgi. Es tā nolēmu.

- Šis veikals nebūt nav lēts, - dāma brīdināja.

- Neuztraucies, man nauda ir. Delija paskatījās uz manekeniem, kas bija sarindoti aiz biezā skatloga stikla.

- Bet es te domāju, kur agrāk varētu būt redzējusi tavu seju? - viņa nomurmināja. - Klau, vai šie plastmasas skaistuļi nejauši nav atlieti no tevis?

- Nē, tieši otrādi, - atzina jauneklis.

- Otrādi?!

Izbrīnā paskatoties uz Džandaru, Delija pēkšņi skaļi iesmējās, atmetusi galvu atpakaļ.

- Nekādi nevaru pierast pie taviem jokiem, tu tos saki ar tik apbrīnojami nopietnu izskatu... - viņa teica, joprojām smejoties.

Pa virpuļdurvīm viņi iekļuva plašā veikala gaisa kondicionētā vēsumā, kurā bija garas drēbju pakaramo rindas.

– Varbūt vari ieteikt, ko izvēlēties? - jautāja jauneklis. – Man acis gluži vai žilbst, cik te daudz.

- Zini, pie tavām acīm lieliski izskatīsies šis audums, - Delija atbildēja, pielikdama pirkstus pie stingra violeta uzvalka piedurknes.

– Paļaujos uz tavu izvēli.

Džandars iegāja pielaikošanas kabīnē, pārģērbās un izgāja aiz aizkara ar cieši salocītu smilškrāsas uzvalku rokās.

- Nu ko, nemaz nav slikti, - sacīja Delija, kritiski palūkojoties uz jauno vīrieti.

- Šķiet es tajā arī staigāšu, - Džandars sprieda. Parakņājies vecā uzvalka kabatās, viņš izņēma aploksni, ko Delija bija iedevusi restorānā un ielika sev iekškabatā, pēc tam izņēma pilnu sauju naudas, pārsvarā simts nominālu banknotes, iebāza to bikšu kabatā un devās uz kasi.

- Lūdzu, iesaiņojiet šo, - viņš vienaldzīgi sacīja, piestumdams savu smilškrāsas uzvalku. - Cik  no manis?

- Simts trīsdesmit pieci, - viņam atbildēja, izmantojot īpašu pinceti, lai noņemtu klipsi ar elektronisko kontroles birku no žaketes atloka.

– Lūdzu.

Džandars viņam pasniedza divus papīra simtniekus. Paņēmis izdevumu, jauneklis kaut ko iečukstēja pārdevējam ausī, un tas vienaldzīgi pamāja ar galvu.

Ar Deliju iznācis atpakaļ bulvārī un pagājuši kādus piecdesmit soļus, jauneklis it kā nejauši nometa saini ar veco uzvalku un paspēra zem sola ielas malā.

Vecs klaidonis, ar trīcošu galvu, kas rakņājās pa tuvējo atkritumu tvertni, izbolījās pakaļ aizejošajam elegantajam pārim. Tiklīdz jauneklis un dāma pazuda no redzesloka, viņš acumirklī paķēra saini, piesardzīgi paskatījās apkārt, pēc tam metās skriet pa bulvāri un ielīda pirmajās vārtos, kas pagadījās.

- Atvaino, es tikko pamanīju, ka tev līdzi ir daudz naudas, - sacīja Delija.

- Jā, vairāk nekā trīs tūkstoši, - jaunais vīrietis vienaldzīgi apstiprināja.

- Pagaidi, vai tad ar tādu naudu tu nevari sev dokumentus nopirkt?

- Bet kurā veikalā tos pārdod? - Džandars atbildēja ar jautājumu.

Delija aizrijās no īsiem smiekliem.

- Tu kādreiz mani nogalināsi ar saviem jociņiem,- viņa nolemti prognozēja. - Mums pa kreisi, lūk te.

Viņi nogriezās pa šķērsielu, kurā rindojas leknā zaļumā ieraktas piparkūkainas savrupmājas, kas šur tur mijas ar pamatīgām īres mājām. Gar trotuāru, cieši cits pie cita rindojās grezni limuzīni.

- Lūk tā tur māja, - sacīja Delija, apstājusies un ar žestu norādīdama uz greznu, četrstāvīgu, dzeltenu ēku. - Vidējā ieeja, trešais stāvs, četrpadsmitais dzīvoklis. Ienāksi, pajautāsi kungu Džinbāru, atdosi aploksni. Es pagaidīšu tevi šeit.

Ienācis mājā, Džandars pa paklāju noklātām kāpnēm uzkāpa uz trešo stāvu un piezvanīja pie četrpadsmitā dzīvokļa.

Viņam durvis atvēra subjekts ar platiem pleciem ar īsu matu griezumu, neizteiksmīgu seju un asām acīm.

- Jums ko? - viņš jautāja.

– Man ir vēstule kungam Džinbāram.

- Ienāciet, tūlīt viņu pasaukšu.

Tiklīdz Džandars šķērsoja slieksni, viņu sagrāba divi stingru roku pāri, sagrieza rokas aiz muguras un, trīs nāvēs saliektu, iegrūda viņu cieši biezu aizkaru aizsegtajā viesistabā, ko apgaismoja stāvlampa.

Kad viņš parādījās, atzveltnes krēslā pie zema galda sēdošais, gara auguma, pavecs vīrietis, piecēlās kājās, un viņa rokā blāvi pazibēja armijas blasteris ar garu stobru.

- Pārmeklēt, - viņš pavēlēja.

Kaut kādas nekaunīgas rokas pārmeklēja Džandara kabatas, izrāva to saturu un nometa uz galda, tad, meklējot ieročus, noglaudīja jaunekli no apkakles līdz potītēm,

- Vairāk nekā, - sacīja puisis, kurš pabeidza meklēšanu, spriežot pēc viņa balss, tas pats, kurš atvēra durvis. - Viņš teica, ka esot vēstule Džinbaram.

- Šī te? - Garais vīrietis nesteidzīgi noliecās, pagrābstīja uz galda izkaisītās banknotes un izvilka no to apakšas neparakstīto aploksni.

- Droši vien, - nomurmināja vīrietis Džandaram aiz muguras.

- Ne jau tev jautāju. Kas tevi šurp atsūtīja, puis?

Nesagaidījis jaunā vīrieša atbildi, garais sērīgi pašūpoja galvu.

– Klusēšanu spēlēsim? Nu-nu. Paskatīsimies, cik tu ilgi izturēsi, skaistuli.

Atkāpies tuvāk stāvlampai, viņš atplēsa aploksni, izņēma papīra salveti, izlasīja, kļuva purpursarkans un metās pie Džandara.

- Kur tu to dabūji? Kas to rakstīja?! Runā, draņķi!

Aiz niknuma vai no ādas lekdams, garais atvēzējās un ar blastera spalu iesita nesatricināmajam jauneklim pa zodu.

Bet nākamajā mirklī divi, kas turēja Džandaru ar apslāpētiem vaidiem, nokrita uz viesistabas paklāja. Jaunais vīrietis pamāja ar labo roku, un elastīgais tausteklis, kas izšāvās no viņa plaukstas, iegrūda garu un šauru kā stilets, nagu garajam pakrūtē. Pirms mirušais nokrita, Džandars palēcās sānis, pagriežoties pret ceturto ienaidnieku. Tas sniedzās padusē, viņa plecu maksts atspere sausi noklikšķēja, iespiežot blasteri plaukstā. Īsi uzsvilpjot tausteklis apvijās trīskāršā gredzenā ap viņa kaklu. Žņaugtais nogārdzās, konvulsīvi tvēra taustekli ar kreiso roku, tad tas noraustījās uz priekšu un atpakaļ, ar krakšķi salaužot kakla skriemeļus.

Džandars atkāpās pie sienas, pārlaida skatienu četriem līķiem, kas gulēja kur kurais, viesistabā. Viskozo drūmo klusumu pārtrauca vien izmērīta antīka veca pulksteņa tikšķēšana, kas stāvēja līdzās ādas dīvānam pretī aizkārtajam logam.

Izspļāvis asinis, Džandars pietupās un paņēma saburzīto salvetes gabalu, kas gulēja blakus ļenganajam garā līķim. Uz tās bija uzraksts ar lieliem burtiem: "Noskūpstiet mani uz dirsas, idioti."

16. nodaļa TĀDAS SAKRITĪBAS NEMĒDZ BŪT

Smaka, kas nāca no nemazgātā vecā klaidoņa nežēlīgi mocīja kontradmirāļa Bukstena ožu. Nevarēdams to izturēt, viņš piecēlās no krēsla, piegāja pie nelielā kabineta loga, atvēra spārnu un ar prieku sāka ieelpot ielas izgarojumus. Automašīnas uz Girkadas tika darbinātas ar murgainu koksnes spirta un džarsu eļļas maisījumu. Planētas administrācijai izdevās pasludināt šo produktu par videi ļoti draudzīgu un nekaitīgu, un džarsu plantāciju īpašnieku un degvielas koncerna neoficiālās pateicības rezultātā izveidojās pamatīga summa, kas caur degvielas uzpildes stacijām atgriezās simtkārtīgi.

- Pietiks te jaukt galvu, - inspektors Reihens trieca ar dūri pret galdu. – Mūs neinteresē tavas pasakas. Ja tūlīt nepateiksi, kur ņēmi uzvalku, nāksies parunāt savādāk.

Viņam priekšā uz galda gulēja diezgan saburzīts smilškrāsas uzvalks no Hjusta veikala, iepakots caurspīdīgā maisā ar krimināllietas numura birku.

- Nu, atradu es to uzvalku, priekšniek, - večuks piespieda dūres pie krūtīm. - Es nenozagu, es to vienkārši pacēlu uz ielas, zvēru ...

- Kur, kad?

- Šodien, Putnu bulvārī.

- Tā, jau interesantāk. Kurā vietā konkrēti?

- Starp stūra aptieku un konditoreju. Tur pie soliņa atrodas arī miskaste, reizēm tajā tiek iemestas ēdienu paliekas, - pedantiski precizēja klaidonis. - Nu, es tajā rakos. Skatos, garām iet puisis ar bābu, bet puisis tur saini.

- Kā viņš izskatījās?

- Nu, tāds akurāts, no firmas veikala papīra, ...

- Es jautāju par puisi, stulbiķi, - pārtrauca policists.

Klaidonis ar visiem pieciem pasniedzās pakausī, cītīgi rakņājoties atmiņā.

– Nu kā pie bikts, priekšniek, es īpaši uz viņu nepaskatījos. Bet viņa bāba pirmklasīga, es viņu labi atceros, - viņš nopūtās.

- Kā  kaut viņa izskatījās?

- Nu, baltā kleitā, melniem matiem, cirtainiem, gariem, - klaidonis sāka atcerēties. – Pati kalsna, bet buferi pamatīgi. Tādi pirmklasīgi buferi,  atvainojiet, protams. Gara auguma, gandrīz tikpat gara kā es. Par seju neko nevaru pateikt, viņai bija saulesbrilles. Lielas, zelta rāmjos. Šika bāba vispār.

Bukstens, stāvēdams pie loga, izdvesa kaut ko līdzīgu aizsmakušam rūcienam.

- Atvainojiet, vai jūs kaut ko teicāt? - Reihens pagriezās pret viņu.

- Neko, nepievērsiet uzmanību, - viņš atbildēja ar ciešanās saviebtu seju. - Turpiniet, inspektor.

- Tātad, puisim rokās bija sainis?

- Jā. Viņš to ņēma un pameta zem sola, it kā būtu nejauši nometis, bet pagrūda vēl ar kāju. Bet es to pacēlu. Skatos, tur uzvalks, pilnīgi jauns. Nu un... - Klaidonis apklusa, ar klusām skumjām lūkodamies uz uzvalku caurspīdīgajā maisā.

– Par cik tu to gribēji pārdot?

- Par piecām monētām... - vecais vīrs čukstus atzinās.

- Vai nav pārāk lēti? - Reihens iesmējās.

– Man ļoti gribējās ēst. Es atvainojos, bet es jau no paša rīta neesmu ēdis.

– Bet kāds sods draud par tirgošanos bez patenta neparedzētā vietā, vai zini?

- Par to man nav ne jausmas, priekšniek. - večuks vainīgi nolaida acis.

Policists norādīja uz viņu ar rādītājpirkstu, draudīgi, kā ar blastera stobru.

- Sākot no desmit, lai tu zinātu.

- Bet no kurienes man tāda nauda?!

Inspektors solīdumam ieturēja pauzi, bet nomāktajam klaidonim acīs parādījās asaras, viņš nošņurkstināja degunu un noslaucījās ar piedurkni.

- Kā tas puisis bija ģērbies? - Reihens vēlreiz jautāja.

- Bet es neskatījos uz viņu, priekšniek... Puisis kā puisis, jauns, spēcīgs. Es bābu apbrīnoju, atvainojos, nu ļoti izskatīga ...

– Varbūt atceries vismaz kādā krāsā bija viņa drēbes? - policists uzstāja.

- kaut nositiet, neatceros. Vai nu zilā, vai kādā citā, tikai ne gaišā.

- Labi, iesim tālāk. Kur tu liki iesaiņojuma papīru?

- iebāzu miskastē. Kāpēc man tas vajadzīgs...

- Kurā miskastē, kur? - īgnais Reihens centās precizēt.

- Precīzi neatceros. Bulvārī tādu ir daudz. Es aiz prieka ļoti uztraucos, paši saprotiet... Neiznāca ilgi priecāties. Eh! ..

- No kura veikala bija iesaiņojums?

- Ej un zini. Likās, ka nosaukums ir pilnībā uzdrukāts, tikai ar maziem burtiem, bet manas acis nav vairs tādas, nav jaunas ... Un tad es par visiem šiem veikaliem nemaz nedomāju, atvainojos, priekšniek.

Klaidonis apklusa. Inspektors domīgi pabungoja ar pirkstiem pa galdu, atstūma malā trīskājaino mikrofona statīvu un pagriezās pret datoru. Pēc dažām minūtēm iedūcās printeris, un uz tā paplātes strauji sāka krist papīra loksnes ar glīti izdrukātu pratināšanas protokolu.

- Izlasi un paraksties uz katras lapas, - policists pavēlēja, pasniedzot klaidonim apgrauztu, lētu rakstāmo.

Tas izņēma no azotes brilles ar bieziem saplaisājušiem stikliem, uzlika tās uz deguna, izlasīja protokolu no pirmās līdz pēdējai rindiņai, katras izdrukas lapas apakšā cītīgi ievelkot dīvainu ķeburu.

– Varbūt labāk palaidīsiet mani vaļā, priekšniek? - viņš lūdzoši runāja, noņemot brilles. – Citādi vazājas te visādi, ar uzvalkiem mētājas. Viņiem jau vienalga, bet mani uzreiz grābj pie rīkles un ved uz policiju. Tātad, ja bagāts, var aiz resnuma trakot, bet vienkāršajam nabagam nekur nav atļauts kustēt, nu, kaut cilpā lien...

Inspektors paskatījās uz Bukstenu, kurš ar žestu skaidri norādīja, ka viņam jautājumu klaidonim nav.

- Labi, ej un staigā pagaidām, - savukārt noburkšķēja Reihens, parakstīdams caurlaidi no policijas iecirkņa un kopā ar nobružātu taukainu pasi pasniedzot večukam.

– Bet uzvalku man atdosiet? - Viņš bažīgi jautāja, pieceļoties no krēsla un iegrūdams papīrus savu novalkāto bikšu aizmugurējā kabatā.

- Ej, ej, vari būt brīvs.

- Bet es taču viņu nenofenderēju, kāpēc jūs to atņēmāt? Saskaņā ar likumu tā nav jābūt.

— Klausies, vecais, beidz te uzmākties, — Reihens dusmīgi sacīja. - Lasies prom no šejienes, kamēr esmu labs. Citādi ņemšu un iekasēšu no tevis par klaiņošanu un nelegālu tirdzniecību.

Klaidonis atkāpās līdz durvīm, bet nesteidzās pamest kabinetu.

- Piedodiet, priekšniek, bet varbūt jūs vismaz iedosiet man kaut ko paēst, kamēr es skaitos arestēts? Kā no rīta man mutē nav bijis ne drupatiņas, - viņš sūdzējās.

- Tu vairs neesi arestēts, - policists iebilda. - Bris no šejienes, man nav laika ar tevi ņemties.

- Pagaidiet, - iejaucās Bukstens, izņēma maku un pasniedza večukam piecu imperiālu banknoti.

- Tas jums par satraukumiem, - viņš paskaidroja.

- Esmu ļoti pateicīgs jūsu augstībai, - klaidonis izbrīnīts stostījās un, piesardzīgi palūkojies uz Reihenu, paņēma naudu. - Lai Dievs dod jums veselību un visādu veidu labklājību... Tātad es iešu?

- Cik daudz var atkārtot? Lasies! - noburkšķēja inspektors.

Klaidonis piespieda dūri ar cieši saspiesto banknoti pie krūtīm, paklanījās Bukstenam līdz viduklim un steidzās pazust aiz durvīm.

- Es to atdošu mikrodaļiņu analīzei, - domīgi sacīja policists, svārstot uz rokas caurspīdīgo maisu ar uzvalku. – Varbūt vismaz kāda nojausma.

- Mēs tagad nezinām pat to, kā viņš ģērbies, - teica kontradmirālis, piegājis pie loga un aizvērdams spārnu. - Lūk kas ir slikti.

- Mēģināsim noskaidrot, kur viņš iegādājās drēbes ko nomainīt,- solīja Reihens. Diez vai viņš ilgu laiku staipīja sev līdzi nevajadzīgu saini, lai gan kas zina. Bet tajā rajonā ir satriecoši daudz dažādu apģērbu veikalu, un tas nepriecē. Sūtīšu puišus, lai viņi iztaujā pārdevējus.

- Saprātīgi, - Bukstens apstiprināja.

- Starp citu, vieta, kur viņš atbrīvojās no saiņa, ir tikai akmens sviediena attālumā no Prinču ielas," atzīmēja inspektors, ievietojot nopratināšanas protokolu piebāztā kancelejas mapē, uz kuras lieliem burtiem bija uzrakstīts: "Vilkatis".

- Jā, es zinu. - Atstādams spītīgo loga aizbīdni mierā, kontradmirālis vēroja, kā starp metropoles daudzstāvu klintīm mirdz rietošas saules izgaismoti mākoņi.

- Tomēr atradies vēl viens pavediens, - policists skaļi sprieda. - Tagad mēs zinām, ka viņam ir līdzdalībnieks. Maz ticams, ka tā būs gadījuma pazīšanās.

- Es arī tā domāju, - Bukstens piekrita ar bērinieka izskatu.

Atkratījies ar vienzilbīgām replikām, kontradmirālis par kaut ko intensīvi domāja. - Inspektors paskatījās uz viņu ar neslēptu ziņkāri.

- Kā es nojaušu, jūs zināt, kas ir šī sieviete, vai ne? - it kā garāmejot viņš jautāja.

- Un kā vēl zināma, - Bukstens apstiprināja, nopurinādamies. - Jā, viss saskan lai viņa trīsreiz nolādēta! Man steidzami jāsazinās ar maršalu Neldu. Vai drīkstu izmantot jūsu datoru?

– Lūdzu. - Reihens piecēlās, dodot vietu pie rakstāmgalda kontradmirālim.

Tas apsēdās, pievilka interfeisa paneli un iegāja globālajā tīklā, pēc tam, ierakstot virkni paroļu, pievienojās pretizlūkošanas nodaļas slepenajam tīklam.

Maršals uz viņa aicinājumu atbildēja praktiski gandrīz bez kavēšanās. Pārī ar monitoru savienotajā videokamerā iedegās zaļa gaismiņa zem objektīva, datora ekrānam pārlija varavīksnes viļņojums, un tad tajā parādījās Nelda sejas tuvplāns.

- Ā, tas esat jūs, Buksten, - viņš teica. - Joprojām dirnat policijā?

- Jā, jūsu ekselence.

- Nu, kas jauns?

- Sliktas ziņas, jūsu ekselence, sliktākas nevar būt, - savu ziņojumu iesāka kontradmirālis. - Bez šaubām, slazda sagrāvi Prinču šķērsielā paveica "Jauneklis". Viņš nomainīja apģērbu un atstāja saini ar veco uzvalku Putnu bulvārī, divus soļus no Džinbara dzīvokļa.

- Tā-tā... - nomurmināja maršals. – Man arī nebija šaubu, ka tas ir viņa darbs. Bet kādam velnam, viņš tur vispār līda?

– Arī šeit man izdevās panākt zināmu skaidrību. Bija kāds liecinieks, kurš redzēja viņu ejam pa bulvāri kopā ar sievieti. Pēc visa spriežot, tā bija Delija Prohanovska.

- Tūkstoš velnu! — ierēcās Nelds. - Jūs esat pārliecināts?!

— Tādas sakritības nemēdz būt, jūsu ekselence.

Maršala kuplās uzacis stingri savilkās pāri dziļi iegrimušajām mērkaķa acīm. Apjukuma un niknuma pārņemts, viņš vairākas sekundes nespēja izspiest ne vārda.

– Ko vēl jūs noskaidrojāt? - Saņēmies, viņš nošņācās.

- Ar jūsu atļauju kopējā situācija ir šāda. Mēs meklējam Jaunekli pa visu galvaspilsētu, bet viņš mierīgi uzrodas spiegu dzīvoklī, kur mēs gaidām šo draisko palaistuvi Prohanovsku, - ar slēptu iekšējo baudu sāka uzskaitīt Bukstens. - Tur viņš iznīcina visu pārtveršanas grupu un pazūd bez pēdām. Šī ir trešā reize, kad viņš izvairās no aresta, un katru reizi viņš atstāj vairākus līķus. Tagad viņa kontā ir pieci policisti un četri mūsējie, un tas ir pēc nepilnām divām dienām Girkadā.

— Jā, skumja aritmētika, — maršals atzina.

– Visticamāk, tie ir tikai ziediņi, bet ogas mums vēl priekšā. - Ar visu savu izskatu kontradmirālis cītīgi pauda vislielākās bažas. - Ar Prohanovsku esmu labi pazīstams no viņas dosjē, varu garantēt, ka šī ir viltīgākā un slīpētākā kuce no Džinbara grupas. Mums nepietiek ar to, ka viņa palika dzīva, turklāt, cik saprotu, viņai izdevies savervēt Jaunekli. Nav jau arī brīnums, jo viņiem taču kopīgs ienaidnieks.

- Tātad jūs domājat, ka noticis ļaunākais. No kā mēs baidījāmies.

— Jā, jūsu ekselence, — Bukstens sērīgi apstiprināja. Cerams, ka viss vēl nav zaudēts. Bet, ja paliekam pie vecās taktikas, nelaime ir neizbēgama, ekselence.

Saviebies, Nelds pačāpstināja lūpas.

– Sakiet man atklāti, ko jūs iesakāt? - viņš jautāja, skatīdamies ekrānā.

Bukstens padomāja par to, ka lēmums ir pašsaprotams, taču vecais nelietis nekad nepalaidīs garām iespēju uzvelt atbildību par iespējamām sekām uz citu pleciem.

— Piedodiet, jūsu ekselence, bet mans viedoklis jums zināms, — kontradmirālis smagi sacīja. - Jau vairākkārt ir mēģināts viņu saņemt dzīvu, un rezultāti ir acīmredzami.

Nelds noguris pamāja ar roku.

- Labi, lai būtu pēc jūsu prāta. Lai atklāj uguni uz nogalināšanu. Pie pirmās izdevības. Viss?

– Tieši tā, jūsu ekselence.

- Kad pabeigsiet ar policiju, brauciet šurp. Uz tikšanos.

Maršala seja pazuda no ekrāna, to aizstāja servera emblēmu izkaisījums. Kontradmirālis izgāja no slepenā tīkla, izklaidīgi pagrieza kursora lodi uz paneļa, īgni smaidīdams. Viņš sasniedzis savu mērķi, un nīstais vilkatis tiks nogalināts uz vietas, tiklīdz varēs tikt viņam uz pēdām.

Savukārt Reihens, kurš izaicinoši bija aizgājis pie loga, tomēr uzmanīgi klausījās kontradmirāļa un maršala sarunā, neizlaizdams ne vārda. Kad Bukstens pagriezās pret viņu ar grozāmo krēslu, viņš uzskatīja, ka vislabāk būs strupi un dzēlīgi paziņot:

– Atvainojiet, bet es nevarēju nedzirdēt jūsu sarunu.

- Nekas briesmīgs, - kontradmirālis vienaldzīgi atmeta. - Domāju, ka jums būs noderīgi būt informētam.

- Tad izdariet man pakalpojumu, paskaidrojiet, kas ir Jauneklis, - inspektors pieprasīja, piegājis pie galda un apsēdies uz galda malas.

- Vilkatis, kuru mēs ķeram.

– To es daudzmaz sapratu. Bet kas viņš ir, no kurienes viņš nācis?

- Bet to es nevaru jums pateikt pie vislielākās vēlmes.

Reihens viltīgi samiedza acis.

- Labi, es jau sen visu sapratu pats. Viņš ir izmēģinājumu subjekts no kādas jūsu slepenas laboratorijas. Aizbēga no turienes un sāka spēlēt savu spēli. Vai ne tā?

- Jūs varat izteikt jebkādus minējumus, bet diez vai tie jums palīdzēs viņu atrast, - Bukstens īgni iesmējās.

– Tad pasakiet vismaz, kādus vēl fokusus vēl no viņa var sagaidīt?

- Nav ne jausmas. Kontradmirālis pacēla savas resnās plaukstas. – Goda vārds, ja zinātu, noteikti pateiktu.

Spriežot pēc inspektora sejas izteiksmes, viņa neuzticība netika kliedēta ne mazākajā mērā.

- Nu, bet kā ar viņa draudzeni Prohanovsku? - viņš jautāja. – Par viņu drīkstat stāstīt, vai arī tas ir noslēpums?

- Tagad vairs nav noslēpums, - atbildēja kontradmirālis. - Šī kuce restorānā "Kronis" dejo kankānu. Bet tas ir tikai hobijs, patiesībā viņa ir augstākās klases spiegs, strādā Konfederācijas politiskajā izlūkdienestā. Sasodīti viltīga persona. Šķiet, visi ministri šeit pabijuši viņas gultā, izņemot galīgus pederastus.

— Bet kā viņa sapinusies ar vilkati?

– Tas ir noslēpums man pašam. Taču nekas labs no tāda pāra nav gaidāms. Redziet, Prohanovska ir izcila profesionāla aģente ar lielu pieredzi.

Reihens ar labās rokas plaukstu viegli paglaudīja datoru.

- Man ir jāsaņem visa informācija par viņu šeit. Viņas fotogrāfijas, pazīmes un viss pārējais. Bez tā es būšu kā bez rokām.

- Jau šodien jūs saņemsit nepieciešamos izrakstus no viņas dosjē, - apsolīja Bukstens.

- Paldies.

– Pagaidām nav par ko.

- Nu ko, ejam pie ekspertiem, - inspektors ieteica, paņemot no galda somu ar smilškrāsas uzvalku.

Kontradmirālis pabāza padusē piebāzto ādas mapi ar rāvējslēdzēju, un abi ar Reihenu izgāja gaitenī. Nogājuši līdz liftam un nokāpuši pagrabā, viņi iekļuva spilgti apgaismotā, plašā zālē ar stikla starpsienām, kurā bagātīgā klāstā bija visdažādākāsm lietas, sākot no atslēdznieka darbagalda un beidzot ar elektronu mikroskopu.

Vairāki cilvēki baltos halātos sēdēja pie galdiem, knibinādamies ar preparātiem un binokulārajiem optiskajiem mikroskopiem.

- Lūdzu, iepazīstieties, - sacīja Reihens, vedot savu pavadoni pie viena no viņiem, kurš kaut ko diktēja datoram pie halāta atloka piestiprinātā mikrofonā. - Kontradmirālis Bukstens, eksperts Dritke.

- Kā varu palīdzēt? - jautāja eksperts, izslēdzot mikrofonu un pieceļoties no krēsla.

- Mēs par līķiem no Putnu šķērsielas, - paskaidroja inspektors.

– Vēlaties redzēt rezultātus? Es vēl neesmu pabeidzis tos diktēt.

- Esiet tik laipns, pagaidām apkopojiet savus atklājumus īsumā, - palūdza Bukstens.

- Nu ko, apsēdies, lūdzu.

Lai izmantotu šo piedāvājumu, Reihens aizņēmās divus krēslus sev un kontradmirālim no blakus esošajiem tukšajiem galdiem.

- No Putnu šķērsielas mums atveda četrus, - iesāka eksperts. - Pirmais no viņiem tika nogalināts ar aukstu ieroci, iekļūstot caur  krūškurvja brūci tieši sirdī. Asmens garš un plāns, kā no skrūvgrieža izgatavots duramais. Vēl divi gāja bojā lieljaudas elektriskās izlādes dēļ. Katram tikuši pievienoti elektrodi apakšdelmā un augšstilbā, viens pa labi, otrs, attiecīgi, pa kreisi. Elektrodu formu ir grūti noteikt, notikusi stipra audu apogļošanās. Kas attiecas uz slepkavības ieroci, varu tikai minēt. Kaut kāda lieljaudīga izlādes iekārta. Dīvaini, ka uz līķiem netika konstatētas cīņas pazīmes. Atvainojiet, ko jūs teicāt?

- Es teicu, ka tas ir kaut kas jauns, - Bukstens atkārtoja, apmainīdamies ar Reihenu daudznozīmīgiem skatieniem.

- Visvairāk mani ieinteresēja ceturtais, - turpināja Dritke. Viņš nožņaugts, un striangulācijas rieva izskatās kā spirāle ar trim vijumiem. Taču nāve iestājās nevis no asfiksijas, bet gan no dubulta kakla skriemeļu lūzuma. Godīgi sakot, man ir grūti iedomāties, kādu žņaugu izmantojis slepkava. Ja īsi, tad par nogalinātajiem man ir viss.

— Kā ar asins traipiem uz blastera roktura? - inspektors jautāja.

- Mēs esam veikuši to analīzi, absolūti nekas īpašs. Absolūti vesela cilvēka asinis, otrā grupa, rēzus pozitīvs.

Parakājies pa mapi, Bukstens izvilka asins analīzes lapu, ko doktors Taiders bija veicis uz līnijkuģa Zvaigžņu pērkons.

- Esiet laipns, salīdziniet, - viņš palūdza. Pārskrējis acīm standarta veidlapas rindas, Dritke savā datorā atrada atbilstošo dokumentu un nolasīja to no ekrāna.

- Tie pilnībā sakrīt, - teica eksperts.

- Pateicos jums. - Kontradmirālis ielika lapu atpakaļ mapē un piecēlās no krēsla. - Uz redzēšanos.

Kopā ar inspektoru viņš devās atpakaļceļā pa policijas iecirkņa garajiem drūmajiem gaiteņiem. Neskatoties uz vēlo stundu, ceļā šad un tad sastapdamies ar bažīgi skraidošiem darbiniekiem.

Uzkāpuši divpadsmitajā stāvā, kur atradās Reihena kabinets, Bukstens, izejot no lifta, gandrīz sadūrās ar uniformā tērptu policistu, kam sekoja puisis ādas jakā ar plāksteriem nolīmētu seju.

- Piedošanu, - vīrietis formas tērpā atvainojās, paejot malā. - Ā, Reihen, sveiks, kā iet?

- Pamazām, - inspektors vienzilbīgi noburkšķēja.

- Kas tev ar roku?

- Tā, sīkums, degunu urbināju un salauzu pirkstu.

Tikmēr puisis ādas jakā paskatījās uz kontradmirāli, un viņa viena acs plati iepletās, uzmirgojot niknā naidā.

- Tas ir viņš! - rādot ar pirkstu uz Bukstenu, puisis iekliedzās. Viņš nogalināja Skipu un Džoriju, lūk, viņš ir! Ak, tu nezvērs!

Rāvienā uz priekšu, viņš cieši sagrāba kontradmirāļa mundiera atlokus.

- Idiot, tas taču ir kontradmirālis Bukstens! - iesaucās Reihens, steidzoties palīgā, mēģinot ar labo roku atbrīvot puiša sīksto tvērienu.

- Nu jā, tieši tā! - puisis kliedza. - Viņš mums tā arī pateica, kad mēs viņu saņēmām: sak: es esmu kontradmirālis Bukstens. Bet Džorijs vēl pasmējās par to. Tieši tā, lūk viņš!

Turot savu upuri nāves tvērienā, operatīvais darbinieks dūres salika krusteniski, saspiežot mundiera apkakli. Sēcošajam Bukstenam izdevās viņam ar ceļgalu ietriekt kājstarpī, puisis iegaudojās un saliecās trīs nāvēs. Reihens pasteidzās nobloķēt kontradmirāli ar sevi.

- Atvainojiet, - viņš izmeta pār plecu un iekoda lūpā, cenšoties apvaldīt histērisku smieklu spazmas, kas spieda krūtis.

- Nekas briesmīgs, gadās, - Bukstens elsdams nomurmināja, pieliecās un paņēma nomesto mapi.

***

Nevainojami izskatīgais, it kā no modes žurnāla lakotā vāka nolecis, platplecains jauneklis iegāja kafejnīcā "Birztala", paskatījās apkārt un ar izšķirošu soli devās uz tālāko stūri, apejot zāles centrā esošo puķu dobi. Puķpodā izaugušais lapainais koks gandrīz pilnībā aizsedza galdiņu, pie kura iespaidīgu formu brunete baltā kleitā ar karoti rakņājās puskusušā saldējuma porcijā.

- Bet lūk, arī es, - draiskā tonī nomurrāja jaunais cilvēks violetajā uzvalkā, apsēdies pretī dāmai.

Pacēlusi skatienu, viņa nodrebēja.

- Fu, kā tu mani nobiedēji! No kurienes tu uzradies?

- Es izpildīju tavu uzdevumu, - sacīja jauneklis. - No tevis desmitnieks.

- Tu atdevi vēstuli? Viss ir kārtībā?

- Lūdzu, nespēlē te komēdiju, - Džandars mīksti palūdza. - Tavs Džinbars ir arestēts. Bet viņa dzīvoklī četri cilvēki ierīkojuši slazdu.

- Kādas šausmas!.. - Delija čukstēja, noliekot karoti.

- Vēlreiz, lūdzu, izbeidz to izlikšanos. Varu piebilst, ka tava zīmīte mani uzjautrināja, tu jautri spēlē.

- Tātad tu izlasīji manu zīmīti? - dāma izlikās sašutusi.

- Pēc tam, kad viņi to atvēra un mēģināja mani arestēt, man bija jānogalina visi četri. Protams, es biju ziņkārīgs par ko tad es gandrīz nokļuvu cietumā. Godīgi sakot, tu jau zināji, ka dzīvoklī ir slazds, vai ne?

Jauneklis skatījās Delijai tieši acīs ar jautājošu skaidru skatienu, kas viņai lika justies neērti.

- Nojautu, - viņa atzina pēc īsa apjukuma brīža. - Gribēju pārbaudīt. Džandar, atvaino, ka man nācās tevi iegāzt...

- Nekas. Es saprotu, tā ir tava spēle. Es nemaz neesmu pretenzijā.

- Patiešām? - Delija ar kautrīgu pārsteigumu jautāja.

– Es vienmēr runāju patiesību. Ko tu tur ēd?

- Augļu saldējumu.

- Tas ir garšīgs? - jautāja jauneklis, skatīdamies uz bļodu, kurā no izkusušas peļķes izlīda savīti dzeltens aisbergs.

- Ļoti garšīgs. Ja vēlies, paņemšu porciju arī tev.

- Vēlos.

