Gudaņecs Nikolajs

Bumbvedējs priekš nabagiem

Nikolajs Gudaņecs

Bombardētājs priekš nabadzīgajiem

No autora

Kā zināms, beletristam ir bezierunu tiesības savos darbos ieviest izdomātus faktus un neesošas personas. Taču šeit šo savu prerogatīvu esmu izmantojis minimāli, daudz mazāk, nekā varētu šķist labvēlīgajam lasītājam.

1.

Vilcienā vienmēr guļu slikti, bet šorīt agri no rīta modina pavadone, brīdinot, ka mums drīz būs robežpārbaudes.

Firmas ekspresis “Latvija” drāžas no Maskavas uz Rīgu pustukšs, sen ir pagājuši tie gadi, kad tas bija pilns ar komandējumā braucošajiem un tūristiem. Tagad tajā ir tikai desmit vagonu, bet vilcienu uz Jūrmalu pērn rudenī pilnībā atcēla pasažieru trūkuma dēļ.

Kupejā bez manis ir tikai viens ceļa biedrs, kāds dūšīgs plikpauris apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Uz to momentu kad parādās oficiālie mundierotie pārstāvji, viņš tik tikko paspēj izlīst no segas apakšas un uzvilkt krāsainu treniņtērpu, kas viņam piestāv kā segli govij.

Muitnieki apskati veic diezgan kūtri, taču ieņem stāju uz mana ceļabiedra aveņu ādas diplomātu, lūdzot to atvērt. Viņi, iespējams, cer ieraudzīt dolāru pakas. Tomēr iekšā atrodami tikai skūšanās piederumi un dažas grāmatas ar nodriskātiem vākiem.

Drīz pēc muitniekiem parādās garkājaina meitene Krievijas robežsardzes karaspēka formas tērpā. Manai pasei īpašu uzmanību viņa nepievērš, bet cītīgi pēta mana ceļabiedra dokumentus.

Viņam ir jaunā parauga Latvijas nepilsoņa pase, violeta. Latvijas nepilsoņi šo dokumentu ironiski dēvē par “suņu pasi”, jo uz valsts ģerboņa ķepas vicina izkāmējuši lauva un grifons. Bijušās, brūnās nepilsoņu apliecības tika saražotas vai miljona apmērā, divus gadus glabātas noliktavā, bet, kad sāka izsniegt, izrādījās, ka tās neatbilst starptautiskajam pasu standartam.

Lai gan vilciens ir pustukšs, pārbaude aizņēma labu stundu, un tikpat daudz laika nāksies kvernēt pie Latvijas robežas, kad vilciens šķērsos pārmijas no Sebežas uz Zilupi.

Izprasījis no pavadones glāzi draņķīgas šķīstošās kafijas, es atgriežos kupejā, vienlaikus paņemot no koridora divas avīzes, kas izspraukušās koka atkritumu kastē starp logiem.

Ceļa biedrs jau pacēlis dermantīna aizkaru uz iesprūstoša saliekta stieņa, un aiz dubultā vagona stikla virs paugurainā horizonta muarē dūmakā karājas vēsa saules pankūka. Nesen te garām gājis siltais ciklona sektors un bez pēdām apēdis sniegu, atsedzot panīkušas birztalas un novītušas pļavas ar mālainām lauku ceļu rētām.

Vārdu sakot, ainava aiz loga neizraisa nodošanos apbrīnas pilnai apcerei. No portfeļa izņemu papīra maisiņu ar gardiem pīrādziņiem no Tveras laukuma "Krievu Bistro" un, aiz veca slikta ieraduma, apvienoju brokastis ar avīzes lasīšanu. Tā, protams, ir vakardienas, toties latviešu - "Krievu balss" un "Labdien!", Abi ir līderi pēc tirāžas un attiecīgi arī ietekmes. Lai kaut mazākajā mērā atsvaidzinātu savu latviešu valodu, vispirms pāršķirstu “Labdien!”.

Nevaru teikt, ka lasu absolūti brīvi, bet drukātā būtību varu uztvert arī bez vārdnīcas. Pusoficiālajā “Labdien!” reportieru izteicienu krājums. tikai nedaudz lielāks nekā Elločkai no kanibālu cilts.[skat Ilfa un Petrova Divpadsmit krēslu. tulk.]

Pirmkārt, acīs iekrīt milzīgs, pusotru lappusi garš raksts par Kurzemes katlu. Autora, vēstures zinātņu doktora, uzvārds ir bēdīgi slavens. Padomju laikos šis pretīgais nelietis uzskribelējis lielu darbu par latviešu strēlnieku varoņdarbiem. Savulaik man gadījās palasīt viņa opusu, brienot caur mājienu biezokni, šad un tad paklūpot pār nekaunīgiem meliem. Joprojām atceros to šausmu sajūtu, kas ne reizi vien uzdvesa no šaurajām lappusēm. Jo pilsoņu kara laikā ļeņiniskie pretoriāņi no Latvijas, pārvērtās par izlases slepkavu gvardi. Monogrāfijā publicētajās kartēs atzīmētās viņu varoņdarbu vietas, sniedzās līdz pat Urāliem. Viņi visnežēlīgākajā veidā apspieda izkliedēto aplaupīto, badā mirstošo zemnieku sacelšanos, līdz liekās pārtikas konfiskāciju nomainīja nodoklis. Viņi apšāva gūstekņus, nodedzināja ciematus līdz ar zemi. Šī neglītā patiesība kā īlens izlīda cauri ideoloģiski nevainojamā vēsturnieka melu maisam.

Vēlāk, piekļuvis īpašajam depozitārijam, es smēlos patiesības otro pusi no kāda Izraēlas vēsturnieka grāmatas. Piemēram, kad Antonova sacelšanās bija noslīcināta asinīs, tikai trešdaļai Tambovas zemnieku bija bises, pārējie devās pret sodītāju ložmetējiem ar dakšām rokās. Un Baltkrievijas ciemos līdz pat šai dienai vecmāmiņas biedē savus mazbērnus: "Guliet, nepaklaušas, citādi latvietis nāks!"

Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas sarkano latviešu strēlnieku speciālists tika pārkvalificēts par habilitēto zinātņu doktoru, kurš apdziedāja SS latviešu leģionāru varonību. Dabiski, jo tagad ar sviestu noziesta sviestmaizes otra puse. Raksta sākumā viņš īsi piemin, ka 1944. gada Kurzemes kaujās latvieši karoja abu armiju sastāvā – gan Staļina, gan Hitlera armijās. Tad teksta gaitā padomju armija (padomju) kaut kā nemanāmi pārvēršas par krievu (krievu). To, ka vācu pavēlniecība ļoti augstu novērtēja Latviešu leģiona kaujiniekus "par viņu nelokāmo drosmi, īpaši cīņā pret krievu tankiem", lepni apliecina un pamato šis citāts. Jāatzīst patiesība, autors paziņo, ka vācieši tomēr, diemžēl, pievīla varonīgos latviešus, nespējot uzvarēt karā. Bravūrīgā raksta nobeigums pauž cerību, ka tagadējie latviešu karavīri kara gadījumā cīnīsies ne sliktāk par saviem leģionārajiem tēviem.

Nekur nav piezīmēts, ka raksts ieplānots tieši uz Strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas astoņdesmito gadadienu, skaidrs arī tāpat.

Citi raksteļi nav labāki. Savulaik ar savu objektivitāti lepojies respektablais “Labdien!” tagad jau ieguvis izteikti brūnu nokrāsu. Ne bez riebuma nolieku to malā, izdzeru kafiju un sāku lasīt kādreizējo komjaunatnes avīzi, kurai labākajos laikos bija simtiem tūkstošu abonentu no Brestas līdz Kamčatkai. Tagad tā nomainījusi nosaukumu un pārdzīvojusi pamatīgu skandālu ar viltīgu aizkulišu motīvu, kā rezultātā daļa redakcijas kolektīva atdalījās un organizēja sīrupaini lojālo krāsaino iknedēļas laikrakstu "Piektdiena", kas iznāk mikroskopiskā tirāžā.

Papildus aršīnas garuma apsveikumiem vīriešu svētkos "Krievu balss" otrajā lappusē publicējusi apjomīgu interviju ar bēdīgi slaveno apakšpulkvedi, rīdzinieku, kurš nodevies Krievijas politikai. Viņu Maskavā intervēja Tamāra Karpuškina, kuru kolēģi aiz acīm sauca par “nerūsējošo dāmu”. Bez šaubām, par to, ka viņas ugunīgā komjaunietes pārliecība pēdējo desmit gadu laikā nav piedzīvojusi ne mazāko koroziju.

Intervijas sākumā apakšpulkvedis sāk runāt par Kauliņa režīmu, ar kuru viņš nikni pārmet, pieliekot tam kodīgus epitetus, brīžiem “diktatūriskus”, brīžiem “fašistiskus”. Tālāk runa ir par drupačām no VDK informatoru kartotēkas, kuras ne bez humora, savulaik Latvijas valdības rīcībā nodeva Krievija. Bērnam bija skaidrs, ka aktīvos un vērtīgākos darbiniekus neviens negrasījās atslepenot.

Apakšpulkvedis ar sašutumu stāsta par Latvijā izvērstajām raganu medībām un kā piemēru min gudro vācu lēmumu attiecībā uz bijušajiem Štazi seksotiem, dod mājienus par savām zināšanām par izlūkdienestu situāciju Latvijā, taču laikus iekož mēlē, atsaucoties uz slepenības apsvērumiem. Tālāk seko reta pērle, paklūpot uz tās, es knapi varu atturēties, lai neizplūstu smieklos.

It kā nejauši Karpuškins ķircina:

- Nesen viens no opozīcijas Maskavas laikrakstiem paziņoja, ka prezidents Miervaldis Kauliņš ir Krievijas izlūkdienesta aģents ar iesauku "Džuljeta" ...

Un brašais apakšpulkvedis lepni paziņo:

- Es par to zinu no citiem avotiem, bet, atkārtoju,  labāk nenosaukšu konkrētus uzvārdus.

Varu iedomāties korespondentes priekus, kad šī burvīgā pārteikšanās izrādījās ierakstīta viņas diktofona kasetē.

Vispār muldēt jau var jebko, publicēt arī, bet pamēģiniet to pierādīt.

Pārlocīts uz pusēm "Labdien!" guļ uz galda pie mana elkoņa, pirmajā lappusē ir krāsaina fotogrāfija, kurā redzams vienīgais Latvijas diktators prezidents Kauliņš. Viņš stāv ar mikrofoniem apspraudītā tribīnē, pēc ārējā izskata īsta karikatūra: tievs kakls, noļukušas ausis, ass, slīps zods. Teksts zem fotogrāfijas informē, ka prezidents apmeklējis kārtējo atdzimušās patriotiskās organizācijas “Pērkonkrusts” kongresu un uzrunājis klātesošos.

No mēteļa kabatas, kas karājās pie galvas, izņemu cigaretes un šķiltavas, pieceļos un uzvelku džemperi, jo nestrādājošajā tamburā ir diezgan pavēsi.

- Atļausiet? - jautā mans ceļabiedrs, rādot ar pirkstu uz manis uz galda atstāto “Krievu balsi”.

- Protams, lūdzu.

Koridors ir tukšs, tamburā ne dvēseles. Pirmā dienas cigarete ir īpaši stipra un smaržīga. Dziļi ievelkot un izpūšot dūmus gar aizsvīdušo logu, domāju par Miervaldi Kauliņu, ar iesauku “Džuljeta”, un savu ārkārtīgi smalkjūtīgo uzdevumu.

Pirms vakar paspēju ieiet savā kabinetā, īsi pēc deviņiem no rīta, priekšnieks man piezvanīja pa telefonu un drūmi lika ienākt pie viņa. Acīmredzot viņš bija ļoti nelāgā noskaņojumā, atbildot uz manu “Sveiki, biedri ģenerāli”, tikai pamāja ar galvu, un sejā neizgaismojās ierastais viesmīlīgais pussmaids.

- Sēdies, Volodja, - priekšnieks nomurmināja un pastūma man pretī sarkanu mapi, kas gulēja uz galda viņam priekšā. - Iepazīties.

Biezo vāku protokolu mapē atradās tikai divi dokumenti un aploksne. Iesākumam atlocīju uz pusēm pārlocītu A3 formāta lapu, kas izrādījās uz kopētāja pārkopēts Rīgas laikraksta “Krievu Balss” fragments, kuru bija viegli pazīt pēc tam raksturīgā, apzināti vaļīgā iesējuma, pārpildīta ar tā sauktajiem "zābakiem".

Ar dzeltenu fluorescējošu marķieri atzīmētais raksts ceturtās lappuses kājenē, man bija jau pazīstams.

- Jau lasīju, - es teicu, lēnām aizverot mapi un paskaidroju. - Pagājušajā nedēļā.

- Bet vakar to izlasīja Pats, - priekšnieks nesatricināmi sacīja.

Uzreiz atcerējos, ka prezidents šai avīzei, kurā savulaik tika publicēta pirmā intervija par viņu pēc CK plēnumā piedzīvotās nežēlastības, pievērsa sevišķu uzmanību.

Es vēlreiz paskatījos uz kliedzošo virsrakstu: "Melnā terora zvaigzne" zem kura treknrakstā stāvēja Andreja Pugina paraksts. Puisis strādāja reportāžu daļā un ik pa laikam izklaidējās, publicējot visādas nedzirdētas lietas, acīmredzami izzīstas no pirksta. Vai nu intervija ar kādu nezināmu zinātnieku ufologu, kurš apgalvo, ka cilvēkus visā pasaulē nepārtraukti nolaupa lidojošie šķīvīši, vai raksts par paša tikšanos ar īstu spoku, kurš vispār izrādās jauks puisis, tikai viņam gēni un hormoni nostrādājuši nepareizi, nu un tā tālāk, tādā pašā garā.