Delija pamāja ar roku tumšādainajam viesmīlim un, kad viņš piegāja klāt, pasūtīja vēl vienu saldējumu.

- Tātad tu viens pats tiki galā ar četriem? - viņa neticīgi jautāja, kad viesmīlis aizgāja no viņu galdiņa. - Pat negribas ticēt. Tu izskaties ciets rieksts, bet ne tik ļoti...

- Viņus pievīla viņu pašpārliecība, - skaidroja Džandars. - Viņi negaidīja, ka es viņiem izrādīšu pretestību.

- Un ko, tev nepalika pat neviena skrambiņa? - sieviete turpināja būt neizpratnē.

- Gandrīz. Viens no viņiem man pārsita zodu. Bet brūce izrādījās sekla, es to jau sadziedēju. Lūk, paskaties.

Viņš pagrieza galvu pa labi, nedaudz atmetot to atpakaļ. Delija paskatījās uz gludi rozā rētu uz jaunekļa zoda.

- Ah lūk kā... - viņa teica. – Varēju uzminēt jau agrāk. Tu esi biorobots?

- Nepavisam, - Džandars iebilda. – Es vienkārši protu kontrolēt savu ķermeni, atšķirībā no vairuma cilvēku. Es varu sadziedēt nobrāzumu stundas laikā, un nekādas pēdas nepaliks. Tagad beidzot tu man tici? Vai arī tev nepieciešams vēl kāds pierādījums?

- Nē, es tev ticu. Lai arī ar grūtībām, patiesībā.

- Bet ja tā, tad lūdzu ar mani norēķināties, - jauneklis pieprasīja. - Tu to kurpi neapēdi, bet desmitnieku dod tik šurp, to es godīgi nopelnīju.

Delija izņēma no somiņas banknoti un pasniedza to Džandaram.

– Bet lūdzu. Lai gan atceros, sākumā tu atteicies ņemt samaksu, - viņa nespēja pretoties kārdinājumam atbildēt ar dzēlību uz dzēlību.

- Agrāk es domāju, ka mēs esam draugi, - jauneklis atbildēja, paslēpdams naudu kabatā. – Izrādījās, ka es tev esmu tikai instruments spēlē. Tāpēc ievērosim spēles noteikumus.

- Tu uz mani apvainojies?

- Nē, bet būtu labāk, ja tu man visu būtu pateikusi tā, kā ir. Tad mēs strādātu kopā, lai atrastu citu spēles plānu. Teikšu atklāti, es labāk šos cilvēkus nebūtu nogalinājis.

- Viņi tev tāpat neko nenodarītu. Pārliecinājušies, ka tev nav nekāda sakara ar mani, ļautu tev iet. Es biju pārliecināta, ka tu... – sieviete vilcinājās, nolaižot acis.

- Runā, runā, nav ko kaunēties, - Džandars viņu iedrošināja.

- Nu, es iedomājos, ka tu atrodies ne vairāk kā kriminālmeklēšanā un neinteresē pretizlūkošanu.

- Tu kļūdies, viņi iekļāvuši mani visvairāk meklēto sarakstā.

- Tātad arī tu esi viens no mūsējiem? - Delija jautāja, neviļus pieklusinot balsi.

- Nē, esmu pats par sevi.

Pamanījis, ka galdiņam tuvojas viesmīlis, Džandars apklusa.

- Vai nevēlaties vēl kaut ko? - jautāja viesmīlis, noliekot jauneklim priekšā trauku ar augļu saldējumu un izstiepjot savas pilnīgās purpursarkanās lūpas žilbinošā smaidā.

- Pagaidām nē, paldies, - sacīja Delija. Ar karoti pasmēlis saldējumu, Džandars to pagaršoja un aiz baudas noklakšķināja mēli.

- Tas ir patiešām garšīgi, - viņš atzina.

- Tātad tu nekad iepriekš neesi pagaršojis saldējumu?

- Tu uzminēji.

Atspiedusi zodu uz rokas un skatoties, kā Džandars mielojas ar saldējumu, pilnībā apjukusī, Delija mēģināja savās domās ievest kārtību. Sākumā viņa nosprieda, ka pretizlūkošana Putnu šķērsielā noslēpumaino jaunekli tomēr aizturēja, steidzīgi savervēja un atsūtīja pie viņas, taču tagad sākotnējās aizdomas izkliedējās. Joprojām pilnībā neapzinoties pēkšņās sakāves pilno mērogu, viņa tomēr nonāca pie secinājuma, ka pēc Džinbara aresta pretinieks netērēs laiku nevajadzīgām ceremonijām. Turklāt intuīcija viņai teica, ka pretī sēdošais noslēpumainais jauneklis organiski nav spējīgs izlikties un melot.

- Kā tu mani atradi? - viņa jautāja. - Tikai nesaki, ka tas bija nejauši, es tik un tā neticēšu.

- Pēc smakas, - Džandars atbildēja un, redzot, ka sieviete izbrīnā pacēla uzacis, steidzās piebilst: - Redzi, tavām domām ir diezgan specifiska smarža, to nevar sajaukt ne ar vienu citu.

– Kā pavēlēsi tevi saprast? Tu mani izsmej? - Delija niknojās.

Jaunais vīrietis vainīgi paplivināja savas neticami biezās skropstas.

- Nē taču. Saproti, es jūtu citu cilvēku domu smaku. Lai gan nevarētu teikt, ka tas man sagādā kaut nedaudz prieka. Pārpildītās vietās es burtiski smoku no smirdoņas. Diemžēl lielākā daļa cilvēku ir aizņemti, domājot par smirdīgām lietām.

Ar grūtībām sagremodama dzirdēto, Delija nodrebēja, it kā viņai aiz apkakles būtu aizslīdējusi auksta lietus lāse.

- Tātad tu vari noteikt... vismaz vispārīgi ... ar kādām domām ir aizņemts otrs? - viņa apjukusi jautāja.

– Protams, un ne tikai vispārīgi. Ja nepieciešams, varu uztvert citu domas visās detaļās.

Apstulbusī Delija skatījās uz Džandaru acis nemirkšķinādama un pēkšņi atviegloti pasmaidīja.

- Aha, beidzot tevi pieķēru melos. – Viņa jautri padraudēja ar pirkstu jauneklim. - Ja māki lasīt domas, kāpēc uzdod jautājumus?

- Es izmantoju domu lasīšanu tikai izņēmuma gadījumos, - skaidroja Džandars.

– Ko, tas ir tik grūti?

- Nē, nepavisam. Bet tur, no kurienes es nāku, tiek uzskatīts par nepieklājības virsotni, lai bez atļaujas līstu svešās domās. Turklāt tu droši vien pat iedomāties nevari, ar kādām nožēlojamām muļķībām ir piebāztas lielākās daļas jūsu ciltsbiedru galvas.

- Nu, tieši to es varu iedomāties viegli, - Delija kratīja cirtas. - Nauda, sekss, atkal nauda, vai ne?

- Es teiktu citādi, - skumji sacīja jauneklis. - Bailes, dusmas, skaudība, iedomība, naids ...

Dziļi nopūšoties, Džandars sāka ņemties gar atlikušo saldējumu, tad nolaizīja karoti, ielika to tukšajā traukā un nopūtās atkal.

- Brīnišķīgs ēdiens, - viņš teica.

– Ko tad tu esi ievārījis, ja tevi meklē pretizlūkošana? - jautāja Delija, bet pirms jauneklis paguva atbildēt, viņa pacēla acis, uzstaroja un atviegloti iesaucās: - Ak Dievs, beidzot!

Džandars pagriezās un ieraudzīja nedaudz sakumpušu, kalsnu vīrieti ar biezu tumšu bārdu, ko caurauda sirmu matu pavedieni, nākam uz viņu galda pusi.

- Sveicināti, - viņš teica pienākdams.

- Iepazīstieties, - sacīja Delija. - Šis ir Džandars, bet šis Kinlejs.

Jauneklis pieklājīgi piecēlās un paspieda vīrietim roku. Kinlejs atnesa no blakus galdiņa krēslu un, apsēdies sānis, dažas sekundes bezceremoniali aplūkoja Džandaru, tad klusējot uzmeta Delijai jautājošu skatienu.

- Tas ir mans jaunais draugs, - viņa paskaidroja. - viņa klātbūtnē runāt var pilnīgi brīvi, es garantēju.

Vīrietis paskatījās uz savu platīna digitālo pulksteni, nospieda vienu no pogām, un pēc sekundes tablo nomirgoja ar zaļu gaismu.

- Mikrofonu šeit nav, tas jau ir pārbaudīts, - apstiprināja Delija.

- Atvaino, es nokavēju, jo mani ļoti cieši ganīja pat ar divām automašīnām, - sacīja Kinlejs. - Nācās atnākt kājām.

- Klausies, kas notiek? Tu jau zini, ka Džinbars arestēts?

Vīrietis vēlreiz pašķielēja uz Džandaru, it kā mehāniski pacēla roku un paberzēja ausi.

- Vēlreiz saku: neuztraucies, - Delija sacīja ar nelielu aizkaitinājumu. – Es jau pārbaudīju šo puisi darbā.

Viegli noglāstījusi jaunekļa roku, viņa jautāja:

- Bet tu neapvainojies, draugs, viņš ir no vēstniecības, tāpēc spiests būt ļoti piesardzīgs.

- Es nemaz neapvainojos, - Džandars labsirdīgi apliecināja.

- Tāpēc es gaidu atbildi, - sieviete atgādināja.

- Džinbars nogalināts, - Kinlejs caur sakostiem zobiem precizēja. – Un ja tikai vienīgi viņš viens.

- Kas vēl?

- Labāk pajautā, kurš palicis dzīvs. Visā Girkadā notiek masveida likvidācijas. Tā skāra pat daudzus no tiem, kas strādāja diplomātiskajā statusā. Pēc provizoriskiem datiem, gandrīz visas rezidentūras iznīcinātas bez izņēmuma. Neaiztika tikai daļu no rezerves kontingenta, kuru sen esam dziļi iesaldējuši. Ar kādu brīnumu tev izdevās izdzīvot?

– Kas tas par dīvainu toni! Vai tev par to ir pretenzijas?

- Atbildi par lietu un bez emocijām, - pavēlēja Kinlejs.

– Man bija vētraina nakts ballīte. - Delija ar maigu izskatu izstaipījās un precizēja: - Pat drīzāk vētraina diennakts, sen nebija man sarīkojuši tādu maratonu. Uz Džandaru nav ko skatīties, viņam ar to nav nekāda sakara. Noskaidroju dažas interesantas detaļas, zvanīju Džinbaram, bet norunātajā laikā viņš nebija mājās. Zvanīju no ielas kabīnes, mans mobilais telefons izšķīda maratona laikā, kad nospārdīju to no naktsskapīša.

- Tev paveicās, - atzina atmaigušais Kinlejs. - Mājās neatrada, bet mobilais nedeva pelengu. Tev ir pasakaini paveicies.

- Es domāju lūk par ko. Galu galā šādu gaļasmašīnu var sarīkot tikai vienā gadījumā, - Delija ar akmenscietu seju sprieda. – Saki, ja vari, vai tiešām jau ož pēc kara?

– Maz ticams, jo operācijai ir lokāls raksturs. Uz citām planētām viss ir mierīgi.

- Tad es neredzu racionālu izskaidrojumu viņu rīcībai. Bet tu?

- Pagaidām mēs strādājam ar izkaisītiem faktiem, - vīrietis neskaidri atbildēja, plūkādams savu bārdu.

- Piemēram?

- Šorīt šurp ieradās pats Nelds, - Kinlejs saviebās. - Acīmredzot miesnieks nolēmis kontrolēt slaktiņu personīgi. Tādējādi, visticamāk, tīrīšana skars tikai Girkadu.

- Kāpēc tieši Girkadu?

- Šajā sakarībā ir daži netieši dati. Vakar vēstniecība saņēma ārkārtas ziņojumu ar uzticības indeksu 1A. Lai gan tur stāsta neticamas lietas, teiksim atklāti. Te esot jāierodas kaut kādam cilvēkam ar veselu kaudzi paranormālu spēju. Un esot aizdomas, ka viņu uz Impēriju atsūtījuši, vari iedomāties, Svešie. Bet tagad iepazīsties ar šo.

Kinlejs izņēma no kabatas četrās daļās salocītu lapu, atlocīja to un pasniedza Delijai.

- Arī daži papīra laikraksti nodrukāja šo ziņojumu, taču to tirāža tika konfiscēta saskaņā ar slepenības likumu, - viņš paskaidroja. – Tomēr elektronisko versiju mums izdevās dabūt no reportieru aģentūras. Varbūt šeit slēpjas mīklas atslēga.

Delija iegrima e-biļetena izdrukas lasīšanā. Džandars piecēlās un noliecās pār galdu, gandrīz nomezdams tukšo trauku.

- Atļauj man arī ieskatīties, - viņš teica.

- Pagaidi, netraucē, - Delija atmeta ar roku. - Baigas ziņas, nav ko teikt...

Tad jauneklis apgāja ap galdu un noliecās, lūkodamies lasošajai dāmai pār plecu.

Lielais krāsainais fotoattēls lapas vidū nepārprotami bija kadrs no videoieraksta, ko uzgaidāmajā telpā uzņēmusi kosmoostas drošības dienesta stacionārā videokamera. Priekšplānā bija resns padzīvojis vīrietis, kurš skrēja ar blasteru rokā.

- Kas tas par slepkavu? - Delija nomurmināja, ielūkojoties saviebtajā, ar asinīm nošļakstītajā sejā.

- Tas esmu es, - Džandars kautrīgi atzinās.

17. nodaļa, LŪDZU, LIECIET MANI MIERĀ

Sēdēdams blakus šoferim limuzīnā ar tonētiem logiem, ilgās gaidīšanas nogurdinātais Bukstens nenovērsa skatienu no iekšpuses izgaismotajām kafejnīcas"Birztala" vitrāžām.

Girkadas karstā oranžā saule pabeidza savu ceļojumu pa debesīm, pazuda aiz metropoles debesskrāpjiem un kaut kur tālumā ienira okeāna dūmakainajā virsmā, laižot tai pāri dejojošām sārtām skaidām. Strauji padziļinājās krēsla, uz ielām iegaismojās dzīvsudraba laternu rindas, sākumā blāvi, tad to kolbas ātri sāka piepildīties ar nāvējoši auksto mirdzumu. Šoferis izslēdza gaisa kondicionieri un, nospiežot pogu, nolaida savu durvju stiklu uz pusi, piepildot salonu ar vakara vēsmas rūgteno joda elpu.

Kontradmirālis patriņājās savā sēdeklī, paskatījās pulkstenī, tad, atlocīja žaketes atloku, piespieda pirkstu pie miniatūras radioraidītāja plāksnītes. Mazā kapsula viņa ausī atdzīvojās, inspektora Raihena mierīgā balsī sacīja:

- Er klausās.

- Te Bē. Nu kas tur ir?

- Joprojām sarunājas, - sacīja policists.

– Par ko viņi var tik daudz runāt?

- Nezinu. Iesūtīju zālē cilvēku ar kameru un virziena mikrofonu, bet skaņa nepienāk, daudz fona trokšņu.

Bukstens spēcīgi nolamājās.

- Starp citu, kopā ar viņiem pie galda ir trešais, - piebilda Reihens.

- Kas? - kontradmirālis kļuva uzmanīgs.

- Kaut kāds jauns frants. Tumši zils uzvalks, nepazīstama seja.

Nodrebēdams, Bukstens pazemināja balsi, it kā sēdošdie kafejnīcā, varētu dzirdēt viņu sarunu.

- Uzmanieties, tas varētu būt Jauneklis, neaizbiedējiet viņu.

- Kaut kā pacentīsimies, - ironiski noburkšķēja Reihens.

- Brīdiniet snaiperus: uguni, uz nogalināšanu.

- Jau izdarīts.

- Vēlu veiksmi. Sakaru beigas. Izslēdzis rāciju, Bukstens brīdi pārdomāja, tad atkal satvēra atloka plāksnīti, izsaucot Reihenu.

- Paklau, lūk, ko es padomāju, - viņš teica ārkārtīgi satrauktā tonī, kad inspektors atsaucās. - Ja kopā ar šo kuci tiešām ir Jauneklis, viņš taču var nolasīt atašeja domas.

- Var, pavisam viegli, - Reihens piekrita.

– Jūs spējat iedomāties, kas tad notiks?

- Apmēram. Varu saderēt, ka Jauneklis tūdaļ izgāzīs viņam zarnas, - policists prātoja bez kādu bažu ēnas balsī.

- Mums nekavējoties jāiejaucas, kamēr atašejs vēl dzīvs, - satraukts sacīja Bukstens.

- Labāk, ja viņi izies uz ielas, - inspektors nepiekrita. - Snaiperi tur durvis uz grauda, viņam nebūs kur sprukt.

- Pieprasu, lai jūs iesūtat gūstīšanas komandu zālē!

- Tad viena miroņa vietā mums būs vesela kaudze,- Reihens kodīgi sprieda. - Krodziņš pilns, pilnam priekam atliek atklāt skrejuguni.

Kontradmirālis satrakojās un iebļāvās, izšļakstot siekalas uz vējstikla:

– Jūs pārcēla manā pakļautībā, pieprasu izpildīt pavēli!

- Labi, lai būtu pēc jūsu prāta. Brīdinu: uz jūsu atbildību. – Negaidot atbildi, Reihens pārtrauca savienojumu.

Viņš sēdēja sānis no "Birztalas" ar elektroniku piebāztā furgona kastē, ar bezalkoholisko dzērienu firmas "Grir" emblēmu  maskēšanās nolūkā. Pastiepies starp sēdekļiem pie jaudīgās rācijas mikrofona, inspektors palūkojās uz priekšā esošajiem pieciem mazajiem plakanā ekrāna monitoriem, no kuriem trīs bija ieslēgti.

Pirmajā monitorā bija vērojama iela kafejnīcas priekšā, otrajā - redzamas vestibila spoguļsienas, ar pārģērbtu resnpurnainu policistu durvju sarga uniformā, un platas kāpnes, kas veda uz otro stāvu. Trešajā monitorā bija redzama plašā kafejnīcas zāle, uzņemta ar platleņķa objektīvu. Operatīvais darbinieks ar kameru portfelī, paslēpies starp apmeklētājiem, bija tālu no labākās pozīcijas šaušanai: puķpodā izpleties koks apgrūtināja trijotnes, kas sarunājas pie galda, saskatīšanu.

Kamēr inspektors strīdējās ar kontradmirāli, uz orķestra skatuves iznāca mūziķi, nodzisa griestu lustras, un no stūriem uzmirdzēja krāsaini gaismas stari. Zaigojošā, mirguļojošajā puskrēslā virpuļoja dejojošie pāri, uz griestiem rotējoša spoguļbumba dāsni lēja uz tiem  prožektora gaismas saplēstās lauskas.

- Pirmā grupa, sagatavoties, - Reihens pavēlēja mikrofonā, pievienojoties vispārējam sakaru tīklam. – Situācija mainās, jūs ejat zālē. Otrā grupa - bloķēt ieeju. Snaiperi, ieroči kaujai, bez pavēles nešaut. Hei, acs-trīs, pārvācies kaut kur, neko nevar redzēt.

Attēls trešajā monitorā sāka lēkāt, pēc tā spriežot, vīrietis ar kameru portfelī piecēlās un devās uz bāru. Kad viņš apsēdās uz augsta ķeblīša un portfeli novietoja uz ceļiem, Reihens noelsās. Tagad viņš skaidri redzēja, ka dāma un jauneklis pazuduši, un pie galda sēž tikai tirdzniecības atašejs no Konfederācijas vēstniecības, izpleties uz krēsla kā dzērumā, galvu nokāris uz krūtīm.

- Velnišķība, kur viņi pazuda?! - inspektors neprātīgi iekliedzās, sagrābis mikrofonu dūrē. - Pirmā grupa, ātri zālē! Acs-trīs, kur objekts?! Es jautāju, kur ir tā mauka ar to ķēmu, tu, idiot šķībais, atspārdīt trīs reiz aknas pie velna vecmāmiņas?!

***

Kamēr Bukstens runāja ar Reihenu, Džandars beidza īso stāstu par sevi un saviem piedzīvojumiem Girkadā.

- Ceru, ka jūs paši saprotat, ka šādas nāves spēles man nepavisam nepatīk, - viņš nobeidza un atkal pašķielēja uz savu tukšo saldējuma trauku, nevainīgi izdvešot nožēlas pilnu nopūtu.

- Traks var palikt. - Delija kratīja cirtas, nometot savu pārsteiguma pilno apmulsumu. - Tātad, lūk kāpēc tika ievārīta visa šī putra! Tevis dēļ!

-Acīmredzot tā sanāk, - jauneklis apstiprināja.

- Princis un troņmantnieks, traks var palikt... - apburti atkārtoja sieviete. - Atvainojiet, ka jūs uzrunāju uz tu, jūsu augstība.

- Bet mēs taču sadzērām tubrālības, - atgādināja Džandars.

- Jokoju, draugs. Nu tu mani pārsteidzi, maz nešķitīs...

- Jūs steidzami vajag nogādāt drošā patversmē, - nervozi plūkājot bārdu, viņas izteikumus pārtrauca Kinlejs. - Netērēsim laiku, ejam prom no šejienes. Tikai mums nav vēlams iziet uz ielas visiem kopā, pilsēta mudž no spiegiem. Ierosinu iziet pa vienam un satikties tuvākajā taksometru pieturā, tā ir pa labi aiz stūra, pie lielveikala. Es iešu pirmais, paņemšu mašīnu un gaidīšu jūs tur.

Pagriezies pret diplomātu, Džandars caur pieri paraudzījās viņā ar caururbjošu skatienu.

- Jūs jautājāt, kāpēc Delija palikusi dzīva, un viņa jums paskaidroja, - viņš bargi teica. – Tagad atliek noskaidrot, kāpēc neaiztika jūs?

- Mierīgak, draugs, - Delija mierināja jaunekli. – Tavas aizdomas ir galīgi nevietā, mēs ar Kinleju jau vairākus gadus darbojamies vienā komandā.

Tomēr diplomāts nebija ne mazākajā mērā aizvainots. Zem prinča dusmīgo zilo acu caururbjošā skatiena viņa seja pēkšņi ieguva lunātisku, promesošu izteiksmi, viņa apaļās, nemierīgi skraidošās acis sastinga, aptumšojās, apakšlūpa nokārās.

- Runājiet taču, - Džandars pavēlēja. – Lai viņa to dzird no jums.

- Mani neaiztika tāpēc, ka es strādāju viņu labā, - Kinlejs izdvesa. – Esmu dubultaģents, jau ilgu laiku strādāju impērijas pretizlūkošanai.

Pie galdiņa iestājās smags klusums.

- Kāds tu gan esi sūds! .. - Delija beidzot izdvesa.

- Ņemiet vērā, ēka ir aplenkta, - atašejs turpināja kā pusmiegā. - Visas izejas ir bloķējusi policija. Labāk padodieties.

Tieši šajā laikā policijas aģents ar televīzijas kameru portfelī, paklausot Reikhena norādījumiem, sāka virzīties uz bāra pusi, manevrējot starp dejojošajiem pāriem.

- Es nožēloju savu atklātību, - Džandars sausi sacīja, pieceļoties no krēsla. - Piedodiet, bet jūs atstāt dzīvu nav iespējams.

No malas varētu šķist, ka viņš uz atvadām draudzīgi uzsita sarunu biedram pa plecu. Patiesībā no viņa mazā pirkstiņa ātri izauga garš un tievs, kā adāmadata, nags, kas vertikāli iekļuva Kinleja atslēgas kaula dobumā un caururba aortu. Diplomāts īsi nokrācās, Džandars pieturēja viņu aiz pleca, lai viņš nenokristu uz grīdas, un pieslēja ļengano ķermeni pret krēsla atzveltni.

- Seko man, ātrāk, - viņš teica Delijai, ātri ievilkdams nagu un ar  papīra salveti noslaucīja atlikušo asins pilienu no pirksta.

- Mans Dievs, tu viņu nogalināji! - sieviete nočukstēja, nenovēršot acis no sarkanā plankuma, kas izpletās pie Kinleja krekla apkakles.

- Jā. Viņš tikko gribēja mūs izvest no šejienes uz nāvi. Ejam.

Saķēris Deliju aiz rokas, Džandars gandrīz vilkšus aizveda viņu līdzi, plati soļodams pāri zālei uz gaitenīti, kas veda uz virtuvi. Ieeju tajā no apmeklētāju acīm slēpa dekoratīvs panelis, savīts ar plastmasas ziedu vītnēm.

Tiklīdz viņi nokļuva aiz starpsienas, viņus sagaidīja apkalpojošais viesmīlis, kurš skrēja no virtuves uz zāli un, pateicoties savai iecietinātajai baltajai žaketei, izskatījās kā atdzīvojies negatīva attēls. Ieraudzījis savus klientus, viņš apstājās, turēdams attālinātu paplāti dēļ kā uz sekundes daļu atgādināja pieminekli, uzceltu par godu neierobežotam un pirmatnējam pārsteigumam. Tad viņš grasījās uzdot jautājumu, bet nepaspēja.

Džandars ar abām rokām sagrāba oficiantu aiz krūtīm, cieši ieskatījās viņam acīs, tad atlaida un, stingri satvēris Delijas plaukstas locītavu, metās kopā ar viņu pa koridoru.

- Ko tu viņam izdarīji? - viņa aizlauztā balsī skrienot pajautāja.

- Tikai uzzināju ceļu.

- Mans Dievs, man šķita, ka tu arī viņu gribi nogalināt ...

- Tas būtu pilnīgi nevajadzīgi, - nepavisam neaizelsies atbildēja Džandars, atverot durvis, kas ved uz kāpnēm.

- Kur mums tagad? - Delija jautāja, sekojot viņam kāpņu laukumiņā.

- uz augšu, - jauneklis izsmeļoši paskaidroja, aizcirzdams durvis.

- Neskrien tik ātri, es taču esmu uz papēžiem... - sieviete lūdza.

Noliecies, Džandars viņu viegli satvēra un, uzsēdinājis uz saliektas rokas, ar tādu veiklību metās augšup pa pakāpieniem, it kā nestu mazu bērnu.

Bez atelpas, vienmērīgiem skriešiem, viņš uzskrēja līdz piecpadsmit stāvu ēkas kāpņu telpas augšdaļai, atlaida Deliju un atrāva logu, kas pavērās uz kā šaurā akā redzamo pagalmu,.

- Sēdies man uz muguras, - jauneklis pavēlēja, pagriezis Delijai muguru un noliecies. - Mums jāuzkāpj uz jumta.

– Varbūt labāk caur bēniņiem? sieviete bailīgi ierosināja.

- Ieeja tur atrodas otrā kāpņu telpā. Nebaidies, es zinu, ko daru.

Delija atspiedās pret Džandara plato muguru, apvijot ap viņu rokas un kājas.

- Turies cieši, - viņš pavēlēja un uzkāpa uz palodzes.

Karājoties jaunā vīrieša mugurā, Delijai nejauši izdevās paskatīties lejup. Viņai noreiba galva, ieraugot šaurās akas sienas, kas iestiepās tālajā, necaurredzamajā tumsā. Apjukusī sieviete aizvēra acis un vēl ciešāk apķēra Džandara varenos plecus. Viņš, stāvot uz palodzes, pacēla labo roku un tā sāka strauji augt, arvien vairāk pagarinādamās, līdz sasniedza jumta malu. Kreiso roku jauneklis palielināja tikai uz pusi, aizlika to aiz muguras un maigi apskāva no bailēm trīcošo sievieti apķerot viņu ap tievo vidukli.

Viegli, it kā rotaļīgi Džandars pievilkās  ar pārmērīgi garo, pusotra cilvēka auguma roku. Strauji sašūpojies, viņš pārsvieda kāju pāri notekcaurulei un pārvēlās pāri jumta malai.

- Klusu, ne skaņas, - viņš čukstus brīdināja. Delija noslīdēja no viņa muguras un, nepieceļoties, paskatījās apkārt.

Apkārt kā tumšas klintis pacēlās simtstāvu ēku silueti, starp tām izbalējušajās debesīs izšķīlušās pirmās zvaigznes. Plakanā jumta vidū, kas bija pārklāts ar metāla ventilācijas sēnēm, stāvēja policijas helikopters. Tā dzinējs tukšgaitā paklusām rūca, pilienveidīgās propelleru lāpstiņas bija pagrieztas vertikāli un salocītas gar sāniem.

Vairākos lēcienos Džandars sasniedza helikopteru, atvēra durvis, ar niknu dūres sitienu pa virsdeguni apdullināja blakus pilotam sēdošo policistu un vienā rāvienā izmeta viņu no kabīnes. Pilots, izgāzies krēslā ar avīzi, uzrāvās, ķerot pie maksts. Sagriezis viņam roku, Džandars izvilka pilotu no kabīnes, pagrieza ar seju pretī un ieskatījās acīs. Tad atlaida tvērienu un pavēlēja:

- Stāvi mierā.

Pilota seja ieguva nepiespiestu, vienaldzīgu izteiksmi. Šķita, ka viņš uzreiz aizmidzis, ar atvērtām acīm, stāvot kājās. Jaunekļa pārmērīgi garās rokas sāka ātri saīsināties, iegūstot normālu izskatu.

- Tu proti vadīt šo aparātu? - Džandars jautāja Delijai, kura pieskrēja pie helikoptera.

- Nē, - viņa atzina. - Bet tu?

- Labi, tad lai pie stūres sēž viņš, - jauneklis nosprieda. - Marš uz savu vietu, mēs pacelsimies.

Miegainais, pretī nerunājošais manekens policijas formā un pilota ķiverē pamāja un paklausīgi iekāpa kabīnē.

- Tu viņu hipnotizēji, - Delija uzminēja, pārsteigta par šo skatu.

- Ne īsti tā. Bet tagad viņš paklausa tikai man un viņam nav savas gribas.

Džandars iesēdināja sievieti helikopterā, norāva ķiveri guļošajam otrajam policistam, ielēca kabīnē un aizcirta durvis. Sēdeklis trijiem izrādījās par īsu, Delija pacēlās un apsēdās puisim uz ceļiem, lai netraucētu pilotam kontrolēt stūri.

Pagriezis galvu, pilots paskatījās uz jaunekli ar lūdzošām acīm, ar pirkstu iebakstījis borta rācijā.

-  Mani izsauc inspektors, - viņš nomurmināja kā sapnī.

Džandars steigšus uzvilka trofejas ķiveri, iesprauda piekārto kontaktdakšu rozetē un austiņās izdzirdēja Reihena balsi:

- "Acis četri", vai jūs mani dzirdat? Runā Er. Ātri pacelieties, man jāpaskata kvartāls. Acis-četri, atbildiet, vai jūs tur, guļat vai?!

- Atbildi, - Džandars tikko dzirdami, ar lūpām vien pateica pilotam.

- Er, es acis četri, dzirdu jūs labi, - viņš nomurmināja.

- Nekavējoties pacelieties un pariņķojiet pa ēku, - inspektors pavēlēja. – Tā, lai es redzu blakus ielas.

Pakratījis pilotam aiz pleca, Džandars pamāja, lai viņš paceltos. Tas vienaldzīgi pamāja ar galvu, ar izfokusētu skatienu lūkodamies uz paneli. Pēc tam ar pārspīlēti precīzām kustībām, kādas novērojamas pilnīgi piedzērušiem, viņš pavilka gāzes rokturi un paņēma stūri. Dzinējs ierēcās biezā basā, lāpstiņām svilpjoši šķeļot pa gaisu.

- Paklau, viņš kaut kāds sabremzēts, - sacīja Delija. - Ka tik mēs nelauztu viņa dēļ kaklu...

- Viss būs kārtībā, - jauneklis viņai apliecināja. Helikopters vienmērīgi pacēlās pāri jumtam, uzkārās, sasvērās uz sāniem un lēni aizlidoja uz priekšu plašā lokā.

Lejā ar gaismām mirdzēja tukšā iela, ko no abām pusēm bloķēja patruļmašīnas ar ieslēgtām mirgojošām bākugunīm. Uz sāniem virs paneļa uzstādītajā monitorā bija redzams policijas kordons tuvplānā uz ietves kafejnīcas priekšā. Ar blasteriem bruņoti civildrēbēs ģērbušies darbinieki pa vienam no turienes izveda cilvēkus un pavadīja līdz divstāvu autobusam. Pretējā mājā no otrā stāva atvērtajiem logiem izvirzījās plazmas šauteņu stobri, kuru lāzertēmekļi katru arestēto pavadīja ar spožu gaismas punktu izkliedi.

- Viņi ir pamatīgi sagatavojušies, - sacīja Delija.

- Kur mēs lidosim? - Džandars viņai jautāja.

- Nezinu. Vienalga, kur. Pagaidām lai lido taisni.

- Pilnā ātrumā, - jauneklis pavēlēja pilotam. - Un izslēdz kameru.

Policists paklausīgi nospieda pārslēgšanas slēdzi un pagrieza droseles rokturi līdz galam.

- Acis-četri, kas par lietu?! - Austiņās uzreiz ieskanējās Reihena dusmīgā balss. - Kāpēc pazuda attēls?

Džandars piesprādzēja pie rīkles karājošos telefonu un nospieda ķiveres sānos esošo pogu.

- Paklausieties, Reihen, - viņš teica. - Jūs turpiniet mani medīt. Kāpēc?

Bija dzirdams, kā policists trokšņaini norij siekalas, un tad ledainā tonī jautāja:

- Tas esi tu, vilkati?

- Mani sauc Džandars, ar jūsu atļauju, - jaunietis viņam pieklājīgi atgādināja.

- Nav svarīgi. Hei, kā tu iekļuvi mūsu radiotīklā? - inspektors attapās.

- Nav svarīgi, - Džandars viņu atdarināja. - Saprotiet, Reihen, es vairs nevēlos nogalināt. Tāpēc lūdzu jūs: pārtrauciet šīs medības. Jūs jau redzējāt, ka tas ir bezjēdzīgi. Lieciet mani mierā, lūdzu.

Desmitiem radiotīklam pieslēgto policistu klausījās viņu sarunu ar aizturētu elpu, nepalaižot ne vārda.

- Nesanāks, - sacīja Reihens. - Tu nogalināji piecus manus cilvēkus. Viens no viņiem bija mans draugs.

- Bet nāves taču nav, - sacīja jauneklis.

- Klausies, vilkati, gadies tik man pa šāvienam. Tad varēsi pārliecināties, vai tā ir vai nav.

- Žēl, ka jūs noskaņots tik nesamierināmi, jo man pret jums nav nekā cita, kā vien līdzjūtība, - lēnprātīgi atzina Džandars. – Un pirmajā tikšanās reizē man šķita, ka es arī jums patiku. Tad, kad satikāmies kosmoostā.

Inspektors sakoda zobus.

- Tu vēl ņirgājies par mani, pretekli?!

- Nepavisam. Lūdzu mani atvainot, ja jums tā izlikās. Jūs toreiz aizliedzāt šaut uz mani. Es vēl padomāju: ka vismaz viens prātīgs cilvēks.

- Es biju muļķis, vajadzēja šaut... Nu, nekas, es tevi atradīšu kaut jūras dibenā, - solīja Reihens.

- Palieciet sveiks. Es atkārtoju, man ir patiesi žēl, ka saruna ar jums neizdevās.

Jauneklis skumji nopūtās un atlaida tangeti.

- Visiem operācijas dalībniekiem, - ēterā satraukti sacīja Reihens. - Pavēlu pārslēgties uz rezerves vilni, atkārtoju: visi dalībnieki pāriet uz rezerves vilni ...

Atpogājis stiprinājumus, Džandars noņēma ķiveri un nosvieda to sev zem kājām.

- Draugs, neapvainojies, bet tu esi naivs līdz sirds dziļumiem, - sacīja Delija, laipni pabružinot viņa matus. – Ar pierunāšanu te neko nepanākt, viņš ir dienestā.

- Nu un kas?

- Tātad, darīs to, ko viņam liks. Bez vilcināšanās. Un turklāt šim policistam ar tevi ir personīgs rēķins, par drauga dzīvību. Viņš nekad neatstās tevi mierā.

Džandars neko neatbildēja, tikai izdvesa vēl vienu rūgtu nopūtu. Delija ērtāk iekārtojās puiša klēpī, ar vaigu uz viņa pleca.

- Neesi tik sarūgtināts, draugs, - viņa ieteica. - Man arī draņķīgi ap sirdi, bet saskābt nav atļauts.

– Tu pārdzīvo par Kinleju?

- Jā. Es vienkārši nevaru sagremot, ka viņš mani nodeva, Ak Dievs... - Viņa paberzēja savu vaigu gar Džandara plecu. – Ja ne tevis, es jau būtu aizvesta uz cietumu.

- Tu esi bezcerīga optimiste.

- Kāpēc?

– Visticamāk, tevi būtu aizveduši uz morgu. Policijai pavēlēts šaut uz mums bez brīdinājuma.

- Nopietni? Tu esi pārliecināts? - Atkāpusies, Delija ieskatījās viņam acīs.

- Redzi, Kinleja domas smirdēja tik nelāgi, ka es gandrīz apvēmos. Un tad es nolēmu pārlūkot viņa smadzenes. Maz ticams, ka mans garīgais tēvs apstiprinātu šādu rīcību, taču citas izejas nebija. Tad lūk viņš aizkavējās, jo bija klāt gūstīšanas grupas instruktāžā. Un ļoti labi zināja, kāds liktenis mūs sagaida.

- Tas ir absolūti neticami... - Delija čukstēja.

– Tomēr lai cik tas nožēlojami, tā ir.

– Tu nesaprati. Es domāju tavas neticamās spējas. Es nekad nebūtu ticējusi, ka cilvēks var ko tādu.

Helikopters skrēja ar maksimālo ātrumu. Lejā plūda krēslā iegrimušās pilsētas gaismas, pa labi pie apvāršņa gruzdēja sārta saulrieta svītra, debesis bija izraibinātas ar simtiem zvaigznāju.

- Aizlidosim vēl nedaudz tālāk un nosēdīsimies, - sacīja Delija. - Mums nav ko bāzties ārpus pilsētas. Tur viņi lai pārtvertu pacels militāros iznīcinatājus, un mūs ātri notrieks ar raķetēm.

Iztiepusi kaklu, viņa pārlūkoja smailos debesskrāpjus, kas izskatījās pēc perfokartēm no melna kartona ar nejaušiem degošu logu izgriezumiem.

- Bet līdz nomalei nav vairs nemaz tik tālu, - viņa atzīmēja un pagriezās pret pilotu: - Paklau, laidīsimies lejā. Lūk tā māja ar oranžo reklāmu tur, redzi?

Somnambuliskais policists necēla ne ausi.

- Es jau teicu: viņš paklausa tikai man, - Džandars paskaidroja un atkārtoja Delijas pavēli.

Helikopters uzkārās virs daudzstāvu viesnīcas, pēc tam nolaidās uz tās plakanā jumta.

- Tagad aizmirstiet par visu, ko dzirdējāt, un lidojiet uz savu bāzi, - Džandars pavēlēja pilotam šķiroties.

Viņš atvēra durvis un uzlēca uz jumta, kaut kādu iemeslu dēļ paņēmis līdzi avīzi, galanti pasniedza Delijai roku, palīdzot viņai nokāpt pa stāvajām salokāmajām kāpnēm.

- Es no tā puiša aizņēmos blasteri, - viņa teica, noglaudot savu ievērojami smago somu. - Es domāju, ka mums tas ir vajadzīgs daudz vairāk nekā viņam.

- Tagad mums ir jāsadabū automašīna, - sacīja jauneklis.

– Varbūt labāk aiziesim uz gaisa staciju? - Delija šaubījās.

- Tava kleita un frizūra pārāk pamanāmas, - iebilda Džandars. - Bet policija droši vien jau steidzas šurp.

- Saprātīgi. Nu ko šo viesnīcu es zinu, tai pagrabā ir garāža.

Noņēmis kaklautu, jauneklis to pasniedza Delijai.

– Uzsien pār galvu, lai vismaz mati nosegti.

- Nemāci tu man konspirāciju, - sieviete nošņāca, bet paklausīja un ātri no kaklauta izveidoja tādu kā turbānu, paslēpdama zem tās savas biezās melnās cirtas.

Tikmēr helikopters, kas uzlidoja no jumta, jau bija ārpus redzesloka.

Džandars atrāva vaļā lūkas dubultdurvis, kas veda uz bēniņiem.

- Re kāda tumsība, dur kaut acī, - Delija mazdūšīgi nomurmināja, noliecoties pār lūku.

- Nav liela bēda, es visu redzu, - atbildēja jauneklis, nokāpa pa stāvajām kāpnēm un, pārliecinoši izgājis cauri piķa tumsai līdz sienas slēdzim, ieslēdza gaismu. - Nāc šurp, ātrāk.

Bēniņu durvis izrādījās bez atslēgas. Izejot tām cauri, Džandars un Delija atradās uz kāpnēm. Kāpņu telpu bloķēja aizslēgtas režģu durvis, bet pretī tām atradās dienesta lifts. Viņi izsauca liftu, nobrauca ar to līdz pašai apakšai un atradās plašā pagraba garāžā, kurā stāvēja automašīnu rindas.

- Es ceru, ka vadīt automašīnu tu proti? - Džandars pilnā nopietnībā painteresējās.

- Protams, kā gan citādi. Nepieciešamas tikai atslēgas.

- Nu, tā galīgi nav problēma, es atslēgšu jebkuru slēdzeni, - jauneklis pasmaidīja. - Izvēlies, kura tev patīk vislabāk.

- Tikai mēģini izturēties pēc iespējas dabīgāk,- brīdināja Delija. - te visos stūros ir kameras, redzi?

Nesteidzīgi ejot roku rokā ar Džandaru gar mirdzošajiem niķeļa krāsas lielacainajiem limuzīniem, viņa acumirklī izdarīja izvēli.

- Tas tur, pelēkais. Krāsa nekrīt acīs, marka populāra. Ja tikai tā nesāk gaudot.

- Tu domā pretaizdzīšanas signalizāciju?

-Nu jā.

Pienācis mašīnas priekšgalā, Džandars izlikās, ka izņemot atslēgas, nometis kabatlakatiņu un noliecās pēc tā. Ar īsu kustību, pieskaroties radiatora režģim, viņš izgrūda tam cauri tievu garu pirkstu, sataustīja vadu, kas savienojās ar signālu un pārgrieza to. Signalizācijas atslēgšana aizņēma mazāk par sekundi, un pat tad, ja nogarlaikojies garāžas sargs nesnauda savu monitoru priekšā, viņam diez vai radās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā.

- Kā redzi, viss ir pavisam vienkārši, - Džandars komentēja, ar mierīgu izskatu sākot taustīt ar mazo pirkstiņu durvju slēdzenē. – Tagad tai nav ar ko gaudot.

Nākamajā mirklī viņš atvēra mašīnas durvis, pabūrās gar aizdedzes slēdzi un iedarbināja dzinēju. Delija apsēdās pie stūres, atslēdza Džandaram labās durvis, un, tiklīdz viņš nosēdās uz sēdekļa,  izkustināja mašīnu no vietas.

- Malacis draudziņ, - viņa atzinīgi pateica, pārslēdzot pārnesumus. Ja mani beidzot izmetīs no tās smirdīgās izlūkošanas, tad tirgosimies ar zagtām mašīnām. Tā ka badā mēs nenomirsim.

Nobraukusi pa rampu uz ielas, Delija apbrauca ap viesnīcas ēku un iekļāvusies mašīnu plūsmā, pa taisnu kā bulta, sešu joslu šosejas maģistrāli devās pilsētas centra virzienā. Tiklīdz viņi bija pabraukuši garām diviem krustojumiem,  pretimbraucošajā joslā parādījās aurojoša policijas automašīnu rinda ar mirgojošām gaismām. Redzot tos no tālienes, Džandars apdomīgi notupās cik iespējams zemāk uz sēdekļa.

- Mēs paspējām laicīgi, - sacīja Delija, izmainoties ar policijas automašīnām.

- Tagad mums jāiekārtojas uz naktsguļu, - sacīja jauneklis, iztaisnojot muguru. – Tomēr, viņi mūs meklēs, pirmkārt jau viesnīcās. Kā mums būt?

- Labi, kaut kā tiksim cauri. Nakti pavadīsim parkā zem krūmiem, tev ne pirmo reizi, - Delija nevērīgi atmeta ar roku.

- Taču tagad naktīs ir diezgan auksti, bet tu neproti sev uzaudzēt vilnu, - brīdināja Džandars.

- Nekļūsti garlaicīgs, draudziņ, es pajokoju. Man ir rezerves midzenis, par kuru neviens nezina. Es to ierīkoju jau sen katram gadījumam. Tagad tas mums noderēs.

- Tikai mēs nedrīkstam atstāt nozagto automašīnu pie tā, tas taču pierādījums, - sacīja jaunietis.

- Tu esi tik rūdīts konspirators, pat bail paliek, - Delija viņu uzslavēja, un Džandars uzstaroja no prieka. - Protams, mēs to atstāsim un brauksim ar monosliežu ceļu uz piekrasti, bet tālāk aiziesim kājām.

- Tikai vispirms jāizmaina izskats, - komplimenta iedvesmots, sprieda jauneklis.

- Tev taisnība. Man vajag parūku un vienkāršu lietusmēteli.

- Apstāsimies pie veikala, - ieteica Džandars. - Es aizskriešu un nopirkšu, bet tu labāk sēdi mašīnā.

- Piekrītu. Bet re kur ir piemērots veikals, - sacīja Delija, nogriežoties no avēnijas uz plašo autostāvvietu iepretim monumentālam diennakts lielveikalam un novietojot automašīnu pie tā durvīm.

- Es ātri, - jauneklis apsolīja, izlēca no mašīnas un drīz atgriezās ar saini.

No saiņa Delija izvilka gaiši zilu lietusmēteli un ekstravagantu tumši rudu parūku ar baltām šķipsnām, kas izlīda gluži kā spalvas.

- Tu esi gudrinieks, - viņa apbrīnoja. – Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs.

Atdevusi Džandaram kaklautu, Delija uzlika parūku.

- Nu, vai jauninājums man piestāv? - viņa koķeti pajautāja, mēģinot ieraudzīt sevi automašīnas spogulī.

– Manuprāt, ļoti.

Apgriezusi mašīnu, Delija izbrauca atpakaļ uz avēnijas.

- Tātad, tālāk mēs dosimies pa monosliežu ceļu, - viņa iesāka instruktāžu. Mums būs jābrauc katram atsevišķi, tikai nepazaudēsim viens otru no redzesloka. Iesēdīsimies vienā vagonā pa dažādām durvīm. Vispirms mēs izbrauksim pa apļveida līniju, pēc tam pārsēdīsimies dienvidaustrumu rādiusā un brauksim līdz Burunnas stacijai. Atcerēsies?

- Jā.

- Tagad atkārto.

Džandars apzinīgi atstāstīja vienkāršo maršrutu, pa kuru viņiem bija jābrauc.

Drīz vien Delija noparkoja automašīnu alejā blakus debesskrāpim, kas cita starpā kalpoja arī kā monosliežu stacija.

- Es iešu pirmā un lejā pastaigāšos netālu no eskalatora, - viņa teica. - Visur mēs dosimies tādā secībā: vispirms es, pēc tam tu. Saglabā attālumu no desmit līdz piecpadsmit soļiem. No šī brīža mēs uzvedamies kā svešinieki, saprati?

- Protams.

- Izkāpsi no mašīnas, kad ieiešu stacijā. Durvis neaizslēdz,  motors lai darbojas. Vislabāk būs, ja šo mašīnu nolaupīs vietējie panki.

Paglaudījusi jauneklim pa vaigu, viņa izkāpa no mašīnas, uzvilka Džandara pirkto zilo lietusmēteli un lēnām devās debesskrāpja virzienā, turot roku uz somiņas ar blasteri. Augstu virs ielas dunēja viensliežu vilciens uzņemot ātrumu. Jaunietis nogaidīja, kamēr Delija pazuda stacijas durvīs, tad arī atstāja mašīnu. Sagumis un iebāzis rokas kabatās, viņš ātrā solī sekoja Delijai.

Tiklīdz Džandars pazuda no redzesloka, divi netālu klaiņojošie puspiedzērušies jaunieši saskatījās un klusēdami devās uz mašīnas pusi. Tajā iesēdušies, viņi mierīgi izbrauca uz avēnijas un devās jūras krasta virzienā, nepamanot, ka drīz vien debesīs bez redzama iemesla parādījās policijas helikopters, kas nerimstoši turējās aiz viņiem.

***

Nedaudz vēlāk pelēko automašīnu sāka apdzīt policijas automašīna ar ieslēgtu mirgojošu gaismu, kas parādījās no sānu ielas. Panākuši vajāto, policisti no loga pamāja ar gaismas stieni, skaidri norādot uz ceļa malu, taču nozagtā automašīna tikai palielināja ātrumu.

Izmisušie jaunieši, acīmredzot, nolēma, ka viņiem vairs nav ko zaudēt, taču viņi beidzot varēja sarīkot pārgalvīgu skrējienu pa aleju. Bet tālu viņiem priekšā ceļu jau bija aizšķērsojušas vēl divas policijas mašīnas, no kurām izlēkušie strēlnieki ar plazmeriem gatavībā sarindojās ķēdē.

Beidzot, tos ieraugot, pie stūres sēdošais puisis izbijies nolamājās un, bremzējot, strauji iegriezās pretimbraucošajā joslā, par mata tiesu izvairoties no sadursmes ar trīsasīgu refrižeratoru. Automašīna saslīdēja, un tā ar bagāžnieka stūri ietriecās laternas stabā, taču vadītājs paspēja to izlīdzināt un uzdeva pilnu gāzi.

Pa patruļmašīnas, kas vajāja nolaupītājus logu izliecās policists ar blasteri. Viņš sāka šaut, uzmanīgi mērķējot uz riepām, taču visi lādiņi aizgāja garām.

Tad  plēsīgi pa ielu riņķojošais helikopters, nira un izšāva uz automašīnu īsu sēriju no sapārota maza kalibra granātmetēja. Pēc tam, kad  termīta-fugasa lādiņi iedūrās jumtā un eksplodēja pasažieru kabīnē, degošā automašīna vēl dažus mirkļus pēc inerces ripoja uz priekšu. Degvielas tvertnes sprādziens to uzspēra gaisā un pārvērta par uguns bumbu, tad pa ietvi nočīkstēja jumts, un smirdoša kūpoša liesma sāka dejot pār apgāzušās automašīnas apakšu.

Policijai bloķējot ielu no abām pusēm, pie degošās sadauzītās automašīnas piezemējās policijas helikopters. Pirms tā plīvojošie asmeņi paspēja apstāties, kabīnes durvis atvērās, un uz ietves uzlēca inspektors Reihens.

Pietupies un pametis skatienu uz abiem apdegušajiem, grumbuļainajiem līķiem apgāztajā automašīnā, viņš pastiepās pie atloka ar rāciju.

- Er izsauc Bē, - viņš teica.

- Bē klausās, - Bukstens steidzīgi atsaucās.

- Mēs viņus nosedzām zagtā vāģī, - ziņoja inspektors. – Abi uz vietas – gan puisis, gan meitene.

- Lieliski, inspektor, - kontradmirālis nopriecājās. – Es jūs no sirds apsveicu.

- Pateicos. Savienojuma beigas. - Reihens izslēdza rāciju un tikai pēc tam sirdīgi piebilda: - Ej tak izdirsties, zvanīgais resnvēderi...

Gaudojot sirēnai un mirgojot zilām gaismām uz jumta, piebrauca reanimācijas mikroautobuss, kam sekoja divas automašīnas, no kurām izdrāzās policisti ar plazmas šautenēm. Nepievēršot uzmanību bezjēdzīgajai mediķu un nevajadzīgajai snaiperu kņadai, Reihens, plaši pasmīnējis, iekāpa helikoptera kabīnē un iesēdās sēdeklī blakus pilotam. Pirms aizcirta durvis, viņš paskatījās sadragātās mašīnas virzienā un padraudēja tai ar pirkstu.

- Es apsolīju tevi nogāzt, ķēms, - inspektors svarīgi sacīja, it kā nīstais ienaidnieks viņu vēl varētu dzirdēt. – Bet mans vārds ir stingrs.

Hidrauliskā piedziņa savilka īsās kāpnes, durvis aizcirtās, un rēcošais helikopters pacēlās zvaigžņotās debesīs pār naksnīgo pilsētu.

18. nodaļa SITUĀCIJA NE PĀRĀK IEDROŠINA

Piekrastes ciemata iedzīvotāji ietājoties naktij nesteidzās ļauties miegam, un klusuma ievērošana nebija viņu tikumu skaitā. Verandās un paviljonos sākās jautras dzīres, un tālumā, uz deju grīdas, dārdēja histēriska kiberstila mūzika. Bez šaubām, pēc dienas pludmales priekiem atpūtniekiem pietika spēka, lai pilnvērtīgi izbaudītu dzīves pārpilnību.

Šeit atpūtās vienkāršāka publika, ko pārņēmusi nepielūdzama vēlme izgaršot brīvības dāvanas prom no kolēģu, kaimiņu un radinieku acīm, pirms atgriezties pie ierastajiem laulības pienākumiem vai trulas vientulības un no dienas uz dienu velkot naidpilnu darba jūgu uz nākamo atvaļinājumu. Tādējādi tika uzkurināta ilūzija, ka paradīzes vieta okeāna krastā parastajiem dzimumorgāniem piešķir principā  pilnīgi īpašu, nesalīdzināmu maģisku iedarbību un draņķīgais lētais alkohols tiek paaugstināts dievišķā ambrozija kategorijā. Lieki piebilst, ka ikvakara karnevāla dalībnieki svētlaimīgi cītīgi priecājās par savu nosodāmo un nevaldāmo uzvedību.

Iespiesta starp diviem kempingiem, iela veda uz ogļu melnu, robainu skujkoku meža sienu.

Pagriežoties gar žoga stūri, Delija un Džandars gāja gar tā malu pa tikko pamanāmu taku starp augstiem holiju krūmiem. Drīz brikšņi pašķīrās, un taciņa sāka vīties starp lezeniem smilšainiem pauguriem, vietām aizaugušiem ar trūcīgiem krūmiem. Vēl nedaudz pagājuši, ceļotāji uzkāpa citas kāpas virsotnē, un Džandars ieraudzīja divus lielus oranžus mēnešus, kas karājās zemu virs okeāna. To izgaismota, priekšā bija līdzena pludmale, gaišajās smiltīs skaidri tumšas bija pārģērbšanās kabīnes un resnas atkritumu tvertnes.

Naksnīgais okeāns regulāri elpoja, viļņi cits pēc cita laizīja gludo smilšaino krastu. Tālumā uz soliņa sēdēja apskāvies pāris, vēl vairāki pāri staigāja gar krasta malu.

- Mēs esam gandrīz klāt, - Delija nez kāpēc čukstus paziņoja, ejot pa irdenajām smiltīm gar kāpām.

Pēc kāda laika viņi izgāja uz  no plakanām plastmasas sloksnēm veidota pludmales celiņa, kas veda garām kāpām uz mežu.

- Tuvāk būtu iet cauri mežam, bet tur ir pārāk tumšs, - skaidroja Delija. - Tāpēc nācās izmest līkumu.

Pārvarējusi vairākus uzkāpumus un nokāpienus, viņa aizveda jaunekli uz garu, viegli slīpu ieplaku, kuras galā blāvi rēgojās neliela mēness gaismas apspīdēta, tērauda stieņu žoga ieskauta kotedža.

Šeit no izlaidīgās naktsdzīves pārņemtā ciemata vairs neatlidoja neviena skaņa. Apburoši biezo klusumu pārtrauca tikai Delijas no somiņas izņemto atslēgu prozaiskā šķindoņa. Nospiedusi taustiņu uz atslēgas piekariņa, viņa izslēdza signalizāciju, atslēdza vārtus, ielaida Džandaru un atkal noklakšķināja uz slēdzenes.

- Nu lūk, beidzot esam nokļuvuši līdz manam cietoksnim, - sieviete atviegloti sacīja.

Viņas vārdos nebija ne kripatiņas pārspīlējuma. Aiz trauslajām ārdurvīm atradās vēl vienas, no tērauda, ar aizbīdņiem un divām seifa slēdzenēm, kas drīzāk būtu laikā personīgai bumbu patvertnei, nevis lauku mājai.

Iegājusi viesistabā, Delija ieslēdza gaismu un aizvilka aptumšojošos aizkarus.

- Es šo būdu sev iegādājos jau sen, katram gadījumam, - viņa paskaidroja. Darījums tika noslēgts caur viltus personu ķēdi, un šķiet,  neviens par to nezina: ne mani priekšnieki, ne vietējie asinssuņi. Lai nu kā, es tā ceru.

- Šeit ir ļoti omulīgi, - Džandars atzina, iekatīdamies plašajā istabā. - Un ārkārtīgi tīra enerģija. Man te patīk.

Ikviens viņa vietā pamatoti pieņemtu, ka saimnieces prombūtnes laikā māja tikusi pakļauta nekaunīgai kratīšanai. Uz dīvāna, atzveltnes krēsliem un kafijas galdiņa, bija daudz izmētātas kosmētikas un apģērba, sākot ar kažoku, līdz zeķbiksēm. Stāvlampas šķērsstieni rotāja melns mežģīņu krūšturis ar daiļrunīgi pārplēstu aizdari. Galda vidū pie loga zem izkaisītu izdruku un frotē putekļu slāņa atradās kāds priekšmets, kurā pieredzējis vērotājs varētu pazīt vecum vecu un atbilstošas jaudas datoru.

- Apsēdies, jūties kā mājās, - ieteica Delija. - Atvaino par jūkli. Es šeit iegriežos reti.

- O, nav vērts atvainoties, - jauneklis viņu mierināja, iekārtojoties krēslā uz krāsainu peldkostīmu kaudzes.

- Ja es steidzami neiešu dušā, nomiršu no riebuma pret sevi, - sacīja Delija, devās uz vannas istabu un pagrieza slēdzi, ieslēdzot katla sildītāju.

No turienes viņa devās uz guļamistabu, parakņājās skapī un atgriezās viesistabā ar lielu svītrainu dvieli, kuru pārmeta pār plecu.

– Negarlaikojies bez manis, draudziņ. Jau iepriekš brīdinu: kad es tieku vannas istabā, tas ir nopietni un uz ilgu laiku, - viņa informēja.

- Atklāti sakot, es zvērīgi gribu ēst, - Džandars atzinās. – Man nācās patērēt pārāk daudz enerģijas.

- Tad vispirms es tevi pabarošu, - sieviete attapās, skatoties uz viņa nogurušo, zemes krāsas seju. - Atvaino, ka uzreiz nesapratu.

Viņa ātri pagatavoja improvizētas vakariņas, mikroviļņu krāsnī uzkarsējot konservus no pieliekamā.

- Maizes nav, neapvainojies, - sacīja Delija un nolika uz galda jauneklim priekšā lielu keramikas trauku ar gaļas sautējumu.

- Bet kā tad pati? .. - norijot siekalas, viņš jautāja.

- Es nekad neēdu pēc saulrieta.

– Vai to pieprasa tava reliģija?

- Nē, to pieprasa mana figūra, - sieviete paskaidroja un, izstiepusies uz dīvāna, ne bez prieka sāka skatīties, kā Džandars pašaizliedzīgi vicina dakšiņu.

- Varbūt vēlies kādu piedevu, tad nekautrējies, - viņa ierosināja, kad jauneklis iztukšoja bļodu un ar svētlaimīgu nopūtu atliecās krēslā.

- Nē, paldies, man pietika.

- Nu nekad nedomāju, pat prātā nenāca, ka man būs jāslēpjas šeit, - Delija domīgi sacīja, pieceļoties no dīvāna. – Toties sapņoju dzīvot šeit savam priekam, kad beidzot aiziešu pensijā. Un tā, lai spļāviena attālumā apkārt nebūtu neviena pretīga purna. Saproti?

- Ne īsti. Kāds tev prieks dzīvot vienai? – Džandars noplikšķināja skropstas.

- Labāk nemaz neskaidrošu. Ja tu būtu bāba un strādātu izlūkdienestā, tad neuzdotu stulbus jautājumus. Bet  citādi, baidos, tāpat nesapratīsi.

Atmetusi ar roku viņa paņēma dvieli un devās uz vannas istabu.

Džandars izņēma no sānu kabatas sarullēto avīzi, ko bija helikopterā aizņēmies no policista, un sāka lasīt.

Pamatīgi izšļakstinājušies dušā, Delija iznāca no vannas istabas ar slapjiem, salipušiem matiem, ģērbusies tikai ceriņkrāsas caurspīdīgā peņjuārā.

- Nu, ko tu iebāzi degunu tajā stulbajā avīzē? - Viņa jautāja, izņēmusi no kumodes vēl vienu dvieli un aptinot to ap galvu. – Mācies no galvas?

- Nē, es domāju. Te ir priekš manis ļoti svarīga ziņa.

- Par ko?

- Par jūsu imperatora meitu, - sacīja Džandars, nenovēršot acis no lielās krāsainās fotogrāfijas pirmajā lapā.

- Parādi, - Delija ieinteresējās. Viņa iekrita krēslā pretī jauneklim, un tas padeva avīzi viņai.

Virs fotogrāfijas trīs rindās ar lieliem trekniem burtiem bija uzrakstīts apjomīgs virsraksts:

"VIŅAS AUGSTĪBA PRINCESE ENZELLA NOLĒMUSI PAGARINĀT SAVU ATPŪTU SKAISTAJĀS GIRKADAS PLUDMALĒS"

- Nu, un kas tur tik svarīgs? - sieviete bija pārsteigta, pārlaidusi skatienu īsam ziņu aģentūras rakstiņam, kurš virsraksta divpadsmit vārdiem nepievienoja absolūti neko būtisku.

- Es ļoti vēlos ar viņu iepazīties, - Džandars lietišķi paskaidroja. - Vai tu šajā jautājumā man palīdzēsi?

- Bet, kādam velnam tev vajadzīga tā pretekle?! - Delija bija pārsteigta.

– Tev tas tiešām jāzina?

- Ja tu lūdz palīdzību, esi tik laipns, paskaidro. Citādi es nepakustināšu ne pirkstu.

Jauneklis nedaudz pavilcinājās, tad apņēmīgi pacēla galvu.

-Labi, pateikšu. Es plānoju viņai piedāvāt savu roku un sirdi.

- Ko-o?! - Delija sašutusi uzlēca no krēsla. - Tu laikam esi jucis, draudziņ? Viņa taču ir stulba kā papēdis un tikpat biedējoša kā velns un viņa klibā vecmāmiņa. Atver acis, ieskaties labi.

Sirdīgi viņa nometa avīzi uz galda. Džandars to nekavējoties pacēla un atkal paskatījās uz fotogrāfiju.

- Par viņas prātu nevaru pateikt neko, bet par skaistu viņu nosaukt patiešām nevar, - viņš negribīgi atzina.

- Bet protams, tipiska kronēta deģenerāte, - Delija dedzīgi sacīja. Paskaties taču uz viņas tievo kaklu un atvirzītajām ausīm – skaidras deģenerācijas pazīmes. Es nebrīnītos, ja viņai būtu seši kāju pirksti. Saproti, ka tagadējai ķeizariskajai ģimenei ir sliktāks genofonds nekā dažiem zemnieku sektantiem no velns kāda nostūra. Viņi gadsimtiem ilgi slēguši ģimenes iekšējās laulības, lūk, vizuāls rezultāts, vari apbrīnot.

- Runa nav par izskatu, - Džandars iebilda, aizskarts, un rūpīgi nolika avīzi uz galda.

- Par ko tad citu?

- Par atbildību pret manas planētas apdzīvotājiem, - jauneklis sacīja ar patētisku noti. - Tā kā es esmu vienīgais Tangras troņmantinieks, mans pienākums ir turpināt dinastiju.

- Nu jā, es pavisam aizmirsu, tu taču mums esi princis ...

- Es īsti nesaprotu, kas tur tik smieklīgs.

- Nu raudāt jau nesākšu, nesagaidīsi. - Aprāvusi kodīgos smieklus, Delija izvēlējās savilkt nicinoša miera masku.

- Cik es varu spriest, tu nemaz neatbalsti manu izvēli, - noraizējies piezīmēja Džandars.

- Nē, nē, ko tu, tā taču nav mana darīšana. - Sievietes klusajā atbildē jaucās inde ar ledu. – Ja gribi lutausainus un debīlus pēcnācējus, uz priekšu, par gaumi taču nestrīdas.

- Es ne tikai gribu, man ir pienākums sagādāt bērnus, - princis teica ar cieņu.

- Un šim nolūkam noteikti jāņem pretīga stulbene, kas izskatās briesmīgāka par starpplanētu karu?

- Es vispār nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti pārspīlē? Varētu padomāt, ka vērtē viņu aizspriedumaini.

- Tā tik vēl man trūka, - sieviete nošņāca.

- Bet man neviļus radās iespaids, ka tu personīgi pazīsti princesi un kaut kā dēļ ar viņu sastrīdējies, - Džandars izrādīja attapību.

- Mans Dievs, kāds necaursitams muļķis man trāpījies! -Delija vaimanāja, rokas lauzīdama.

Viņas neviltotā izmisuma pārsteigts, jauneklis beidzot samulsa un, galvu nokāris, skatījās uz nelaimīgo avīzi.

- Kāpēc tu uz mani dusmojies? - viņš nočukstēja.

- Ja tu pats to vēl neesi sapratis, bezjēdzīgi skaidrot, - sieviete atcirta.

Dzīvojamā istabā iestājās čuguna klusums.

- Zini, es ļoti labi atceros pirmos vārdus, ar kuriem tu mani uzrunāji, - pēkšņi ierunājās Džandars.

- Es pat neatceros, ko toreiz samuldēju. Redzu, sēž rets skaistulis, izskatās tik vientuļš un pilnīgi slims ...

- Pareizi, es aizaudzēju durto brūci mugurā, un tas prasīja pārāk daudz pūļu. Bet tu pienāc klāt un jautā, vai vari man kaut ko palīdzēt. Es biju ārkārtīgi aizkustināts. Paldies par šiem vārdiem.

- Beidz, ko tur, - Delija samiernieciski teica. - Aiz muļķības un negulēšanas ne to vien varu samuldēt. No kurienes es varēju zināt, kāds dārgums tu esi.

- Bet tagad tu to zini, - Džandars saprātīgi atzīmēja. - Un tagad man tiešām ir vajadzīga tava palīdzība. Atļauj man atgādināt, ka arī es palīdzēju tev - aiznesu tavu zīmīti. Un tagad man ir tiesības paļauties uz atbildes pieklājību, vai ne?

-  Redzu, ka tu proti pierunāt, - Delija nomurmināja, iekodusi lūpā. - Jā, lai kā arī pagriež, bet es esmu tev parādā.

Jauneklis uzstaroja no prieka.

- Tātad tu piekrīti man palīdzēt? - viņš iesaucās.

- Velns viņu rāvis, palīdzēšu. Tikai pēc tam nečīksti un nesūdzies, labi?

Iedvesmots, Džandars ķērās pie lietas:

- Domāju, ka par desmitnieku tu uzņemsies šo darbu?

Sieviete viltīgi samiedza acis.

– Tu mani pārāk lēti novērtē, draudziņ.

– Cik tad tu vēlies par saviem pakalpojumiem?

– Divdesmit gardeguņu būs tieši laikā.

- Nesaprotu, ko nozīmē "gardegunis"? Vai tas ir simtnieks vai tūkstotis? - jaunais vīrietis samulsa.

- Tas jau tavs topošais sievastēvs, imperators, - Delija turpināja draiskoties. - Apskati tuvāk viņa portretu uz naudaszīmes. Divdesmit imperiālu, un mēs esam norēķinājušies.

Mirkli padomājis, Džandars uzsita ar pirkstiem.

– Piekrītu, bet kāpēc tu no manis iekasē divreiz vairāk? - viņš teica ar vieglu aizvainojumu.

– Tāpēc, ka tu esi amatieris, bet es esmu profesionāle. Attiecīgi es ņemu samaksu par dubultu likmi.

- Toreiz man četri bija jānogalina, - Džandars negribēja piekāpties. - Tev nekas tāds nebūs jādara. Domā, nogalināt ir viegli?

- Katrā ziņā, dažreiz tas ir patīkami, - sieviete nopūtās. – Es tagad labprāt izdauzītu smadzenes vienam bezcerīgam muļķim, tikai slinkums vēlāk tīrīt paklāju.

- Tu domā mani? - Jauneklis skatījās viņā ar nesaprotošām, satrauktām acīm. - Tā vietā, lai lamātos, būtu labāk beidzot paskaidrojusi, nu, kas tev manā uzvedībā nepatīk?

- Nemaz ar ne, jūsu augstība, jūs tikai tā iedomājāties, - Delija sarkastiski paziņoja, bieži klanīdamās kā rotaļu manekens. - Es mirstu no sajūsmas, jūsu augstība.

- Bet tavas domas ir pilnībā izmainījušas smaržu, tā kļuva skarba un ne pārāk patīkama, - uzstāja Džandars, kurš nesaskatīja viņas sarkasmu.

- Dod man vārdu, ka  nekad nelasīsi manas domas, - attapusies, sieviete pieprasīja.

- Labi, nekad.

- Nekad?

- Nekad.

Delija piecēlās no krēsla, izpleta rokas, elastīgi izstaipījās, nošūpodama savu krāšno krūšutēlu zem puscaurspīdīgajiem rītasvārkiem. Tomēr izsmalcinātā ļaunprātība, ar kādu viņa izrādīja savu šarmu, uz jaunekli it kā neatstāja ne mazāko iespaidu.

- Ejam nu gulēt, draudziņ, es esmu sasodīti pārgurusi, - viņa pasūdzējās. - Otro dienu acis neesmu aizvērusi, sākas smadzeņu gremošanas traucējumi.

- Jā, tas ir pamanāms, - Džandars līdzjūtīgi apstiprināja.

- Es saklāšu tev gultu tepat, - Delija teica, norādot uz dīvānu, un iegāja guļamistabā.

Kad viņa atgriezās viesistabā ar gultas veļas komplektu, Džandars jau bija aizmidzis tieši atzveltnes krēslā, noguruša taisnīga cilvēka mierīgajā miegā.

***

Drūmāks par negaisa mākoni, galvenais inspektors Reihens ienāca vienkāršajā rātsnama augšējā stāva kabinetā, kas bija rezervēts Bukstenam. Kontradmirālis gulēja izlaidies grozāmā krēslā, salicis kājas uz galda un cītīgi spodrināja nagus.

- Visu cieņu, - Reihens nomurmināja, lai gan viss viņa izskats liecināja par pretējo, viņa jau tā visai nekaunīgajam sveiciena formulējumam.

- Sveiki, inspektor, apsēdieties, - vēsi atbildēja kontradmirālis. – Pēc jūsu zvana es sapratu, ka jūsu jaunumi nav īpaši iepriecinoši.