Tagad viņš publicējis interviju ar cilvēku, kurš sevi pieteicis kā kaut kādas teroristu organizācijas "Melnā Zvaigzne" vadītājs.

Īsā preambulā tika paziņots, ka redakcijai it kā piezvanījusi kāda anonīma persona un piedāvājusi sensacionālas ziņas. Tikšanās ar korespondentu notika tumšā pagrabā, ar daudzām piesardzības viltībām. Jo īpaši Puginam aizsējuši acis, pirms viņš stājies teroristu līdera priekšā. Īsi sakot, īsta operete.

Ātri pārlasīju rakstu, sākot no vidus.

Kādi ir jūsu organizācijas mērķi?

Mēs vēlamies panākt, lai pasaules sabiedrība beidzot pievērstu nopietnu uzmanību krievu stāvoklim Latvijā.

- Vai tad tās uzmanības, ko saņemam, nepietiek?

– es teicu, nopietnu uzmanību. Kad Krievija pieprasīja ANO noteikt sankcijas saistībā ar cilvēktiesību pārkāpumiem Latvijā, tas tika atteikts. Aizbildinoties ar to, ka situācija nav tik saspringta, tā vēl nav nonākusi līdz asinsizliešanai. Tādējādi mums tieši tika norādīts uz ārkārtēju pasākumu nepieciešamību. Mēs esam tam gatavi. Es nevienam neieteiktu pazemot un apspiest krievu tautu, kas, tieši atbildot uz cinisko apspiešanu, pagājušajā gadsimtā radīja varonīgos narodovoļcus. Diemžēl vēsture neko nemāca.

– Bet kāpēc jūs izvēlaties tik nežēlīgu ieroci kā terors?

– Latvijā pret mums strādā vesela valsts mašīna, kas tiecas mūs iemīdīt dubļos. Faktiski šeit ir pieteikts valsts karš pret krieviem, kuriem vai nu jāemigrē, vai jāasimilējas. Mūsu neizbēgamā atbilde uz šādu izaicinājumu ir terors. Kā izteicās itāļu teorētiķe Mari Tuti, "terors ir bumbvedējs nabadzīgajiem". Tas ir, tiem, kuriem nav milzu naudas un kuri nevar ietekmēt politiku ar kukuļdošanu. Nu ko, karš ir karš. Ne jau mēs to uzsākām.

— Vai jums nešķiet, ka jūsu organizācijas nosaukums ir komunisma un fašisma sajaukums?

— Nē, mēs kategoriski noraidām gan komunismu, gan fašismu. Mūsu emblēma ir otrādi apgriezta melna pentagramma, kas ierakstīta aplī.

Kāpēc par savu emblēmu izvēlējāties sātanistu simbolu?

– Nu, mēs neesam nekādi sātanisti, vienkārši Krievijai pienākušas melnas dienas, viss apgriezies kājām gaisā. Tomēr mēs ticam, ka Krievijas zvaigzne beidzot uzspīdēs, un tad mūsu zvaigzne vairs nebūs vajadzīga.

– Vai tiešām jūs uzskatāt, ka Krievijas atdzimšanu var veicināt terors Latvijā?

— Ziniet, pat krievu pacietība nav neierobežota. Rietumi cenšas pilnībā apmānīt Krieviju, nospiest to uz ceļiem. Tas jau ar krieviem šeit ir izdarīts, viņiem solīja demokrātiju, bet paskatieties, kas notika.

– Vai jūsu organizācijai ir kāds sakars ar to, ka pagājušajā vasarā kādas Liepājas pilsonības un imigrācijas amatpersonas dzīvoklī tika iemesta granāta?

– Nē, tas bija kaut kāds vientuļnieks. Bet mēs noteikti atbalstām viņa rīcību. Atceraties pašsadedzināšanās gadījumu Daugavpilī šī paša departamenta intrigu dēļ? Ja vājos cilvēkus noved līdz pašnāvībai, tad stiprie ķeras pie ieročiem.

– Un kā jūs domājat rīkoties, ja nav noslēpums?

– Varu apsolīt vienu, mēs neizmainīsimies sīkumos. Es domāju, ka pienācis laiks pievērst visas pasaules modro uzmanību neonacistu bakhanālijai, kas tiek svinēta šeit.

— Atvainojiet, bet pirmkārt, terors skar nevainīgus cilvēkus. Vai esat pārliecināts, ka tas kalpos krievu tautas godam?

– Neviens vienkāršais Latvijas iedzīvotājs no mums necietīs. Mūsu rīcība neskars civiliedzīvotājus, taču tā būs efektīva un liela mēroga.

(Mans priekšnieks visu šo rindkopu bija iekrāsojis ar fluorescējošu tinti.)

- Esat tik pārliecināts par panākumiem?

– Latvijas policija ir vienkārši bezpalīdzīga, tā mums neko nevarēs pretnostādīt. No tās tika izraidīti nepilsoņu profesionāļi, un tagad pieredzējušu cilvēku tur praktiski nav. Esmu pārliecināts, ka uzvara būs mūsu.

Pabeidzu lasīt rakstu, pārloku papīru uz pusēm un ielieku atpakaļ mapē.

Nu par policijas vājumu ir ko iebilst. Jebkura diktatoriska valsts, protams, uzpumpē savus policijas muskuļus, un Latvija nav izņēmums. Turklāt ar teroristiem tiks galā VAD, visai cienījams kantoris. Kopš 1991. gada pavasara Latvijas VDK tika nodota toreizējai republikas vadībai, tā divas reizes reorganizēta un pārdēvēta. Vispirms izveidoja Satversmes aizsardzības biroju, tad pēc apvērsuma Kauliņš no konstitūcijas atstāja tikai ragus un nagus. Politisko policiju nācās pārdēvēt par valsts aizsardzības departamentu, saīsināti, latviski, VAD. Ja kaut kas Latvijā pēdējos gados ir gājis uz augšu, tad tas ir politiskās izmeklēšanas dienests. Salīdzinājumam pietiek pateikt, ka LPSR VDK bija pustūkstotis štata darbinieku, bet tagad VAD štats ir dubultojies, tur strādā 1023 cilvēki.

- Tavs viedoklis? - ar necaurredzamu skatienu painteresējas priekšnieks.

— Neticami, biedri ģenerāli.

- Es arī sākumā neticēju. Tomēr ir arī jauni fakti. Iepazīsties.

Un viņš man pasniedz divas ar saspraudi savienotass papīra loksnes, augšējā ir tīra, un zem tās ir ziņojuma kserokopija.

- Atnāca uz Jasenevo no Rīgas pa kurjera kanālu, - skaidro priekšnieks.

Augšējā labajā stūrī ir ticamības indekss I-A2, tas ir, informācija ir uzticama un apstiprināta ar citiem datiem. Kāds avots ziņo par neveiksmīgu sensacionālu televīzijas pārraidi.

Proti, kāds Ļuļeks, televīzijas raidījuma “Atas!” vadītājs, nofilmējis savu pusstundu garo sarunu ar tās pašas “Melnās zvaigznes” vadītāju. Pēc gatavā materiāla izskatīšanas komerckanāla direktors aiz bailēm iztriecis Ļuķeku, iedodams ar kāju pa sēžamvietu, raidījums ēterā nenonāca.

Ziņojums ir datēts ar šī gada 15. februāri, rakstīts nevīžīgā, lēkājošā rokā ar tīri šizofrēniskiem burtu cilpu lokiem, zemāk pielīmēts aģentūras pseidonīms: “Emeļjanovs”.

- Esmu šo puisi, Jemeļjanovu pa acu galam redzējis, - pasaku, atdodot ziņojumu priekšniekam. – Viņu kūrē Černiševs no SVR.

— Pareizi, — priekšnieks pamāj. - Pazīsti?

No biezas aploksnes, kas guļ mapē, viņš izņem divas fotogrāfijas un pasniedz tās man.

Pirmajā attēlā redzu bezdievīgi pārblīvētu iegarenu istabu, gar sienām uz rāmjiem uzvilkti dažāda izmēra gruntēti audekli, viens no tiem nostiprināts uz molberta, stūrī uz muguras guļoša cilvēka līķis. Otrajā fotoattēlā nogalinātā tuvplāns. Fotogrāfs strādājis ar zibspuldzi, parastu piecdesmit milimetru objektīvu, fotogrāfiju kvalitāte izcila. Cieši ieskatoties, uz baltā krekla var atšķirt pat pulvera plankumus. Šāviens raidīts no tuva attāluma.

Atkal paskatos uz pirmo fotogrāfiju, kur virs nogalinātā vīrieša ķermeņa uz gaišajām tapetēm ir plaši uzzīmēts aplis, un tajā redzama piecstaru zvaigzne, kas blīvi noēnota ar ogli, un vērsta ar vienu staru uz leju.

- Jemeļjanovam tika dots norādījums uzsākt noskaidrot visu par "Melno Zvaigzni", - skaidro ģenerālis. – Un lūk, rezultāts. Nošauts paša studijā. Aizvakar.

- Drīkstu uzsmēķēt? - pajautāju.

— Smēķē uz veselību.

Priekšnieks pārstumj pāri galdam man pelnu trauku. Viņš pats pēc infarkta pilnībā atmetis smēķēšanu, taču neiebilst, ja viņa priekšā smēķē padotie. Man ir aizdomas, ka viņš par to pat piedzīvo zināmu prieku.

— Tātad saki, ka tas ir neticami? - viņš jautā.

Atbildēt nesteidzos, izņemu paciņu, šķiltavas un ieduru cigaretes galu ceriņdzeltenajā liesmas ziedlapiņā.

- Nu, ko, tavuprāt, mums tagad vajadzētu sagaidīt? - ģenerālis jautā.

Viņam acīmredzot ir vairāk informācijas, bet viņš aiz ieraduma nolēmis sarīkot man nelielu minēšanas spēli.

- Ļaujiet padomāt?

- Domā, es tevi nedzenu, - viņš bezkaislīgi atļauj.

Dziļi ievelkot, es pārdomāju. Dažādās valstīs izmantotās terora metodes ir cieši saistītas ar etnopsiholoģiju. Īru teroristi nez kāpēc dod priekšroku uzbrukumu veikšanai atpūtas vietās, kafejnīcās un kinoteātros. Palestīniešiem ir vājība uz transportlīdzekļiem, un viņu tradicionālie mērķi ir lidmašīnas, autobusi utt.

Krievu terorists vērsts uz indivīdiem. Viņš nebāzīs bumbu krogā vai lidmašīnā, kur var ciest nevainīgi cilvēki. Narodovoļci un vēlāk sociālisti-revolucionāri vienmēr mērķēja uz galveno, pēc viņu domām, visu nepatikšanām vainīgo, kuram pasludināja nāves spriedumu. Tātad pirmais iespējamā terora akta upura kandidāts, visticamāk, ir diktators Kauliņš.

Apsvēris to, es īsi iepazīstinu ar saviem aprēķiniem priekšnieku.

- Nu ko, mūsu viedokļi saskan, - viņš drūmi piekrīt. – Un Rīga, starp citu, jau ir pilna ar baumām, ka tiek gatavots atentāts pret Kauliņu. VADovieši krīt no kājām, izsekojot baumu avotus, taču līdz šim tas viss ir tā, sarafāna telegrāfs. Katram gadījumam Kauliņa apsardze ir pastiprināta. Tagad izdomāsim, kura aizbildniecībā atrodas šī “Melnā Zvaigzne”.

Mēs abi neapšaubām aksiomu, ka divdesmitā gadsimta beigās nevajadzētu pastāvēt neatkarīgām teroristu organizācijām. Teroristi bez stingra slepena atbalsta no specdienestiem ir anahronisms un nedzirdēts stāsts. Tāda pati muļķība kā brīva prese vai godīgs politiķis.

Kaujas organizācijai nepieciešami ieroči, mācību bāzes un kvalificēti instruktori. Jā, un piedevām vajadzīga visai pamatīga nauda, bez tās nekur nevar tikt. Uzprasās secinājums, ja jau šī grupa patiešām pastāv, tā atrodas kāda no Rietumu izlūkdienestu kontrolē. Varbūt ciešā kontaktā ar to pašu VAD vai ar G-2, zemessardzes pretizlūkošanu. Faktiski politisko provokāciju taktika ar teroristu izmantošanu ir spērusi garu soli, tālu uz priekšu, salīdzinot ar Jevno Azefa idilliskajiem laikiem.

Vismazāk ticams, ka "Melnā Zvaigzne" tika radīta pēc SVR vai GRU iniciatīvas, par ko viņi nepapūlētos mūs informēt. Līdz šim attiecībā pret Latviju viņi turējās pie ierobežošanas stratēģijas, proti, dzēsa sabiedrisko Krievijas struktūru darbību, neļaujot tām skriet lokomotīvei pa priekšu. Mūsu lietā ir nepieciešams ilgs laiks, lai pagrieztu domu par simt astoņdesmit grādiem, un šāds manevrs nepaliks nepamanīts.

Baltijas virzienā visaktīvāk darbojas CIP, BND un Mossad. Taču maz ticams, ka šeit ir iesaistīti vācieši, tas nav viņu firmas stils. Un es atbildu gandrīz bez vilcināšanās:

- Visticamāk viņi ir saistīti vai nu ar štatiem, vai Izraēlu. Un aprēķins ir ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Kauliņu ne tikai likvidēt, bet pie reizes uzvelt vainu šiem barbariem krieviem.

- Lūk! - Galvenais pamāj ar pirkstu. - Tieši to šobrīd nedrīkst pieļaut.

Viņa mājiens ir daudz kā vērts, beidzot saprotu, kādas likmes tiek liktas gaidāmajā spēlē.