Aiz rokas sveicināties ar rupjo un nekaunīgo policistu Bukstens nesāka, aprobežojoties ar zābaku novākšanu no galda un cienīga stāvokļa ieņemšanu krēslā.

- Sliktas ziņas, teiksim kā ir. Pieturēdams portfeli ar pārsieto roku, Reihens izvilka plānu plastmasas mapi ar dokumentiem un nometa to uz galda Bukstena priekšā, pēc tam iesēdās krēslā. - Šeit ir ekspertīzes rezultāti. Līķiem no pelēkas automašīnas Lesta-840 nav nekāda sakara ar Jaunekli un Prohanovsku.

- Vai esat pārliecināts? - kontradmirālis šaubījās, pat nepieskaroties papīriem. – Kurš tad nozaga mašīnu no viesnīcas?

– Eksperta slēdziens ir, ka pēc zobiem spriežot, ka tie ir divi nepilngadīgi zēni. Abiem septiņpadsmit gadu. Mēs cenšamies noskaidrot, kas viņi ir un no kurienes; bet sejas apdegušas līdz pilnīgai nepazīstamībai. Ceru, ka agri vai vēlu attapsies tuvinieki un ziņos policijai.

- Pagaidi, bet apsargs taču sīki aprakstīja to pāri, - iebilda Bukstens, virpinot rokās nagu vīli. - Viņš tos labi aplūkoja monitorā, tikai viņam neienāca prātā, ka tie varētu būt laupītāji. Vai jūs neatzīstat domu, ka notikusi kārtējā pārvērtība?

Inspektors ar enerģisku žestu atmeta malā nožēlojamo kontradmirāļa versiju.

- Pieņemsim, ka vilkatis pieņēma nepilngadīgas personas izskatu, par ko es personīgi ļoti šaubos. Bet kur tad palika Prohanovska?

Bukstens nolika vīli un noplātīja savas resnās plaukstas.

- Padodos, jūs mani pārliecinājāt. Ko tagad?

- Meklējam, - inspektors noburkšķēja. - Puiši ar degunu rok zemi, bet viss pagaidām velti. Tur, kafejnīcā, mēs viņus ne tikai palaidām, bet arī pazaudējām pēdas. Šis jūsu nelaiķis atašejs bija vienīgais īstais pavediens, aiz kura varējām aizķerties.

– Jā, situācija nav īpaši iepriecinoša.

- Tas taču nav noslēpums, kāpēc tā notika, - Reihens rūgti deva mājienu.

- Tāpēc, ka jūsu vīri strādāja kā paraduši, - kontradmirālis nicīgi sacīja.

Ne bez grūtībām inspektors atturējās no stiprākiem izteicieniem.

- Mums nācās koriģēt operāciju tās darbības laikā, - viņš dusmīgi sacīja. - Starp citu, pēc jūsu pavēles.

Kontradmirālis, kā vienmēr, pēc vārda kabatā nelīda un bija cinisks.

- Diemžēl visgudrākā pavēle neko nedod, ja tās izpildi uztic truliem policistiem, - viņš filozofiski atcirta.

- Jūsu zināšanai, operācijai jums tika piešķirta labākā pretterorisma darba grupa Girkadā, - Reihens norūca uz trakuma robežas.

- Ja tāda ir vislabākā, tad varu iedomāties, kādi ir pārējie. - Bukstens, mierīgi izlaidies atzveltnes krēslā, turpināja ķircināt sarunu biedru.

Policista veselā roka uz ceļgala savilkās dūrē. Viņš būtu dārgi samaksājis par prieku vienu vai divas reizes iedot pa šī pretekļa nekaunīgo resno purnu, nevis nodoties bezjēdzīgai vārdu apmaiņāi. Tomēr viņam nācās norīt šo apvainojumu.

Sašutuma pilns, patusnījis, viņš iegrūda portfelī mapi ar ekspertīzes rezultātiem, ieslidināja pārsieto roku cilpā un piecēlās no krēsla.

- Es varu iet?

- Pagaidiet, apsēdieties. Kontradmirālis, šķiet, nepamanīja, cik nikns ir Reihens. - Apspriedīsim tālākās meklēšanas aktivitātes.

Inspektoram atkal nācās apsēsties.

- Mums nāksies viņus meklēt kopīgiem spēkiem, - sacīja Bukstens. - Ja meklējumos tiks iesaistīti visi mūsu resursi papildus jūsējiem,, tad ātri vien izķemmēsim galvaspilsētu ar biežu ķemmi.

- Diez vai šī Prohanovska ir tik stulba, ka pēc tāda šuhera te vēl tusēsies, - policists šaubījās.

- Varbūt. Bet nekādā gadījumā viņai kopā ar Jaunekli nevajadzētu ļaut pamest Girkadu, - Bukstens pacēla pirkstu.

- Galvenais ir izveidot visstingrāko kontroli kosmodromos, - atbildēja Reihens. - Pirmkārt, visstingrākā dokumentu pārbaude. Otrkārt, dubultot to pārģērbto aģentu skaitu, kuri veic novērošanu. Lai gan ej un identificēt vilkati, ja viņš var atdarināt jebkuru. Savam ļaunākajam ienaidniekam tādu darbu nenovēlu. Tātad visas cerības ir, ka izdosies atklāt Prohanovsku.

- Tomēr mums ir viena nepārprotama pazīme, - pamācoši sacīja kontradmirālis. – Vilkatim ir divas sirdis. Un maz ticams, ka viņa pārvērtības ietekmē iekšējo orgānu struktūru.

- Lieliski, - policists pamāja. – Tātad ir jāmobilizē ārsti, lai katrā kontrolpunktā dežurē ārsts ar kardioskeneri. Un pārbauda pasažierus, visus, bez izņēmuma.

- Tā ir lieliska ideja, - sacīja Bukstens.

- Tikai iepriekš jāsaņem lorda protektora atļauja, - brīdināja Reihens.

- Domāju, ka viņš neatteiks savam tuvajam draugam maršalam Neldam, - kontradmirālis pasmīnēja.

– Nu, kas attiecas uz pilsētas pārķemmēšanu, tas pats par sevi un savā laikā.

Mehāniski paņēmis no galda manikīra vīlīti un virpinot to pirkstos, Bukstens sacīja:

- Galvenais ir apzināt un rūpīgi pārbaudīt visas personas ar uzvedības novirzēm, dīvainībām, ar sarežģītu sociālo orientāciju un tamlīdzīgi.

- Nu tad mums tādu kaudzi stulbiķu savedīs, ka nevienā izolatorā neietilps, - skeptiski prognozēja Reihens.

– Un tomēr nekas cits neatliek. Ceru, ka apzināties, cik svarīgi ir pēc iespējas ātrāk noķert šo pārīti?

- Laikam gan.

- Nu, tādā gadījumā netērēsim laiku. Man viss, inspektor. Vēlu veiksmi.

- Uz redzēšanos, - policists noburkšķēja un piecēlās. Tomēr, pirms viņš sasniedza durvis, Bukstens viņam uzsauca:

- Pagaidiet, vēl pāris vārdi.

- Klausos, - inspektors kļuva uzmanīgs, pagriezās un sagaidīja, ka atvadoties dzirdēs kādu aizskarošu piezīmi.

- Joprojām mēģinu iztēloties viņa turpmāko rīcību un nekādi nevaru, - domīgi sacīja kontradmirālis. - Sakiet, Reihen, ko jūs darītu viņa vietā?

- Mēģinātu tikt prom no šejienes, kamēr esmu drošībā.

- Jūs īsti nesapratāt, - Bukstens pakratīja galvu. - Es domāju, ko mēs varam sagaidīt no cilvēka ar tik neticamām spējām?

– Nav ne jausmas, – Reihens saviebās, satverot durvju rokturi.

- Lūdzu jūs, padomāt, pavingrināt iztēli. Tātad, ja jūs būtu visvarens? ..

"Iesākumā pārlauztu sprandu vienam resnam izdzimtenim," inspektoram grozījās uz mēles, taču skaļi viņš atbildēja:

– Es personīgi ietu mājās un beidzot izgulētos.

***

Ap pusdienlaiku pamostoties, Delijas pirmais pienākums bija rūpīgi pārbaudīt savu samiegojušos seju griestu spogulī un izdarīt secinājumu, ka tā izskatās lieliski, pat neskatoties uz nelielu pietūkumu un kosmētikas trūkumu. Tāpēc sliktā garastāvokļa un īgnuma graujošais tārps par neveiksmi pie prinča, tika nobeigts pumpurā.

Uzmetusi garu izšūtu halātu, sieviete izgāja no guļamistabas un iegāja viesistabā.

- Labrīt, - viņai jautri uzsmaidīja Džandars.

- Sveiks, draudziņ.

Jaunietis bija izvietojies uz paklāja dīvainā pozā – sēdēja uz papēžiem, izgriezis ceļgalus uz sāniem. Visas viņa drēbes sastāvēja no šaurām, cieši pieguļošām biksītēm ar roku darba izšuvumiem no Hjusta veikala. Uz izstieptajiem pirkstiem viņš turēja aplauzitu puķu kātu stiebrus, kuros Delija uzreiz pazina izžuvušā pušķa paliekas no vāzes uz kamīna stūra.

- Ko tu šeit dari? - sieviete bija pārsteigta.

– Gatavojos zīlēšanai.

- Tādēl nepieciešams piegružot? - Sniegbaltais pūkainais paklājs ap Džandaru bija biezi nokaisīts ar sausām nolobītu lapu un ziedlapu pārslām, kas pārsvarā pārvērtās putekļos.

- Lūdzu, neuztraucies. Pēc tam visu satīrīšu, - lēnprātīgi apsolīja jauneklis.

Zem viņa caururbjošo zilo acu maigā skatiena Delijai zuda vēlme skandalēt.

- Labi, iešu pagatavot brokastis, - viņa noburkšķēja.

Džandars ar dīvainu izskatu viegli izmeta kātiņus, tie zaru kaudzē nokrita uz paklāja, viens aizlidoja sāņus. Noliecies uz priekšu, jauneklis sāka vērīgi skatīties uz neregulārajām ģeometriskajām formām, ko veidoja nejaušie zaru krustojumi.

Demonstratīvi paraustījusi plecus, Delija devās uz vannas istabu un, savedusi sevi kārtībā, sāka rosīties virtuvē, gatavojot siltas brokastis, kuras viņa pamatoti uzskatīja par veiksmīgas un priecīgas dienas stūrakmeni. Uzklājusi galdu, viņa ieskatījās viesistabā un pasauca uz brokastīm Džandaru, kurš tikmēr bija notīrījis no paklāja botāniskos atkritumus, uzvilcis bikses un, nododoties dziļām pārdomām, pārcēlies uz krēslu.

- Nu, kā iet ar zīlēšanu? - Delija jautāja, ielejot krūzēs uzvārīto stipro žuffu. – Ceru, ka prognozes veiksmīgas?

– Tās izrādījās diezgan neskaidras. Man priekšā ir ārkārtīgi svarīgi notikumi, un ir iespējami divi tieši pretēji iznākumi, - saliekot uz šķīvja uzkarsētās konservētās desas, atbildēja jaunietis.

- Neuztraucies, dzīvē vienmēr tā, - Delija iedzēla. - Labu apetīti.

- Paldies. Tev arī. Ja vēlies, varu pazīlēt arī tev.

- Nekad mūžā neesmu ticējusi visām šīm veceņu muļķībām, - viņa izlēmīgi atteicās, dekorējot desiņas savā šķīvī ar biezas mērces traipiem. - Tas, kas vēl nav noticis, var mainīties, kā pagadās, jebkuras muļķības dēļ, un zīlēšana būs pa tukšo. Ņem mērci.

- Nākotne ir tikpat nemainīga kā pagātne,-  Džandars nepiekrita. - Tikai jāspēj to pazīt.

Paņēmis plastmasas pudeli ar nogrieztu snīpīti, viņš uz desiņām uzpilināja mērci.

- Re kā tevi pieķēru. Ja nākotni nevar izmainīt, kāpēc tev bija divi dažādi rezultāti? - sieviete jautāja ar nevainojamu loģiku.

Džandars pakošļāja sardeli, apdomājot savu atbildi, un pēc tam uzdzēra tai malku žuffas.

- Atvaino, es neprecīzi izteicos, - viņš teica. - Figūru savstarpējo stāvokli var interpretēt divējādi. Kopumā tas, iespējams, nozīmē, tā sakot, laimīgu neveiksmi. Tas ir, mani sagaida neveiksme, kas izrādīsies laimīga.

Viņi kādu laiku ēda klusēdami, tad Delija pastūma tukšo šķīvi malā un jautāja:

- Kāpēc tad jāzīlē, ja viss jau iepriekš noteikts?

- Savam sirdsmieram, - sacīja Džandars. – Bet ne tikai. Redzi, kad krustojas divas likteņa izteiksmes, tam jāpievērš īpaša uzmanība. Un jebkurā gadījumā nedrīkst rīkoties akli. Šeit nevar iztikt bez, ja ne pilnīga, tad vismaz apcirpta zīlēšanas rituāla. Ko es arī izdarīju.

– Kas tās par likteņa izteiksmēm, es īsti nesaprotu.

- Tās tā saucu es. Ar tevi ir gadījies tā: tu par kaut ko domā, pēkšņi kāds priekšmets iekrīt acīs, un tas spiež pieņemt galīgo lēmumu? Vai arī pēkšņi dzirdi kādu frāzi, un tā sakrīt ar tavu izvēli?

– Ir gadījies un ne reizi vien.

- Tās ir likteņa izteiksmes, - skaidroja Džandars. – Viena no tām atveda mani uz Girkadu. Un otra attiecas uz imperatora meitu. Tagad tās ir krustojušās, kas nozīmē, ka neesmu novirzījies no iepriekš noteiktā ceļa.

Sarunai turpinoties, Delija sakrāva traukus automātiskajā trauku mazgātājā, ieslēdza mašīnu un ar sūkli paberzēja galda virsmu.

- Labi, iesim uz istabu un parunāsim par lietu, - viņa pavēlēja.

Pārejot no virtuves uz dzīvojamo istabu, Delija glezni iekārtojās, pusguļus uz dīvāna, Džandars apsēdās atzveltnes krēslā.

– Nu, kā tu sev iedomājies tālāko darbību plānu? - jautāja sieviete, atspiedusi galvu uz rokas un spēlējoties ar halāta jostu.

– Pirmkārt, man vajag dokumentus. Kā es saprotu, tu zini, kur tos var iegādāties, - sacīja Džandars. – Noteikti tagad pilsētā sāksies aplenkumi, un bez pases nevarēs paspert ne soli.

- Nekādu problēmu. - Delija piecēlās no dīvāna, izvilka no tā apakšas plakanu ataše-keisu, nopūta pabiezo putekļu kārtu un atklikšķināja slēdzenes.

- Tās te ir īstas pases. Viņa uz galda uzlika dokumentu kaudzi ar dažādiem vākiem. - Izvēlies jebkuru, kas tev patīk. Kas attiecas uz pielāgošanu, esmu neoficiālais galaktikas čempions. Man ir visi vajadzīgie rīki, ieskaitot mikroskopu un lāzerskalpeli.

- Varbūt šis te? - Džandars norādīja ar pirkstu uz sarkanu grāmatiņu ar reljefu zelta ģerboni, kurā bija attēlots kronis, ko ieskāva zvaigžņots vainags.

- Dēmiona pasi ņemt gan neiesaku, pārāk viegli dabūt vajadzīgās izziņas.

- Tad šo. - Viņš norādīja uz nepretenciozi pelēku dokumentu, kura blāvajā ģerbonī bija stilizētas globusa kontūras, kuru bija sagrābis nagos putns ar izplestiem spārniem, plēsīgi līku knābi un izteiktām distrofijas pazīmēm.

- Laba izvēle, irliešu lieliski derēs, - sacīja Delija. - Es varu viegli pārlabot datumus uz vīzas un ieceļošanas zīmoga, bet līdzība ar fotogrāfiju tev šķiet, nav problēma.

- Tieši tā, - jauneklis apstiprināja, atverot pasi un apbrīnojot kāda Ramsa Gurnoni, ūsaina vecpuiša, trīsdesmit deviņus gadus veca, konfederācijas pilsoņa, planētas Irlejas iedzimtā, parasto resnvaidzīgo seju. Cik tu par to gribi?

– Mēs jau esam norunājuši par divdesmit, virs tā neņemšu neko.

- Kārtējais likteņa pieskāriens, - sacīja Džandars, domīgi aplūkodams Irlejas ģerboni. - Mana māte, lūk, ir no šīs planētas.

- Ja nemaldos, tu vakar kafejnīcā teici, ka tavu planētu sauc Tangra, - Delija pusjautājoši sacīja.

– Tieši tā, mana mamma tika savervēta braukt tur  strādāt par oficianti vēl pirms manas dzimšanas.

– Tu nepārteicies – pēc vervēšanas un strādāt? - Delija noskaidroja. – Bet tava māte, kā es saprotu, ir karaliene?

– Jā, tikai sākumā viņai bija jāstrādā par oficianti, par karalieni viņa kļuva vēlāk.

Sieviete satraukti iesmējās, atmetot galvu atpakaļ.

- Par ko tu smejies?

- Atkal likteņa izteiksme, kā tu to nosauci, - viņa smejoties paskaidroja. - Mans nelaiķis tētis strādāja par bārmeni turienes kosmodromā. Tiesa, par karali viņš nekļuva. Kas zina, ja viņu nebūtu piemeklējusi delīrija lēkme, es varbūt būtu princese.

- O, tad tu būtu visskaistākā princese visā galaktikā, - Džandars ar iedvesmu sacīja.

Viņa vienkāršais kompliments deva pretēju rezultātu. smaids no Delijas sejas pazuda un sausā tonī viņa pateica:

- Tagad pārrunāsim par to, kā tu plāno iepazīties ar savu izredzēto un kā es varu palīdzēt tavai laimei?

- Šajā ziņā es pilnībā paļaujos uz tavu pieredzi, jo šādos jautājumos neko nesaprotu, - atzina jauneklis.

- Ļoti laipni. Pieņemsim, ka jūs tiksiet iepazīstināti viens ar otru, un kas tālāk?

– Tad man viņa būs jāiepazīstina ar savu māti un garīgo tēvu. Būtu neglīti precēties bez viņu ziņas un piekrišanas. Protams, šim nolūkam mums ar princesi jānokļūst uz Tangras ...

- Un tu esi pārliecināts, ka princese būs sajūsmā par taviem plāniem? - Delija ar nežēlīgu ironiju viņu apsēdināja.

- Šeit es atkal paļaujos uz tevi ...

- Labāk saki bez aplinkiem, - sieviete saviebās. - Īsāk sakot, tu gribi viņu nozagt?

- Baidos, ka citādi neizdosies... - Džandars kļuva sārts un nolaida acis. Vajadzēs...

- Bet kāpēc gan ne, dažām tautām ir paraža nolaupīt līgavas, - sprieda Delija. – Un nekas, pēc tam dzīvo normāli. Tāpēc ka vīrietim pat vistrulākajam pārdrošniekam, sieviete vienmēr spēs ātri ieskaidrot, kurš ir galvenais viņu mājā.

19.nodaļa TAGAD ATLIEK SAGAIDĪT VEIKSMI

Girkadas modernākās viesnīcas "Šerhil" izsmalcinātā baltā daudzstāvu ēka gulēja uz smilšu kāpu viļņiem kā fantasmagorisks akmens kuģis, kuru vētra uzsviedusi uz sēkļa, un tad nodevīgais bēgums atstājis kuģi bezcerīgi iestrēgušu uz zemes. Apmēram trešdaļa no milzīgās struktūras,  kā piramīdveida dzegas karājās virs iežogotās pludmales. Katrs no Šerhilas viesiem, kuri atvēsinājās zem saulessargiem sauļošanās krēslos, pēc vēlēšanās varēja nopirkt personīgu planētu vai pat vairākas, un pirkums viņa budžetā manāmu robu neradītu.

Jau kādu laiku viesnīcas detektīvos tīru dienesta interesi izraisīja gara auguma sirma, resna vecene, kura ik vakaru bieži iegriezās viesnīcā. Ar visiem saviem ieradumiem, viņa aizdomīgi izskatījās pēc pensionētas mīlestības priesterienes, kura tomēr palikusi uzticīga savam ne visai cienījamajam amatam, taču jau vidutājas lomā. Kā pastāvīgu placdarmu šī persona iemīļoja kafejnīcas augšējo terasi, kur viņa mēdza ilgu laiku dedzīgi sarunāties ar līdzīgām cienījamām matronām, kuras nogurušas zem neskaitāmo dārgakmeņu un tikpat iespaidīgu tauku kroku smaguma.

Ne bez iebūvēto mikrofonu palīdzības detektīviem izdevās noskaidrot šīs ievērojamās dāmas identitāti, kura izrādījās tikai baronese no senas panīkušas dzimtas, no Hiržumas planētas. Garlaikotā runīgā aristokrāte bija izdarījusi dabisku izvēli starp ieilgušā pilsoņu kara svelmi uz viņas planētas un maigo karstumu slavenajā aizrobežu kūrortā.

Kopā ar sarunu biedrenēm viņa izlēmīgi nosodīja mūsdienu izlaidīgo meiteņu šausminošo morāli, viņu izaicinošo ģērbšanās stilu, vulgārās nekaunīgās dejas un visbeidzot atkarību no orgasma virtuleptiķiem, kas pilnībā aizstāja vecos labos halucinogēnus, ar kuriem aizrāvās zelta jaunatne vecajos labajos laikos. Kā tas būs viegli saprotams, tikai pilnīgs mazohists spējīgs detalizēti iepazīties ar apjomīgajiem noklausīšanās materiāliem. Viesnīcas apsardzes darbinieku vidū tādu nebija.

Daudz mazāku detektīvu uzmanību piesaistīja visai plikpaurains un ļengans ūsains vīrietis labākajos gados, kurš bieži apmeklēja viesnīcas bāru. Trenēta acs viegli uzminēja viņā veiksmīgu pārtikas preču tirgotāju vai farmaceitu, tā vai citādi, vidusšķiras biznesmeni, ko pārņēmis kluss snobisms, kas starp šādiem kūrorta sīkuļiem novērojams ne retāk kā prostatīts vai hemoroīdi.

Šādi tipi īrē istabiņu ar pilnu pansiju netālā lētā viesnīcā, kas retās reizēs ir aprīkota pat ar dušu, bet pēc tam regulāri apmeklē Šerhilu, lai ieelpotu nesasniedzamās greznības debesu augstuma atmosfēru, paskatītos uz slavenībām un negribīgi ar smagu sirdi patērētos, lai izmestu glāzi smalka vīna. Tādējādi viņi iegūst neiznīcināmas morālas tiesības, atgriežoties dzimtajā zemē, apvīt sevi ar pašu izdomātām leģendām par saviem piedzīvojumiem. Tomēr kaitējums no tādiem bija ne lielāks kā jēga.

Nevienam no detektīviem neradās aizdomas, ka runīgā resnā vecene un klusais snobs būtu kaut mazākajā mērā saistīti. Turklāt viņiem pat prātā neienāca saistīt viņu tukšo izklaidi ar princesi Enzellu, kura reizēm apmeklēja abas dzeršanas iestādes, un, kā ierasts, noraidīja bagāto noslēgtību imperatora villā otrpus līcim un īrēja stāvu  Šerhilā.

Kādā jaukā klusā vakarā viņas augstība princese Enzella divu platplecainu miesassargu pavadībā atgriezās no pastaigas gar pludmali uz viesnīcas augšējā stāva deju zāli. Bija jau krietni pēc pusnakts, kad viņa pēc kārtējās dejas atvainojās savam kavalierim un steidzīgi pameta zāli. Miesassargs, kas sekoja princesei cienījamā attālumā, palika gaitenī stutēt sienu, bet Enzella, no dejošanas pietvīkusi, ielidoja tualetē un steidzīgi ieslēdzās kabīnē.

izejot no turienes un skalojot rokas virs izlietnes, princese nepievērsa uzmanību tam, kā atvērās durvis un tualetē ienāca kāda dāma ar smagu gaitu. Ūdens šļakatas apgrūtināja saklausīt, kā gandrīz nedzirdami slēdzenē pagriežas universālā viesnīcas atslēga. Taču meitenei spogulī izdevās saskatīt resnu seju ar nokareniem vaigiem, ko vainagoja šķidras sirmas cirtas, mirkli pirms kāda spēcīgā roka viņai sejā iegrūda vēsu, mitru lupatu, bet otra roka cieši satvēra viņas plecus, piespiežot viņu ar muguru pret resno svešinieces ķermeni. Neveiksmīgi mēģinot cīnīties pretī, princese dziļi ieelpoja aptiekas, nedaudz saldeno smaržu, un tad iegrima bezcerīgā melnā aizmirstībā.

Nelaižot vaļā meitenes ļengano augumu, sirmā uzbrucēja iemeta izlietnē smirdīgajās narkotikās samērcēto lupatu un ar pirkstu piespieda par apģērba pogu nomaskētu miniatūru rāciju. Nekādas radiopārrunas nesekoja, atskanēja tikai kluss īss atbildes pīkstiens, kas liecināja, ka nosacītais signāls ir ņemts vērā.

Atvērusi kabīnes durvis, sirmgalve uz apreibušās princeses rokas atsprādzēja ar slepenu radiobāku aprīkotā zelta pulksteņa aproci un noslīcināja to tualetē. Tādā veidā pārnēsājamie virzienu meklētāji, kādi bija katram no miesassargiem, saviem saimniekiem nedeva ne mazāko pamatu bažām, kad resnā sieviete pievilka princesi pie loga, atvēra to, bet no ārienes izstieptā vīrieša roka pārvilka nejūtīgo ķermeni pāri loga aplodai. Ārpus loga pazibēja un pazuda ūsainā snoba seja, no viesnīcas bāra, pēc tam gara, sarkana ķetna, kuru tikai līdz pusei sedza melna bikšu stara, atspiedās pret rāmja apakšējo malu, atgrūdās un slīpi pacēlās augšā.

Brīdi vēlāk kaut kur tālumā, netālu no tumšā okeāna pludmales, atskanēja izbrīna izsauciens. Vairāki pāri, kas pastaigājās pa pludmali, pacēluši galvas, ieraudzīja neticamu ainu. Viņu priekšā mirdzēja viesnīcas milzīgā fasāde ar daudziem logiem, zvaigžņotās debesīs pacēlās pakāpienveida piramīdas stāvi, un pēdējā no tiem galvu reibinošā augstumā kāds melnā uzvalkā, izplešot trīs garas kājas, kā zirneklis rāpās uz augšu, pārmaiņus iecirzdams nagus gludajā sienā, kā alpīnistu āķus. Ar ceturto ķetnu viņš turēja uz muguras trauslu figūru rozā kleitā. Kāpšana briesmonim prasīja tikai dažas sekundes, un nedaudz vēlāk no viesnīcas jumta aizlidoja ekskursiju helikopters.

Tikmēr resnā sirmā vecene, it kā nekas nebūtu noticis, ar liftu nobrauca lejā uz tukšo vestibilu, izgāja no viesnīcas, pēc tam, izgājusi starp stāvlaukumā novietoto limuzīnu rindām, apsēdās pie zila sporta auto stūres. "Darzatti" markas sporta auto, braši izrāvās no vietas un aiznesās prom.

* * *

- Ja tu zinātu, cik ļoti man noriebusies šitā vecene, - resnā baronese pasūdzējās Delijas balsī un steidzīgi sāka sava izskata pārvērtības.

Vispirms viņa novilka ar biezu vatelīna kārtu izklāto kleitu, paliekot pieguļošā sudrabainā skafandrā ar iebūvētu temperatūras kontroli, kādu izmanto kosmosa flotē, novēršot problēmas reaktora nodalījumos. Pēc tam viņa nomazgāja kosmētiku, izņēma gumijas ieliktņus aiz vaigiem un metamorfozes beigās noņēma parūku.

Princese, kura vēl nebija atguvusi samaņu, gulēja uz dīvāna. Džandars, pārliecies viņai pāri, nez kāpēc pataustīja pulsu, tad pievērsās Delijai.

- Kad viņa pamodīsies? - viņš jautāja.

Melnīgsnējais ūsainis Rams Gurnoni bija pazudis, un tā vietā parādījās lielpierains nedaudz sakumpis jauneklis ar pelēkām acīm un sprogainu bārdu, matu cirtām līdz pleciem, ģērbies maisveidīgā melnā uzvalkā, kas neatbilda augumam.

- Nekādi nevaru pierast pie šīm tavām pārvērtībām, - sieviete atzina, nedaudz pārsteigta. - Cik saprotu, šī ir tava īstā seja?

- Jā.

– Nevari vien sagaidīt, kad varēsi padūdot ar savu mīļoto?

- Protams.

- Tūlīt viņu pamodināšu,-  Delija apsolīja. Viņa parakņājās zāļu skapītī, izņēma no kastītes nelielu ampulu, pārlauza to un piegrūda caurspīdīgā šķidrumā samērcētu vates tamponu Enzellas garajam ģimenes degunam, pazīstamam visā impērijā, pateicoties viņas vecāku portretiem uz banknotēm.

Princese skaļi nošķaudīja, plaši atvēra acis un palēcās uz dīvāna.

- Oi, mammīt, kur es esmu? - viņa aizsmakusi iesaucās.

- Neuztraucieties, mīļā princese, - Džandars sirsnīgi sacīja. – Jums nekas nedraud. Pieņemiet manus visdziļāko atvainošanos par jums sagādātajām neērtībām.

- Kas jūs tādi esat? - Enzellas apmulsušais skatiens skrēja no Džandara līdz Delijai un atpakaļ.

– Ļaujiet man stādīties priekšā: mani sauc princis Džandars. Un šī ir Delija, mana uzticamā palīdze.

ne mazākā mērā viņa maigā toņa un cieņpilno manieru nenomierinātā princese, vajāti pārskatīja dzīvojamo istabu, viņas trīcošie pirksti nepārtraukti ņurcīja īsās rozā kleitas apakšmalu.

- Kāpēc jūs mani atvedāt uz šo graustu, laidiet mani vaļā, vai tiešām jums nav sirds? - viņa nobijusies kliedza.

- Manās krūtīs pukst veselas divas sirdis, jūsu augstība, - jauneklis galanti nolieca galvu. - Un tās abas pilnībā pieder jūsu augstībai.

Tomēr princese ignorēja šos aizkustinošos anatomiskos izplūdumus.

- Jums laikam vajadzīga izpirkuma maksa? - viņa teica. - Mans tētis jums samaksās visu, cik tik  vēlaties. Tiesa, pēc tam vienalga noķers un pakārs. Es par to parūpēšos personīgi.

– Apžēlojieties, jūsu augstība, mums naudu nemaz nevajag.

Aprāvusies Enzella paskatījās uz Džandaru.

- Ko tad jūs gribat?

- Iesākumā es vēlos jūs aizvest uz savu planētu un iepazīstināt ar savu māti un audžutēvu.

- Bet neko citu tu negribi?

- Vislielākā laime man būtu nomirt pie jūsu augstības kājām, - sarežģīti izskaidrojās princis.

- Šeit ir manas kājas. Tūlīt pat mirsti nost, kāpēc stiept gumiju? Nu?

Delija atlaidusies krēslā un sakrustojusi kājas, no sirds izbaudīja abu augstdzimušo personu sarunu.

- Patiesībā es biju domājis ko citu, jūsu augstība, atguvies no apjukuma, izspieda nosarkušais Džandars. - Proti: piedāvāt jums roku un sirdi.

- Ko-ko? -  princese pat palēcās. - Kādam hļajam tu man esi vajadzīgs?

- Redziet, es esmu vienīgais planētas Tangra troņa mantinieks, - princis spītīgi turpināja savu. - Mana planēta ir vienreizēji skaista, tur dzīvo saprātīgas ķirzakas pilnīgi neskartas dabas klēpī. Tur ir ļoti jauki, un jums noteikti patiks, pati redzēsiet ...

- Paklau, pietiks man kārt uz smadzenēm visādu pajedreņu, - Enzella pārtrauca viņu un, viebdamās, ar pirkstu galiem pamasēja deniņus. - Nu pilnīgs zvezdrons, kā man galva sprēgā. Ak, cik stulba atiešana! Starp citu, kur ir mana somiņa?

- Palika viesnīcas tualetē, - sacīja Delija.

- Če, slinkums bija to paņemt? - princese sašuta.

– Bet man tā nebija vajadzīga.

- Ak, tu kniedētā ļarva, tur taču  bija arī flakons ar harnu, veseli trīs malki ...

- Aizver mūli, pretīgā kuce! - princesei tonī atsaucās Delija. - Neuzdrošinies te rieties, pretējā gadījumā ātri dabūsi pa dirsasgalu.

Pienāca prinča Džandara kārta izbolīt acis, un apstulbt no izbrīna.

Dāmas klusēdamas sakrustoja nemirkšķinošus, mežonīgus skatienus, tad pēkšņi Enzella atspiedās uz dīvāna spilveniem, un viņas plānajām lūpām pārslīdēja īgns smaids.

- Oi, cik es esmu stulba! - viņa paškritiski atzina. - Mans Mika vienmēr mani izpestīs, bet jūs noteikti atradīs.

- Kas ir Mika? - Džandars apjautājās.

- Drīz uzzināsi, stulbais čuvirlo, - apsolīja princese. - Kad mans Mika tevi noķers, zini, ko viņš ar tevi izdarīs?

- Nav ne jausmas, jūsu augstība.

- Viņš tev olas noraus, lūk ko viņš izdarīs.  Mika ir mans galvenais miesassargs. Es palūdzu, lai tētis ieceļ viņu par galveno. Jo viņš drāžas labāk nekā jebkurš cits no maniem miesassargiem. – Padomājusi princese izdarīja būtisku precizējumu: – Un vispār viņš drāžas labāk par visiem vīriešiem šajā izdrāztajā kūrortā.

– un tu jau esi izmēģinājusi visus? – Delija neizturēja.

- Klausies, tu, bārdiņ, lai tava palaistuve aizver muti un nelīp iekšā, - princese pavēlēja ar pretīguma grimasi.

- Ļaujiet man atgādināt jums, jūsu augstība, ka es ar vislielāko cieņu esmu jūs uzaicinājis apmeklēt manu planētu, - sacīja Džandars, pasvītroti ignorējot Enzellas aizvainojošo prasību. - Bet, ja es pareizi interpretēju jūsu atbildi, jūs nedomājat pagodināt manu tautu ar savu ierašanos?

- Nu, bet hļajs tev purnā, ne pie kādām ķirzakām es ar tevi nelidošu.

– Kas attiecas uz manu nepārdomāto priekšlikumu noslēgt laulību, - princis bez entuziasma turpināja, – Ceru, ka jūs augstsirdīgi piedosiet manus rūgtos maldus. Ticiet man, jūsu augstība, es nezināju, ka jūsu sirds jau atdota citam, Ļaujiet man novēlēt jums un jūsu izredzētajam daudzus laimes pilnus gadus.

- Nu jā, es pašlaik grasījos lūgt savam tētim paaugstināt Miku par admirāli, - princese labprāt pastāstīja. – Tāpēc, ka man viņš vairāk patīk admirāļa uniformā nekā ģenerāļa. Pēc tam es viņu apprecēšu. Bet par tevi man nav nekādas daļas. Ja nu vienīgi atnākšu un paskatīšos, kā tevi pakar, tas nu noteikti.

- Tādā gadījumā neuzdrošinos jūs ilgāk aizturēt, jūsu augstība.

- Tātad es varu iet? - Enzella neticīgi pajautāja un nolēca no dīvāna.

- Nu, nē, nekā nebija, - Delija iejaucās. - Es uz karātavām nesteidzos, vai zināt.

Vis no tās pašas aptiekas skapīša viņa izņēma inžektoru un ampulu kastīti.

- Ko jūs gribat ar mani darīt? - Princese, šausmu pārņemta, atsprāga pret sienu. - Es kliegšu, es saukšu palīgā!

- Tās ir tikai miegazāles, - paskaidroja Delija. - Dod šurp savu roku.

Tomēr Enzella izdvesa caururbjošu, gandrīz ultraskaņas spiedzienu un mēģināja atkauties, taču izlūks viņu mierīgi sagrieza ar sāpīgu tvērienu un, nogāzusi uz dīvāna, injicēja zāles.

***

Pēc kāda laika pa galveno maģistrāli gar krastu skrēja zils pussporta "Darzatti", kas bija iznomāts pēc viltotiem dokumentiem, pie stūres sēdēja Džandars, atkal pieņēmis Ramsa Gurnoni izskatu, blakus sēdēja Delija resnās baroneses izskatā bet princese Enzella mierīgi krāca aizslēgtajā bagāžniekā...

- Nu, tagad mēs esam ar tevi kviti, draudziņ... - sieviete apmierināti atzīmēja, pašķielējot uz Džandaru. – Man prieks, ka tu pats skaidri redzēji, kādas šodien tās princeses ir.

- Bet viņas domas smaržoja ar pārsteidzošu, nepārspējamu svaiguma aromātu, zini, kā pavasara vēsma, - rūgti sacīja Džandars. - Tagad es saprotu, kāpēc.

- Tāpēc, ka viņas galva ir pilnīgi tukša, - uzminēja Delija.

- Diemžēl.

- Cik es zinu no avīzēm, viņai reiz ienāca prātā ar savu klātbūtni iepriecināt Hvarnas universitātes Literatūras fakultāti. Tici vai nē, viņa tur paspēja izturēt veselus divus semestrus, pirms zinātne viņai noriebās pilnīgi. Bet paspēja tomēr daudz iemācīties, kā tu jau pamanīji. Kas attiecas uz narkotiku iemešanu, tur gan viņai, noteikti ir universitātes izglītība.

- Piedod, ka es tevi iesaistīju šajā idiotiskajā pasākumā, - Džandars nožēloja.

- Nekā briesmīga, man bija ļoti jautri. Paralēli, sagatavošanās gaitā tu iemācījies vadīt mašīnu un helikopteru. Kas nekad nav lieki.

- Tas gan, - princis piekrita. Viņš kādu laiku klusēdams vadīja vareno "Darzatti", tad ar bažām sacīja:

- Jālido prom. Šeit vairs nav ko darīt, un kļūst pārāk bīstami palikt ilgāk.

- Viegli pateikt, - Delija skeptiski sacīja, kratot savas plānās sirmās skipsnas. - Vari iedomāties, kāda kontrole tagad ir kosmodromos? Tava viltotā pase ir piemērota policijas patruļām, taču tā neizturēs nekādu nopietnu pārbaudi.

- Kaut ko izdomāšu, - Džandars solīja, turpinot vadīt mašīnu ar maksimālo ātrumu. Piekrastē pieņēmās rītausma, debesis pamazām piesātinājās ar zilganu blāzmu, izgaisa zenītā uzkāpušie divi oranžie mēneši.

Caur vējstiklu skatoties debesīs, Delija vienaldzīgi izmeta:

– Smieklīgi, bet tava zīlēšana piepildījās.

– Tiesa, līdz šim pa pusei. Ar līgavu man galīgi nepaveicās, tagad atliek sagaidīt veiksmi.

- Starp citu, es jau iepriekš, bez jebkādām zīlēšanām, zināju, ka tā lahudra iedos tev pagriezienu no vārtiem, - sieviete teica ar aizbildniecisku smaidu. – Tavai zināšanai visa viesnīca zina, ka princese ir līdz ausīm iemīlējusies savā galantajā miesassargu komandieri. Esmu pārliecināta, ka no viņiem būs brīnišķīgs pāris. Abiem smadzenes apmēram uzpirksteņa lielumā, ja ne vēl mazāk.

- Kāpēc tu man par to nestāstīji?

- Vai tad tu jautāji?

- Vienalga tomēr varēji mani pabrīdināt, - princis prātoja.

- Tā no manas puses būtu negodīga spēle, - Delija atcirta.

- Es gan tā nedomāju.

- Tātad tu joprojām neko nesaproti.

– Kas īsti man būtu jāsaprot? - Džandars jautāja, nenovērsdams skatienu no šosejas, tik taisnas kā bulta, ar smaili ieurbjoties rozā rītausmas joslā pie apvāršņa.

Delija pašķielēja uz vīrieti ar lieko svaru un ūsām, un ar roku viegli noglāstīja viņa vaigu.

- Kad atgriezīsimies manā halabudā, un es tev visu paskaidrošu, - viņa valšķīgi apsolīja. - Un par to veiksmi arī.

***

Kad kontradmirālis Bukstens un vecākais policijas inspektors Reihens ar slēptiem drebuļiem izgāja no "Šerhillas" dubultajām spoguļdurvīm, televīzijas kameru izspiedušos purpursarkano acu priekšā, viņu parādīšanās izraisīja neprātīgu ažiotāžu žurnālistu pūlī, kas drūzmējās viesnīcas vestibilā.

Daudzkājainais, simtacu briesmonis metās mocīt inspektoru, bet  civildrēbēs ģērbtais Bukstens, steidzīgi izlikās, ka slauka seju ar kabatlakatiņu. Acīmredzamu iemeslu dēļ viņu nemaz nevilināja izredzes kļūt par televīzijas zvaigzni.

– Vai tā ir taisnība, ka princesi nolaupījis briesmonis no kosmosa? - kliedza kāds dzīvespriecīgs pinkains puisis, bakstīdams garā kātā uzmontēto mikrofonu policistam zem deguna.

- Bez komentāriem,- caur sakostiem zobiem nomurmināja Reihens, ar plecu pa priekšu spraucoties cauri nemierīgajam, negribīgi ceļu dodošajam ar aparatūru nokārtajam žurnālistu pūlim.

Uz viņu šāva ar nepārtrauktiem zibspuldžu zibšņiem, no visām pusēm sniedzās  rokas ar kamerām un diktofoniem. Kontradmirālis, kurš bija uzlicis melnas brilles, sīkiem soļiem sekoja aiz policista platās muguras.

– Kādi ir nolaupītāju mērķi?

- Bez komentāriem.

– Saskaņā ar mūsu informāciju, nolaupīšanā varētu būt iesaistīti Hiržumas separātisti. Vai tā ir?

- Nav komentāru. Laidiet taču garām puiši. Parunāsim vēlāk. Ļaujiet taču beidzot paiet garām.

Tikuši pie melnas automašīnas bez pazīšanas zīmēm, inspektors un aizmugurē ejošais kontradmirālis apsēdās aizmugurējā sēdeklī, atviegloti paslēpdamies no kaitinošajiem intervētājiem aiz tonētajiem stikliem.

- Braucam uz rātsnamu, - Bukstens pavēlēja šoferim, elsdams un paslēpdams kabatlakatiņu kabatā.

Kad automašīna uzbrauca prospektā, kontradmirālis, nospiežot pogu, pacēla biezo stiklu, katram gadījumam norobežojot vadītāju ar skaņu izolējošu barjeru.

- Atcerieties, inspektor, es jums reiz jautāju, ko jūs darītu šī visvarenā pārcilvēka vietā? - viņš ierunājās.

- Atceros. Starp citu, atkal esmu miega badā, mani izvilka no gultas pašā rītausmā, - nomurmināja Reihens, caur tonētajiem stikliem skatīdamies uz saules disku, kas pacēlās alejas līdzenumā starp melnajiem debesskrāpjiem.

– Tagad mēs zinām atbildi. Runājot starp mums, es gaidīju triku līdzīgā stilā. Jādomā, Jauneklis paņēma princesi par ķīlnieci un tagad grasās šantažēt imperatoru.

- Un ko, pie velna, tas draņķis grib? — policists drūmi jautāja.

- Nezinu. Jādomā, ka drīz viņš tādā vai citādā veidā izvirzīs savas prasības. Visticamāk, viņš tās paziņos presei.

- Nu, tad gan žurnaļugas mums iedos siltumu, - Reihens saviebās. – Varbūt jūsu nodaļa pacentīsies viņus kaut nedaudz savaldīt?

- Diemžēl mēģinājumi noteikt aizliegumus šādos gadījumos dod tieši pretēju efektu, mēs tikai pieliesim eļļu ugunij, - atbildēja kontradmirālis. - Turklāt te mudž no Konfederācijas žurnālistiem, pār kuriem mums nav varas.

- Ko te lai saka? Sliktas mūsu lietiņas.

- Tāpēc mums pēc iespējas ātrāk ir jāiegūst taustāmi rezultāti, pirms Nelds mūs izmetīs aprīšanai, - ar uzsvaru sacīja Bukstens. – Es gan labi zinu viņa paradumus. Tikko kas, iemest izpildītājus sūdos līdz ausīm un lepni staigāt pāri to galvām baltās biksēs.

– Un jūsuprāt, mūsu komisāram ir citādi ieradumi?

No Reihena azotes sudrabaini atskanēja mobilā telefona signāls.

- Lūk arī viņš, klāt kā saukts, - inspektors skumji pateica, izņēma aparātu un atvāza vāku.

- Klausos, - viņš teica.

- Labdien Reihen, tas esmu es, - atskanēja ienīsta vilkača balss. Pazināt?

- Pazinu, - policists apstiprināja, sakožot zobus. - Ko teiksi?

- Netālu no jums labi zināmās pamestās mājas Triumfa prospektā atrodas zila "Darzatti" automašīna. Domāju, ka tās bagāžniekā atradīsiet kaut ko sev ārkārtīgi interesantu. Novēlu panākumus.

- Esi nolādēts! - Reihens izmeta, pārkliedzot īsajiem pīkstieniem, un pagriezās pret Bukstenu. - Kā jūs domājat, kas tikko zvanīja?

- Tiešām Jauneklis?!

- Viņš pats.

- Jums taču ir numuru noteicējs, - sacīja Bukstens.

- Ir gan, bet kāda jēga! – Inspektors parādīja kontradmirālim sava mobilā telefona tablo. – Palūk, viņš zvanīja no taksofona, sameklē tagad viņu.

- Ko viņš teica?

- Tūlīt, mirklīti. - policists smagi nopūtās, izsaucot numuru no mobilā telefona atmiņas.

- Lako, sveiks, šeit Reihens, - viņš teica. - Steidzami sūti darba grupu, ātro palīdzību un ekspertus uz Triumfa prospekta sešsimt ceturto māju. Drīz būšu arī pats. Viss paldies.

Kamēr inspektors runāja ar dežurantu, Bukstens sēdēja kā uz adatām un, tiklīdz tas ielika mobilo telefonu jostas maciņā, metās viņam virsū ar jautājumiem:

- Par ko tad bija saruna? Kas ar princesi? Kāds ar to sakars Triumfa prospektam?

Policists apmierināja viņa ziņkāri, vārdu vārdā atstāstot dialogu ar Džandaru.

- Nu ko, brauksim un savāksim princeses līķi, - Reihens drūmi sacīja.

- Esat pārliecināts? – Bukstens tik tiko kustināja savas nobalušās lūpas.

- Es dārgi atdotu, ja kļūdītos. Pasakiet šoferim adresi, lai viņš dzenas tieši uz turieni.

Ar trīcošu pirkstu kontradmirālis knapi trāpīja pa slēdzi, kas nolaida stikla starpsienu. Saņēmis jaunu uzdevumu, vadītājs no sēdekļa apakšas izņēma mirgojošu bākuguni uz garas auklas, izbāza roku pa atvērto logu un uz jumta uzlīmēja zilo bumbuli ar magnetizētu pamatni. Gaudojot sirēnai un mirgojot ziliem zibšņiem, melnā mašīna metās uz Triumfa avēniju. Kad tā piebrauca pie pamestās mājas ar sešsimt ceturto numuru, tur dīkdieņu uzmanīgo acu priekšā jau stāvēja divas policijas automašīnas un balts reanimācijas mikroautobuss. Reihens gandrīz vai skaļi ievaidējās, ieraugot tuvumā trīs automašīnas ar lielāko televīzijas kompāniju emblēmām uz durvīm.

- Jūs tikai paskatieties vien! Šķiet, ka šie nelieši mūs pilnīgi aplenkuši, - viņš pasūdzējās kontradmirālim, ar ģipsī pārsieto roku pagrūžot, no ielas pretējās puses jau filmēt sākušo reportieru virzienā.

- Kaut kā es vēl neredzu nevienu "Darzatti", - Bukstens ierunājās, pagrozījis galvu, un pievērsās šoferim: - Brauciet gar sētu un pagrieziet ap stūri.

Tiklīdz automašīna iegriezās šķērsielā, tās pasažieriem acīs krita iepretim žogam novietota zila pussporta automašīna, kuras slaidās aprises atgādināja plēsīgu zivi.

- Lūk viņa! - iesaucās kontradmirālis, no jūtu pārpilnības satvēris šofera plecu. - Apstājieties pie tās tur mašīnas.

tas apgrieza automašīnu un padeva to slīpi uz ietves "Darzatti" garā motora pārsega priekšā.

Izkāpis pirmais un apgājis tukšo, aizslēgto automašīnu, Reihens pavilka aiz bagāžnieka roktura. Aiz viņa gandrīz puspalekdamies tipināja Bukstens.

- Aiziešu un paņemšu no jūsu šofera lauzni, - inspektors nomurmināja un devās atpakaļ uz melno automašīnu.

Atgriezies ar montāžas stieni rokās, inspektors iebāza tā galu spraugā zem atslēgas cauruma un ar visu ķermeni uzgūla uz iegūtās sviras. Slēdzene protestējot nobrīkšķēja, un bagāžnieka vāks atlēca vaļā.

- Dievs augstais! – Bukstens nostostījās, izbolījies uz saliekto meitenīgo augumu rozā kleitā.

No pieripojošajām automašīnām izbira policisti, pāri ielai skrēja reportieri ar televīzijas kamerām, aiz žoga stūra parādījās reanimācijas mikroautobuss.

Noliecies pie princeses, Reihens pagriezās un uzkliedza seržantam, kurš pieskrēja ar blasteri rokā.

- Pasauc ārstu, pasteidzies! Viņa elpo!

Saļimstošais kontradmirālis ķērās pie sirds, uz ļenganām kājām paspēra soli tuvāk zilajai mašīnai un gandrīz iekrita atvērtajā bagāžnieka rīklē, taču inspektoram izdevās viņu laikus notvert.

***

Vairākas garas, bezgala ilgas stundas pēc kārtas admirālis Zenzers ar neredzošām acīm nolūkojās uz lielo Galaktikas attēlu novērošanas ekrānā. Jau kuro dienu, pabrokastojis un noslēdzies no visiem komandtelpā, viņš citu nodarbību trūkuma dēļ nodevās šai nodarbei.

Viņa regulārajām ilgajām dežūrām šajā postenī nebija nekādas jēgas, taču admirālis aizliedza sev par to domāt. Sekojošie loģiskās ķēdes posmi  pārāk viegli savērās kopā, un beigās kļuva redzams secinājums par visa pilnīgo, visu aprijošo bezjēdzīgumu. Jēgas nebija viņa uzsāktajam eskadras lidojumam pāri miljoniem gaismas gadu bezdibenim, bet apkalpes locekļu dienests kļuva par pilnīgi tukšu formalitāti, kas eskadras komandiera amatu nolika tukšā vietā. Izmantojot konsekventu argumentāciju, bija jānonāk pie rūgta secinājuma, ka galu galā arī paša admirāļa dzīve ir zaudējusi jelkādu jēgu, tāpat kā apkārtējais Visums, kas reiz izšķīlies no primārās olas, ko rūpīgi izperējusi Visuma Vista.

Tomēr, Zenzera dežūrām komandtelpā zināmu nozīmes ēnu piešķīra fakts, ka mičmanis Kvau tur iekļūt nevarēja. Vairākas reizes admirālim nācās rūgti nožēlot savu idiotiskās augstsirdības uzplūdu, kad viņš atkārtoti paaugstināja Kvau par virsnieku un pēc tam vēl izlaida nabadziņu no lazaretes. Viņš līdz beidzamajam saniknoja admirāli ar asarainiem lūgumiem mainīt kursu, lai neiztraucētu Perētāju baru un nepieļautu Visuma nāvi. Tomēr Zenzers kategoriski atteicās izdarīt kolektīvu pašnāvību, atlikušo degvielu iztērējot apejošam manevram. Tikai komandtelpas durvis, ko apsargāja modrs adjutants, varēja pasargāt admirāli no nebeidzamām vienmuļām ķildām ar nelaimīgo Kvau.

Garlaicības nogurdinātais Zenzers pat bija sajūsmā, kad uz ekrāna saviļņojās un pazuda miglainais Galaktikas šķipsnojums, kas viņu bija nogarlaikojis, un tā vietā parādījās sarkanas ķirzakas ar maziem līkiem radziņiem attēls, kura sēdēja uz biezā, dzeltenā zālē novietota klintsbluķa, televīzijas ziņu raidījuma diktora cienīgajā pozā.

Admirālis pamatoti nosprieda, ka beidzot viņam paveicies zaudēt prātu un viņu piemeklējušas halucinācijas. Bet vājprātīgajam ir vairākas neapstrīdamas priekšrocības, piemēram, tagad bija iespēja piepildīt savu loloto sapni - pirmajā tikšanās reizē uzkrist virsniekam Kvau un pēc sirds patikas iekost viņam.

Ķirzakas lielais, kārpainais purns vērīgi paskatījās uz Zenzeru, ar izvelbtām, kā smalkā sietā ievietotas maltas gaļas kotletes, rozā acīm.

- Man ir tas gods sveicināt jūsu ekselenci, - halucinācija teica viegli rejošā balsī.

– Uh tu, tā var pat runāt! - jūsmoja admirālis.

- Esmu priecīgs paziņot, ka jūsu eskadras briesmu signāls ir sadzirdēts. Es runāju ar jums no tālās nākotnes. Pamatojoties uz jūsu kalendāra standartu, mūs šķir vairāk nekā desmit miljoni gadu. Pirmkārt, atvainojos visas savas rases vārdā, kas ir pilnvarojusi mani sazināties ar jums. Ticiet man, mēs nožēlojam mūsu tālo senču neuzmanību, kuri jūs izmeta starpgalaktiskajā telpā pie Vispasaules Perētāju ligzdas, nemaz nepadomājot par sekām.

— Ko nu vairs, tur neko nevar darīt, — Zenzers samiernieciski sacīja.

- Pašreizējā situācija ir pilna ar neskaitāmām nelaimēm, - ķirzaka turpināja. - Apdraudēts ne tikai nākamo pasauļu liktenis, bet arī visa Visuma nākotne kopumā. Tā nākotne, pie kuras piederu arī es un mani brāļi. Par laimi, mēs esam pilnībā apguvuši telpas un laika īpašības, kā arī iekļuvuši metainformācijas kontinuuma smalkāko lauku noslēpumos. Tūlīt mēs pieliksim kopīgas pūles, lai jūsu eskadras kuģi droši atgrieztos tajā Galaktikas reģionā, no kura tie tik neapdomīgi tika izmesti. Vēlreiz, lūdzu, pieņemiet mūsu atvainošanos par sagādātajām neērtībām.

Sarkanā ķirzaka sakrustoja ķepas uz krūtīm un dziļi paklanījās.

- Kā es saprotu, jūs esat tas pats izdaudzinātais Kosmiskais Saprāts... nu, ar kuru sazinājās viens no maniem virsniekiem? - stostījās šokētais admirālis.

- O nē, ko jūs, es esmu tikai materiāla individuāla būtne. Bet jūs, visticamāk, bijāt domājis Visvareno Pasaules Garu.

- Kā teiksiet, jo es par to nezinu nenieka, - Zenzers atklāti atzina.

- Starp savējiem mēs viņu saucam arī par Lielo Ķirzaku Bez Ķermeņa, Kas Vienmēr Smejas, - rūpīgi precizēja ķirzaka. - Starp citu, runājot starp mums, pēdējo vairāku miljonu gadu laikā Visvarenais Pasaules Gars ir ļoti nolietojies, un viņa amatā tas nav pārsteidzoši. Jums jāatzīst, ka ir ārkārtīgi grūti pastāvēt, ja apkārt nav neviena sev līdzvērtīga vai pārāka par pašu. Nepanesamā vientulības nasta viņu novedusi pie Dieva meklēšanas, un beigu beigās, iedomājieties, viņš sācis pielūgt kādu Visaugstāko Bezpersonisko Visvienību, taču pats nevar saprotami izskaidrot, kas tas ir.

- Pavisam nesolīdi no viņa puses, - admirālis piekrita. – Atklāti sakot, es par viņu biju labākās domās.

- Es ļoti priecājos satikt leģendāro admirāli Zenzeru, - ķirzaka jūsmīgi sacīja. - Tātad, drīz vien jūsu eskadra nonāks netālu no Demiona. Ļaujiet man atvadīties un novēlēt jums veiksmi gaidāmajā kaujā.

- Pagaidiet, es gribētu uzdot vienu jautājumu, - Zenzers steidzīgi sacīja, paliecoties uz priekšu.

- Jautājiet, jūsu ekselence.

- Pastāstiet man, kas notika ar cilvēci? Vai tā joprojām eksistē?

- Jā.

- Nu, kā viņi tur...? ..

- Tagad mēs ļoti reti saskaramies ar cilvēkiem, - atbildēja ķirzaka. – Viņi jau sen ir izvēlējušies starojuma eksistences formu.

- Tas ir kā? - admirālis bija pārsteigts.

- Viņu rasei vairs nav vajadzīgi fiziski organismi un tā pastāv bezķermeniski, enerģijas sabiezējumu veidā. Atvainojiet, man ir liegta laimīgā iespēja turpināt mūsu sarunu. Tā kļuva iespējama, tikai pateicoties miljoniem manu brāļu milzīgajai garīgajai piepūlei, bet tagad viņu spēki jau izsīkst. Novēlu jums laimīgu atgriešanos mājās. Palieciet sveiks.

Vēlreiz paklanījusies, sarkanā ķirzaka pazuda, un skata ekrānā parādījās dzimtā galaktika, kuru admirālis Zenzers gandrīz nevarēja saskatīt caur karstajām asarām, kas aiz laimes lija no acīm.

20. nodaļa VIŅI SAPROT TIKAI SPĒKA VALODU

Nežēlīgā saule pacēlās zenītā virs Girkadas galvaspilsētas, kad melna automašīna nogādāja Bukstenu no rātsnama uz policijas iecirkni. Ieejot šaurajā Reihena kabinetā, kontradmirālis atrada inspektoru sēžam pie datora, novilktais formastērps karājās virs krēsla atzveltnes, uz palodzes sēca un burbuļoja pusautomātiskais vārāmais katls, bet pie atkritumu tvertnes blakus galdam pārpilnībā gulēja saburzītas vienreizējās džuffas krūzītes. Viņa ieģipsētās rokas pirksti jau bija atguvuši kustīgumu un sparīgi ņirbēja virs topogrāfiskās tastatūras.

- O, lūdzu, apsēdieties. Ar ko esat atnācis? - policists dzīvespriecīgi jautāja.

- Maršals perd un ārdās, - Bukstens sūdzējās, apsēdās un noslaucīja savu nosvīdušo seju ar kabatlakatiņu. - Viņam bija ļoti nepatīkama saruna ar imperatoru pa tālo sakaru kanāliem. Viņa Majestāte atvēlēja dot princeses nolaupītāju sameklēšanai trīs dienas. Ja neiekļausimies termiņā, viss cauri.

- Neuztraucieties, mums ir iespēja to paveikt pat pirms termiņa, - Reihens viņu mierināja. - Ceru, ka sienas pulkstenis viņu midzenī nemelo un ka princese neko nav saputrojusi. Es jau esmu aprēķinājis rādiusu, kurā atrodas māja, kur viņi turēja princesi. Tas ir, aritmētikā atrisināju pamatskolas uzdevumu un liku saviem puišiem iziet cauri visiem policijas posteņiem abās iegūtā loka pusēs. Jo ir izcila pazīme - "Darzatti", auto kas diezgan pamanāms. Vakar no rīta, to "Manzurs un dēli" garāžā noīrēja un samaksāja ar kredītkarti dekādi uz priekšu, kaut kāds Gurnoni. Es izliku šo viru meklēto sarakstā. Kas attiecas uz Hiržumas baronesi, viņa brauca ar dzeltenu "Veže", viesnīcas detektīvi iedomājās pierakstīt numuru, tiklīdz viņa sāka bieži apmeklēt viesnīcu. Tāpēc sameklējām arī viņas auto. Arī iznomāts, izdots pirms piecām dienām, vis tajā pašā Manzura un dēla garāžā.

- Tur savu automašīnu īrēja arī Prohanovska, - uzreiz atcerējās Bukstens.

- Bet man tāpat nebija šaubu, ka pārģērbusies par to veceni bija viņa, - inspektors izsmejīgi miegdams acis pamāja ar galvu. – Tikai ar "Darzatti" viņa salaida dēlī. Esmu gatavs likt galvu pret novalkātām zeķēm, ka autoinspektori atcerēsies tik retu marku.

– Jā, priekš profesionāļa kļūda ir nepiedodama.

- Pa jūsu kanāliem ir kas jauns? - Redzot, ka kontradmirālis vilcinās atbildēt, Reihens viņu iedrošināja familiārā tonī: - Nekautrējieties, teiksim, mēs tagad esam vienā komandā.

- Diemžēl nav ar ko palielīties, - negribīgi atzinās Bukstens, kuram jau sen un stingri aknās bija iesēduši šie policista amikoša ieradumi, bet pagaidām lietas interesēs nācās tos paciest.

- Paskatīšos, kā man tur veicas, - sacīja inspektors, pagriezies pret datoru, ar kuru viņš darbojās ne sliktāk kā ar blasteru. - Ak jā, starp citu, vēlaties suvenīru?

Īsu brīdi novērsies no knibināšanās ar klaviatūru, viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un nometa kontradmirālim priekšā līku plastmasas dunci bez roktura.

- Kas tas tāds? - tas uzreiz nesaprata.

- Mūsu drauga naga rekonstrukcija, ko viņš izmanto, - paskaidroja Reihens. - Eksperti to izveidoja, balstoties uz atlējumiem no caurumiem viesnīcas sienā un ņemot vērā vilkača radīto brūču raksturu. Drausmīga lieta, vai ne?

- Jā, izskatās iespaidīgi, - Bukstens atzina, pagrozijis nagu rokās. Vismazāk es tādu nevēlētos izbaudīt uz savas ādas.

Nodrebēdams viņš nolika plastmasas modeli uz galda.

- Ņemiet, tas jums, - teica inspektors, atsākot darbu ar datoru. – Man ir vairāki eksemplāri.

- Paldies. - Kontradmirālis ielika nagu savā ādas mapē.

Reihens, tekoši spaidot taustiņus, sāka ar jauniem operatīvajiem biļeteniem, neko neatrada un pievērsās savam e-pastam.

- Ahā, šeit ir jauns ziņojums, - viņš triumfējoši paziņoja.

Saglabājot cieņas atliekas, kontradmirālis pārvarēja vēlmi uzlēkt kājās un pār inspektora plecu izlasīt uz ekrāna redzamo dokumentu.

- Lieliski, tieši pie lietas! - viņš iesaucās, pabeidzis lasīt.

Tad iezvanījās uz galda gulosais mobilais telefons. Proformas dēļ atvainojies Bukstenam, policists steidzīgi ķēra pēc aparāta.

– Reihens klausās. Ā, sveiks, sveiks. Jā, es jau izlasīju, tikko, paldies. Jūs labi pastrādājāt, vecais. Jā, jūs abi varat atpūsties līdz rītdienai, esat to pelnījuši. Neuztraucieties, ja kaut kas notiks, mēs iztiksim bez jums. Tas nebūs viegli, bet gan tiksi galā. Pagaidām.

Viņš aizvēra mobilā telefona vāciņu un nolika to uz galda.

- Zvanīja tas puisis, kura ziņojumu es tikko izlasīju, - inspektors paskaidroja Bukstenam. - Esam saņēmuši liecību no policista, kurš naktī dežurēja pie ieejas Burunnija ciematiņā. Viņš, protams, jau bija nomainīts, tāpēc mani kolēģi devās pie viņa uz māju un izvilka viņu no gultas. Autoinspektors labi atcerējās zilo "Darzatti", tik labas mašīnas garām tur brauc reti. Laiks aptuveni atbilst: turp - kādos trijos no rīta, un atpakaļ - īsi pirms rītausmas, apmēram puspiecos. Pasažierus viņš nesaredzēja, bet pie stūres bija kāds ūsains, resns onkulis. Tātad viss saskan līdz pēdējam komatam.

- Cik tālu no šejienes ir ciemats?

– Precīzi iekļaujas uz aprēķinātā loka, pusstunda laba brauciena.

- Mums tas steidzami jāpārķemmē turp, atpakaļ, - Bukstens aizdegās medību sajūsmā.

- Iesākumam vieglāk ir pameklēt datorā, - smaidot sacīja Reihens. - Nedomāju, ka viņi apmetušies kempingā. Cerams, ka privāto villu nav pārāk daudz.

Viņš monitorā izveda piekrastes karti un paaicināja kontradmirāli, lai tas pārceltos uz krēslu viņam blakus. Tas neatteicās.

Metropoles lielpilsēta pakava veidā aptvēra garā līča galu, kas ar aprisēm atgādināja zeķi. Ciematiņi stiepās gar abiem krastiem gandrīz nepārtrauktā ķēdē. Inspektors sāka palielināt mazo plankumu izkliedi uz sauszemes, ap zeķes papēdi, līdz parādījās liela mēroga Burunnija ciemata karte.

– Šinī būdā ir diennakts autoinspekcijas dežūras, redziet? - Reihens skaidroja, norādot ar pirkstu. - Viņu mašīna pabrauca garām, šeit.

Ik pa brīdim mainot palielinājumu, viņš ekrānā izskenēja visu ciema karti un beidzot ar nagu uzsita melnajā kvadrātā netālu no meža malas.

- Jūt mana sirds, šī māja nomalē. Galu galā princese stāstīja, ka tad, kad viņa sākusi kliegt, tie nelieši pat ausi necēluši. Atcerieties? Lūk. Tūlīt uzzināšu, kam tā pieder.

Inspektora veiktā datormeklēšana globālajā tīklā nodokļu biroja datubāzē drīz vainagojās panākumiem.

- Tātad, tā, māja numur divdesmit viens Pirmajā Jūras ielā, ir privātīpašums, nodokļu parādu nav. Reihens sāka skaļi lasīt uzskaites kartīti uz ekrāna. - Īpašniece ir kaut kāda Žilmara Kronoja, reklāmas māksliniece, Hašlānas iedzimtā. Interesanti, vai ne?

- Tā ir viņa! — iesaucās kontradmirālis. - Prohanovska!

– Jūs droši zināt?

- Bet kas tad vēl?

- Mirkli pacietības, viņas dokumentācijā par šādu maskēšanos nav ne vārda, - iebilda Reihens. - Atļaujiet man parakt Hašlanā, maz kas.

Viņš atkal ienira meklējumos globālajā tīklā. Bukstens piecēlās no krēsla un sāka nervozi staigāt pa šauro kabinetu.

- Nu, viss ir kā vecajā anekdotē par bordeli: jo dziļāk, jo interesantāk, - Reihens beidzot apmierināti paziņoja, atlaižoties krēslā. - Pirms četriem gadiem nabaga Žilmāra Kronoja reibuma stāvoklī bija tik neapdomīga ar savu automašīnu nosisties, tika kremētai un apglabātai Hašlanas pilsētas kapsētā. Tas viņai netraucēja pēc sešiem mēnešiem iegādāties māju Burunnijas ciematā un laikā veikt visus maksājumus no Interkosmostrojbankas norēķinu konta. Šo kontu viņa dabūjusi Lavrintā īsi pirms mājas iegādes, jau augšāmcēlusies no pelniem. Ko teiksiet tagad?

- Bez šaubām, šī ir Prohanovskas māja! - Kontradmirālis bija satraukts.

- Nu, tad brauksim turp, mums jāapciemo mirusī, - policists teica ar nelāgu smīniņu.

- Vispirms man jāpaziņo maršalam! – Bukstens paķēra no sānu kabatas mobilo telefonu un devās uz tālāko stūri.

Nelds atbildēja uzreiz pēc zvana, it kā, gaidot ziņas no kontradmirāļa, viņš turētu roku uz telefona klausules.

- Jūsu ekselence, ļaujiet man ziņot, mums ir lieliskas ziņas. Ir noskaidrots, kur tieši Jauneklis un Prohanovska slēpjas. Atvainojiet, jūsu ekselence, nedzirdēju. Nav šaubu. Lai pieliktu punktu šai lietai, atliek tur nosūtīt pārtveršanas grupu. Jā, jūsu ekselence, mēs ar inspektoru nekavējoties izbraucam. Nosaucu mājas adresi: Burunnijas ciemats, Pirmā Jūras iela, divdesmit viens. Nē, Pirmā Jūras. Pirmā. Pacentīšos, jūsu ekselence. Jā, protams. Noteikti jūsu ekselence. Vēl viens moments, jūsu ekselence. Domāju, ka nepieciešams nodrošināt blīvu gaisa piesegumu, ar kaujas helikopteru vienību un desantnieku bataljona dubultu aplenkumu. Saprotu, jūsu ekselence, visu lieliski saprotu. Taču, neskatoties uz visu manu cieņu pret hartu, stāvoklis mums liek iejaukties. Turklāt pašu operāciju veiks policija, mēs viņus tikai nedaudz nodrošināsim. Esmu pārliecināts, ka Viņa Majestāte imperators tikai apstiprinās šo nelielo piesardzību. Paldies, jūsu ekselence.

Bukstens ieslidināja kabatā savu mobilo telefonu un ar kabatlakatiņu noslaucīja no pieres bagātīgos sviedrus.

- Viss kārtībā, - viņš teica ar ievērojamu atvieglojumu. - Maršals dod atļauju un izsūta papildspēkus.

- Nu ko, iesim pie komisāra, paņemsim pastiprināto grupu un braucam, - teica Reihens, izslēdza datoru un piecēlās no galda.

Pirms iziešanas no kabineta aiz Bukstena, viņš atslēdza seifu, izvilka īsstobra blasteru, pārbaudīja aptveri, iedzina to atpakaļ rokturī un iebāza ieroci savā pleca makstī.

***

Aiz tumšajiem aizkariem plosījās saule, bet istabās valdīja maiga krēsla, un tikai tikko dzirdamā gaisa kondicioniera šalkoņa insinuējoši jaucās ar vēso klusumu.

- Celies augšā, miegainīt, - Delija uzsauca jauneklim, rītasvārkos izejot no guļamistabas uz viesistabu.

Tas acumirklī pacēla galvu, un Ramsa Gurnoni miegainā tumšā un ūsainā seja paskatījās uz sievieti.

- Paklau, tu gan varēji beidzot nomainīt to ūsaino purnu? - viņa jautāja. Godīgi sakot, man galīgi apriebies to apbrīnot.

- Ar tavu atļauju man vispirms jāpaēd. Transformācija atņem pārāk daudz enerģijas.

- Nu šitā dēļ es tevi paēdināšu labi, - Delija apsolīja un devās uz virtuvi.

Pēc sātīgām vēlajām brokastīm viņa un Džandars atgriezās viesistabā.

- Zini, mani jau ilgu laiku moka ziņkārība, - Delija iesāka, iekārtojoties savā mīļākajā pozā uz dīvāna, - Es gribu tev par kaut ko pajautāt. Tu neiebilsti?