Gan ārpolitikā, gan iekšpolitikā Kauliņš regulāri saasina spriedzi, kas sasniegusi kritisko punktu. Viņš izvirza teritoriālas pretenzijas pret Krieviju par Abreni, grasās līdz rudenim izveidot krieviem īpašas apmetnes, tā sauktās "ārzemnieku kompaktās dzīvesvietas zonas", faktiski geto.

Viņa autoritārais režīms pasaules sabiedrības acīs ir pilnībā kompromitēts, un diez vai kāds nopietni nosodīs Krieviju, ja tā beidzot nolems atsūtīt uz Latviju karaspēku. Nu, īstajā laikā atradīsies konkrēts iemesls. Piemēram, robežkonflikts, vai miermīlīgas protesta demonstrācijas apšaude.

Pirms liela mēroga militārām darbībām ir jābūt vismaz sešus mēnešus ilgam psiholoģiskam karam masu informācijas līdzekļos. Pēc maniem novērojumiem šis karš tika pieteikts Latvijas krievu presē vēl rudenī. Attiecīgi nav tālu vētraini notikumi.

Atšķetināt pretplānu nav grūti. Ienaidnieks cenšas likvidēt Kauliņu ar svešām rokām, izlādēt situāciju, nepieļaut Krievijas atklātu atgriešanos Baltijas valstīs. Vārdu sakot atmaksāt par Lieldienu puču.

-  Izraēlas versiju vari droši atmest, izmeklēšana jau ir paveikta, - piebilst priekšnieks. – Taču nav izslēgtas arī citas lietas. Līdz amatieru izrādēm, tā teikt.

- Sapratu, - es saku un pelnu traukā nodzēšu cigareti.

- Vajadzīga steidzama pārbaude uz vietas. Jābrauc būs tev, Volodja, — ģenerālis pārliecinoši saka. – Neviens Rīgā to nevar izdarīt labāk par tevi, un tava pieredze Tuvajos Austrumos arī ļoti noderīga.

Šefa diskrētais kompliments mani nemaz neiepriecina, es labāk neatcerētos savus darbus Kiprā.

- Andri sūtīt mēs nevaram, pats saproti, - piebilst ģenerālis.

Mūsu kantoris ir mazs, Latviju kūrējam tikai divi cilvēki, es un Andris Bērziņš, vecs bizons no gekačepista Pugo aizsargiem, kurš nošāvās neskaidros apstākļos. Neskatoties uz latvisko uzvārdu, Andris ir pilnīgi atšķirīgs no baltiem, viņš ir tāls pēctecis tiem tatāriem, kurus cara valdība ieveda pēc mēra izmirušajos Latvijas ciematos. Pateicoties dominējošajiem gēniem, viņš ir tumšmatains, masīvs stiprinieks ar slīpām acīm. Turklāt viņa vēnās ir sajaukts daudz asiņu, galvenokārt ukraiņu un ebreju. Tāpēc Andris smejas par savu personīgo tautību, nosaucot sevi par žīdu haholu zem latvieša izkārtnes.

Man pat grūti iedomāties, cik daudz cilvēku aizņemti mūsu darba zonā Jaseņevskas kantorī pie Trubņikova. Uzreiz pēc Savienības sabrukuma Ārējās izlūkošanas dienestā Baltijas virzienam tika piešķirti lieli līdzekļi un pirmšķirīgi speciālisti.

Kas attiecas uz manu partneri, tad ne tik sen Bērziņš bija piedalījies vienas Latvijas bankas skandalozajā krahā, un tagad savā dzimtenē viņš ir persona non grata. Pagājušā gada rudenī Latvijas varas iestādes pat oficiāli pieprasīja viņa izdošanu, taču Krievija atteicās. Andris pēc tam smejoties paziņoja, ka turienes muļķiem paveicies, jo viņam vērienīgu finanšu blēdību kontekstā ir ko pastāstīt par daudziem pašreizējā Latvijas režīma pīlāriem. Skaidrs, ka viņam cauri Latvijas robežai ceļa nav.

Cik daudz laika atvēlēsiet izstrādāšanai? - pajautāju.

- Līdz vakaram. brauksi uz Rīgu jau šodien, ar vilcienu "Latvija". Vīza jau ir noformēta.

Ģenerālis no citas mapes izņem manu Krievijas ārzemju pasi uz Vladimira Lomeiko vārda un iedod man, atlocītu uz lapas, kur lepojas Latvijas vīza. Tā ir gluži kā īsta, varbūt pat ir īsta. Ieliktnim kalpo vilciena biļete.

- Mēģini tikt galā nedēļas laikā, - viņš piebilst.

Šāda ārkārtēja steiga varētu nodarīt sliktu pakalpojumu, bet es neko nesaku. Kā zināms, pavēles netiek apspriestas, bet izpildītas. Skaidrs, ka lieta tiek kontrolēta pašā augšgalā, un ģenerālim noteikti stingri termiņi.

- Ar slepkavību ņemas VAD, uzturēsi ar viņiem kontaktus caur Černiševu, - atvadoties saka priekšnieks.

Tāpēc vakar man bija laiks tikai izpētīt nelaiķi aģentu Jemeļjanovu, kurš ir arī slavens Rīgas gleznotājs Iļja Pugačovs.

Viņam nesen palika četrdesmit gadu, apprecējies ar jaunu skaistuli, piecus gadus vecs dēls, bet dzīvo gandrīz šķirti. Ģimenes galva un apgādnieks nopircis labu dzīvokli Jūrmalā, un pats dienu un nakti pavadījis savā Rīgas darbnīcā, kur arī tika nošauts. Smagi dzēra, bieži mainīja mīļākās.

Astoņdesmito gadu sākumā Pugačovs saņēma cietumsodu par darījumiem ar ārvalstu valūtu un drīz kļuva par zonas Piektās direkcijas informatoru. Viņi notiesāto savervēja tradicionālā veidā, pasolot atlaides soda izciešanas periodā. Pēdējos gados viņu uzraudzīja Černiševs no SVR, ar kuru strādāšu tiešā kontaktā pēc manas ierašanās Rīgā. Būdams mecenāts, Černiševs no viņa iegādājās piecas gleznas savam kabinetam kopumā par četrpadsmit tūkstošiem dolāru un pagājušajā vasarā uzdāvināja viņam divas ārzemju izstādes – vienu Vācijā, otru Itālijā. Pretēji gaidītajam, Pugačova audekli furoru neradīja. Un šķiet, ka ārvalstu izlūkdienestu mecenāti arī beiguši viņu aktīvi veicināt.

Nu, un daudz sīku detaļu, kuras tagad zinu no galvas.

Patiesībā pēdējos mēnešos sāku just, ka darbs pie galda mani ir nogurdinājis. Steidzamais uzdevums noderēja, tagad nemaz nav slikti izvēdināties kā lauka aģentam.

Baltijas valstis daudziem maniem kolēģiem šķiet kaut kas līdzīgs Bobruiskai leitnanta Šmita bērniem, citiem vārdiem sakot, paradīzes dārziņš ar ideāliem apstākļiem darbam. Viedoklis ir virspusējs, bet ne bez iemesla. [skat. Ilfa un Petrova "Zelta teļš" tulk.]

Ainava aiz vagona loga nemaz nav mainījusies, bet tā jau ir neatkarīgās suverēnās Latvijas teritorija, pilntiesīga ANO dalībvalsts, potenciālā NATO kandidāte un tā tālāk. Vilciens pa ceļam uz Zilupes staciju sāk bremzēt, un es atgriežos kupejā.

2.

Pēc pasu pārbaudes pa logu redzu, kā divi robežsargi aizved kādu raudošu meiteni uz ar režģa žogu ieskauto arestantu vagonu. Acīmredzot viņai nav kārtībā papīri. Aizturētajai vagonā būs jānīkst līdz vēlam vakaram, kad vilciens dosies caur Zilupi atpakaļ uz Maskavu. Ar to viņu nosūtīs atpakaļ uz Krieviju. Turklāt robežsargi neuzņemas rūpes arestētos pabarot. Ja tev līdzi ir ceļojuma ēdiens, vari būt laimīgs, bet, ja nav, tad visu dienu sēdi izsalcis, viņi ar tevi neņemsies.

Sastāvam cauri iziet dzelžaini klabinoši krampji, mūsu ekspresis sāk kustēties, pēc četrām stundām ieradīsimies Rīgā.

- Priekš Krievijas pilsoņa jūs diezgan labi runājat latviski, - it kā starp citu atzīmē mans ceļabiedrs. - Droši vien šeit dzīvojāt agrāk?

Patiešām, es ar muitniekiem pārmiju dažas frāzes latviešu valodā, un domāju, ka Andris būtu uzteicis manu izrunu. Jebkurā gadījumā es iemācījos izrunāt garos patskaņus, kas ir klupšanas akmens lielākajai daļai krievu.

- Jā, reiz biju iemīlējies meitenē no Rīgas, - atzīstos, un sarunu biedrs saprotoši pamāj.

Viņu pilnīgi apmierina mans skaidrojums, jo es par to, ka mana draudzene nemaz nebija latviete, klusēju.

- Droši vien tagad pie viņas brauciet, vai ne?

Nē, viņa apprecējās.

Bet tagad tā ir nelaimīga patiesība.

- Piedodiet, - nomurmina mans ceļabiedrs.

- Nav nepieciešams atvainoties. Banāls dzīvesstāsts.

Nedaudz pavilcinājies, viņš saka:

- Iepazīsimies. Jurijs.

- Volodja, - es atbildu, un mēs paspiežam viens otram roku.

— E, jūs esat mūsu fīrera vārdabrālis! - iesaucas mans jaunais paziņa.

- Tas ir, kā? – Esmu patiesi apmulsināts.

- Ļoti vienkārši. Miervaldis Kauliņš, krieviski tulkots - Vladimirs Kostočkins, - un, ar skatienu rādot uz izlasīto avīzi, vīzdegunīgi smīnot piebilst. - Ar iesauku Dezdemona.

- Beidziet, neticiet avīžu pīlēm, - es iebilstu, saviebjoties.

- Jūs domājat, ka tā ir avīžu pīle?

- Protams. Ja viņš patiešām būtu aģents, viņa segvārdu zinātu tikai daži cilvēki. Un ne par ko nevārstītu muti.

- Bet manis pēc, lai viņš strādā Krievijas izlūkdienestam, žēl, vai, - iebilst Jurijs. - Ja tikai ne amerikāņu. Ziniet, es nesen lasīju bijušā CIP oficiera Klaina memuārus. Un uzgāju interesantu epizodi. Viņš kopā ar savu priekšnieku dodas, lai ziņotu prezidentam Džonsonam. Ja nejaucu, tad par Dominikānas Republiku, kur deguna galā ir prezidenta vēlēšanas. Viņi sāka runāt par kandidātiem. Par vienu no tiem Džonsons izteicās šādi: “Tas ir tas, kas mums vajadzīgs. Lai tas čalis tur vada lietas!" Nu vēlēšanas attiecīgi beidzās. Kopš es to izlasīju, man radušās lielas šaubas par dermokrātijas vērtībām.

Viņam ir pilnīga taisnība, šodien nav iespējams iedomāties mazas valsts nesavervētu prezidentu. Gluži kā pilnīgi neatkarīgu teroristu grupējumu.

- Jā, kāds politiķis izteicās, ka demokrātija ir sūdi, bet cilvēce joprojām nav izdomājusi neko labāku, - es piekrītu.

– Tas gan pareizi pateikts.

- Starp citu, nesen laikrakstā uzgāju kādu anekdoti no dzīves. Viens Latīņamerikas prezidents, aizmirsu viņa uzvārdu, lasīja lekciju Amerikas universitātē. Kāds students viņam jautāja ar mājienu, kāpēc Dienvidamerikā ir tik daudz puču, bet tādu nav ASV? Un viņš atbildēja: "Tāpēc, ka ASV nav Amerikas vēstniecības."

Pagājušajā naktī mēs ar viņu pat ar vārdu neapmainījāmies, es devos vakariņās uz restorānvagonu, un, kad atgriezos, viņš jau bija aizgājis gulēt. Šodien sākām runāt, un ceļa biedrs izrādījās nemaz nav tik drūms birjuks, kā sākumā izskatījās. Savstarpējam gandarījumam apmaināmies ar vēl dažām anekdotēm tādā pašā garā.

Jurijs ir platiem pleciem, stiprinieks, ar atvērtu smaidošu seju. Viņa īsie, melnie mati pār pieri kļuvuši stipri plānāki, tajos iekodušies divi lieli pliki plankumi burta M veidā. Jau kādu laiku izjūtu brālīgu solidaritāti pret plikpaurainiem cilvēkiem. Proti, pēc tam, kad speciālajā slimnīcā mani piestūķēja ar visādiem mēsliem, no kuriem man velnišķīgi reiba galva, un tad pēc kāda laika pamazām sāka krist ārā mati.

Iesaku viņam iziet tamburā uzpīpēt, bet Jurijs, izrādās, nesmēķē.

Aiz slikti noslaucītā tambura loga plūst zems priežu mežs, koki stāv uz tumšām atkusušu plankumu apakštasītēm. Atspiedies pret loga šķērsvirziena alumīnija restēm, ievelku cigareti un domāju par Kauliņu. Viņam uz politiskās skatuves ir neapskaužama loma: sašķelties uz pusēm, tīties kā čūskai zem sīvā naida griezīgajiem prožektoriem, kas vērsti no visām pusēm. Būt nedalītam diktatoram, slepus dejojot pēc kāda cita melodijas. Izlikties par savējo svešiniekiem un ienaidnieku savējiem. Ir jābūt varonīgai psihei, lai šādā paranoiskā situācijā nesabruktu.