- Nepavisam.

- Ja tikai tas nav noslēpums, kā tu veic šos trikus ar savām ekstremitātēm?

Tā vietā, lai atbildētu, Džandars, sēdēdams krēslā, klusējot pastiepa kreiso roku, tās plauksta sāka piepamt, piepildījās ar asinīm, tad cilvēka rokas vietā gandrīz acumirklī uzbrieda un uzplauka briesmīgs košs zieds ar trim garām asmeņu ziedlapiņām.

- Satriecoši! sieviete izbrīnā noelsās, noliecās uz priekšu un palūkojās uz nedaudz robainajiem līkajiem nagiem.

- Nāves spēlei tā ir daudz ērtāka nekā roka, - sacīja jauneklis un, pagrozījis šausmīgo ķetnu šurpu turpu, pakustināja nagu asmeņus.

- Es īsti nesaprotu, viņa ir dzīva?

– Protams, tā taču daļa no manis. Tikai pārveidotā formā.

- Kā tu to dari? - Delija nočukstēja.

- Redzi, mūsu miesai ir plūstošas īpašības, - Džandars sāka skaidrot, tajā pašā laikā atgriežot kreisajai rokai savu agrāko, parasto izskatu. - Tā ir kā ūdens, forma tai ir kaut kas līdzīgs zīmējumam, kas ir iespiests mūsu enerģijas kokonā. Es koncentrējos uz šo zīmējumu un ielieku savu ķermeni citā priekšstatā par to. Ceru, ka paskaidroju saprotami?

- Jā. Pastāsti man, vai arī es tā varētu izdarīt? - bikli jautāja Delija.

- Ne tagad. Bet to iemācīties tev būs pa spēkam. Tev noteikti ir zināms talants.

Uz īsu brīdi Delijas acis aptumšojās, viņas atslābinātā seja ieguva sapņaina naivuma izteiksmi, it kā meitene dedzīgi klausītos pasakā un pēkšņi aizsapņojusies, tiklīdz viņš pārtraucis runāt.

- Es gribu, lai tu mani iemāci, - sapurinājusies, viņa pieprasīja.

- Noteikti, ja tu vēlies, - apsolīja jauneklis un, redzot, ka sieviete neizlēmīgi vilcinās, piebilda: - Vēlies vēl kaut ko pajautāt?

- Vēlos, bet baidos tevi aizskart.

Viņa nemaz nelīdzinājās tai necaursitami pašpārliecinātajai, enerģiskajai un valdonīgajai Delijai, pie kuras Džandaram bija izdevies pierast. Un palika neskaidrs, kura no abām ir īstā.

- Runā brīvi, lūdzu, - viņš teica.

-Labi, pateikšu. Es saprotu, ka tu esi cilvēks, kaut arī ārkārtējs, - Delija runāja uzmanīgi, izvēloties vārdus. - Un tomēr tevī ir kaut kas... necilvēcīgs. Atvaino, es nevaru atrast citu vārdu. Kas tāds, it kā pēkšņi no tevis vilktu ar caurvēju. Reizēm tavs aukstums man liek nodrebēt, man kļūst baigi... Es vienkārši nevaru saprast, kas tas ir, no kurienes tas ir tevī?

Viņa apklusa, tad piebilda:

- Atvaino. Man bija jāizstāsta.

- Es īsti nesapratu, kāds ir tavs jautājums, - jauneklis sacīja pēc kārtējās pauzes.

– Tas pat nav jautājums, es vienkārši nolēmu beidzot pateikt par to, kas mani moka.

– Vai man vajadzētu interpretēt tavus vārdus tā, ka mana sabiedrība tev nav pārāk patīkama? - Džandars jautāja tikpat mierīgā balsī.

- Nē, ko tu, gluži otrādi! - Delija dedzīgi apliecināja.

- Tādā gadījumā es vispār neko nesaprotu, - viņš nomākts atzinās.

- Labi, es mēģināšu paskaidrot.

- Esi tik laipna.

- Tu esi tik labs, mierīgs, maigs, ārkārtīgi mīļš, bet līdz pat šai dienai es nevaru aizmirst, kā tu nolaidi no kājas Kinleju, - atzinās Delija. - Zini, es esmu pieredzējusi daudz ko. Bet tu nogalini tā ... Tik mierīgi, kā kukaini nositot ...

- Bet nāves taču nav, - iebilda nesatricināmais Džandars.

Delija aizrautībā kratīja sprogas.

- Tu esi pretrunā ar sevi, draudziņ.

- Kur tieši?

– Ka nav nāves. Galu galā arī pats baidies no tās.

- Tu kļūdies, es nemaz nebaidos no nāves, - jauneklis paraustīja plecus. - Ir smieklīgi baidīties no kaut kā neesoša.

- Tomēr tu centies no tās izvairīties, vai ne?  Tātad, baidies no tās, - Delija nepadevās.

– Un atkal tu kļūdies. Es izvairos no nāves nevis aiz bailēm, bet lai piepildītu savu likteni.

- Oho! Nu, bet tiem, kurus tu nolaidi no kājas, nebija sava mērķa piepildīt likteni?

Šķita, ka pārliecinošais arguments nodrošinājis uzvaru strīdā, bet Džandars tikai meklēja pretargumentu.

- Protams, bija arī viņiem, - viņš piekrita pēc nelielām pārdomām. - Un izrādās, ka tas sastāvēja no tā, lai mirtu no manas rokas. Bet ja tā ir noticis, tas nozīmē, ka arī viņu liktenis ir piepildījies.

Ar ko segt nebija, bet Delija bija pārāk aizrāvusies.

- Re, kā tu putrojies, draudziņ, - viņa nepadevās. - Kā viņi varēja nomirt, ja nāves nav?

- Tik tiešām. Mirst tikai tie, kuri domā, ka nāve ir. Viņi kļūst par savas spēles pašu izdomāto noteikumu ķīlniekiem. Bet pat šī viņu spēle paliek kā tukšums vispārējās spēles shēmā.

- Pēc tavām domām, nāve ir spēle?!

- Protams. Skaties. Tā ir neliela spēle. – Skaidrības labad jauneklis parādīja gredzenā salocītu īkšķi un rādītājpirkstu. - Šķiet, ka tā pastāv atsevišķi, bet patiesībā tā iekļauta citā spēlē, lielākā. – Ar platu rokas mājienu Džandars iezīmēja gaisā apli. - Bet tā, savukārt, kalpo kā niecīga daļa no milzīgas nākamās spēles un tā tālāk. Saprati?

- Kas tur ko nesaprast?

- Tāpēc pasaulē nav nekā cita, kā vien neskaitāmi Lielās spēles savijumi. Un nekas nemainās, parādās tikai jaunas akmeņu mozaīkas kombinācijas. Tās ir tās pašas, bet citādi izvietotas. Izņem vienu no akmentiņiem, tas nekavējoties parādīsies citā vietā, bet cits aizpildīs radušos caurumu. Bet nāves nav, tai vienkārši nav no kurienes rasties.

- Tu tik skaisti stāsti, - atzina Delija. – Bet mani neapmierina kāda sīka detaļa. Tādā pasaulē nav vietas brīvībai.

- Pilnīgi pareizi.

- Brrr, kāds murgs! Ceru, ka mūsu pasaule tomēr ir iekārtota citādi, un tu maldies.

– Un tomēr man taisnība. Bet vispār, ja vēlies, vari spēlēt brīvību, lūdzu, - Džandars viņu mierināja. – Lai gan tad tu atkal kļūsi par savas spēles noteikumu ķīlnieci. Citādi tas nav iespējams.

- Tu tā tiešām domā?

Džandars pacēla uzacis.

– Es vienmēr runāju to, ko domāju.

- Jā, ar tevi nav garlaicīgi, - Delija atzina, pazaudējusi savu degsmi. Viņi paklusēja.

- Ja vēlies, pajautā vēl kaut ko, - jaunietis teica.

– Man pagaidām vairāk jautājumu nav, bet ir liels lūgums.

- Es to ar prieku izpildīšu.

Delija atspiedās pret spilveniem un atbalstīja galvu uz rokas.

- Novāc beidzot šo ūsaino mūli un parādi man savu īsto seju, - viņa pusbalsī palūdza.

- Kāpēc tā?

– Es taču vēlos to redzēt atkal.

- Manuprāt, nav vērts, par īpaši pievilcīgu to nosaukt nevar, - Džandars ar rūgtuma pieskaņu balsī attrauca.

- Muļķīt, tava īstā seja ir daudz labāka, - iebilda sieviete. - Vai tiešām tu domā, ka man vajadzīga tā skaistā maska, kuru redzēju, kad mēs pirmo reizi satikāmies? Tu kļūdies.

- Labi, lai notiek pēc tava prāta.

Delija ar sajūsmu vēroja, kā druknais, bolacis Gurnoni pārvērtās par sakumpušu jaunekli ar matiem līdz pleciem un savēlušos bārdu. Kad metamorfoze bija beigusies, sieviete ar plaukstu viegli noglaudīja dīvāna malu.

- Pārsēdies, lūdzu šeit.

- Paldies, man arī šeit ir pietiekami ērti.

- Tu esi rets nesapraša, - pasmaidīja Delija. - Dari, ko lieklu, pretējā gadījumā apvainošos.

Džandars paklausīja un apsēdās blakus brīvi guļošajai sievietei, lūkojoties viņā ar apmulsušām gaidām.

- Kāpēc tu domā, ka esmu nesapraša? - Viņš lēnprātīgā tonī pārtrauca ieilgušo klusumu.

– Būtu varējis uzminēt pats.

- Bet es nesaprotu, lūdzu, paskaidro.

- Labi, pietiek pļāpāt, - Delija nomurmināja. - Nāc pie manis, muļķīt...

Impulsīvi pacēlusies uz dīvāna, viņa pievilka Džandaru pie sevis un spēcīgi viņu noskūpstīja.

Aiz biezajiem aizkariem palika pasaule, kurā dzīvoja savu spēļu aklie ķīlnieki, bet abi kāpās paslēpušās mājas iemītnieki pēkšņi pārstāja interesēties par šo nemainīgo skumjo patiesību.

Viņi peldēja bezgalīgās brīvības okeānā, izšķīduši tajā un viens otrā, uz karsta viļņa virsotnes viņu vienotais ķermenis tika aiznests uz nekurieni, un, aizrijoties no aizžņaugta sauciena, konvulsīvi elsodams pēc nepiekāpīga gaisa, dubultais ķermenis nira cauri apbrīnojamajām viskozas miglas pieaugošajām spazmām, lai beidzot sabruktu caur caururbjošu sajūsmas uzplaiksnījumu nebūtībā, svētlaimīgi mirstot, mirstot...

Tad viņi nekustīgi gulēja starp izmētātajām drēbēm, ar mitro ādu uzņemot mieru un klusumu.

- Parādi man vēlreiz savu ķepu, - pēkšņi palūdza Delija.

- Kāpēc?

- Lūdzu, es gribu to aplūkot. Pagriezusies uz sāniem, viņa viegli noglāstīja jaunā vīrieša vaigu. – Ja tas nav grūti, izdari man tādu mazu pakalpojumu.

- Labi. Skaties.

Džandars piecēlās uz labā elkoņa, izstiepa kreiso roku, un tā laideni pārvērtās par ķirzakas ķepu. Delija ar pirksta galu pārbrauca pāri asajam nagam.

- Tu esi mans dārgais, skaistais briesmonis, - viņa čukstēja, uzliekot galvu uz jaunā vīrieša pleca. - Joprojām nespēju noticēt, ka tu tāds esi, ka tu esi tu...

- Labāk to novākšu, man neērti, - nomurmināja Džandars un uzsāka apgriezto pārvērtību.

– Kāpēc neērti? - sieviete bija pārsteigta.

- Tev nepatika kā es nogalinu.

- Izbeidz. Tu mani tikko pārliecināji, ka nāves nav, - Delija mēģināja atjokoties.

- Saproti, es nogalinu tikai pašaizsardzībai, kad nekas cits neatliek, - jauneklis steidzīgi ierunājās, it kā baidītos, ka Delija grasās viņu pārtraukt, izsmiet, likt apklust. – Man patiesi žēl to, kuri cenšas mani noķert un iznīcināt. Joprojām esmu pārsteigts, cik primitīva ir viņu rīcība, cik sašaurināta izpratne par pasauli un sevi. Pirmā refleksīvā kustība, kas viņiem rodas, satiekoties ar nezināmo, ir sadragāt, salauzt, saberst pulverī. Viņi lepojas ar savu drosmi, bet patiesībā viņus vada vienīgi neprātīgas bailes. Viņi saprot tikai spēka valodu, bet tomēr tā arī nav sapratuši, ka esmu daudz stiprāks par viņiem.

- Eh, tu taču esi lielībnieks, mans draudziņ.

- Bet es patiešām esmu stiprāks, - Džandars uzstāja. – Tāpēc, ka es nebaidos no viņiem, bet viņi no manis baidās.

Nu tu runā gluži kā bērns. Delija paberzēja savu vaigu pret viņa plecu. - Manu lielībniek...

- Tu nepiekrīti?

- Man vienalga. Bet tev ne?

- Zini, mani visvairāk pārsteidz tas, ka cilvēki ir neārstējami slimi ar gļēvulību, - Džandars atkal steidzīgi sāka izrunāt. - Viņi baidās no apkārtējiem, viņi baidās no sevis, jo dziļi viņos slēpjas plēsīgs zvērs, izsalcis, pusaizžņaugts, aizliegts. Un visdīvainākais ir tas, ka viņu galvenais biedēklis ir nāve, kuras patiesībā nemaz nav.

- Tu atkal pie sava. Sieviete rotaļīgi pārvilka ar roku pār viņa lūpām. Beidz. Labāk nāc pie manis.

- Pagaidi...

- Kas noticis?

- Atvaino, bet man ir ļoti slikta priekšnojauta. - Džandars pacēlās uz elkoņa ar norūpējušos skatienu, it kā ieklausītos tālā, neskaidrā skaņā. Labāk būs, ja tūlīt pametīsim šo māju.

- Nekas, mēs vēl visu paspēsim. - Kailā Delija ar visu ķermeni pastiepās viņam pretī un cieši noskūpstīja.

***

- Viņi ir tur, mājā, - Reihens apmierināti sacīja, binoklī lūkojoties uz dzelteno mazo "Veža" markas auto, kas stāvēja aiz žoga netālu no kotedžas. Un lūk, arī viņu otrā automašīna, redzat?

Viņš pasniedza binokli blakus uz kāpas virsotnes guļošajam Bukstenam.

- Nevajag, redzu tāpat, - tas nomurmināja, noliecot malā panīkuša krūma zarus, lai labāk saredzētu māju aiz režģu žoga.

- Nu ko, sāksim? — lika priekšā inspektors.

- Vispār, jā.

Viņi uzmanīgi noslīdēja pa smiltīm seglu ielokā starp divām kāpām, kur no kājas uz kāju mīņājās desmit policijas snaiperi, gaidot pavēles.

- Izretināties, ieņemt slēptas pozīcijas tur, tur un tur, - sacīja Reihens. - Šaut pēc manas pavēles. Uz priekšu!

Pieliekušies, tērpušies kamuflāžas kombinezonos, policisti skrēja ieņemt uguns pozīcijas.

Ar nepacietīgu žestu Bukstens pieaicināja viņam piekomandēto kaprāli, kurš vienaldzīgi mīcījās netālu no augstas zāles saaugumiem, pār plecu pārmetis siksnu ar jaudīgu pulka rāciju. Viņš pieskrēja un pasniedza kontradmirālim mikrofonu un austiņas.

- Bē izsauc Les, dodieties uz līniju, - sacīja Bukstens. Debesis-viens-divi-trīs, sāciet.

Dažas sekundes nogaidījis, viņš vārds vārdā atkārtoja pavēli, paklausījās virsnieku saraustītā disonansē, kas plūda ēterā, nekavējoties izvedot savus rotas no trim pusēm uz plānoto aplenkuma līniju.

— Gatavs, — viņš teica Reihenam, — tagad jūsu kārta.

Inspektors aprauti nobubināja komandas savās rācijas mikrofonā.

Atskanēja zema dārdoņa, virs meža biezokņa galotnēm parādījās trīs armijas helikopteri. Ātri un vienmērīgi uzņēmuši augstumu, posms regulārā trīsstūrī uzkarājās augstu virs kotedžas. Bez binokļa kontradmirālis nevarēja redzēt, kādus ieročus viņi nesa uz saviem paplašinātajiem trīsstūrveida kronšteiniem, taču jebkurā gadījumā pat viens no helikopteriem varēja pārvērst ieplaku par ugunīgu liesmu elli, neiztērējot pat pusi no munīcijas.

Atkal uzrāpušies augšā kāpas virsotnē, Bukstens un Raihens vēroja, kā gūstīšanas komandas darbinieki ielenc māju no visām pusēm. Sākumā viņi izklīda retā ķēdē un sāka virzīties uz kotedžas žogu.

-  Snaiperiem gatavību, - inspektors nomurmināja rācijas mikrofonā, neatraujot no acīm binokli. - Šaujiet tikai pēc manas komandas.

Māja ar cieši aizkaru aizsegtajiem logiem izskatījās neapdzīvota. Pa vienam pārlecot pāri žogam, policisti pārskrēja pāri pagalmam, blasterus turot gatavībā. Divi piespiedās pie sienas blakus ārdurvīm, pārējie aizsprostoja aizmugurējās durvis un visus logus.

- Grupa, uz priekšu, ieņemt māju! - Reihens komandēja pa rāciju un, pielēcis kājās, pilnā ātrumā metās uz kotedžu.

Bukstens steidzās viņam pakaļ,  zābakiem iestiegot irdenajās smiltīs.

Divi operatīvie bez ceremonijām tika galā ar ārdurvju slēdzeni, sadragājot to ar blasteru ātriem šāvieniem tiešā tēmējumā. Tomēr viņus apturēja aiz tām esošās vēl vienas durvis no bruņu plāksnes, kurām viņi nekādi nevarēja izlauzties cauri granātmetēja trūkuma dēļ. Tikmēr vēl divi no mājas aizmugurē esošajiem policistiem pa kanalizācijas cauruli uzkāpa uz jumta, izsita mansarda logu un iekļuva bēniņos.

Mājā joprojām nebija nekādu dzīvības pazīmju.

- Grupa, klausies manu komandu, - inspektors ierunāja rācijas mikrofonā, atspiedies pret sienu blakus bruņu durvīm. – Paņemsim māju caur logiem, visi vienlaicīgi, pēc komandas trīs. Tīrīšana ar granātu un uz priekšu, piesedzot snaiperus, saujot pa tiem, kas līdīs laukā. Grupa uzvilkt gāzmaskas. Sagatavoties... Viens! Divi! Trīs!

Pret logu stikliem uzreiz noskanēja blasteru rokturi. Tad operatīvie darbinieki, pietupuši ar asaru gāzes granātām rokās, saprata, ka viņiem ir darīšana ar bruņustiklu.

- Labi sagatavojies, kuce, - Reihens nomurkšķēja caur sakostiem zobiem.

- Tagad viņiem tāpat vairs nav kur sprukt, - teica tusnījošais Bukstens, atbalstoties pret sienu viņam blakus. - Pasaki saviem vīriem, lai šauj, uz nogalināšanu, nav ko riskēt.

- Redzēsim, - sacīja inspektors. - Ja paši padosies, kāpēc gan nepaņemt viņus dzīvus. Mājas iekšpusē sprāga granāta - galu galā abiem policistiem caur bēniņiem bija izdevies tikt iekšā.

Pēc dažām sekundēm pa labi no fasādes atvērās logs, un no tā izkūpēja asaru gāzes mākonis. Operatīvais darbinieks gāzmaskā izliecās un aicinoši pamāja, viņa partneris stāvēja ar muguru pret logu, abās rokās turot blasteru, skatījās apkārt un kustināja stobru no vienas puses uz otru.

- Grupa, marš mājā, pārmeklēt visu, - pavēlēja Reihens.

Pa atvērto logu viesistabā viens pēc otra ielēca policisti ar gāzmaskām. No satraukumiem noguris kontradmirālis pacēla dūri pie zobiem un stipri sakoda pirkstus. Mājā sāka klaudzēt durvis, atskanēja smago zābaku dipoņa.

Beidzot viens no policistiem izlēca pa logu un devās pretī inspektoram, ejot noņēma gāzmasku un noslaucīja sasvīdušo, pietvīkušo seju ar raibā kamuflāžas kombinezona piedurkni.

- Nu? - Reihens drūmi pajautāja, jau paredzēdams atbildi.

- Atļaujiet ziņot, mājā neviena nav, - smagi elsojot, ziņoja policists.

- Viņi tomēr aizbēguši!! — iebļāvās Bukstens. Kratīdams dūres, viņš izdeva izlases lamuvārdu krusu, meistarīgi savijot dažas fizioloģiskus īpašības ar dīvainiem fragmentiem sirreālas, savītas metafizikas garā. Lai gan vecākais policijas inspektors Reihens savu karjeru sāka kā apsargs Lavrintas jūras ostā, tik izmeklētu un pamatīgu lamāšanos viņš savā dzīvē nebija dzirdējis.

***

Kapteinis Gorštalcs skrēja vienmērīgā, nesteidzīgā solī pa taku liesmaini krāsainā rudens mežā. Zem kājām mīksti atsperojās kritušās lapas, un kaut kur starp puskailajiem zariem nemierīgi sasaucās putni. Taka šķērsoja zemu pauguru, mežs kļuva retāks, tad pašķīrās, un kapteinis pa plašu pļavu skrēja uz ezeru. Pār tās pelēko amalgamu kūpēja rīta miglas šķipsnas, netālu no krasta šūpojās neliela piepūšamā laiviņa ar uzcītīga makšķernieka siluetu pakaļgalā. Gorštalcs deva priekšroku šim maršrutam, nevis visiem pārējiem, acīmredzot tāpēc, ka nekad nebija dzīvojis mērenā klimata joslā.

Pēkšņi viņa auss atdzīvojās auskars un teica sardzes pilota Melliaga balsī:

- Sardze steidzami izsauc kapteini.

- Kas ir? - nesamazinot tempu, pajautāja Gorštalcs.

- Neidentificēts kuģis. Man tas nemaz nepatīk.

Melliagi reti iekrita daudzvārdu grēkā, un divas frāzes pēc kārtas jau liecināja, ka pilotu pārņēmis ārkārtīgs uztraukums.

- Nāku, - sacīja kapteinis.

Skrienot viņš novilka virtuālo ķiveri un izlēca no simulatora trases. Plašās sporta zāles tālākajā stūrī cītīgi trenējās divi apsardzes pulka karavīri: viens pumpēja vēdera presi, otrs veica iesildīšanos. Kapteinis izslēdza simulatoru, atstāja virtuālo ķiveri uz pults un, kā bija, treniņtērpā, steidzās uz līnijkuģa "Zvaigžņu pērkons" komandkajīti.

- Nu, kas jums tur ir? - viņš jautāja ienākot un devās uz savu krēslu pie galvenās pults.

- Lūk viņš. - Pilots Melliagi izgaismoja kursora bultiņu lielajā skata ekrānā un pŗvilka to augšējā kreisajā stūrī.

Dators shematiski attēloja uz ekrāna daļu kosmosa, kas atradās blakus Demiona planētu sistēmai. Šur tur mirdzēja robežstaciju, releju un zondu oranžās gaismas. Dzeltenā bumbiņa, kas karājās netālu no ekrāna apakšējās daļas, attēloja reģiona militāro priekšposteni - planētu Kalnoru, bet apkārt izkaisītās sārtās lodītes norādīja uz bezpilota pārtvērēju bāzēm.

Neidentificētais kuģis, apzīmēts ar mirgojošu zilu punktu, rāpoja pa ekrānu pulksteņa minūšu rādītāja ātrumā, vilkdams aiz sevis perfekti vienmērīgu zilu matiņu, norādot ceļu, kuru tas bija nogājis.

- No tā nav nekādu signālu, - ar satrauktu seju sacīja pilots.

- Pieprasījumus pārraidījāt? - pajautāja Gorštalcs, apsēžoties.

- Neatbild.

- Nu ko, tās viņa tiesības.

-Jā. Saprotu.

Patiesībā bažām nebija nopietna pamata, jo zvaigžņu kuģis turpināja kursu neitrālajā kosmosā, nepieskaroties liela rādiusa sārti punktotajam lokam. Ar to dators iezīmēja Demiona planētu sistēmas suverēnās robežas. Ārpus tās ārzemju kuģis varēja lidot pa jebkuru kursu, ignorējot robežsardzes staciju pieprasījumus, un tajā pašā laikā nebaidīties no nepatīkamām sekām.

Kas tieši tev nepatīk šajā kuģī? - Bija pārsteigts Gorštalcs katram gadījumam, kārtējo reizi vērīgi palūkojoties uz ekrānu.

- Nezināms modelis.

– Jūs domājat, ka tas ir izlūkošanas kuģis?

- Maz ticams.

Pilots papildekrānā izveda paplašinātu tabulu, kurā bija norādītas novērotā kuģa un tā kursa aprēķinātās īpašības. Pirmajā kolonnā, kas apzīmē piedāvāto kuģa tipu, nomākti izliecās jautājuma zīme. Pārlaidis acis pār nākamajiem datiem, Gorštalcs neviļus nosvilpās. Kuģa masa un izmēri vairāk līdzinājās apdzīvotai planētai, kuras gravitācija ir divas trešdaļas no etalona.

- Tas taču ir gandrīz Kalnora lielumā, - Gorštalcs apmulsis nomurmināja zem deguna.

- Oho! - pēkšņi klusā balsī iesaucās Melliagi.

- Kas tad vēl? - Kapteinis joprojām skatījās uz tabulas kolonnām.

- Viņš maina kursu.

Pievērsis skatienu galvenajam ekrānam, Gorštalcs skaidri saskatīja, ka zilajam punktam sekojošais matiņš sāka izlocīties, novirzoties uz sārti punktēto līniju. Noslēpumainais nebijušu izmēru zvaigžņu kuģis bija mainījis kursu un nepārprotami bija nolēmis pārkāpt impērijas robežas, iebrūkot Demiona suverēnajā telpā.

21. nodaļa TĀLĀK MUMS NAV PA CEĻAM

Neskatoties uz abiem plaši atvērtiem logiem, viesistabā joprojām virmoja asaru gāzes smaka, tomēr nekaitīga, vājās koncentrācijas dēļ,.

– Jā, viņi šeit noteikti bijušI, turklāt pavisam nesen. - Inspektors Reihens metodiski apskatīja dzīvojamo istabu, atvēra durvis, izvilka atvilktnes.

– No kurienes jums tāda pārliecība? - ierunājās kontradmirālis,  atlaidies atzveltnes krēslā pretī dīvānam.

- Viņi pēc brokastīm atstājuši traukus virtuvē uz galda. Pārpalikumi vēl nav gluži sažuvuši, - skaidroja policists. - Nu, un kas tas ir?

Viņš pagrozīja rokās no skapja izņemtās lupatas, tad pavirši nometa tās uz galda Bukstenam priekšā.

- Palūk, izbaudiet. Viņas maskarādes detaļas - polsterētā kleita un sirmā parūka. Īsāk sakot, pierādījumi.

- Man tāpat nebija šaubu, ka māja pieder Prohanovskai, - Bukstens gurdeni nomurmināja, neizrādot ne mazāko interesi par atradumiem.

- Nezinu, kā tur pieņemts jūsu kantorī. Jūsu laime, ja turaties tikai uz goda vārda, bet  mēs bez lietiskajiem pierādījumiem, te ne soli, - Reihens nežēlīgi iedzēla šļauganajam izlūkam.

Tas pat neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt, pēc nervu satricinājuma viņam kļuva ārkārtīgi slikti. Kad operatīvie darbinieki atrada mājā rezerves atslēgu komplektu un atslēdza bruņotās durvis, Bukstens tik tikko atrada spēkus, lai aizietu līdz dzīvojamai istabai un sabruka krēslā ar sajūtu, ka visus viņa skeleta kaulus ir saēdusi sērskābe un tie kļuvuši mīksti kā galerts.

Turpinot meklēt lietiskos pierādījumus, inspektors pārvācās uz guļamistabu.

Bukstens aizvēra acis, dažas reizes dziļi ieelpoja un izelpoja caur degunu, cenšoties sevi nedaudz uzmundrināt. Tad viņš izņēma no kabatas mobilo telefonu un piezvanīja uz Nelda vietējā kabineta numuru, kas bija saglabāts ierīces atmiņā. Viņam atbildēja ierēdņa balss. Kontradmirālis stādījās priekšā un palūdza maršalu.

- Man ļoti žēl, bet Viņa Ekselencei tikko bija tas gods doties uz savu viesnīcu.

Ierēdnis darīja visu, lai savā atbildē pievienotu pēc iespējas vairāk cukura. Šķita, ka telefons Bukstena nosvīdušajā plaukstā izdalīja biezu, lipīgu sīrupu.

- Kapēc devies? Kas vispār notiek? — kontradmirālis bezpalīdzīgi norēcās.

- Ar jūsu atļauju Viņa Ekselence ir paņēmis no šejienes visas savas personīgās mantas. – virsnieks dāsni atļāvās caurspīdīgu mājienu. - Neko vairāk pateikt nevaru, jūsu ekselence.

- Savienojiet mani ar viņu, kā gribat, caur miesassargu mobilo telefonu, vai kā, - Bukstens bargi pieprasīja, jo no viņa uzreiz aizlidoja viskozā apātija.

- Pacentīšos, jūsu ekselence...

- Pacentieties gan. Citādi es pacentīšos lai jūs atcerētos mani līdz mūža galam, - draudēja kontradmirālis.

Paspilgtinot viņa cerības, klausulē atskanēja kādas populāras melodijas treļļi. Vecais marazmātiķis Nelds izcēlās ar veselu kaudzi ekscentrisku muļķību, un starp tām bija arī viņa niknā nepatika pret mobilā telefona nēsāšanu. Katrā gadījumā viņš paziņoja, ka labas ziņas viņu atradīšot pašas, bet sliktās varot pagaidīt. Beidzot klausulē atskanēja maršala čērkštošā balss:

- Buksten, ko jūs te strebjat karstu?

- Atvainojiet, jūsu ekselence, es gribēju steidzami ziņot par operācijas rezultātiem ...

- Jau zinu, - Nelds nelaipni pārtrauca. – atkal viss garām.

- Bet mēs tikām uz viņu pēdām, jūsu ekselence, - sāka bērt kontradmirālis. - Es zvanu no Prohanovskas mājas, šeit atrada daudz vērtīgu pierādījumu, tagad notveršana vairs nav tālu ...

- Nu, nu... - Maršals skeptiski nosmīnēja.

- Cik es saprotu, jūsu ekselence grasās doties prom no Girkadas?

- Jau uzzinājāt?

- Apkārtne pilna ar baumām, jūsu ekselence.

- Jā, mēs ar princesi steidzami pametam Girkadu pēc visaugstākā pavēles, - maršals burkšķīgi apstiprināja. - Situācija šeit kļūst pārāk bīstama Viņas Augstībai.

Bukstens sastinga, atceroties savu sarunu ar Neldu par to, kā maršals plānojis planētu bombardēt ar kodolieročiem, izmantojot to kā pēdējo līdzekli. Tagad, pēc princeses nolaupīšanas, vecais paranoiķis varēja pieprasīt imperatora apstiprinājumu un īstenot savu kanibālistisko plānu.

- Ceru, jūsu ekselence, atļaus man pievienoties jums? — lūdzoši pajautāja kontradmirālis. – Man šķiet, ka lieta tuvu nobeigumam, policija tālāk paši, bez manis var tikt galā.

- Ja nu vēlaties, tikai pasteidzies. Esam jau gatavi doties uz kosmodromu. Uz tikšanos.

Bukstens aizvēra mobilā telefona vāciņu un ieslidināja to kabatā. Nebija ne mazāko šaubu, ka drīzumā Girkadas kūrortos kļūs pārmēru karsts.

Viņš pielēca kājās un uzsauca Reihenam.

- Inspektor, esmu spiests atvadīties. mani steidzami izsauc maršals Nelds.

Policists iznāca no guļamistabas, knibinādams kādu netīru lupatu.

- Labi, neuztraucies, to draņķi mēs noķersim. Starp citu, ar šito viņa noņēma kosmētiku. Viņš nometa audumu uz galda virs kleitas un parūkas. - pa ausu galam saklausīju, ka jūs lidojat prom?

– Jā, sakrājies ļoti daudz steidzamu darīšanu.

- Nu ko, laimīgu ceļu. Reihens izplūda apmierinātā smaidā, pastiepdams roku. – Bija patīkami pastrādāt kopā. Aplieciniet maršalam manu pazemīgo cieņu.

- Noteikti, - kontradmirālis atsaucās, paspiežot roku inspektoram. - Novēlu veiksmi.

Steidzīgā solī viņš izgāja no mājas, šķērsoja kāpas virsotni un, sviedros noslīcis, devās pa meža taku uz ciematu, kur viņu gaidīja mašīna.

Pie iebraukšanas galvaspilsētā, tieši aiz apvedceļa, viņa automašīna iekļuva sastrēgumā. Bukstens grozījās savā sēdeklī, nemierīgi skatīdamies apkārt, it kā pāri māju jumtiem jau grasītos pacelties šausmīgās kodolsprādzienu sēnes. Nonācis viesnīcā, viņš steigā sameta mantas savos koferos un, tā kā izsūtāmais bija kaut kur pazudis, bagāžu uz mašīnu aiznesa pats.

Viņš pavēlēja vadītājam uz kosmodromu doties ar maksimālo ātrumu ieslēdzot mirgojošu gaismu un sirēnu. Dienesta apliecība pavēra ceļu kontradmirāļa automašīnai caur dienesta vārtiem, apejot pasu un muitas kontroli.

- Kur tagad? - vaicāja šoferis, rosoties pa kupolveida vadības telpu, kas bija bagātīgi apaugusi ar parabolisko antenu tievkājainajām suņusēnēm.

- Tur, pa kreisi, - Bukstens norādīja.

Izkaisītos torņos pāri bezgalīgajam pelēkajam laukam pacēlās kosmosa kuģi — ātrie, adatveida pasažieru laineri, pilienveida spārnu orbitālās atspoles, konteinerkuģu režģainie obeliski. Rietošās saules rozā maigās gaismas atspīdumos zvaigžņu kuģi šķita uzkarsuši sarkanīgi. Daži bija pirmsstarta gatavībā, ap tiem plašā riņķī mirgoja sarkani brīdinājuma signāli, un vadītājam nācās dzīt automašīnu pa apvedceļiem. Tālumā virs apvāršņa nolaidās sīks melns lainera siluets, it kā tas iegrimtu uguns stabā, kas stiepjas līdz pat zemei.

No tālienes ieraudzījis militārā kreisera vēderīgo kliņģeri, Bukstens beidzot atviegloti uzelpoja. Degvielas uzpildes un enerģētikas sistēmu augstie ažūra loki kā pazemes briesmoņa atvērti nagi joprojām sakļāvās virs kuģa korpusa. Viena no tām augšpusē rosījās divi tehniķi, apģērbti fluorescējoši dzeltenos bezročos.

Šoferis aiznesa kontradmirāļa bagāžu līdz trapam, pieklājīgi novēlēja laimīgu ceļu un steidzās atpakaļ uz mašīnu. Jaukajam puisim nebija ne jausmas, ka viņš staigā pa planētu, kas nolemta radioaktīvai nāvei.

Kad Bukstens ar saviem čemodāniem izkāpa no lifta uz ļodzīgā klāja, atvērās luksusa kajītes durvis un iznāca maršals formas tērpā. Uz viņa izvirzītajām šaurajām krūtīm piecās rindās rotājās džinkstošas regāliju zvīņas, un pāri tām slīpi stiepās pirmās pakāpes Zvaigžņu zobena debeszilā lente.

Nolicis koferus, kontradmirālis, sveicinādams, pacēla roku.

- Jums paveicās, Buksten, - Nelds nočērkstēja. - Nācās uz laiku atlikt startu, kaut kādas problēmas degvielas sistēmā.

- Tādā gadījumā varbūt es varu paspēt nomazgāties dušā? - pajautāja kontradmirālis, kurš ar riebumu juta, ka viņa civilais uzvalks ir pārvērties slapjā, lipīgā lupatā.

- Ja nevilcināsieties, paspēsiet arī to, - augstprātīgi pamāja maršals.

***

Ņemot vērā visu situācijas neparasto raksturu, tiešo pārtveršanas vadību uzņēmās pats virspavēlnieks Imperijas aizsardzības spēku feldmaršals Mursalinovs. Lai šķērsotu ceļu neidentificētajam robežas pārkāpējam, viņš steidzami nosūtīja patruļkuģi "Lepnais", kas patrulēja Kalnora orbītā. Kapteiņa Gorštalca ziņā bija koordinēt daudzo automātisko novērošanas staciju darbu un nodrošināt nepārtrauktus īpaši liela attāluma sakarus starp sardzes kuģi un ģenerālštābu.

Linkora "Zvaigžņu pērkons" centrālais dators nepārtraukti apstrādāja taktisko datu straumes no apsardzes un novērošanas stacijām. Iegūtais rezultāts tika parādīts komandtiltiņa skatu ekrānā trīsdimensiju modeļa veidā, ārkārtīgi reālistiski, it kā notikumi tiktu novēroti caur teleskopu. Tomēr ar būtisku atšķirību, jo Gorštalcs savām ērtībām varēja pārvietot iedomāto novērotāja pozīciju uz jebkurām koordinātēm. Sākumā viņš attēlu nedaudz palielināja un pagrieza, tādējādi izkliedējot sargkuģus un neidentificēto zvaigžņu kuģi platā ekrāna pretējos stūros.

Mazais sargkuģa trijzaris vienmērīgi tuvojās citplanētiešu kuģa milzu korpusam, kas līdzinājās iegarenam kopā salipušu metāla ogu ķekaram.

- Izeju uz ugunslīniju, - ziņoja sargkuģa kapteinis Klūge.

- Labi. Ievērojiet divu astronu distanci, - virspavēlnieks atbildēja.

Balsis austiņās izklausījās pārāk skarbi, un Gorštalcs uzsita pa vadības pults sensoru, samazinot skaļumu.

Īpaši liela attāluma sakaru kanāls, ko uzturēja kaujas kuģis "Zvaigžņu pērkons", nodrošināja tūlītēju ziņojumu un pavēļu apmaiņu starp Demiona ģenerālštābu un sargkuģi tādā attālumā, kas elektromagnētiskajam staram būtu jāpārvar gandrīz sešas minūtes,

Izmetis strauju virāžu, sargkuģis nedaudz samazināja ātrumu un sāka paralēli pavadīt nezināmās piederības kuģi.

- Dodiet brīdinājumu, - pavēlēja feldmaršals Mursalinovs.

- Raķešu brīdinājums. Uguni! – austiņās atskanēja kapteiņa Klūges pavēle kuģa komandai.

Sargkuģis raidīja ātru uguns punktu, tas strauji slīdēja robežpārkāpēja virzienā, un tālvadības detonētie kodollādiņi sprāgsot uzliesmoja tieši gigantiskā zvaigžņu kuģa kursa ceļā. Nākamajā mirklī dators sāka ziņot, ka citplanētiešu kuģis maina kursu.

- Viņš bremzē un apgriežas, - iekodis lūpā nomurmināja Gorštalcs, īsi novērtēdams jaunos datus.

- Aha, nolēmis laisties prom, kamēr neskarts, - bravūrīgi pateica pa labi no kapteiņa pie pults sēdošais šefpilots Važenka .

- Baidos, ka nē...

Pārvietojoties ar ātrumu gandrīz ceturtdaļa no gaismas ātruma, ārēji neveiklais koloss pēkšņi samazināja ātrumu uz pusi un pagrieza savu it kā vainagoto ar caurspīdīgu iegarenu kristālu saaugumu smailo purnu, priekšā izlekušā sargkuģa virzienā,. Vispārsteidzošākais bija tas, ka neredzētā zvaigžņu kuģa manevra laikā aiz tā pakaļgala neparādījās nekādas reaktīvās vilces pēdas.

Vismazāk izskatījās pēc tā, ka brīdinājuma šāviens ir ņemts vērā un robežpārkāpējs plānojis ar labu vākties prom. Toties sargkuģim acīmredzami draudēja nopietnas briesmas. Un, atšķirībā no jautrā Važenko, feldmaršals Mursalinovs šajā vērtējumā nemaz nekļūdījās.

- Uz kauju! - satrauktā balsī pavēlēja virspavēlnieks. - Uzbrukums pēc manas komandas, ar zalvēm.

- Gatavība numur viens raķešu zalvei! - Klūge nokliedza. - Tuvojoties mērķim, simts sešdesmit četri grādi X, pagriežoties par septiņpadsmit grādiem Y.

Manevrēšanas dzinēju sprauslas izvirda robainu uguns kūli, sargkuģis sāka veikt pagriezienu, pavēršoties pret ienaidnieku, kurš negaidīti bija ienācis sargkuģim astē. Viņa manevrs palika nepabeigts, un feldmaršals vienkārši nepaspēja dot komandu zalves ugunij.

Iegarenie kristāli svešinieku zvaigžņu kuģa priekšgalā izstaroja žilbinoši zilas liesmas spirāli, kas ieskrūvējās sargkuģī, un tas pārvērtās par bezveidīgu gaismas plankumu.

Gorštalcs nespēja noticēt savām acīm, nolēma, ka dators incidentu modelējis neadekvāti. Tūlīt pārslēdzoties tieši uz kaujas laukam vistuvāk esošās robežstacijas optisko teleskopu, viņš sargkuģa vietā ieraudzīja izpletušos zilu kleksi. Tā šūpojās kā medūza, lēnām ritinot uz augšu apdriskātas malas, tad pēkšņi saspiedās zaigojošā bumbā, un tā krāsa ātri sabiezēja līdz purpursarkanai. Tievs bāls stars, ko izmeta ienaidnieka zvaigžņu kuģis, iedūrās šajā lodē, un tā pēkšņi pazuda bez pēdām, it kā būtu pārsprādzis ar adatu caurdurts balons. Sargkuģis "Lepnais" beidza eksistēt.

- Ko tad tas nozīmē? — iesaucās šefpilots. It kā atbildot uz viņa izsaucienu, dators pārskata ekrāna apakšā parādīja divas bezkaislīgas līnijas:

- Sargkuģi "Lepnais" iznīcinājis ienaidnieks. Ienaidnieka izmantotā ieroča veids nav zināms.

Pēc neilga laika vertikālajā sānu ekrānā parādījās īss ziņojums, ka izsekošanas stacijas ir reģistrējušas viļņu koncentriskas svārstības gravitācijas laukā, kas nāk no ienaidnieka zvaigžņu kuģa.

- Tie ir Svešie... - ne uzreiz nokliedzās šokētais Gorštalcs.

Tikmēr feldmaršals Mursalinovs jau metāliskā balsī kaldināja jaunas pavēles, sūtīdams vajāt ienaidnieka kuģi eskadru no Kalnoras un vēl divas no Rigiusa tam pretī.

- Tādu kolosu tik viegli nesagraut, - šaubījās Važenka.

— Cerēsim uz veiksmi, — kapteinis bezcerīgi sacīja.

***

Neilgi pēc tam, kad maršala kreiseris "Lihačs" beidzot startēja no Girkadas, Bukstens ieslēdzās viņam atvēlētajā kajītē un devās gulēt. Viņš pamodās pavisam salauzts: nežēlīgi sāpēja galva, niezēja deguns, iekaisusī balsene šķita izklāta ar smilšpapīru.

Viņš uzreiz atcerējās vakardienas nepatikšanas, trakulīgo bēgšanu no piejūras ciemata uz viesnīcu un no turienes uz kosmodromu. Turklāt ienāca prātā, kā viņš mājiņā sēdēja caurvējā slapjš no sviedriem. Skaidrs, ka ar to pietika, bet pa ceļam droši vien vēl tika pievienots vairāk.

Vaidēdams un lādēdams visu pasaulē, kontradmirālis uzvilka formastērpu un devās uz lazareti. Kuģa ārsts, smaidīgs, neliels, resnītis mulats, izrādījās gandrīz precīza paša Bukstena kopija, izņemot acu formu un ādas krāsu. Uzklausījis kontradmirāļa skopās sūdzības un pēc īsas datordiagnostikas, viņš sagādāja pacientam tabletes, kabatas aerosola pudelīti un jautri apsolīja, ka pēc dienas no slimības vairs nebūs ne miņas.

Atgriezies kajītē, Bukstens pa interkomu pasūtīja brokastīs. Bez apetītes viņš ar dakšiņu pabakstīja stjuarta atnesto draņķi - kaut ko bezgaršīgu no vates, uz pusēm ar zāģu skaidām, nespēja tikt galā pat ar pusi no porcijas, uzdzēra tabletēm žuffu, iemeta tukšajā krūzītē piešņaukto, vienreizējo kabatlakatiņu  un izņēma no pakas nākamo. stjuarts paņēma paplāti un devās prom.

Salīdzinājis savu rokas pulksteni ar tablo virs ārdurvīm, Bukstens saprata, ka kuģa pulkstenis jau ir iestatīts uz tās zonas galvaspilsētas laiku, kurā atradās ģenerālštābs. Tātad, kā gaidīts, kreiseris droši šķērsojis hipertelpas slūžu, un līdz nolaišanās Demiona dienvidrietumu kosmodromā bija atlikušas tikai dažas stundas.

Nolēmis apmeklēt komandtiltiņu, kontradmirālis kādu laiku stāvēja kajītes vidū, kaut ko neskaidri apdomādams. Tad viņš devās uz durvju pusi, bet uzreiz kaut ko atcerējies, atgriezās, izņēma no čemodāna savu blasteru plecu makstī un uzvilka to zem formastērpa. Aģentam DB-700 bija neliela dīvainība: katru reizi, kad viņam iznāca tikšanās ar maršalu Neldu, viņš piesardzības nolūkos deva priekšroku nēsāt līdzi ieroci.

Kad Bukstens iegāja stūres mājā, viņš ieraudzīja Neldu, kurš rokām aiz muguras, neapsegtu galvu, bet nez kāpēc garā parūkā, stāvēja blakus pie pults esošajam šefpilotam. Taču Bukstenam uzreiz acīs krita kas cits.

Gandrīz visā skata ekrāna platumā bija redzams neparasta zvaigžņu kuģa attēls, kas izskatījās pēc koka sakārņa. Tas pats, kurš iznīcināja admirāļa Zenzera eskadriļu, te nevarēja būt nekādu neskaidrību. Tomēr acīmredzami neviens negrasījās izsludināt kaujas trauksmi.

— Jūsu ekselence, kas notiek? - izrāvās kontradmirālim.

Maršals pagriezās, un satriektais Bukstens kāpās atpakaļ, ieraudzīdams sev priekšā vilkača bārdaino lielpieraino seju. Turklāt sieviete, kas sēdēja blakus šefpilotam, pagriezās savā grozāmajā krēslā, un uz kontradmirāli paskatījās Delijas Prohanovskas izsmejošās brūnās acis.

Džandars strauji sagrāba kontradmirāli aiz apkakles, parakņājās pa viņa azoti, izvilka no pleca maksts jaudīgu garstobra blasteru un pasvieda to Delijai. Viņa lidojumā satvēra ieroci, izlādēja un iemeta stobru vienā kabīnes stūrī, bet izņemto aptveri otrā.

- Sēdieties, - pavēlēja princis.

Drebošām kājām Bukstens piegāja pie tuvākās pults krēsla un apsēdās.

– Pavēlēsiet turpināt tuvināšanos? — pusmiega balsī jautāja šefpilots.

- Tagad dodieties brīvā dreifā, - pavēlēja Džandars, - viņi pienāks un pietauvosies.

- Klausos...

Pat visvienkāršākās datoru pamatprogrammas nerunāja tādā monotonā balsī kā šis pilots.

- Jūs viņu hipnotizējāt... - Nolemti skatoties uz princi sacīja kontradmirālis, lai tikai kaut ko pateiktu.

– Ne gluži tā, lai gan principā jums taisnība.

Bukstens pārlaida bažīgu skatienu stūres mājai.

- Kas ar princesi? - viņš jautāja.

-Viņai viss kārtībā, - Džandars paraustīja plecus.

- Sarijās harnu līdz vemšanai un guļ kā baļķis savā kajītē, - Delija bez kādas cieņas piebilda.

- Ko jūs gribat? - vajāti izbolījies uz jaunekli, jautāja kontradmirālis.

- Gribu atvadīties, pirms jūs neesat sākuši iznīcināt paši savas planētas ar kodollādiņiem. Tālāk mums nav pa ceļam. Es ar savu līgavu atgriežos mājās. Princis paskatījās uz Deliju un starojoši uzsmaidīja viņai.

- Bet kur ir maršals? Jūs viņu... nogalinājāt?... - Bukstens nodrebēja.

- Nē, kāpēc gan, - Džandars viņu izsmejoši mierināja. - Domāju, ka viņš jau pamodies savā viesnīcā uz Girkadas. Lai gan neizslēdzu iespēju, ka viņš vēl guļ.

Bukstens apklusa, izmisīgi izvēloties no daudzajiem prātā nākošajiem aktuālajiem jautājumiem kaut vienu.

- Maršalu Neldu izsauc līnijkuģis "Zvaigžņu Pērkons," pēkšņi paziņoja pilots, pagriezies pret princi un norādot ar pirkstu uz savām austiņām. – kapteinis Gorštalcs uztraucas. Viņš saka, ka mums blakus esot ienaidnieka kuģis.

- Tā ir kļūda, - princis mierināja pilotu. - Viss kārtībā, turpiniet savu darbu.

Tas lēnīgi pamāja ar galvu un novērsās.

- Parunājiet ar Gorštalcu, paskaidrojiet, ka tie ir draugi, - Džandars pavēlēja Bukstenam, kurš lēnprātīgi pamāja, pagriezās pret viņam priekšā esošo monitoru ar videokameras aci un izšņauca degunu papīra kabatlakatiņā.

- Sveicināts, kapteini, - viņš teica, pārslēdzot skaļumu no austiņām uz datora skaļruņiem. – Neuztraucieties, mums blakus ir draudzīgs kuģis.

Gorštalcs no datora ekrāna neticīgi paskatījās uz viņu.

- Esat pārliecināts?

Kontradmirālis īsi paskatījās uz Džandaru, kurš viņam padraudēja ar pirkstu.

– Pilnīgi pārliecināts.

- Bet kur tad maršals Nelds?

- Viņš ir slims, guļ savā kajītē, - Bukstens meloja jau bez pamudinājuma. - Kā jums klājas, kaptein?

– Nu, jūs paši paskatieties, kas te notiek!

Uz liela skatu ekrāna parādījās milzīgs, neredzēts kuģis, kaut kas līdzīgs asimetriskai puslodei, kas sastāvēja no daudzām cieši salipušām bumbiņām un vainagojušās ar caurspīdīgu piramīdu kopu.

- Tas pilnā ātrumā dodas uz Demionu, - komentēja Gorštalcs.

Kā viņam izdevās izlauzties cauri? – Kontradmirālis bija neizpratnē.

- Labāk pajautājiet, kā to varētu apturēt, - rūgti atcirta līnijkuģa kapteinis. – Sākās ar to, ka robežu šķērsoja nezināmas konstrukcijas kuģis, tas bija milzīgs, gandrīz Kalnora lielumā. Sargkuģis raidīja brīdinājuma šāvienu, bet šitie nekavējoties ar to tika galā. Iebrucējam devām kauju pie Rigiusa, tur viņš iznīcināja trīs eskadras. Tad šis kuģis ņēma un sadalījās divās daļās, vai varat iedomāties?

- Ne īsti, - Bukstens atzina.

- Viena puse uzbruka Rigiusam, un tas dažu minūšu laikā vienkārši iztvaikoja, - Gorštalcs steidzīgi stāstīja. - No gravitācijas grūdiena Kalnors pārcēlās uz jaunu orbītu, sākās zemestrīces uz visas planētas. Maz ar jau izdarīto, tagad šī puse, acīmredzami, piemērojas aprīt Demionu. Tuvo patruļas eskadriļu tā arī pieveica, pārsviest rezerves mēs vairs nepaspējam. Lai gan baidos, ka mūsu kuģi nemaz nespēj tam pretoties.

- Tas nav iedomājams, - Bukstens, bāls kā ģipsis, pakratīja galvu. - Atvainojiet, kaptein, es neticu savām ausīm.

– Tad paskatieties, ko pie mūsu saules dara otrā puse, - ierosināja satrauktais Gorštalcs.

Uz ekrāna parādījās saules diska maliņa, blakus karājās vēl viena puslode, vairāk saplacināta un bez caurspīdīgām piramīdām virsotnē.

No saules virsmas viena pēc otras pacēlās zilas lāses, kurām katrai sekoja līkumota tieva kāja, kas ātri kļuva plānāka un sašķīda. Saules ugunīgajā kuprī visur šūpojās neparasti garas protuberances, it kā censtos noturēt lāses, kas tika rautas augšup. Tomēr tās ātri metās pretī puslodei, kas lidinās virs saules, lidojumā noapaļojoties un kļūstot tumšākas, iegūstot piesātinātu purpursarkanu krāsu. Un visbeidzot trīskāršā ceriņu kreļļu kaklarota konusveida spirālē apgriezās ap mirdzošo bedraino puslodi, kas pārmaiņus savēra krelles uz tieva stara, un tās pazuda bez pēdām, dodot vietu jaunām.

- Redzat?! Jūs to redzat?! — nikni kliedza "Zvaigžņu pērkona" kapteinis.

- Vienkārsi neticu savām acīm... Iestājās ilga pauze.

- Es iekļauju jūs operatīvo sakaru tīklā, - Gorštalcs sausi paziņoja, nepārprotami sakaunējies par savu vētraino emociju izrādīšanu. - Feldmaršals tagad ir ārkārtas sanāksmē ar imperatoru, pagaidiet viņa lēmumu. Maz ticams, ka jums ir vērts iesaistīties kaujā, bet, starp citu, izlemiet pats.

Viņa seja pazuda no monitora, un Bukstens ar atkarenu lūpu skatījās uz ekrānu, kur briesmīgais zvaigžņu kuģis turpināja izsūknēt un aprīt sauli.

– Kas tās par šausmām? - Delija iesaucās, viņas izbiedētais skatiens pievērsās lillā burbuļu karuselim.

— Atnākuši Svešie, — Džandars drūmi paskaidroja.

- Nekad neticēju, ka tie vispār ir.

– Tomēr palūk, viņi ir šeit. Es viņus redzu ne jau pirmo reizi, reiz mums gadījās sastapties kosmosā ar viņu kuģi.

- Kā viņi izskatās?

- Sīki kukainīši, naga lielumā. – Skaidrības labad princis salocīja pirkstus. - Melni, ūsaini.

- Tikai? - sieviete bija pārsteigta.

- O, viņi ir apvienojušies kolektīvā apziņā, - brīdinājoši sacīja Džandars. - Viņu rase ir milzīga, un tai ir kolosālas iespējas. Viņu zvaigžņu kuģi vien ir ko vērti, redzi pati.

- Melni, ūsaini... - Delija atkārtoja prinča vārdus. – starp citu, tie nav tie paši kukaiņi, kas bariem mudž uz katras planētas, īpaši viesnīcās? es to pamanīju pat šeit, uz kreisera.

- Tu runā par radniecīgu rasi. Svešie bieži izmanto viņus kā spiegus, - Džandars skaidroja, saraucis pieri. - slikti, ja kāds no viņiem ielīdis šeit.

Šajā brīdī no skaļruņiem atskanēja īgna, kašķīga balss:

- Hei, kāds, paskaidrojiet, kas tas par mēslu rēgojas pie galvaspilsētas?!

- Kas uz līnijas? — drūmi pajautāja Gorštalcs.

- manu balsi jau esi aizmirsis? runā admirālis Zenzers!

- Admirālis Norauj Galvu - Bukstens noelsās, aizmirsis, ka sēž dzīvajā ēterā, mikrofona priekšā. - No kurienes viņš te  uzradies?

- Es tev pašam noraušu galvu, idiot! - admirālis piesolīja. - Vēlreiz jautāju: kas tas par sūdu te mētājas netālu no manis?

- Admirāli, redzu jūsu kuģus! — iesaucās Gorštalcs. - Uzmanieties, šis svešinieku zvaigžņu kuģis ir ārkārtīgi bīstams!

- Esmu mirušā dreifā, - Zenzers nomurkšķēja. – Man te degviela gandrīz uz nulles.

Netālu no jums ir tankkuģi, es nekavējoties tos nosūtīšu uz tikšanos, - solīja līnijkuģa kapteinis.

Tūlīt dators apskata ekrānā parādīja kosmosa panorāmu ap Demionu. Centrā ar klusu pērļainu zilu gaismu mirdzēja planētas pusmēness, netālu no tā šurpu turpu kā punduri mudžēja mākslīgie pavadoņi. Zenzera eskadra lidoja trijstūrī labajā apakšējā stūrī, tai pretī steidzās tankkuģu resnie cigāri. No ekrāna apakšējā kreisā stūra galvaspilsētai tuvojās Svešo kuģis. Skatoties no sāniem, tas neskaidri atgādināja sievietes krūti, pārklātu ar zvīņainām bruņām, caur kurām izspiedās mirdzošs caurspīdīgs krūtsgals.

Atrāvusies no šī attēla apceres, Delija pievērsās princim.

- Ko Svešie meklē pie Demiona? - viņa satraukti jautāja.

- Viņi tiecas pēc nedalītas varas pār Visumu, - atbildēja Džandars. - Tāpēc viņi jau laikus iznīcina jebkuru saprātīgu rasi, kas varētu viņiem pretoties.

Vai tiešām Visumā nepietiek vietas visiem?

- Personīgi es domāju, ka pilnīgi pietiek, - piekrita princis. - Tomēr Svešajiem ir atšķirīgs viedoklis. Viņi izceļas ar retu auglību, turklāt viņu civilizācijai ļoti nepieciešami enerģijas resursi. Viņi zina veidu, kā izsūknēt zvaigžņu vielu caur kosmosu un uzkrāt to milzīgās uzglabāšanas tvertnēs bet pēc tam sadedzināt reaktoros. Tomēr reizēm viņi nenoniecina arī planētas, izmanto kā rupju degvielu arī tās.

- Vārdu sakot viņi tagad saskalda Impēriju malkā, - skumji pajokoja Delija.

- Esmu pārliecināts, ka viņi vēlāk ķersies klāt arī Konfederācijai.

Atkal no skaļruņiem atskanēja možā Zenzera balss:

- Urrā, sāku uzpildīt degvielu! Nu, tūlīt es tiem tarakāniem sadošu!

- Admirāli, nav vērts riskēt, viņi jau ir pilnībā sakāvuši četras eskadras, - Gorštalcs brīdināja.

- Tu esi jauks puisis, vienkārši dvēselīgs, ja vien nemāci man karot, - admirālis Norauj Galvu noņurdēja.

– Tomēr ļaujiet man sniegt jums labu padomu. Jūs taču neredzējāt, kā viņi tika galā ar mūsu kuģiem.

- Tad uz priekšu, pamāci vecīti.

- Admirāli, uzmanieties no viņu kuģa priekšējā stara, - teica ar uzsvaru Gorštalcs. - Tā iznīcināšanas sektors ir apmēram trīsdesmit grādi no ass. Uzbrūciet kuģim, no aizmugures, un pieklūpiet tam tuvāk, vai dzirdat? Galvenais mēģiniet samazināt distanci, tad viņš pilnībā zaudēs manevrētspēju attiecībā pret jums.

- Sapratu. Viss. Tvertnes pilnas. Eskadra, pavēlu veikt ieskrējienu!

- Ceru, ka jums ir vismaz kāda iespēja, jo šis koloss ir visai neveikls tuvcīņai, - līnijkuģa kapteinis viņu pamācīja. - Veiksmi jums, admirāli.

- Paldies, kaptein. Neapvainojies, ja es tevi aizvainoju mirkļa karstumā.

– Viņš uzbrūk galvaspilsētai! - Atbildes vietā iesaucās Gorštalcs.

- Eskadra, klausīt manu komandu! — norēcās admirālis Zenzers. - Uz priekšu pilnā ātrumā, uzbrukumā! Urrā!

Nez kāpēc princis, kurš stāvēja blakus Delijai, aizvēra acis, it kā būtu stāvus aizmidzis.

Kristāliskās piramīdas Svešo kuģa augšpusē izmeta rudas miglas kūli. Savdabīgi izlokoties, tas sāka sagriezties milzu viesuļvētrā un, lēnām pieaugot, tēmēja uz Demionu. Drīz vien pie mirdzošā pusmēness uzliesmoja vairāki satelīti, planētai nepielūdzami tuvojoties briesmīgajai, visu sadedzinošajai piltuvei.

- Kungs Dievs, kādas šausmas! - Delija noelsās.

- Nebaidies, mēs palīdzēsim admirālim, - pēkšņi izgājis no apdulluma, sacīja Džandars.

- Mēs? Kā?

- Es domāju spēlmaņus un sevi, - paskaidroja princis. - Tagad mēs mēģināsim sajaukt Svešiniekiem prātus.

– Vai tam būs jēga? - sieviete šaubījās.

- Vienreiz tas palīdzēja.

Steidzīgi apsēdies krēslā, princis aizvēra acis. No spriedzes uz viņa kupolveida pieres izspiedās vēnu virtenes. Delija sajūsmā vēroja viņu, kā viņš  no viņpasaules ved savas ķirzakas kaujā, un tad pievērsa skatienu skatu ekrānam.

Pēc dažām sekundēm admirāļa Norauj Galvu eskadras paraboliskā trajektorija sasniedza raķešu uguns līniju, bet neglītā burbuļu mašīna turpināja savu kursu. Šķita, ka svešinieki nepamanīja, ka ap viņu zvaigžņu kuģi kā veikli, spīdīgi punduri, lidinās ienaidnieka kuģi.

- Eskadra, klausiet manu komandu! — Zenzers iekliedzās. - Kodolmīnas pret ienaidnieku, nepārtrauktu skrejuguni!

Uzreiz trīs raķešu šāviņi aizslīdēja cauri kosmosam un trāpīja tieši mērķī, sagraujot citplanētiešu kuģa kristālisko galu. Rudais viesulis, kas jau bija gandrīz pieskāries Demionam, acumirklī nodzisa, un pār avarējušo zvaigžņu kuģi uzpūtās miglains nelielu fragmentu mākonis.

- Tagad viņi ir bezspēcīgi, - Džandars pusbalsī sacīja, atverot acis.

Ar nākamo eskadras zalvi ienaidnieka kuģis tika izkaisīts daudzās nelielās bumbās, vairums no tām neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, bet apmēram trešā daļa sāka strauji manevrēt, cenšoties pieķerties viena otrai. Tad Zenzera eskadra satvēra ienaidnieka kuģa paliekas knaibles, sagraizot veselās bumbas ar lāzeru staru emiteriem uzreiz no trim pusēm.

- Ei, Gorštalc, paldies par labo padomu! Admirālis Norauj Galvu jautri nokliedza, kad no Svešo zvaigžņu kuģa pāri palika nekas vairāk kā sašķaidītas šķembas. - Atsūtiet vecmāmiņu ar slotu, mēs te esam mazliet piegružojuši.

- Admirāli, tas ir militārās mākslas brīnums... - aizsmakušā, entuziasma pilnā balsī teica līnijkuģa kapteinis. - Jūs esat ģēnijs, admirāli...

- Nu izbeidz tak,  arī atradis varoņdarbu - sabombardēt neveiklu sūdu kaudzi, - Zenzers pieticīgi atbildēja. – Tur, pie mūsu saules, šķiet, mūs gaida vēl viens. Eskadriļa, uzbrukumā, uz priekšu!

Un trīs kuģi draudzīgi virzījās saules virzienā, kur citplanētiešu zvaigžņu kuģa otra puse pārstāja sūknēt purpursarkanos burbuļus, lēnām attālinājās. Taču, spriežot pēc datora aprēķiniem, ātruma pārsvars, protams, palika eskadrai.

- Nu, tas arī viss, - rezumēja Džandars. - mums pat nevajag šos novest no prāta, jo viņiem nav nekādu ieroču.

No skaļruņiem atkal atskanēja Gorštalca baritons, bet šoreiz viņš jau bija paguvis atgūties un labi apmācīta sulaiņa manierē teica:

- Admirāli, jūs izsauc viņa ekselence feldmaršals Mursalinovs.

- Jā, esmu uz līnijas, - uzreiz cieņas pārņemts atbildēja Zenzers.

- Pateicos par dienestu, admirāli, jūs izglābāt Demionu, - feldmaršals svinīgi paziņoja. – Es nešaubos, ka tagad jūs kļūsiet par pilntiesīgu Zvaigžņu Zobena ordeņa kavalieri.

- Kalpoju imperatoram un tēvzemei! - nobļāva varonis.

- Es jūs jau šo minūti ieteiktu apbalvošanai, - turpināja Mursalinovs. – Tomēr, diemžēl, Viņa Majestāte Imperators atrodas reanimācijā. Šodienas rūpes un satraukumi viņam beidzās ar insultu. Teikšu vairāk. Ārsti negalvo par viņa dzīvību.

- Jā, ļoti sarūgtinoši, - sacīja admirālis. - Bet man ir pārsteidzošas ziņas, jūsu ekselence.

- Lūk kā? Tiešām? Klausos jūs.

- Iedomājieties, jūsu ekselence, civilie profesori kadetiem par Primāro sprādzienu stāsta muļķības, jo viņi paši galveno nemaz nezina.

- Tiešām? - Virspavēlnieks ar atturību pabrīnījās.

- Nu jā. Izrādās, ka mūsu Visums cēlies no olas, kuru izperējusi Visuma Perētāja. Un ne tikai šo Visumu! Parādīsies jauni Visumi, vesels perējums, jūsu ekselence. Ārkārtīgi interesanti, vai ne?

Viņu saruna noritēja parastajā radiosakaru diapazonā, ar aptuveni pusotras sekundes aizkavēšanos, jo sarunu biedrus šķīra ievērojams attālums. Tomēr Zenzeram uz atbildi bija jāgaida nedaudz ilgāk.

- Jūs... - Feldmaršals aprāvās, noklepojās. - Jūs jūtaties labi, admirāli?

- Pateicos, jūsu ekselence, es jūtos lieliski. Bet šķiet, ka jums gan ir saaukstēšanās?

- Nieki, nepievērsiet uzmanību.

- Tad lūk, tas vēl nav viss. Tagad par interesantāko, -  ar entuziasmu klāstīja Zenzers. – Nesen man kāda pazīstama ķirzaka pateica, ka pēc desmit miljoniem gadu cilvēki varēs iztikt bez ķermeņa.

- Atvainojiet, kā?.. - apmulsušais Mursalinovs jautāja.

– Es saku, ka pēc desmit miljoniem gadu cilvēki atmetīs savu ķermeni un vienkārši lidināsies kā stari. Šurpu un turpu, uz priekšu un atpakaļ ... Nekādu insultu, nekādu saaukstēšanos, varat iedomāties?

- Jā, jā, izredzes ir ļoti vilinošas, - pieklājīgi piekrita Mursalinovs.

- Prātam neaptverami, bet tā tas ir, jūsu ekselence. Tiklīdz es par to uzzināju, tā joprojām staigāju kā ne savā ādā ...

- Nu jā, nu jā, protams... Kā tad... - virspavēlnieks teica ārkārtīgi nomierinošā tonī.

22. nodaļa KATRAM JĀBŪT SAVĀ VIETĀ

- Bet patiesībā kauju uzvarēji tu, draudziņ, - Delija teica, dedzīgi apskaudama Džandaru, kurš stāvēja kajītes vidū.

– Pirmkārt, ne tikai es, bet vēl astoņdesmit citi spēlmaņi. – Princis norādīja uz  zvaigžņu kuģi-sakārni, kas lēnām tuvojās un piepildīja gandrīz visu kajītes skata ekrānu. - Un, otrkārt, mēs šajā spēlē būtu panākuši neizšķirtu pat bez admirāla Norauj Galvu raķetēm.

- Kādreiz tu mani nogalināsi ar savu garlaicīgumu, - sieviete nopūtās, atlaida apkampienu un apsēdās uz pilota pults malas.

Šef-pilots sakustējās krēslā un sadugušā balsī paziņoja:

- Ir saskaršanās ar korpusiem.

— Atveriet gaisa slūžu, — Džandars pavēlēja.

Pēkšņi atskanēja šāviens.

Maršala formas tērpa audums uz prinča krūtīm uzpampa un to caursita asiņaina metāla smaile.

Džandars sastinga un sabruka uz sejas. Zem viņa kreisās lāpstiņas spīguļoja liela, divus pirkstus plata, izliekta kniedes galva.

Stāvot netālu no atvērtā instrumentu skapja, Bukstens turēja rokā smagu kniedēšanas pistoli, ko remontētāji izmanto, lai nostiprinātu duralumīnija loksnes, kad steidzīgi jāaizlāpa caurumi korpusā. Steidzīgi noklikšķinājis uz skrūvju turētāja, kas izsvieda noskanošo izlietotās patronas korpusu sānis, kontradmirālis no plaukta paķēra vēl vienu patronu, ar garu alumīnija kniedi galā, un iesūtīja to stobrā. Tad viņš ar sašķiebtu, neprātīgu seju spēra soli uz priekšu un noliecās, tēmējot uz Džandara galvu, taču izdarīt kontrolšāvienu un sadragāt prinča galvaskausu nepaguva.

Mežonīgi iekliegusies, Delija pielēca kājās un izsita pistoli no viņa rokām. Otrā kniede ietriecās plastmasas starpsienā un ielīda tajā līdz galam.

Delija ar plaukstas malu iecirta pa kotradmirāļa kaklu, pēc tam nikni iebakstīja saules pinumā. Bukstens īsi nogārdzās, sastinga un nokrita kā maiss blakus Džandaram.

Noliekusies pār princi, Delija uzmanīgi apgrieza viņu uz muguras.

Apkārt kniedes asajam galam uz maršala formas tērpa auduma un raibajām ordeņu lentām izpletās tumšs asiņu traips.

- Viņš vēl ir dzīvs! Viņš elpo! - sieviete histēriski iekliedzās. - Nekavējoties izsauciet ārstu!

Vienaldzīgais pilots pat nepakustējās, tukši skatīdamies uz savām rokām, kuras bezmērķīgi turēja kreisera stūri.

Delija izskrēja no kajītes, tad atgriezās, aiz sevis vilkdama korpulentu militāro ārstu, mulatu.

Tas sērīgi pakratīja galvu, lūkodamies uz guļošo princi.

- Tik jauns un jau maršals, - viņš cieņpilni norūca un nopūties notupās uz ceļiem.

Zaudējis samaņu Džandars izdvesa īsu sēcienu, rīklē viņam saburbuļoja. Militārais ārsts steigšus pagrieza viņu uz sāniem, un no viņa mutes izlija sarkana asiņu straume.

- Tiešām elpo, - resnulis bija pārsteigts. Ar diviem pirkstiem satvēris jaunieša plaukstas locītavu, viņš taustīja pulsu.