Patiesībā viņa garīgais komforts man ir vienaldzīgs. Manam priekšniekam svarīga ir tikai Kauliņa drošība. Tāpēc viņš mani sūtīja, it kā palīdzēt Ārējās izlūkošanas dienesta Rīgas rezidentūrai. Lai gan pēc būtības braucu pārbaudīt, cik dedzīgi viņi ķērušies pie teroristu meklēšanas. Un lai notīrītu priekšniecības sirdsapziņu, kuri jebkurā gadījumā paziņos, ka veikuši visus nepieciešamos pasākumus.

Cigarete jau sen izsmēķēta, bet es joprojām stāvu, piespiedis pieri pret auksto stiklu, un domāju. Skaidrs ir viens: ar prezidentu Kauliņu ne par kādu naudu es vietām nemainītos.

Beidzot atgriežos kupejā, kad braucam cauri Rēzeknei. Jurijam interesē, kas es esmu pēc profesijas, stādos priekšā kā Maskavas laikraksta "Sevodņa" korespondents. Savukārt uzdodu pretjautājumu, un izrādās, ka Jurijs ir mākslinieks.

Pēc dažām nenozīmīgām frāzēm nolemju iemest ēsmu, varbūt būs kodiens, tas ir, papildus informācija.

- Zini, viens mans Rīgas draugs aizraujas ar gleznošanu, viņam ir vairākas gleznas... kā viņu... Iļjas Pugačova, - saku.

Izdzirdot šo uzvārdu, mans sarunu biedrs nicinoši saviebjas.

- Neapvainojieties, bet Pugačovu pērk tie, kam ir par daudz naudas un par maz gaumes, - viņš norūc.

- Vai tad? — apmulsis jautāju, — Jūs domājat, ka viņš ir vājš mākslinieks?

- Nu ko lai saka par Pugačovu... - Jurijs nomurmina. - Ziniet, de mortuis aut bene... - Viņš domīgi skatās man cauri.

- ...aut nihil, - es pabeidzu. - Viņš miris, vai?

— Bet jūs nezinājāt?

– Dzirdu pirmo reizi.

- Pirms trim dienām nošauts savā darbnīcā.

- Ir nu gan, - es pašūpoju galvu. - Par ko ta viņu tā?

Jurijs parausta plecus.

- Tumšs ūdens mākoņos. Viņš, vai zināt, sēdēja cietumā, un kopš tā laika viņam palicis daudz draugu starp noziedzniekiem. Es nezinu detaļas, vakar zvanīju savai sievai pa tālruni, viņa teica, runā, ka Iļja nošauts savā darbnīcā. Un viss.

- noteikti ielauzušies laupītāji, - es minu.

- Nu, no viņa nebija daudz ko laupīt, - Jurijs iebilst. – Lai gan nopelnīja viņš daudz, bet arī mētājās ar naudu pa labi un pa kreisi. Un turklāt laupītāji nenogalina bez īpaša iemesla. Viņi arī nav muļķi, tad viņiem uzreiz cits pants un termiņš gandrīz divreiz garāks.

- Labi, pieļausim. Bet kāpēc jūs devāt mājienu, ka viņš ir slikts mākslinieks?

- Ziniet, talants ir kā velosipēds: ja tas nekustas uz priekšu, tad apgāžas, - pamācoši skaidro Jurijs. – Bet viņš izmētāja, iztērēja sevi ikdienai. Dzēra kā alkoholiķis, mainīja meitenes kā cimdus. Spermatosaurus vulgarius, ir tāds dzīvnieks, vai zināt ...

- Kā saprotu, jums viņš ļoti nepatika, - es atzīmēju, cerot, ka sarunu biedrs izteiksies vēl vairāk.

– Nu, viņš nedzīvoja nabadzībā arī bez manas mīlestības.

Man kļuva interesanti, kāpēc tik daudz melnas žults tiek izliets uz miruša cilvēka piemiņas. Apskauduši laimīgo brāli, vai?

- Cik zinu, daudzi Rīgā viņu uzskatīja teju par ģēniju, - saku, un replika trāpa mērķī, sarunu biedrs gandrīz palecas uz augšu.

- Ģēnijs?! Nesmīdiniet mani lūdzu, - Jurijs nicinoši šņāc. – Sāksim ar to, ka viņam pat nebija akadēmiskās sagatavotības. Zīmējot no kailas natūras, anatomija iesūcas pirkstos līdz sviedriem. Vai arī jābūt Dieva dāvanai. Un viņam nebija ne viens ne otrs.

- Nu, daži iztika bez anatomijas, piemēram, Kandinskis, Pollaks, - es nevainīgi pamudinu.

- Bet viņš taču zīmēja figurālus darbus, taisīja sirreālus, un tur bez snaipera precizitātes viss sabrūk! Sākumā viņā izlauzās talants, neviens nestrīdas, bet tad viņš vienkārši sāka ķēpāt naudas dēļ, tā arī pārdeva tirgū gulbīšus uz eļļas auduma, vai zināt. Vēlaties surogātu? Man tāds ir.

- Vai nu tas tik liels grēks? Manuprāt, ne viens vien mākslinieks raksta absolūti neieinteresēti un nerēķinoties ar pircēju, it īpaši mūsu laikā ...

– Tieši tā, kārdinājums ir liels. Bet, ja jūs uzgleznojat haltūru tikai naudas dēļ, jebkurš talants nomirst. Pat ja tāds bija sākumā. Bet Iļja sāka domāt tirgus haltūras kategorijās. Līdz savas dzīves beigām neaizmirsīšu, kā viņš pagājušajā gadā man pastāstīja jautrās ziņas. Iedomājies, saka, uzzīmēju gleznu guļamistabai, bet to nopirka un pakāra birojā, vai nav smiekli. Varat iedomāties?

- Jā, interesanti, - es piekrītu.

- Vārdu sakot, viņš ir zināmā mērā tipiska postpadomju partiju figūra, pilnīgi otršķirīga, - Jurijs izsaka nežēlīgu spriedumu. – Centās it visā atdarināt Salvadoru Dalī, gan mākslā, gan vienkārši ikdienā, lai gan nemaz nebiju paranoiķis, tikai dzērājs un psihopāts. Daudzi viņu aiz muguras sauca par nedataisīto Salvadoru. Indīgi, bet, manuprāt trāpīgi. Ziniet, gadsimta sākumā par tādiem cilvēkiem bija sakāmvārds: "Inovatori līdz Veržbolovai, kas te jauns, tas tur nav jauns."

Viņš nicinoši atmet ar roku, apklust, skatās pa logu, aiz kura skrien vientuļas mājiņas, kas izkaisītas pa pakalniem starp mežu skupsnām.

- Paldies, ka apgaismojāt, - es saku. - Godīgi sakot, es neko daudz par glezniecību nezinu. Tā sanācis ka no Rīgas māksliniekiem, esmu dzirdējis tikai par Pugačovu.

– Vispār Rīgā ir daudz talantīgu cilvēku, tādu, kam Pugačovs neder par kājslauķi, – skābi saka Jurijs. – Bet krievu māksliniekam tur nav ko darīt. Redziet, priekš Krievijas tā ir province. Nostūris, slāpekļa oksīds. Es lūk gribu aizbraukt no Rīgas pie visiem velniem.

- Uz Maskavu?

– Nē, tur ir dzīvokļi maksā traku naudu, salīdzinot ar Rīgu, desmitreiz dārgāki. Kur sanāks. Bet Rīgā tagad es esmu nekas, kandidāts uz bomžiem.

- Kā tad tā? - brīnos.

Un Jurijs sāk man visos sīkumos stāstīt stāstu, kā pirms desmit gadiem ar lielu piemaksu iemainījies pret Rīgu, iemainījis brīnišķīgu trīsistabu dzīvokli Tomskā pret būceni ar krāsns apkuri koka mājā. Izdomāju mainīt tālāk, sakrāju naudu, bet tad sākās inflācija, nauda palika ar pšiku bez sviesta. Tad Latvija kļuva neatkarīga, pēc jaunajiem likumiem māja nonāca pirmskara saimnieka mantinieku īpašumā. Paši saimnieki dzīvo Austrālijā, un viņi pārvalda savu pussabrukušo būceni Maskavas forštatē caur zaglīgu nekauņu ar ģenerālpilnvaru.

- Vispār man tagad nepieder pat šī halabuda, - viņš secina. – Man ir līgums par dzīvokļa īri uz septiņiem gadiem, vairāk nekā puse termiņa jau pagājusi, un tad varu tīties visos četros virzienos. Tāda lūk cūcība, ziniet?

- Protams, es jūs saprotu.

Pārējo laiku pirms Rīgas pavadām runājot par lielo politiku, tradicionālo krievu tematu. Huseins, Klintons, Monika Levinska, Kosovas albāņi un tā tālāk. Beidzot aiz loga parādās paneļu piecstāvu ēkas Rīgas austrumu nomalē, Ķengaragā.

Pirms sakravāšanās Jurijs man uz lapiņas uzraksta savu telefona numuru un aicina ienākt uz tēju, ja sanāk laiks. Man ir vizītkartes ar ārkārtīgi lakonisku tekstu: "Vladimirs Lomeiko, žurnālists." Uz vienas no tām pierakstu Maskavas peidžera numuru un paskaidroju, ka pa to ar mani ir daudz vieglāk sazināties nekā pa redakcijas vai mājas telefoniem.

No vagona mēs ar Juriju izkāpjam kopā, uz perona mani sagaida sens paziņa Oļegs Černiševs.

Oficiāli kā piesegums kalpo tas, ka Černiševs vada sabiedrisko organizāciju "Krievu kultūras asociācija". Tomēr tikai aklais var uzskatīt viņu par štata humanitāru, jo viņam ir tāda stāja, ka caur kašmira mēteļa pleciem šķietami parādās pulkveža uzpleči. Viņa Biedrību atbalsta viens no lielākajiem naftas magnātiem Rīgā Solovjovs. Viņš nāk no partijas aparāta, tālredzīgi sastrīdējies ar bijušo Latvijas CK vadītāju, tagad politieslodzīto uz mūžu Rubiku.

- Priecīgus pagājušos svētkus, - es viņam saku, runājot par Sarkanās armijas gadadienu.

- Paldies, - Černiševs atbild, šķietami neuztverot manas ironiskās asociācijas. - A, Jurij, sveiks.

Izrādās, viņi viens otru pazīst. Jurijs atņem sveicienu, un, pēc nedaudz mainījušās viņa sejas izteiksmes, es nomanu, ka viņš uzreiz sapratis, ar kādu žurnālistu kupejā pļāpājis.

Atklāti sakot, tagad es gribētu strādāt kontaktā ar GRU, nevis ar SVR. Joprojām nav zināms, kas un kādā līmenī nopludinājis informāciju par gatavošanos Lieldienu pučam, taču, visticamāk, Jaseņevā ieviesies kāds augsta ranga “kurmis”. Nu labi, varbūt Dievs neizdos, cūka neapēdīs.

Jurijs atvadās un ienirst ejā, kas ved uz Dzirnavu ielu.

- Kā tu viņu pazīsti? - Černiševs jautā.

– Mēs braucām vienā kupejā, tāpēc iepazināmies. Nav nekāds muļķis. No tavējiem?

- No savervētajiem.

- Stāstīja, ka viņam ir nopietnas problēmas ar dzīvokli, - es saku.

- Bet kuram gan šodien nav problēmu, - Černiševs atmet ar roku.

Neviens kantorī nevēlas auklēties ar ārštata darbiniekiem. Sniedz informāciju, nu ko labi, malacis, bet, ja gadījies iekulties nepatikšanās, nesūdzies, neviens salmu maisu nepaklās. Atklāti sakot, attieksme pret štata darbiniekiem nav daudz labāka.

Iznākam Stacijas laukumā, ejam slīpi uz taisnstūrveida torni ar elektronisko pulksteni, kur Černiševs novietojis savu pelēko Volvo.

Izrādās, Stacijas laukuma vidū, pa kreisi no taksometru stāvvietas, uzbūvējuši pavisam idiotisku uzkodu šalmanku, ko rotā uzņēmuma Pepsi-Kola un alus darītavas Aldaris logotipi. Kliedzošā plastmasas-stikla ēka ar sarkano jumtu uz izsmalcinātās, tipiskas Rīgas arhitektūras fona izskatās kā agresīva kiča pleķis.

Tālumā drūmās debesīs pār jumtiem kā balta dzirkstele uzplaiksnī kaija. Ejot aiz Černiševa, vēroju, kā putns apraksta gludu pagriezienu, apliecot Doma katedrāles zvanu torņa apgriezto baroka stila stiklu. Bet virs Operas paceļas celtniecības celtnis ar AEG karogu. Tas tur iestrēdzis jau kopš mana iepriekšējā Latvijas ceļojuma laika.

- Līdz pat šim laikam nevar pabeigt remontu? -Es brīnos, ar roku norādot uz ceļamkrānu.

- Kā redzi, - Černiševs atver bagāžnieku, lai es ieliktu čemodānu, tad aizcērt vāku un atslēdz mašīnas durvis. - Kad budžeta naudas nepietiek, protams, darbs rit padomju tempā...

Viņš iekāpj mašīnā un atver man labās durvis.

Piesprādzējies, - viņš noburkšķ, - citādi policisti ar AIDS sāks slimot.

- Ko, ko? - Es brīnos, iespiežot siksnas sprādzi ligzdā.

Viņš mierīgi atkārto joku un piebilst:

– Tāds ir mūsu tautas novērojums.

Jaudīgais "Volvo" izraujas no vietas un, izmantojot mirkli, iekļaujas blīvajā sešu joslu automašīnu straumē. Cik varu spriest ar svaigu aci, tad to vidū ir vēl vairāk pavisam jaunu ārzemju auto, lai gan pagaidām pietiek arī žigulīšu un vecu vraku, kas jau pasen uzvilkti no Holandes un Vācijas auto izgāztuvēm.