- Dakter, glābiet viņu, - sieviete ievaidējās.

- Neko nesaprotu. - Ārsts paskatījās uz viņu platām, eļļas krāsas acīm. – Sirds caurdurta, bet pulss ir.

Delija neizpratnē paberzēja pieri, tad kaut ko atcerējās, noklikškināja ar pirkstiem.

- Ak, jā, viņam ir divas sirdis...

- Ļoti apdomīgi no viņa puses, - sacīja ārsts. - Viņš nekavējoties jāievieto intensīvās terapijas nodaļā. Tā, bet kā ar šo?

Mulats noliecās pār Bukstenu, kurš gulēja dziļā nesamaņā saliecies kā embrijs.

- Viņš bija tas kurš šāva. Es viņu apdullināju.

- Vai viņam arī ir divas sirdis? - resnais jautāja, iztaisnojoties.

- Baidos, ka vispār nevienas, - Delija saviebusies atbildēja.

Komandtelpas durvis atvērās, un pa vienai ienāca piecas, varenas, sarkanas ķirzakas. Viņām nācās pieliekties, lai ar līkajiem ragiem neaizskartu durvju aplodu.

- Kas tie par briesmoņiem? - ārsts nodrebēja.

- Neuztraucieties, - sieviete steidzās viņu nomierināt. – Tie ir draudzīgi radījumi.

Ar viegliem ķepu žestiem sarkanās ķirzakas lika saprast, ka tās lūdz Deliju un ārstu paiet malā, tad sastājās virs ievainotā prinča aplī.

- Mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti, - satraukts sacīja ārsts. - Iespējams, viņu izdosies izglābt.

Ķirzakas sparīgi kustināja uz priekšu un atpakaļ izstieptās nagainās ķepas, it kā skalotu neredzamo veļu. Delijai šķita, ka no viņu žestiem  pār mirstošā jaunekļa ķermeni sabiezē gaiss.

- Pagaidiet, pagaidām labāk neiejauksimies, - viņa ieteica.

– Diez vai tagad būs piemērotas rituālās dejas. - Saraucot savas biezās uzacis, ārsts noraidoši skatījās uz to, kā ķirzakas pacēlušas astes smalki kratīja atvirzītos dibenus, īsiem soļiem pārvietojoties ap guļošo Džandaru.

- Šķiet es saprotu, kas notiek. – sieviete viegli pakratīja savas biezās matu sprogas. - Redziet, viņš visu pagājušo nakti man apnika ar stāstiem par savām ķirzakām. Tās dejo pārvērtību deju.

– Vai, jūsuprāt, tas ievainotajam liek justies labāk?

- Jūs neticēsiet, bet ceru, ka tā. Vispārējās dejas ritms pastiprina mentālo spēku, tas nonāk rezonansē. Katrā ziņā tā man stāstīja šis reti garlaicīgais. Delija ar gaišu seju paskatījās uz ķirzaku deju un tikko jaušami pasmaidīja.

Pēkšņi deja beidzās. Viens no ķirzakām pieliecās un izrāva no Džandara muguras asiņaino kniedi. Tajā pašā laikā no vaļējās brūces neizlija ne asins lāse. Divas ķirzakas uzmanīgi pacēla jaunekli uz rokām.

- Ļoti labi, tagad lai aiznes viņu uz reanimāciju, - lietišķi sprieda ārsts.

- Domāju, ka viņi dziedināšanu pabeigs paši, - Delija atbildēja, ielūkojoties vāji piesārtušajā Džandara sejā, kurš joprojām nebija nācis pie samaņas.

- Atvainojiet, jaunkundz, kādas muļķības jūs te runājat? Viņu nekavējoties jāoperē!

– Nomierinies, redziet, brūce jau savelkas, asiņu nav. Atvainojos, ka patraucēju jūs, doktor.

Ārsts plaši pavēra muti un tūlīt aizvēra to, jo Delija demonstratīvi pārtrauca sarunu, pienākot pie ķirzakām. Viens no viņiem ar laipnu ķepas kustību paaicināja sievieti pie sevis, norādīja ar nagu uz Džandara galvu, tad uz savu pieri, tad ar nagu pabakstīja uz Deliju un, sīki mājot ar savu lielo ragaino galvu, atkāpās.

– Tu aicini mani nākt jums līdzi? -viņa uzminēja, pavadot savus vārdus ar detalizētiem žestiem. - Noteikti iešu.

Ķirzaka sakrustoja savas muskuļotās ķepas uz krūtīm un zemu paklanījās.

Divas ķirzakas aiznesa princi uz kajītes izeju, uzmanīgi tipinot maziem solīšiem, pārējās kustējās viņiem pakaļ, nemitīgi skatījās apkārt un plaši vicināja ķepas, aicinot Deliju viņiem sekot.

Pie durvīm sieviete pagriezās un paskatījās uz neizpratnē un sašutumā sastingušo ārstu.

- Ticiet man, viss būs pilnīgā kārtībā, - ar platu smaidu viņa mierināja.

***

Pār biezo koku izplestajiem vainagiem savus starus lēja dāsna, it kā pašas karstumā izkususi saule. Taka veda starp mežmalu un ieslīpu pļavu, lejā līdz tekošajam strautam, kas rosīgi čalodams starp laukakmeņiem, aizvijās starp pakalniem un ieplūda lielā, pie apvāršņa tikko saskatāmā ezerā. Viegls vējš glāstīja augsto zāli, gar taciņu augošie krāšņie ziedi elastīgi šūpojās, izdalot biezu medus aromātu.

- Bet tev bija taisnība, šeit ir ļoti skaisti, - Delija atzina, skatoties apkārt, ejot ar Džandaru sadevušies rokās pa taku. - Un klimats nav sliktāks kā Girkadā.

- Man prieks, ka tev šeit patīk, - atbildēja princis, atkal saģērbies savā garajā baltajā mantijā.

Sieviete uzmeta viņam nedaudz noraizējušos skatienu.

- Kā tu jūties?

- Lieliski.

– Vai brūce tevi netraucē?

– Nav jāuztraucas, mīļā, nekādas brūces vairs nav vispār. Viens spēlmanis to aizaudzētu puses dienas laikā. Bet, tā kā mani ārstēja uzreiz pieci, mana sirds aizdzija gandrīz uzreiz.

- Es pat nevaru izteikt, cik ļoti priecājos, ka tu paliki dzīvs, - Delija karsti sacīja. – Un tavas ķirzakas ir patiešām simpātiskas. Kad tu man teici, ka tev krūtīs ir arī ķirzakas sirds, papildus parastajai, es, godīgi sakot, mazliet samulsu.

Ceru, ka tevi tas vairs nemulsina?

– Nemaz. Jo īpaši tāpēc, ka pateicoties tieši tai, tu joprojām esi dzīvs.

- Nāve mani nebiedē, bet dzīvot tomēr ir daudz jaukāk, - ar bērnišķīgu smaidu atzina Džandars.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Mežs beidzās, celiņš aplieca tā stūri un ar taisnu dzeltenu līniju šķērsoja ziedošo pļavu. Tālāk bija redzamas zemas zilganas birztalas, kas ieskāva kalnainu grēdu, bet aiz tās pacēlās tālu kalnu virsotnes, baltojot mūžīgā sniegā.

— Pastāsti, ko tu toreiz uz kreisera izdarīji, lai palīdzētu admirālim Norauj Galvu? Delija pārtrauca ieilgušo klusumu.

- O, tas izrādījās diezgan jocīgi, - Džandars pasmaidīja. – Kopā ar tiem spēlmaņiem, kas ieradās uz mūsu kuģa, es novedu Svešos līdz pilnīgam vājprātam. Redz, svešinieki vienlaikus eksistē divās realitātēs: mūsējā un citā, kas nav pazīstama ar ķermeņa sajūtām. Tāpēc jebkuri rēgi viņiem šķiet ne mazāk šausminoši kā raķešu zalve. Mēs paspēlējāmies ar neprāta gariem, pievilinājām viņus uz Svešinieku kuģa. Nu, iedomājies, piemēram, ka kreisera stūres mājā ielidotu vesels mākonis dzeļošu, izsalkušu un dusmīgu kukaiņu. Kad Svešiniekus sāka aplenkt neprāta garu bari, viņi krita panikā un kļuva bezpalīdzīgi.

– Un kas ir šie neprāta gari? -Delija jautāja.

- Tīmekļa membrānu pasaules iemītnieki,-  sacīja Džandars.

Atvaino, bet tavs skaidrojums neko nepaskaidro.

- Vienkāršāk sakot, tie ir mieru neatradušie buksteni, - princis paskaidroja un precizēja: - Es domāju tādas būtnes, par kurām galu galā kļūst tādi indivīdi kā Bukstens. Viņi ir lemti maldīties tīmekļveida membrānu pasaulēs pēc izšķirošās pārvērtības, ko cilvēku vidū sauc par nāvi.

Delija pēkšņi izplūda smieklos.

- Kāpēc tu smejies? - Džandars kļuva uzmanīgs.

- Mēģināju iedomāties mieru neatradušo Bukstenu tīmekļu pasaulē, - viņa atzina. - Iespējams, tas tiešām ir sliktāk par jebkuru kodolraķeti.

Netālu no kalniem ceļš vēlreiz pagriezās, virzoties uz klinti ar plakanu virsotni, kas izskatījās pēc vientuļa ilkņa.

- Starp citu, es apzināti vedu tevi pa šo ceļu, - sacīja princis. - No mūsu kosmosa vārtiem līdz pilij ir arī īsāks ceļš, taču šeit ir ļoti skaistas ainavas. Neesi nogurusi?

- Nē, ko tu, ar tevi kaut līdz pasaules galam, - iesaucās Delija.

- Kāpēc tik tālu, mēs esam gandrīz klāt. Drīz tu redzēsi mūsu pili.

Ceļš viņus veda gar izkaisītiem sudrabainu skujkoku biezokņiem, ap klinti. Tad viņi šķērsoja ar augstu lietussargu zāli aizaugušu klajumiņu.

- Lūk tur ir svētnīca, kurā  piedzimu. - Pagriezies, Džandars norādīja uz alas ieeju.

- Ārkārtīgi romantiski, - atzina Delija.

-Tagad iesim, es tev parādīšu pili. - Viņi devās dziļāk mežā un drīz vien sasniedza lielu klajumu. Tā vidū stāvēja iegarena māja, kā no klūgām noausts grozs. Šaurās spraugas, kas kalpoja par logiem, bija pārklātas ar kaut ko līdzīgu zivju peldpūšļu plēvēm, piedevām, bija bagātīgi izrotātas ar no sienām augošām ziedu vītenēm. Pāri visam klajumam stiepās tikko uzraktas dārza dobes ar kaut kādiem posmainas zāles asniem.

- Nu, lūk, esam atnākuši, - paziņoja Džandars.

- Tā ir pils? - apmulsusi precizēja sieviete.

- Jā, tā pati, - princis lepni apstiprināja. – izaudzēta pēc mammas projekta. Ko teiksi?

Pēc mirkļa vilcināšanās Delija nolēma nedaudz izlikties un ātri ierunājās:

- Satriecoši! Zini, tai ir savs oriģināls stils. Un tāds neuzkrītošs, tīri lauciniecisks šarms.

- Man prieks, ka tev patīk. Nu, bet tagad tu ieraudzīsi manu māti. Ar nolūku palūdzu, lai viņai nepaziņo par mūsu ierašanos, - Džandars viltīgi piemiedza aci. Tāpēc pārsteigsim viņu.

Viņi pienāca tuvāk, princis salika rokas ruporā un skaļi iesaucās:

- Mammu!

Pa atvērtajām durvīm ārā paskatījās Stasija neķemmētiem matiem un bez kroņa.

- Manu zēn! - viņa iesaucās.

Metoties viens otra apkampienos, māte un dēls saskūpstījās.

- Iepazīsties, māt, šī ir Delija, - sacīja princis.

Karaliene uzmeta dēla pavadonei nedaudz piesardzīgu skatienu.

- Ļoti patīkami, - viņa teica.

- Man arī, jūsu majestāte. - Palocījusies, Delija nedaudz iekoda lūpā. Viņa nemaz nebija gaidījusi, ka viņas topošā vīramāte izskatīsies kā jaunākā māsa.

- Lapik, mūsu dēls atgriezies!  - Stasija maigā balsī paziņoja.

Uz lieveņa iznāca karalis Naiks Pirmais, ģērbies saņurcītā impērijas gvardes formastērpā, ar plazmeri uz pleca un Stasijas kroni uz galvas. Zem frenča pakasījis krūtis, viņš pienāca Džandaram un paspieda viņam roku. Prinča degunā iesitās bieza žūpas izgarojumu smaka.

- Nu sveiks, vai kā, - viņš nomurmināja un paskatījās uz Deliju. - Tava draudzene, vai?

— Manējā, — jauneklis apstiprināja.

- Nu-nu... Atvaino, noskaņojums jau no paša rīta  galīgi riebīgs, - karalis saviebās, neskatīdamies uz padēlu.

- Kaut kas noticis?

- Nolādēts, staigāju plikpaurains kā bāba... - Naiks sūdzējās. -  Redzēji?

Viņš noņēma kroni, parādot princim zilganu, pilnīgi noskūtu galvu, līdzīgu, saplacinātam bruģakmenim.

- Manuprāt, iepriekšējā frizūra jums piestāvēja daudz vairāk, - Džandars nedelikāti nosprieda. - Kāpēc tad jūs noskuvāt galvu?

- Nu, ne jau es, tas gadījās pavisam nejauši, - karalis sāka skaidrot, uzlikdams kroni ar nobīdi uz kreisās uzacs, gluži kā zaldāta laiviņu. - Redzi, vakar no rīta es mazliet iedzēru, nu tā drosmei, nu, aizmigu. Bet tārpam, nu tas, kas paredzēts skūšanai, bija vaļīgi aizbāzts korķis. Tāpēc, kamēr es gulēju, viņš izrāpās no manas kabatas, nelietis, un noēda visus matus pa tīro.

- Nepārdzīvo, manu saulīt, - karaliene iejaucās. -Tu tāpat esi pats labākais.

- Izsaku līdzijūtību. Lai gan zaudējums nav liels, mati ataugs atkal, – savukārt viņu mierināja Džandars.

- Tak durstīgs būs, velns... - Naiks rūgti nopūtās, atkal apvēdinot padēlu ar blīvu, pretīgu izgarojumu smaku. - Paklau, Stasjka, sataisi mums kādu uzkodu pie šņabīša. Šitādu tikšanos grēks nenosvinēt.

- Šo pašu minūti, dārgais, - Stasija aizkustinoši nodziedāja un pazuda pilī.

- Tu tak neatteiksies no glāzītes, dēliņ? - Naiks jautāja, uzsitot princim pa plecu.

Zobus sakodis, tas izturēja svešās, netīrās enerģijas derdzīgi blīvo pieskārienu.

- Kas jums prātā?

- Neliela iedzeršana par godu jūsu ierašanās gadījumam, - karalis paskaidroja. – Vienlaicīgi paārstēšu savas paģiras. Tagad mums šeit šņabja, kaut mazgājies. Re, palūk, aug vesela plantācija!

Ar lepnu, plašu žestu viņš norādīja uz dobēm — visapkārt ap māju.

- Pateicos, bet es labāk atturēšos, - pazemīgi sacīja jauneklis.

Bet dāma iedzer? - Naika acis, ar sarkanajām dzīsliņām, paskatījās uz Džandara pavadoni.

- Bet dāma ir solidāra ar princi, - Delija izaicinoši pakratīja savas sprogas.

Karalis ne visai sabēdājās, dabūjis atteikumu. - Labi, tad es iedzeršu ar Tjafiku, viņš tagad baigi iecienījis šo lietu. Tici man, nepaliek skaidrāks caurām dienām. Dažreiz vispār nevar izteikt ne vārda, ja kas, tad jārāda uz pirkstiem ar citām ķirzakām. Nu nekas, viņas ir gudra tauta. Rīt pats redzēsi, kā es viņus iedresēju, maršēt, kolonnā pa seši. To ir vērts redzēt, goda vārds.

- Diez vai šāds skats man sagādās prieku, - Džandars auksti izmeta.

- Ei, dēliņ, kāpēc tu skaties uz tēti ar tādu nepatiku? - Naiks izlikās pārsteigts, un viņa acis bargi samiedzās.

– Šķiet, ka manas prombūtnes laikā šeit ir mainījies pārāk daudz. - Arī prinča acīs nepaspīdēja radniecīga mīlestība. - Un izmaiņas notikušas, pateicoties jums, pie tam, ne uz labo pusi.

- Bet kas tev nepatīk? - karalis drūmi atcirta. – Pirms manis viņi šeit dzīvoja kā tādi stulbi komuņaki. Stasjka, bāba sirsnīga, piegriezt viņiem skrūves nepadomāja. Tak bez stipras rokas ierindas tauta galu galā kļūst par lopiem, tas ir labi zināms fakts. Nu tad es situāciju izlaboju. Tagad viņiem ir nauda, ir priekšnieki, tas ir, es, un viss cits... Dažiem pat ir šņabīša pabalsti, par īpašiem nopelniem. Starp citu, nedomā, ka, es, kļuvis par karali, vairs nedomāju par savu dienestu. Tur, Impērijā, es turpinu saņemt algu, kā karagūsteknis. Varētu dzīvot mierīgi, kā karalis. Bet es nesēžu dīkā, neesmu no tiem, es katru rītu speciāli mācu šitiem ragainajiem lopiem staigāt ar parādes soli. Ņem vērā, jebkuros laika apstākļos.

Naiks kādu laiku paklusēja, nikni caur pieri skatīdamies te uz Džandaru, te uz Deliju.

- Nu, tad ko tu man par to teiksi? - viņš jautāja.

- Neko.

- Pilnīgi neko?

– Nu, ja jūs uzstājat, varu pateikt. Jūs esat reti pretīgs lops, - princis klusi noskandēja.

Kaut kas viņa sejas izteiksmē pamudināja Naiku atkāpties, katram gadījumam, pāris soļus atpakaļ.

- Tu te man to... ne pārāk... Stipri nebolies, - karalis piesardzīgi brīdināja. – Starp citu, es tev varu pastāstīt katram gadījumam, lai tu būtu lietas kursā, dēliņ. Tagad šī ir mana planēta. Personīgais, man piederošais īpašums.

- Kādā veidā?

- Es to no  ķirzakām iespēlēju uz širkām. Hrikā. Viņi ir ļoti azartiski, tikai spēlē viņiem nepavisam neveicas, nu, taisni līdz šausmām, - Naiks pasmīnēja. - Tā ka tu te staigā visur pa manu zemi, ņem vērā.

- Es taču jūs vienkārši nositīšu! - princis uzliesmoja dusmās, nāsis uzpūzdams.

- Nu-nu, pamēģini tik. - Naiks uzlika roku uz plazmera, kas karājās viņam no pleca. - bet kā tev šķiet, tava māte tev ļoti pateiksies, ja ar tavu žēlastību kļūs atraitne, ko?

Džandara kreisā plauksta pietūka un kļuva sarkana, tad kļuva bāla un noslīdēja, nepaspējot pārvērsties par ķirzakas nagaino ķetnu. Delija aplika roku ap jaunekļa pleciem.

- Labāk neaiztiec viņu, - viņa teica, ar riebumu noskatoties uz Tangras karali. - Ejam prom no šejienes, mīļais. Lūdzu tevi.

Princis ar niknu skatienu urbās patēvā, tas smīnēja no auss līdz ausij, bet acis pārvērtās ledainās spraugās.

— Tev taisnība, — Džandars pēc brīža piekrita, nervozi pakratīdams galvu. Vispirms man vajadzēs pakonsultēties ar garīgo tēvu.

- Laipni lūgti mājā, ēdiens pasniegts! - sauca Stasija, skatīdamās pa logu.

- Mammu, piedod, mēs paēdīsim mazliet vēlāk, - princis atbildēja. - Man jāapciemo Pavēlnieks.

- Nu, kas vēl tie par trikiem? Tūlīt ej paēst, pirms nav atdzisis.

- Piedod, mammu, bet mēs nemaz neesam izsalkuši.

Ar šiem vārdiem Džandars satvēra Deliju aiz rokas un gandrīz aizvilka viņu līdzi.

- Ņem vētā, es otrreiz neko nesildīšu! - karaliene piedraudēja viņam promejot.

Taču Džandars un Delija jau bija pazuduši ceļa līkumā.

- Es palūgšu Pavēlnieku aizsūtīt šo briesmoni atpakaļ, - skaļi domāja princis, plati soļodams uz svētnīcu. – Katram jābūt savā vietā. Viņa vieta ir kazarmās, nevis uz troņa.

- Bet tava māte... - Delija maigi atgādināja.

- Ko mana māte?

- Viņi ir vīrs un sieva, vai tad viņus var šķirt?

— Atradīsim viņai labāku vīru, — princis atgaiņājās. – Tas nebūs sarežģīti, jo sliktāku diez vai iespējams atrast.

– Kādas tev tiesības lemt viņas vietā? - Delija tūdaļ sadusmojās un izrāva roku no Džandara pirkstiem.

- Izlemt nav manā ziņā, - atcirta princis. - Pēdējais vārds pieder Pārvērtību un Spēļu Pavēlniekam. Lūdzu, pagaidi mani šeit.

Gandrīz skriešus, Džandars pazuda alā.

Delija paklaiņoja pa zālienu, tad apsēdās uz laukakmens, kas bija karsts no saules, un norāva savu kreiso kurpi, kas nedaudz spieda kāju. Viņas gaidīšana iznāca diezgan ilga.

Beidzot Džandars iznāca no svētnīcas ar apmulsušu un nomāktu izskatu.

- Kas noticis mīļais? - Delija nolēca no laukakmens un pieskrēja viņam klāt. – Ko tavs biktstēvs tev pateica?

- Redzi, Pārvērtību  un Spēļu Pavēlnieks atkal pārsteidza mani ar savu gudrību, - princis sacīja ar rūgtu nopūtu.

- Mīļais, tu viss trīci, nomierinies, lūdzu. Apsēdīsimies tepat, lūk šeit... Tā lūk, nomierinies, mīļais, tu esi ļoti uzvilkts...

Sēdēdams blakus Delijai uz plakanā laukakmens, jauneklis viņu impulsīvi apskāva un iegrūda seju viņas leknajās krūtīs.

- Nu-nu, viss būs labi, dārgais, nomierinies, - sieviete turpināja bērt vārdus, glāstīdama prinča garos matus.

-  Nekas nebūs labi, - Džandars teica apslāpētā balsī, gandrīz raudādams. - Nevar būt labi, saproti?

- Nesaprotu. Un nekad nesapratīšu. Un negribu to saprast, — Delija kļuva uzmanīga.

Jauneklis pacēla galvu un nošņaukājās ar degunu gluži kā bērns.

- Zini, ko viņš pateica?

- Nē, kā lai es to zinu.

- Viņš teica apmēram tā. Tas ir, mēs ar viņu runājām ar domu attēliem, bet es mēģināšu to izteikt vārdos. Varbūt iznāks neveikli, to nav iespējams precīzi iztulkot ...

— Runā, nekavējies, — Delija pieprasīja.

- Viņš pateica, ka mums tas Naiks Petockis ir nepieciešams, - ierunājās Džandars, ik pa laikam stostīdamies, un meklējot īstos vārdus. - Karalis Naiks ir vajadzīgs, jo mums nevajag apģērbu, pārtikas mums ir pārpilnība, mums nav dabisko ienaidnieku... Patiesībā tas ir strupceļš. Lai mēs, ķirzakas, virzītos uz priekšu pasaules izpratnē, mums noteikti ir vajadzīgs šāds karalis.

- Viņš patiešām ir gudrs domātājs, - Delija ar apbrīnu sacīja.

- Tad es sadusmojos un nosaucu Naiku par nelieti, - Džandars turpināja, atvirzoties un nokārdams galvu. - Protams, ķirzakām nav tāda domu attēla. Tāpēc es nosūtīju spēlmaņa tēlu, kurš spēlē ne pēc noteikumiem, ar netīrām, nosvīdušām ķepām. bet Pavēlnieks man iebilda, ka tāds nemaz nav krāpnieks, bet, tieši otrādi, vislielākais un gudrākais starp spēlmaņiem. Jo viņš nav stingro noteikumu ķīlnieks un savu spēli veido ar iedvesmu. Nav pārsteidzoši, ka viņš var viegli pārspēt ikvienu: gan naivo neveikli Tjafiku, gan dedzīgo dižciltīgo princi Džandaru, gan mīkstsirdīgo, vientuļo karalieni Stasiju, gan veco pusjukušo Pavēlnieku. Tā izteicās pats Pavēlnieks, es tikai citēju.

- Tavam Pavēlniekam ir pilnīga taisnība.

- Pagaidi, vēl viņš man teica lūk ko: Mēs bijām brīvi, bezgalīgi brīvi. Tik ļoti, ka pati mūsu brīvības koncepcija zaudēja jebkādu nozīmi un tai nebija ne mazākās vērtības. Tagad mēs esam nodevuši sevi karaļa Naika verdzībā, bet esam saņēmuši tieksmi pēc brīvības. Tagad mēs zinām verdzības garšu, tāpēc, jo tīrāks un spēcīgāks būs mūsu impulss atkal atgūt brīvību.

- Klausies, man ļoti patīk tavs Pavēlnieks, viņš ir neparasti gudrs vecis, - Delija sasita plaukstas. - Mīļais, iepazīstini mani ar viņu, lūdzu.

— Noteikti, — Džandars pamāja. – Viņš arī to vēlas. Es viņam pastāstīju par tevi, un Pavēlnieks kļuva ļoti priecīgs. Viņš teica, ka cilvēka tēviņam galvenā veiksme ir atrast labu mātīti, tādas gadās ļoti reti. Viņš apsolīja lūgt par mums un apņēmās dāvāt mums savu svētību.

- Tavs pavēlnieks vienkārši ir mīļumiņš.

- Bet tagad iesim pastaigāties, - Džandars ierosināja, pieceldamies kājās, bet uzreiz attapās: - protams ja neesi ļoti nogurusi.

- Nemaz neesmu nogurusi, - Delija drosmīgi sameloja, uzvilkdama kreiso kurpi.

Viņi sadevās rokās, lēnām gāja pa taku starp pundurkoku biezokņiem uz kalnaino grēdu. Pirms sasniedza to, Džandars apstājās un teica:

- Piedod, man tevi uz kādu laiku jāatstāj. Tagad man ir steidzami jāpalūdzas vienatnē.

- Labi, mans mīļais. Pagaidīšu tevi šeit. Princis platiem soļiem devās uz biezo birzi un pazuda tajā. Pēc neilga laika viņš no turienes iznāca vēl drūmāks nekā iepriekš.

Ne vārda neteicis viņš satvēra Delijas roku un devās kopā ar viņu pa taku. Pēc dažiem soļiem princis saviebās kā sāpēs un nočukstēja:

- Ak, kāda briesmīga muļķība!

- Kas noticis mīļais? - Delija brīnījās.

- Es tikko uzdūros uz šausmīgu skatu, - atzinās Džandars. Neko tādu neredzēt pat murgā.

- Un ko tad tu redzēji?

- Iedomājies, es eju gar senatnīgu birztalu un pēkšņi redzu, ka tur sanākušas galīgi piedzērušās ķirzakas. – jauneklis no riebuma nodrebēja. - Pavisam jaunas, dažām vēl nav izauguši kārtīgi ragi. Dažas turpina pielieties ar degvīnu, citas kaut kā mēģina dejot svēto pārvērtību deju.

Delija gaidīja, kad stāsts turpināsies, bet Džandars apklusa.

- Tā, un tālāk? - viņa jautāja.

- Viss. Vai ar to nepietiek?

Delija, pārsteigta, apdomīgi atturējās no smiekliem, bet ne no iebildumiem.

- Atvaino, bet kas tur sevišķs? - viņa samiernieciski teica. - Nu, puiši iedzēra. Nu, dejošana, jautrība. Parasta lieta.

- Baidos, ka tev to nesaprast, - sacīja princis, saraucis pieri.

- Starp citu, es tagad esmu jau nogurusi, - Delija pēkšņi kļuva kaprīza. - Apsēdēsimies, citādi kājas vairs netur.

- Labi,  arī man nav nekas pretī atpūsties. - Viņi nogriezās no takas un apsēdās biezajā zālē. Džandars aplika rokas ap ceļgaliem, atbalstīja zodu uz tiem. Delija atlaidās, skatīdamās saulē, kas dedzīgi smējās bezmākoņainajās debesīs.

- Piedod, bet tavu domu smarža pēkšņi kļuvusi ļoti kodīga, - princis pēkšņi pārtrauca saspringto klusumu.

- Neviens neprasa, tevi tās apostīt, - attrauca Delija.

- Redzi, es tās jūtu pret savu gribu, - Džandars sāka taisnoties. Ja es varētu tās saost ar savām nāsīm, es tās aizbāztu ciet, un viss.

- Jūtu līdzi. Bet arī es nedomāju ar degunu un nevaru aizbāzt domas ar pirkstu.

- Pastāsti man, par ko tās ir? - jautāja jauneklis.

– Maz ticams, ka tu būsi par tām sajūsmā, dārgais.

- Vienalga, pastāsti man, lūdzu.

Delija nopūtās, izstaipoties, un aizmeta rokas aiz galvas.

- Pēkšņi iedomājos, ka tur, kreiserī, kajītē guļ ar harnu apdullinājusies topošā imperatrise, - viņa apzināti nepiespiestā tonī atzinās. - Varbūt tagad viņa jau kļuvusi par bāreni un visas impērijas pavēlnieci.

- Jā, šajā gadījumā impēriju nenākas apskaust ...

- Bet tu galu galā piedāvāji šai lahudrai roku un sirdi, - Delija ar negaidītām dusmām izgrūda. - Piedāvāji, manā klātbūtnē!

- Ak, tāpēc tāda smaka! - Princis plati pasmaidīja. – Vai ir vērts uztraukties par niekiem?

- Pēc tavām domām tie ir nieki?

- Beidz, lūdzu. Ja vien tu zinātu, cik neciešami ož greizsirdība...

Džandars pieliecās pie dusmīgās Delijas un maigi viņu apskāva. Viņa izlikās, ka mēģina atrauties, bet ātri apklusa. Sekojošais skūpsts bija  ilgu laiku, un abiem sarunām vairs nebija laika.

Pēc kāda laika viņi piecēlās no sagulētās zāles un sāka vilkt mugurā  drēbes.

- Labi, mežainis ar viņu, ar to princesi, - Delija žēlīgi nomurmināja, aizpogādama kleitu. - Es viņu vairs neatcerēšos, to suņusēni.

Apģērbies savā baltajā mantijā, princis paskatījās uz viņu ar plaši atvērtām pelēkām acīm, kuras Tangras karsto saules staru ietekmē ieguva debeszilu nokrāsu.

- Es lūdzu tevi, ja tu neiebilsti... Pareizāk sakot, ja tev nekas nav pretī, protams... - Viņš pavilcinājās un izrunāja: - Esi mana sieva.

- Draudziņ, bet es taču neesmu princese, - Delija kautrīgi nolaida acis.

- Toties tavs tētis strādāja par bārmeni, - atgādināja jauneklis. - Tātad abi esam vienādas izcelsmes.

- Nu ko, pārliecināji, piekrītu.

– Un tu man nepaskaidrosi, kurš mūsu mājā būs galvenais?

- Domāju, ka pats viegli sapratīsi.

- Esmu laimīgs, mīļā... - No jūtu pārpilnības Džandars apskāva līgavu. – Redzi, no pirmās tikšanās es saskatīju likteņa izteiksmi, tu biji ģērbusies mūsu karaļnama krāsās.

- Kā redzu, likteņa izteiksmes tev ir katram gadījumam, -  labsirdīgi pasmējās Delija. - Labi, viss, viss, es klusēju. Lūdzu, neapvainojies.

Lai kompensētu savu nevietā izteikto piezīmi, viņa noskūpstīja jaunekli uz vaiga, un viņš atbildēja ar skūpstu uz lūpām.

- Tagad es gribu izpeldēties, - sacīja Delija.

- Lieliska ideja.

Saīsinot ceļu, viņi pameta taku un gāja pāri ziedošai pļavai uz tālā ezera dūmakaino spoguli.

Pašķielējusi uz princi, viņa līgava pamanīja, ka uz jaunekļa pieres atkal parādās krunciņas, it kā tvertu kādu neatlaidīgu rūgtu domu.

– Atkal uztraucies par to slepkavnieku Naiku? - viņa viegli uzminēja.

- Jā. Redzi, es domāju, ka esmu atvedis tevi uz savu planētu...

- Tev šķiet, ka es kāroju pēc titula? - Delija viņu dusmīgi pārtrauca.

- Ak nē, pat domās nebija, tici man... Viņi apstājās pļavas vidū. Noskumušais Džandars noplūca garu zāles stiebru, pagrozīja to pirkstos un nosvieda malā.

- Manas dzimtās Tangras vairs nav, - viņš ar rūgtumu secināja. - Esmu tevi atvedis uz svešu planētu.

- Atceries, tu uzminēji trīs profesijas, kuras man nekad nav bijušas? - Delija mānīgi pasmaidīja.

- Atceros. Tu solīji apēst savu kurpi, bet tad pārdomāji.

- Mans mīļais, es baidos, ka arī tu nekad nekļūsi ne par policistu, ne pirtnieku, ne planētas valdnieku, - maigi noglāstīdama princim plecu, Delija uzskaitīja. - Bet laime, manuprāt, slēpjas citur.

Džandars paskatījās uz viņu un plati pasmaidīja.

- Tev pilnīga taisnība, - viņš teica.

Rīga, 1998. gads

Content

Gudaņecs Nikolajs Ķīlnieki

1. nodaļa TRAUKSME UN "SAKĀRNIS"

2. nodaļa KARALIENE UN VIŅAS MALIPUSIKS

3. Nodaļa VIŅA MAJESTĀTE NAIKS PIRMAIS - NAV SLIKI, VAI NE?

4.nodaļa VIENS ŠURP, OTS TURP

5. nodaļa IEEKONOMĒTIE MILJONS GADI

6. nodaļa ĶIRZAKAS SIRDS

7. nodaļa CĪSIŅI NO KAPTEIŅA DOBAČA

8. nodaļa ABSOLŪTI NEIESPĒJAMS UN NEBIJIS ATGADĪJUMS

9. nodaļa PUSTRAKAIS MIČMANIS IZVEIDO SAKARUS

10. nodaļa  LAI TAS JŪSU KOSMISKAIS SAPRĀTS IET IZDIRSTIES

11. nodaļa IESPĒJAMS, SANĀCIS KAUT KĀDS JUCEKLIS

12. nodaļa NESATRAUCIETIES TIK ĻOTI, VIŅŠ NEKUR NELIKSIES

13. nodaļa JŪSU SPĒLES IR PILNĪGI BEZ JEBKĀDA HUMORA

14. nodaļa ES NO JUMS  NEMAZ NEBAIDOS

15. nodaļa TU ESI GLUŽI KĀ BĒRNS

16. nodaļa TĀDAS SAKRITĪBAS NEMĒDZ BŪT

17. nodaļa, LŪDZU, LIECIET MANI MIERĀ

18. nodaļa SITUĀCIJA NE PĀRĀK IEDROŠINA

19.nodaļa TAGAD ATLIEK SAGAIDĪT VEIKSMI

20. nodaļa VIŅI SAPROT TIKAI SPĒKA VALODU

21. nodaļa TĀLĀK MUMS NAV PA CEĻAM

22. nodaļa KATRAM JĀBŪT SAVĀ VIETĀ