- Es palūdzu mūsu draugu no Maskačkas uzzināt par iespējamām piegādēm,- racionāli informē Černiševs, izbraucot uz Merkeļa ielu. - Es šovakar došos pie viņa ciemos. Ja vēlies, varam iet kopā, viņam tevi jāatceras.

Runa ir par Mironovu, Maskavas forštates galveno kriminālo autoritāti. Un attiecīgi par iespējamo ieroču vai sprāgstvielu piegādi meklētajam teroristu grupējumam.

Igors Mironovs ir unikāls cilvēks. Viņš bijis Iekšlietu ministrijas leitnanta pakāpē, kad viņam uzlika zagļu tetovējumus, izstrādāja leģendu un uzkāra sodu par laupīšanu. Divus gadus viņš tvaicējās uz nārām Rīgas Centrālcietumā, it kā pārcelts tur uz atlikušo termiņu. Iznākot ieņēma vietu starp pieciem noziegumu izmeklēšanas aģentiem, kuri darbojās starp noziedzniekiem pēc klasiskās ārzemju pagrīdes metodes. Tagad viņš ir lielākās Rīgas grupas vadītājs un uz pusslodzi ārējās izlūkošanas pulkvedis.

- Ar prieku, - es saku.

- Un vēl esmu sarunājis tikšanos ar vienu cilvēciņu no draudzīgā kantora, - sazvērnieciski piemiedz Černiševs, un es saprotu, ka runa ir par Latvijas VAD.

- Ļoti labi. Kad?

- Var kaut vai šodien pēc pusdienām. Ja neesi noguris no ceļa.

- Derēs.

No Merkeļa nogriežamies uz Brīvības, ar interesi skatos apkārt. Pirms astoņiem gadiem domāju, ka nekad vairs neatgriezīšos šajā pilsētā. Toreiz tiešām domāju, ka mana dzīve ir beigusies. Tā domāja arī mans toreizējais priekšnieks, GRU ģenerālis, kurš, kā izrādījās, iztiku pelnīja ar narkotiku kontrabandu uz Rietumiem un atsūtīja man pakaļ slepkavu no Lietuvas. Bez viņa mani meklēja arī VDK un kriminālmilicija, bet man izdevās izlauzties cauri no Rīgas uz Maskavu un tikt pie sava ģenerāļa. Pārfrāzējot kādu pazīstamu amerikāņu teicienu, varu teikt, ka Dievs cilvēkus radījis par priekšniekiem un padotajiem, taču vēlāk radītais 7,62 kalibra revolveris šo situāciju nedaudz papildinājis.[skat. autora stāstu "Medības uz mednieku"]

Tādējādi es nokļuvu nevis viņpasaulē, bet gan tās filiālē, tas ir, īpašā psihiatriskajā slimnīcā, ar kuru ir slavena viena no Volgas pilsētām. Vairāk nekā sešus mēnešus man bija jāpierāda neticīgajiem ārstiem, ka neesmu maniaks un neesmu terorists, īsi sakot, neesmu kamielis.

Pēc tam ar čerkstēšanu sakustējās nezināmās augstākā spēka atsperes, un mani pēkšņi izsauca no aizmirstības. Beigās tomēr pret īpašo grupu, kurā strādāju, tika ierosināta krimināllieta, un apmaiņā pret liecību man tika apsolīta neaizskaramiba. Pats pārsteidzošākais bija tas, ka šis solījums tika turēts.

Turklāt galu galā tiku norīkots ne tikai kaut kur, bet gan prezidenta personīgajā specdienestā. Tas notika uzreiz pēc atgriešanās no Kipras, kur es koordinēju ļoti delikātas operācijas Tuvajos Austrumos. Es joprojām nesaprotu, vai mani sodījuši vai apbalvojuši. Vecmodīgā veidā mūs sauc par “koržakiem”. Prezidenta favorīts jau sen kā atstumts malā, bet palama pielipusi tā, ka nevar nokasīt. Atšķirībā no SVR un FSB mums ir diezgan pieticīgas iespējas, taču mēs, protams, kaut ko izdarīt spējam.

Pirms četriem gadiem, īsi pirms Lieldienu puča, mani aizsūtīja uz Rīgu, un iespaids, kas palika no brauciena, bija kaut kāds nomācošs vispārējs vājprāts.

Daudzus no šiem iespaidiem nevarēja iespiest ziņojuma racionalizētajās oficiālajās frāzēs. Nu, teiksim, tāds fakts, smelts no toreizējās preses: autobusa kontrolieris nogalināja bezbiļetnieku pasažieri. Strīda gaitā viņš iesita pa žokli, puisis pakrita un neveiksmīgi atsitās ar galvu. Tas ir, cilvēka dzīvība nebija vairāk vērta kā biļete par četriem santīmiem.

G-24 kredīti tika izzagti pa tīro, pēc katras no valūtas injekcijām republikā strauji parādījās pieprasījums pēc jaunām automašīnām un supersarežģītas mājas elektronikas. Savukārt Cēsu apgabalā, spriežot pēc datiem par ienākuma nodokļa nomaksu, vidējā mēnešalga bija sešpadsmit santīmu, tas ir, aptuveni ceturtdaļa dolāra.

Parlaments gatavojās pieņemt diskriminējošu Pilsonības likumu, gaisā virmoja paranoja, pietrūka benzīna ātrās palīdzības mikroautobusiem, pa, ar sniega kupenām pilno pilsētu, pa šaurām, tieši tik platām, lai trāpītu lāsteku uz galvas, takām, gar fasādēm, skraidīja dusmīgi cilvēki.

Turklāt tajā ziemā notika Mironova noziedzīgā grupējuma galveno personu atšaušana, sava veida Čikāgas FIB operācija miniatūrā. Piemēram, vienam no lielajiem vīriešiem, kas strādāja naudas atmazgāšanā, bija vājība uz pusaudžu meitenēm. Viņa birojā gaišā dienas laikā parādījās jaunava ar bizēm, un tika netraucēti ielaista kabinetā. Kad vakarā iedomājās uzlauzt durvis, brālis gulēja uz paklāja ar lodes caurumu pierē, bet jaunava jau sen bija pazudusi. Pats Mironovs gulēja ar pistoli zem spilvena, un viņa limuzīnā tika uzstādīts īpaši dārgs elektroniskais rīks, kas nepārtraukti ģenerēja komandu komplektus plašā viļņu spektrā, lai uzspridzinātu radiomīnu, ja kāds to mēģinātu ievietot automašīnā. Galu galā Mironovs nolēma pārcelties uz Amsterdamu, taču tad policija viņu atkal iebāza aiz restēm. Liecinieku reketa lietā organizēja Latvijas pretizlūkošanas SAB, tagadējais VAD. Bet, kamēr gadiem ilgi vilkās izmeklēšana, galvenais liecinieks pazuda no zemes virsas bez pēdām, kas nav pārsteidzoši. Galu galā Mironovs tika atbrīvots tiesas zālē. Tikai piekāra pantu par nelikumīgu ieroča glabāšanu, bet līdz tam laikam viņš visu jau bija izcietis pirmstiesas apcietinājuma laikā.

Vienīgais efektīvais līdzeklis pret dolāru injekcijām bija bēdīgi slavenais Lieldienu pučs, un šo secinājumu izteicu savā tā laika ziņojumā. Iespējamās neveiksmes risks izskatījās mazāks par nenovēršamo kaitējumu bezdarbības dēļ. Acīmredzot citu iebraucēju viedoklis sakrita ar manējo, un vadība neapturēja sagatavoto operāciju. Tā, pretēji bažām, bija ārkārtīgi veiksmīga.

Saskaņā ar Latvijas Satversmi prezidents ir tīri rituāla figūra, viņam pilnvaru ir kā kazai piena, taču starp tām ir viena ārkārtīgi svarīga prerogatīva, proti, ar visādiem smalkumiem papildinātas tiesības atlaist Seimu. Tā savā laikā darīja Kārlis Ulmanis, kurš kļuva par vienīgo diktatoru līdz 1940. gadam, kad NKVD viņam pavēlēja bez cīņas nodot Latviju padomju karaspēkam.

Pēc pusgadsimta pa iemīdīto taciņu ņipri soļoja Valsts prezidents Miervaldis Kauliņš. Līdz 1994. gada pavasarim radikālie nacionālisti kopā ar Zemnieku savienību apvienojās lielā Saeimas frakcijā. Viņu reģionālās nodaļas sarosīja savās saimniecībās izputējušos bijušos kolhozniekus, un notika iespaidīga politiska izrāde – zemnieku protesta gājiens Rīgā. Valdība krita, un tad Kauliņš ar pilnīgu un izlēmīgu tautas piekrišanu izdzenāja Seimu.

Nonācis varas virsotnē, prezidents iedeva tautai dažas ubagu dāvanas, niecīga pensiju palielinājuma un atvieglotu kredītu veidā pavasara sējai. Pēc tam viņš sarīkoja divas augsta līmeņa tiesas prāvas pret bijušajiem ministriem, kuri bija iestiguši korupcijā. Protams, viņa popularitāte strauji pieauga vai līdz debesīm.

Ārpolitikā viņam izdevās gudri nospļauties abos virzienos, gan uz ASV, gan uz Krieviju, pasludinot kaut kādu "īsti latvisku attīstības ceļu", absolūtu neatkarību par katru cenu, balstoties uz noslēpumaino "tautas garu". Un nu jau gandrīz četrus gadus nepielūdzamais harizmātiskais līderis ar dzelžainu roku ved mazās valstiņas izmirstošos iedzīvotājus uz nacionālo ideālu triumfu.

1995.gadā visi dokumenti par slepenajām operācijām Latvijā pēdējo piecu gadu laikā, tika iznīcināti un tas arī bija gaidāms. Lai gan pat šis ārkārtējais pasākums negarantēja, ka agri vai vēlu patiesība nāks ārā.

Acīmredzot jauni lieli nemieri ir tepat aiz stūra, un kā tie beigsies, nav grūti uzminēt. Krievija vienkārši būs spiesta veikt pasākumus, lai aizsargātu savus tautiešus, kas dzīvo kaimiņvalstī, kuras valdība nespēj kontrolēt situāciju. Un maz ticams, ka tās rīcība starptautiskā līmenī sastapsies ar asu nosodījumu. Viņi līdz šim ir nodarbojušies tikai ar antidemokrātiskā Latvijas režīma, ar tā iekšpolitiku nacionālā aparteīda ietvaros, nosodīšanu.

Tiesa, operācijas pēdējās fāzes veiksmīgai pabeigšanai nepieciešams viens nosacījums. Lai Latvijas valdības priekšgalā paliek dzīvs un neskarts diktators Kauliņš.

3.

Nonākam Černiševa ofisā — pieticīgā savrupmājā, kas atrodas vienā no līkajām ielām aiz Korbizjē garā projektētā Dailes teātra, kas izskatās pēc flīzētas sabiedriskās tualetes ar hipertrofētas siltumnīcas virsbūvi.

Černiševa plašo kabinetu rotā milzīga glezna, kurā attēlots Georgijs Uzvarētājs, kas ar šķēpu nogalina čūsku. Savādi, bet svētais ir ģērbies zeltītās bruņinieku bruņās no suņu bruņinieku laikiem, un viņa trīsstūrveida vairogu rotā Krievijas tirgotāja trikolors.

Atbrīvojies no jakas, skatos uz audeklu un domāju par to, kādā gaitā baltais ērzelis skrien zem impozantā jātnieka. Spriežot pēc priekškājām, izskatās pēc rikšiem, bet pakaļkājas izstieptas brašos aulekšos. Jā, šķiet, sirreālisms pilnā apjomā.

Uz šķēpa vijas melns poliomielīta aspids, tālumā, fonā, blakus pareizticīgo katedrāles zeltainajiem sīpoliem, virpuļo kodolsprādziena sēnes mākonis.

- Tā ir Pugačova glezna? – Domāju, uzreiz atceroties ceļabiedra Jurija žultainās mākslas vērtējuma pasāžas.

- Nu jā, - atbild Černiševs. - Patīk?

- Savdabīgi, - es izvairīgi saku, pakārdama jaku uz āķa.

- Sēdies, uzēdīsim, - viņš iesaka, ņemdamies ap elektrisko kafijas automātu.

Tad viņš no ietilpīgas plecu somas izņem caurspīdīgas plastmasas kastītes ar salātiem, sagrieztu servelādi, kas ietīta polietilēnā, garu franču bulciņu un visu šo ēdienu noliek uz sava biroja galda blakus datora monitoram. Kafijas automāts sāk šņākt un karstās plūsmās plūst caurspīdīgā kolbā. Mēs sākam ēst, un es jūtu, ka man izdevies pamatīgi izbadēties.

- Tu pie mums uz ilgu laiku? - Černiševs jautā, lejot kafiju krūzēs.

Paraustu plecus.

- Kā sanāks.

Spriežot pēc apzināti ikdienišķā toņa, kompanjons mani uzmanīgi izzondē, grib saprast, kāds ir mana ceļojuma pamatmērķis.

– Kas tevi interesē bez gadījuma ar Pugačovu?

- Viss, kas saistīts ar šo stāstu. Es domāju "Melno Zvaigzni".

- Tumša lieta, - viņš izmet, maisot krūzē cukuru.

- Maskavā par to ļoti uztraucas, - es paskaidroju.

- Laikam gan, - Černiševs nopūšas.

- Kas tas par Starkovu? - pajautāju.

- Ā tas ir puisis, kurš televīzijai intervēja "Melno Zvaigzni", - skaidro Černiševs. — Ļuļeks.

- Interesanti…

- Šorīt viņš tika nopratināts prokuratūrā.

- Un kā?

- Vēl nezinu. Satiksimies ar VAD cilvēku, viņam vajadzētu būt informētam. Tikšanās sarunāta uz pulksten četriem, - Černiševs uzmeta skatienu sienas pulkstenim, tas rāda pusčetrus.

Turpinu pētīt sarakstu un uzduros pazīstamam cilvēkam: Robertam Gruškinam, viņš zvanījis Pugačovam, sarunas ilgums trīs nulle septiņas.

- Bet šo es pazīstu, - saku.  - satiku viņu deviņdesmit ceturtā gada februārī.

- Mēs viņu vēl neesam iztaustījuši, - atbild Černiševs.

Iepriekšējā Rīgas brauciena laikā man tika organizētas tikšanās ar vairākiem vietējiem intelektuāļiem, lai es varētu novērtēt, kā ir noskaņota sabiedrība. Un, lai gan dīdījos kā neprātīgs, trīs vai četras tikšanās dienā, Gruškins, ģeoloģijas zinātņu kandidāts, runīgs gudrinieks no pikē vestu [Ilfs un Petrovs Zelta teļš tulk.] šķirnes, toreiz palika ļoti labi atmiņā.

- Es varētu viņu apciemot, pēdējo reizi kontakts ar viņu bija ļoti normāls, - domīgi izmetu. Pazvanīt, vai kā?

- Nu ko, nekādu problēmu. Zvani.

Černiševs pavirza man telefonu.

Atklāti sakot, man ir grūti iedomāties, no kuras puses varu uzsākt šo izmeklēšanu. Tai veltīts iespaidīgs spēks, bet priekšniecība mani atsūtījusi, kā saka, tikai ķekšītim. Attiecīgi jūtos nevietā, jo mana loma ir vienkārši pasīva profesionāļu uzraudzība, kuri savu darbu dara ar vaiga sviedriem. Lai nomierinātu sirdsapziņu, gribētos izdarīt vismaz kaut ko jēdzīgu. Nu, ir parādījusies piemērota iespēja.

Nodzēsis izsmēķi keramikas pelnu traukā, sastādu sarakstā norādīto tālruņa numuru.

Gruškins klausuli uzreiz neceļ.

- Halo? viņš jautā.

- Robert, sveiks, te Volodja, - es saku.

- Runājiet skaļāk, slikti dzirdu jūs, - viņš pieprasa.

- Es saku, Volodja te traucē. Žurnālists no Maskavas, atceraties?

Pēdējā brauciena laikā mani iepazīstināja ar viņu kā žurnālistu. Pieseguma profesija ir vistriviālākā, taču cilvēce vēl nav izdomājusi labāku.

- A-a, atceros, atceros, sveiki, - Gruškins draudzīgā balsī nokliedz.

– Esmu atbraucis uz Rīgu, gribētu jūs redzēt.

- Nu ko ienāciet. Kad jūs gaidīt?

- Mirklīti, - es paceļu skatienu uz Černiševu, nospiežot mikrofona atslēgšanas pogu. -Kādi ir mūsu plāni rītdienai?

- Divpadsmitos Pugačova bēres Ulbrokā nekas vairāk vēl nav plānots, - viņš atbild.

- Halo? Es jūs nedzirdu! - Roberts ir noraizējies.

- Es varētu jūs apciemot rīt pēcpusdienā jebkurā laikā.

- Labi, norunāsim uz pulksten pieciem. Adresi atceraties?

- Jā, atceros.

- Tad jau tiksimies.

Nolieku klausuli.

– Cik atceros, viņš gāja ka informators, tad izstājās? - Katram gadījumam precizēju pie Černiševa.

- Jā, deviņdesmit pirmajā pēc Valsts ārkārtas situāciju komitejas viņš pasūtīja savu kuratoru pie velna vecāsmātes, - viņš apstiprina un smaidot piebilst. — Ideālists.

- Skaidrs.

- Tagad saistīts ar cilvēkiem no Bundes, - piebilst Černiševs.

- Pat tā?

Nu diez vai viņš pats zina, kas viņi patiesībā ir. Uz viņu izgāja viena no viņu firmām, grib kaut ko izošņāt, izmantojot viņa zinātniskos kanālus. Sīkāk vēl nezinu, informācija pavisam svaiga.

Jūtu, ka tur kaut kas ir.

- Tātad jo vairāk nenāks par ļaunu ar viņu saredzēties, - secinu.

Pēkšņi, bez ceremonijām, bez klauvēšanas, kabinetā ienāk Černiševa priekšnieks Sokolovs. Man aktīvi nepatīk šis treknais, sārtais tips, neīsts caur un cauri, līdz pat solārijā iegūtajam iedegumam.

- Sveiciens galvaspilsētas strādniekiem, - viņš saka ar neslēptu izsmieklu, nepadodot roku.

- No mūsu galvaspilsētas jūsu galvaspilsētai, - es nomurminu.

Ar grūtībām uzplāju sejā draudzīgu smaidu, cenšoties nedomāt, ka manā priekšā ir viens no neskaitāmajiem infernālās perestroikas virtuves pavāriem, kas ir pamatīgi pierijušies uz tās mielēm.

Agrākajos laikos viņš bija pelēks CK nodaļas vadītājs, un virs viņa pacēlās partijas aparāta piramīdas virsotne, kas iestiepās aizmākoņu, nepieejamajos Maskavas augstumos. Viņa sapņu kronis bija republikas CK otrā sekretāra krēsls, jo par pirmajiem sekretāriem tika izvirzīti tikai latvieši. Tagad Sokolovs kļuvis par ievērojamu figūru elites biznesā un cīnītāju neredzamajā frontē, tiek uzskaitīts kā galvenais aģents ārzemēs, netīrais draņķis. Ja kāds muļķis ar cieši piebāztu maciņu mēģinās iespraukties viņa naftas pārkraušanas valdībā, tad lielas peļņas vietā saņems lodi no Sokolovam slepeni pakļautajiem noziedzniekiem. Jo lauvas tiesa no Krievijas izlūkdienestu operācijām Baltijā tiek finansēta no viņa kases.

Tagad atvaļinātie VDK ģenerāļi skribelē tukšus memuārus, kuros teikts, ka galvenie perestroikas vadītāji bija CIP un Kolumbijas universitāte, nevis mūsu dzimtās partijas Centrālā komiteja. Tomēr tā ir tikai puse no apkaunojošās patiesības. Jebkurš diriģents ir bezspēcīgs bez orķestra spēlētājiem, tādiem te nomenklatūras personāžiem, kuri nenogremdējami nevienā režīmā. Izrādījās, ka lielvalsts ir sadalīta gabalos un sagrābta tieši ar viņu veiklajām grābjošajām rokām, ar viņu nebeidzamo piekrišanu. Līdzīgu sīku vienību vidū ir raksturīgs Sokolovs, kurš nogrāba kāroto lielo kumosu šajā negodīgajā spēlē. Viņam bija izcils dzīvoklis, bet ne savrupmāja, Master kartes vietā izmantoja speciālos fondus, mersedesa vietā brauca ar Volgu, varēja viegli aizbraukt kā tūrists uz brālīgo sociālistisko valsti, bet būtu izlaists aiz dzelzs aizkara ar lielu čīkstēšanu. Un vēl Andropova laikā iecerētās perestroikas rezultātā ieguva daudz vairāk brīvības un vilinošas izredzes. Uz desmitiem miljonu, apmānīto un aplaupīto, atstātu bezpalīdzīgi klīstot pa valsts drupām, cilvēku rēķina.

Lai gan jāatzīst, ka arī šajā brālībā tika veikta dabiskā atlase klasiskā darvinisma stilā. Citi rūdīti obkomiči, kuriem nepalīdzēja bēdīgi slavenais partijas zelts, tagad dzīvo no maizes līdz kvasam. Labākajā gadījumā tie kalpo kā pakalpiņi šādiem maitasputniem.

– Kādi ir jūsu iespaidi? - Sokolovs interesējas.

- Rīga skaista, kā vienmēr, - bravūrīgi ziņoju.

- Kādi laikapstākļi Maskavā, kā dzirdēju, šķiet, ka piesalst?

Mani kaitina viņa lētais sazvērnieciskais veids, runāt aplinkus, pat ja tas nav vajadzīgs.

- Tas ir uz labu, mazāk dubļu, - atbildu tādā pašā stulbajā stilā, ļaujot viņam brīvajā laikā kasīt galvu, par kādām politiskām tendencēm tika dots mājiens.

Šķobīdams biezās lūpas, Sokolovs nolemj mainīt tēmu.

- Pie mums uz ilgu laiku?

- Kā sanāks. Cerams, ka ne.

- Nu-nu…

Viņš kopā ar Černiševu sāk pārlūkot dažus failus datora ekrānā, apmainoties ar viņu vienzilbīgām piezīmēm.

-  Ceru, ka jums netraucēju? - pajautāju.

- Ko? Ā, nē, nemaz.

Sēžu un smēķēju. Beidzot Sokolovs, uz atvadām nevērīgi man pamājis ar galvu, atstāj kabinetu.

- Braucam, - Černiševs saka, pieceļoties no krēsla un ar kraksķi izstaipoties.

No viņa biroja braucam virzienā uz Vecrīgu, sastrēgumstundā, salīdzinoši šaurās Rīgas ieliņas ir pārpildītas ar mašīnām. Pilsētas plānojums palicis nemainīgs kopš gadsimta sākuma un kļuvis par īstu Prokrusta gultu autobraucējiem.

Beidzot sasniedzis "MakDonaldu", kura emblēma ļaunprātīgi mirguļo ar zelta sēžamvietām Tēvzemes un Brīvības pieminekļa priekšā, Černiševs ar lielām grūtībām atrod stāvvietu. Viņš piebaro ar monētām autostāvvietas taimeri, un dodamies dziļāk Vecrīgā. Valūtas maiņas punkti šeit sasprausti uz katra soļa, un vienā no tiem es izmainu pilnīgi jaunu desmit rubļu paku pret latiem. Man par pārsteigumu, pie naudas maiņas, valūtas darījumiem vairs nav nepieciešama pase. Tas ir, šajā ziņā autoritārā Latvija izrāda lielāku liberālismu nekā demokrātiskā Krievija.

Kad no Vaļņu ielas nogriežamies vienā no līkajām šaurajām joslām, man uznāk deja vu lēkme, tas ir, atdzīvinātās pagātnes sindroms. Pirms astoņiem gadiem es tēloju kooperatīva darbinieku, kura kantoris atradās šeit. Turklāt mēs ieejam tajā pašā ieejā, kurai blakus pienaglots daudz mazu misiņa plāksnīšu ar firmu nosaukumiem. Un es vairs ne par ko nebrīnos, nokļūstot kabinetā, kur VDK savulaik bija iecerējusi mani arestēt uz viltus apsūdzības pamata narkotiku kontrabandā. Turklāt man šķiet pašsaprotami, ka birojā mūs ar Černiševu sagaida neviens cits kā mans senais paziņa Raimonds. Viņš joprojām vada viltotu reeksporta firmu, tikai ar to atšķirību, ka tagad dienē nevis sabrukušajā un mirušajā VDK, bet gan Latvijas VAD. Atklāti sakot, pilnīgi nenozīmīga atšķirība.

- O-o, labvakar, nāciet iekšā, atģērbieties, iekārtojieties ērti, - viņš saka un piebilst, skatoties man acīs. - Sen neredzēts.

- Jā, kopš deviņdesmito gadu sākuma, - es piekrītu.

Viņš pasniedz man roku ar tādu skatienu, it kā viņu būtu nogurdinājušas ilgstošas zobu sāpes. Tomēr es pārāk labi pazīstu viņa grimases, lai apvainotos. Viņš ir vispasaules bēdu pēdējā pakāpes pārņemts cilvēks. Ārēji, jebkurā gadījumā.

Turklāt Raimondam ir pamats uz mani apvainoties. Mūsu pēdējā tikšanās reizē, pirms astoņiem gadiem, es viņu nekaunīgi piekrāpu un ne tikai izvairījos no aresta, bet arī iazbēgu no ārkārtīgi ciešas izsekošanas. Mans vecais paziņa ir manāmi novecojis, vaigos padziļinājušās grumbas, liekot viņam izskatīties pēc franču buldoga.

- Tātad jūs Volodju pazīstat? – Černiševs ir pārsteigts, savukārt paspiežot Raimondam roku.

Viņš neko nezina par to seno spēli starp VDK un GRU, kurai vasarnīcā netālu no Maskavas pielika punktu mans šāviens.

- O, pazīstami, un ļoti labi, - apstiprina VAD oficieris, nepamirkšķinot ne aci, lai gan tad man bija cits vārds.

Atģērbušies apsēžamies pie T veida galda, kura galvgalī sēž Raimonds. Sākas starpresoru sanāksme.

- Kas jauns? - kabineta īpašnieks daudznozīmīgi jautā.

- Diemžēl pagaidām nekas, - atzīstas Černiševs. - Kas jums?

- Mūsu cilvēks prokuratūrā pratināja Starkovu, pratināja ļoti ilgi, - ziņo Raimonds. – Liecības ir mulsinošas un pretrunīgas. Sākumā viņš vispār noliedza, ka zvanījis Pugačovam. Tad zem spiediena to atzina. Zvans motivēts ar to, ka viņš vēlējies aizņemties naudu. Esot pazaudējis darbu televīzijā, viņam vajagot no kaut kā dzīvot. Pugačovs solīja palīdzēt, lūdza atzvanīt nākamās dienas vakarā. Bet nākamajā dienā viņu nošāva.

Černiševs brīdi padomā, saņemtā informācija aiz sarauktās pieres tiek sīki apstrādāta.

- Protams, par alibi viņam pajautāja, - viņš daļēji piekrītoši saka.

- Uz slepkavības laiku ,viņam alibi nav, - atbild Raimonds. - It kā sēdējis mājās.

- Nu, bet viņa tās intervijas ar teroristiem ierakstu dabūjāt?

- Nē, diemžēl, - Oļegs noraizējies purina galvu. - Starkovs apgalvo, ka viņš it kā izdzēsis visus tā videoieraksta materiālus, lai gan es tam neticu.

- Jā, diez vai viņš to darīja.

Varbūt viņš ir atklātāks ar jums? - Raimonds palaiž izmēģinājuma balonu.

- Nē, kāpēc lai tā būtu? - Černiševs mierīgi atvairās.

- Patiešām?

- Pretējā gadījumā es jums par to pastāstītu. Ticiet man, šis stāsts mūs satrauc ne mazāk kā jūs.

- Nu jā, nelaiķis ar jums uzturēja labas attiecības, - VAD oficieris miedz acis. — Ļoti labas, vai ne?

- Pareizi, - apstiprina Oļegs. - Tomēr es domāju kaut ko citu. Mēs esam nopietni nobažījušies par kunga prezidenta drošību. Iespējams, teroristi gatavo pret viņu slepkavības mēģinājumu.

No Raimonda tēlotās garlaicības nepaliek ne miņas. Viss sasprindzis, viņš ar buldoga tvērienu ieķeras Černiševā.

- Vai nevarētu pateikt konkrētāk?

- Diemžēl mums ir tikai baumas, pieņēmumi ...

- Baumu avotus izsekojāt?

Oļega sejā attēlojas viegls sarūgtinājums.

- Pagaidām tas nav iespējams. Lai gan dati nav pārbaudīti, mana vadība lika man jūs informēt.

- Pateicos, mēs esam lietas kursā, - Raimonds nomurmina. - Un jau esam veikuši papildu piesardzības pasākumus...

Iedomājos, ko var izdarīt viņu vietā. Protams, pastiprināt ārējās apsardzes grupu, ja iespējams, nomainīt maršrutus un atcelt apmeklējumus pārpildītās vietās... Tomēr šādi pasākumi ir labi pret vientuļnieku, piemēram, pustrako Iļjinu, kurš 1969. gadā mēģināja uzbrukt Brežņevam. Pret organizētu grupu tas diez vai palīdzēs.

– Un kāpēc jūs domājat, ka šīs organizācijas mērķis ir Kauliņš? - es jautāju, tēlodams naivumu.

- Nevar izslēgt arī šo iespēju, - izvairīgi atbild mans senais paziņa.

Raimonds kaut ko slēpj, viņš vai nu zina vēl kaut ko, vai arī izliekas, ar svarīgu izskatu piepūtis vaigus.

- Slikti, ka mums nav Starkova uzņemtā videoieraksta, - domīgi saka Černiševs. - Būtu vismaz kaut kāds papildu pavediens.

- Jā, ļoti žēl, - Raimonds piekrīt. - Vairāk jaunumu jums nav?

- Diemžēl nē.

Nu ko, tad novēlu veiksmi.

- Uz redzēšanos, - saka Černiševs. - turpināsim uzturēt sakarus.

Pēc atvadīšanās izejam no ofisa un dodamies atpakaļ uz mašīnu. Atskan melodisks mobilā telefona zvans, Oļegs izņem no kabatas eriksonu un ejot ar kādu sarunājas:

- Jā. - - Jā? -- Labi. Teicami, paldies. - Sveiki, uz drīzu tikšanos.

Mūsu profesijā mobilais telefons ir vairāk ienaidnieks nekā draugs, tā īpašnieka atrašanās vieta viegli nosakāma ar dažu metru precizitāti. Taču Černiševam nav ne mazākā iemesla baidīties no vietējās pretizlūkošanas, jo mūsu valstu naidīgums ir tīri ārējs, varētu teikt, kamuflāža. Diplomātiskā spriedzes aizsegā mūsu izlūkdienesti sadarbojas diezgan cieši un draudzīgi.

Paslēpis kabatā mobilo telefonu, Oļegs ar apmierinātu smīnu paskatās uz mani.

- Petrovskis viltīgais nelietis, - viņš saka, - bet pagaidām esam viņu apsteiguši. Redz, mēs sadabūjām to interviju, ko Starkovs paņēma no teroristiem.

- Kādā veidā?

- Vinkārši. Kamēr Starkovu šodien pratināja, mūsu puiši pameklēja pie viņa mājās. Atrada kaseti, ātri paņēma to kopēšanai, tad nolika atpakaļ vietā. - Viņš paskatās pulkstenī. – Tagad laikam jau to skatās priekšnieks. Pateicu savai sekretārei, lai uzaicina šo Ļuku rīt uz manu ofisu. Būs viņš labi jāiztaujā.

— Kur tagad? - jautāju, kad iekāpjam mašīnā.

- Pie Mirona, - atbild Černiševs, ieslēdzot starteri.

Starp citu, kā beidzās viņa prāva pret ģenerālprokuroru? - pajautāju.

— Nekā. Ieteica viņam atsaukt prasību.

Pirms neilga laika atbrīvotais, Mironovs nekavējās vērsties tiesā un iesniedza prasību pret ģenerālprokuroru, kurš vienā no laikraksta intervijām cietumā ieslodzīto Mironovu nosauca par “Rīgas krievu mafijas krusttēvu. ”. Taču, kā vēlāk izrādījās, nekādus reālus pierādījumus prokurors nevarēja uzrādīt. Šāda ranga juristam kļūda pilnīgi nepiedodama.

- Žēl, - es saku. Process solījās būt uzjautrinošs.

- Redz, nav ko kaitināt zosis.

Domāju par to, ka latviešu prese ar lielu spēku biedē pilsētniekus ar krievu mafijas bubuli, nez kāpēc noklusējot kādu amizantu paradoksu. Organizētā noziedzība ir neiznīcināma, un cīņa pret to saistīta tikai ar to, lai tā nepārsniegtu savas sākotnējās iedarbības robežas: narkotikas, prostitūcija, kontrabanda, azartspēles, rekets. Tikmēr Latvijā tā sauktā mafija tieši nodarbojas ar valsts funkcijām: kārtības uzturēšanu, zagto mantu meklēšanu, arbitrāžu. Par ko iekasē vairāk nekā pieticīgu nodokli, desmito tiesu no peļņas. Un uz valsts dedzīgās aplaupīšanas fona latviešu reketieri izskatās pēc īstiem eņģeļiem miesā. Nav pārsteidzoši, ka tādā gadījumā cilvēki biežāk vēršas pēc taisnības pie Mironova, nevis policijā vai tiesā.

Pēc pusstundas jau ripojam pa Jūrmalu un dodamies uz kādu no glābšanas stacijām. Ēkas mastā OSVOD vietā plīvo valsts karogs. Karmīnsarkano saules disku jau līdz pusei nogriezis jūras horizonta zilais skuvekļa asmens.

— izmeklēta vieta, — saka Černiševs, izstūrējot uz plašu bruģētu stāvlaukumu kāpās. – To uzcēla devītie, priekš tautas kalpiem. Nu bet tagad te apmetušies bratvas brigadieri.

Bijušais VDK devītās pārvaldes mantojums no ārpuses izskatās iespaidīgi, trīs stāvi un tornītis ar kaltu vējrādi, dakstiņu jumts, virs garas verandas, plašs solārijs.

- Sveiki, - Oļegs bezrūpīgi pagriežas pret skūtgalvi, kas mūs sagaida uz lieveņa. - Mēs pie Mirona, viss norunāts.

Ieejot, atrodamies starp tīras nomenklatūras greznību: ozolkoka parkets, paklāji, kristāla lustras, Dienvidslāvijas mēbeles. Partijas kungu gars vēl nav izgaisis, jaunkrieviskais gars vēl nav iesakņojies.

No otrā stāva lejā pa kāpnēm pie mums, nokāpj Mironovs, melnām ūsām, izskatīgs, varonīga izskata vīrietis ar sašaurinātām čigāna acīm. Apmainījies ar sveicieniem, viņš mūs uzreiz aizved pie galdiņa, kur ir viss, izņemot putna pienu. Izdzeram glāzi aukstas "Smirnovskajas", kopā uzkožam lasi, pēc kā Černiševs jautā, kā klājas viesmīlīgajam saimniekam.

- Paskat, nesen nopirku šito glābēju tikai par septiņdesmit tūkstošiem latu, - plati novēzējot roku stāsta Mironovs. Tagad tā ir pilnībā mūsējā.

- Kruti, - apstiprina Černiševs.

- Bet ko, nevar aizliegt dzīvot skaisti.

Un savrupmājas saimnieks sāk krāsaini atstāstīt, kādi smieklīgi atgadījumi notika, kad bijušie saimnieki, padomju priekšnieki šeit sarīkoja dzīres, kā Jūrmalas pilsētas tirgotājs viņiem pirmajā kategorijā nodrošināja visu, ko sirds kāro, no gardumiem līdz pieredzējušu meiteņu izguldināšanai. Vārdu sakot, viņu bērnišķīgās izvirtības mums šķiet smieklīgas. Tad, mainoties autoritātēm un ar to saistītajā apjukumā, jautrā dzīve glābšanas stacijā, uz brīdi apdzisusi, bet tad te apmetās noziedzīgās pasaules dūži, kurus cītīgi uzskaita Mironovs. Tālāk seko ilga martiroloģija: kad, kurš un kā nolaidis no kājas viņa draugus-brigadierus, kuri reiz mielojušies pie šī galda, un kādas atriebības sankcijas tam sekoja.

Beidzot Černiševs it kā netīšām sāk runāt par to, kāpēc mēs atnācām. Proti, vai kaut kas nav dzirdams par teroristu grupējuma ieroču iegādi.

- Nē, - saka Mironovs, ielejot vēl vienu porciju degvīna. - apzvanīju visu bratvu. Par šo "Melno Zvaigzni" nezina neviens. Manuprāt, tas ir vienkāršs sapuvis ponts.

Kā teica romieši, ignoratia non est argumentum, nezināšana nav arguments. Taču ieroču un sprāgstvielu piegāde gandrīz neizbēgami iet caur noziedzīgām struktūrām. Mironova viedoklis ir vismaz cerības sološs.

- Vairs ne, esmu pie stūres, - brīdina Černiševs.

- Tak izbeidz, mani čaļi jūs aizvedīs, viss ir konkrēti, - pārliecina Mironovs. - Ja gribi, ātri sarīkosim pirti, šeit ir prīmā pirts, tu tak atceries no iepriekšējām reizēm ...

Tomēr Černiševs apņēmīgi atsakās no turpmākas iedzeršanas, kā arī no pirts. Vēl nedaudz papļāpājuši, dodamies prom.

- Atbrauciet vasarā uz šašļikiem, - sirsnīgi no manis atvadās Mironovs. - Vasarā dzīve šeit parasti ir kā paradīzē.

– Ja būšu Rīgā, noteikti – piekrītu.

Pa brīnišķīgo sešu joslu šoseju "volvo" steidzas atpakaļ uz Rīgu un drīz vien iebrauc pilsētas rietumu nomalē, Zolitūdē, ko pilsētnieki dēvē par ātro bagātnieku īpašumu. Tikai bijušā padomju laika nožēlojamā fantāzija parastam ar paneļu kastēm apbūvētam dzīvojamam rajonam varēja piešķirt superprestižu pakāpi.

- Dzīvosi mūsu viesu dzīvoklī, - informē Černiševs, apturot automašīnu pie vienas no deviņstāvu ēkas ieejām.

Izņemu no bagāžnieka čemodānu un pēc Černiševa ieeju mājā. Lifts mūs uzved uz septīto stāvu, Černiševs atslēdz tērauda durvis ar divām seifa slēdzenēm. Ieejam četristabu dzīvoklī, čemodānu atstāju centrālajā zālē ar atpūtas zonu un lielu, gandrīz metru pa diagonāli televizoru. Černiševs man parāda pārējo dzīvokli, mazākā istabā ir kaut kas līdzīgs birojam, bet bez datora. Un tas arī saprotams, diez vai viņi šeit nāks strādāt. Aiz zāles atrodas neliels perpendikulārs gaitenis, kura centrā ir tualete un vannas istaba, pa kreisi guļamistaba, bet istabā pa labi ir somu pirts. Santehnika dzīvoklī teicama, ierīkota pat džakuzi vanna. Vārdu sakot, Solovjova nauda radījusi visus apstākļus uzdzīvei nepiespiestā gaisotnē.

- Jūties kā mājās, - saka Černiševs. - Tur ledusskapī ir daži krājumi. Ja vēlies, ielien tvaika pirtī. No rīta pēc desmitiem atsūtīšu tev mašīnu.

- Paldies, vecīt.

– Nu, nav par ko. Mans cilvēks piezvanīs pie durvīm šādi: punkts-svītra-punkts. Nu atpūties, man jābrauc.

Viņš noliek atslēgas uz skapīša priekštelpā un aiziet. Aizslēdzis aiz viņa durvis, dodos uz vannas istabu un ieeju dušā.

Pēc dzīrēm pie Mironova man nav absolūti nekādas vēlēšanās vakariņot. Saklāju platu divguļamo gultu istabā pretī pirtij un eju gulēt.

Pa dienu esmu diezgan noguris, un tomēr nevaru aizmigt, galvā lien visādas sīkas muļķības. Konkrēti manas domas neviļus grozās ap uzpūsto nekauņu Sokolovu. Diemžēl bez šādiem tipiem mūsu lietā nevaram iztikt. Krievijas ārējās izlūkošanas budžets oficiāli ir 100 miljoni dolāru, kas ir divdesmit reizes mazāks nekā CIP. Un tādas viltus firmas kā Sokolovam kalpo ne tikai kā lielisks juridiskais segums, bet arī nodrošina ienākumus, kas ir pilnīgi ārpus Domes kontroles. Galu galā vairs nav noslēpums, ka dzērājs Eimss, kurš pārdeva ceerušnikus par pāris miljoniem dolāru, tika atklāts, pateicoties Domes komitejas finanšu plānojumu noplūdei.

Bet ar Sokolovu man no pirmā acu uzmetiena ir sena savstarpēja nepatika. Dienestu sāku GRU specgrupā, kas astoņdesmitajos gados nodarbojās ar nevēlamu politisko figūru likvidēšanu. Varbūt viņš saož, ka es tad nomedīju viņa tipa medījumus, tikai nedaudz lielākus. Un ka dažkārt man ir kārdinājums pielietot iegūtās prasmes, lai gan visos iespējamos veidos cenšos to neizrādīt. Sākumā "Melnā Zvaigzne" man šķita lēta avīžu fantastika. Taču idejas virmo elektrificētā gaisā, un es neesmu vienīgais, kurš ir apmācīts šaut precīzi.

Pēc nelielas vilcināšanās pieceļos, sameklēju pelnu trauku, atgriežos gultā un aizdedzu cigareti.

Es kļuvu atkarīgs no smēķēšanas īpašajā slimnīcā. Agrāk pilnīgi neatbalstīju šo slikto ieradumu, bet tur es to ieguvu, skatoties uz neārstējamo psihu noskūtajām galvām, kuri ar trīcošiem nodzeltētiem pirkstiem salasīja izsmēķus naga garumā no lielas skārda bundžas, kas kalpoja kā pelnu trauks nodaļas tualetē. Nebrīvē, lai tas būtu cietums, kazarmas vai trako nams, cilvēki kļūst atkarīgi no viegli atrodamiem maziem priekiem, piemēram, konfekšu sūkšanas vai smēķēšanas.

Tā nu es sāku iedarvoties, jo citas nodarbošanās nebija, bet naudu kioskam man izsniedza no manis paša kabatas. Bet cita lieta, ka tabakas dūmi man atgādināja sievieti, ar kuru satuvinājos Rīgā. Viņa bija liela smēķētāja.

Pagātni nevar atgriezt, un pārāk daudz dzīvē nenotiek tā, kā dvēseli aizkustinošā televīzijas seriālā. Tagad mēs atkal esam vienā pilsētā, bet maz ticams, ka mēs viens otru satiksim, un tas ir uz labu. Jā, uz labu. Uz labu…

4.

Tiklīdz paspēju uzvārīt kafiju, desiņas un no rīta pabrokastot, ar norunāto zvanu pie durvīm piezvanīja Černiševa atsūtītais šoferis un paziņo, ka gaidīs mani lejā, viņa mašīna ir zila "Audi". Sagatavošanās prasīja vairākas minūtes, tad šoferis mani aizveda uz "Krievu kultūras asociācijas" biroju. Tur mašīnā iekāpa Sokolovs un Černiševs, nesot greznu ar kallām rotātu vainagu ar sēru lenti, un izbraucām cauri visai pilsētai līdz Ulbrokas kapiem.

Naktī anticiklona milzu gaisa virpulis aizvirzījās uz austrumiem, un debesis apmākušās ar pelēku drūmumu. Tātad laiks izrādījās ļoti piemērots bērēm. Mani pavadoņi visu ceļu nepateica ne vārda.

Abās pusēs kapsētas vārtiem gar režģa sētu stiepjas ziedu rindas, kur var iegādāties visu, ko sirds kāro, sākot no pompoza vainaga un beidzot ar apvītušu vijolīšu graša vērtu pušķi. Turpat aiz vārtiem ieraugu melnu "mersedesu" katafalku, blakus smēķē četri dūšīgi puiši no apbedīšanas firmas, ģērbušies baložu krāsas formas jakās. Tālāk pie kapelas nelieli, izkaisīti draugu un radu pulciņi gaida aizkavējušos priesteri. Cilvēku ir maz, nesanāks pat divdesmit.

Sokolovs pieiet klāt šņukstošai jaunai sievietei melnā lakatā, kura tur aiz rokas puisīti cepurē ar pomponu, un izsaka viņai līdzjūtību. Mēs ar Černiševu sekojam viņa piemēram. Pugačova atraitne ir reti skaista, viņai ir Madonnas seja no renesanses audekla.

- Bet re kur ir Iļjas pēdējā aizraušanās, Lara, - Černiševs man nomurmina, kad mēs paejam malā.

Es uzmetu skatienu vulgāri izkrāsotai meitenei ar mazām rudām sprodziņām, kas izlien no astoņstūrainas cepures apakšas. Viņas zivs acīs ne asaras. Blakus viņai no vienas kājas uz otru mīņājas drūms, spēkavīrs ar kvadrātveida fizionomiju un ādas jakā.

Kas tas viņai blakus? - paautāju.

- Nav ne jausmas.

Kaut nosit nesaprotu, kāpēc Pugačovam bija vajadzīga mīļākā, kuru pat nevar salīdzināt ar viņa sievu. Tomēr velns zina, kādas šīm sievietēm slēptās labās īpašības un kādi trūkumi.

No pārējās publikas man ir pazīstams tikai viens cilvēks, mans vakardienas kupejas biedrs Jura. Mēs ar viņu apmaināmies rezervētiem galvas mājieniem.

Beidzot ar "Ford Eskort" ierodas pareizticīgo priesteris, un sākas bēru pasākums. Zārkā guļot, Pugačovs izskatās ne tik daudz pēc mākslinieka, cik pēc vidusšķiras bandjugana: sevišķi īss matu griezums un moderns sen neskuvies. Pēc bēru dievkalpojuma un atvadīšanās no mirušā pie darba ķeras apbedīšanas uzņēmuma darbinieki. Viņi iekrauj zārku katafalkā un ved to pa centrālo aleju līdz milzīgas kapsētas tālākajam galam, kas atrodas pie nelieliem pakalniem. Bēru gājiens virzās tālāk, un pēc ceturtdaļstundas zārks tiek uzlikts uz dēļiem virs svaigi izrakta dzintarainu smilšu kapa. Pārdesmit metru aiz tā sakrautas kapsētas gružu kaudzes, un tālāk nav pat žoga, vien priežu meža retie koki.

Priesteris cītīgi šūpo kvēpināmo trauku, tad čaklie strādnieki ar dvieļiem nolaiž zārku mitrā dzeltenajā bedrē. Atraitne nemierināmi šņukst, visi pēc kārtas met lejā saujas smilšu, un pa glancēto vāku noskan klusināti plakšķi. Puiši formas jakās aizrok kapu, rudo uzkalniņu noklāj ar egļu zariem, vainagiem, pušķiem. Tas arī viss, bija cilvēks, un nav cilvēka.

Tādā pašā drūmā klusumā ar mašīnu atgriežamies centrā, mēs ar Černiševu izkāpjam netālu no viņa ofisa, atvadījušies no Sokolova, kurš aizripo tālāk savās darīšanās.

Černiševs savā kabinetā uzreiz sāk burties gar kafijas automātu, tad ieslēdz televizoru un ievieto videomagnetofonā kaseti.

- Šis ir tas pats ieraksts, kura dēļ Starkovs tika atlaists no darba, -- pasmaida Černiševs. - Papriecājies.

Filmēšana veikta ar parastu VHS videokameru, operators acīmredzami pašmācījies amatieris, kvalitāte atbilstoša.

Uz ekrāna redzu platu muguru, kas pārklāta ar melnu ādas jaku, un pinkainu galvu slēpošanas cepurītā. Intervējamais stāv aizgriezies no objektīva un pretī Starkovam, kurš rokās tur oranžu mikrofona bumbieri. Apkārt parka koki, bez lapām.

Saruna ilgst aptuveni desmit minūtes, un gandrīz vārdu vārdā atkārto "Krievu balsī" publicēto interviju. Pēc tam Oļegs izņem kaseti no videomagnetofona un ieslēdz to seifā.

- Nu, kāds iespaids? viņš jautā.

- Nekā jauna, - skopi rezumēju.

— Jā, diemžēl. kafiju gribi?

- Gribu.

Kad izdzeram pa krūzītei, laiski pļāpājot par ziemas olimpisko spēļu rezultātiem, iezvanās telefons.

- Jā, klausos,- Černiševs saka klausulē. - Jā, uzzināju - - Žēl - - Tad rīt, līdz vienpadsmitiem, jums derēs? - - Nu ko, gaidīšu.

Ar drūmu izskatu nometis klausuli, viņš sirdīgi norūc:

- Mauka!

Klusējot iztēloju apmulsumu.

- Nu, tas Starkovs. Baigi atvainojas, bet nevar ierasties. Kaut kur jāskrien, šķiet, ka viņam darbs pagadījies. Bet rīt vienpadsmitos solās būt pie manis kā durklis. Tev ieliet vēl?

- Paldies, pietiks, - atsakos.

- Labi, lai veicas.

Katram gadījumam pārzvanu Robertam, un mēs savstarpēji apstiprinām tikšanos pulksten piecos viņa mājā. Izeju no ofisa pa šķērsielām izeju uz Brīvības un ar kājām soļoju uz Daugavas pusi. Pilsēta ļoti kompakta, salīdzinot ar Maskavu, šeit viss ir tuvu, un es priecājos, ka man ir iespēja paklejot apkārt, apbrīnojot pavasarīgo Rīgu. Pie bijušā planetārija, tagad Kristus Piedzimšanas katedrāles, nogriežos uz Esplanādi, no turienes dodos uz Bastejkalnu. Pa ceļam ievēroju, ka uz IeM ēkas daudzās ložu bedrītes noklātas ar cementu, bet pelēkie plankumi nav aizkrāsoti. Vai nu nav naudas, vai arī mazohisma dēļ tika nolemts remontu nepabeigt, atstāt skaidrā atmiņā tos laikus, kad saujiņa omoniešu darīja, kas ienāk prātā, bet republikas varas pārstāvji bija panikas pilnā paralīzē.

Nevaru dabūt ārā no galvas trako 1991. gada janvāri, kad no Baltijas valstīm līdz Kaukāzam uzliesmoja prasmīgi organizētas asiņainas sadursmes. Aizkulišu spēki Rīgā sarīdīja nepielūdzamo OMON pret miliciju, salika uz jumtiem snaiperus, kā arī saaicināja uz kautiņu televīziju un žurnālistus. Divi ieradās pat stundu pirms noteiktā laika un sāka izjautāt dežurantu pie Iekšlietu ministrijas ieejas, kas te notiekot.

Starp bagātīgajiem, bet haotiskajiem video dokumentiem atmiņā iespiedies pēdējais operatora Slapiņa uzņemtais kadrs sekundi pirms viņa nošaušanas. Parkā spēcīgi ber no automātiem, bet spilgti apgaismotajā logā IeM fasādes piektajā stāvā redzams tumšs cilvēka siluets, kas mierīgi vēro notiekošo.

Tonakt parkā bez Slapiņa gāja bojā divi patrulējošie miliči un pusaudzis. Viņus nošāva nezināms snaiperis, kurš sēdēja "Orbīta" veikala bēniņos un kuram nebija nekāda sakara ne ar OMON, ne ar IeM. Vietā, kur tika atrasti mirušo ķermeņi, tagad guļ saplacināti granīta akmeņi, noslīpēti no augšas, ar izgrebtiem upuru vārdiem. Kā asiņu lāses gar parka takām.

Diez vai manā mūžā izpeldēs virspusē šīs duālās varas un barikāžu laika netīrās, tumšās afēras smalkumi. Un man noteikti nesagaidīt tiesas procesu pret cilvēku, kurš toreiz bija valsts priekšgalā. Tāda kalibra noziedzniekus uz apsūdzēto sola nesēdina. Bet būtu gan vērts papētīt. Ja šis blēdīgais un melīgais reģionālās komitejas prezidents nezināja, kas notiek valstī, viņam jāpietiesā termiņš par klaju nolaidību. Bet, ja viņš nejauši tomēr zināja, kāpēc tiek izlietas asinis, tad viņš ir pelnījis karātavas.

Pagājis garām Pulvertornim, ieeju pirmajā kafejnīcā, kas pagadās. Pēkšņi radās vēlme mierīgi pasēdēt pie kafijas tases vienatnē ar savām domām. Taču kā grēks man gadījies runīgs galda biedrs, sārtens resnītis nevainojamā uzvalkā un ar Roleksu uz locītavas.

Kad es apsēdos pie viņa, viņš ēda eskalopu ar šampinjoniem, noskalojot to ar "Ginesu". Košļājot, viņš ik pa laikam paskatījās uz mani ar viltīgām olīvu acīm, es ar īgnumu nodomāju, man, šķiet, par kompanjonu trāpījies homoseksuālis. Šķiet, ka šī auditorija tagad ir kļuvusi par seksuālo vairākumu. Tomēr nekas tamlīdzīgs, viņš izrādījās tikai nogarlaikojies muldoņa.

Kad viesmīlis man atnes tasi kafijas un eklēru, resnītis ar dažām nenozīmīgām frāzēm uzsāk sarunu. Viņš stādās priekšā, nosaucot sevi par Mihailu, pēc Rīgas paražas, bez tēva vārda. Kad izrādījās, ka esmu žurnālists un vakar atbraucu no Maskavas, Mihails uzstaroja un iedarbojās no pusapgrieziena:

- Un par ko rakstīsiet?

– Principā par vietējo situāciju.

- O-o, tagad mums šeit ir tāda tautu draudzība, ka turies! - dzīvi ber resnītis, pastumdams malā savu šķīvi ar pārpalikumiem. Gribiet piemēru?

- Protams, - pamāju un iemalkoju kafiju.

- Tad aizejiet uz Dzirnavu un Skolas stūri, noteikti aizejiet, - viņš uzstāj.

- Noteikti aiziešu, tikai gribētu zināt, kāpēc?

- Tur ir Ebreju biedrības ēka, un tai pretī kāds uz mājas sienas ar baltu krāsu vāciski uzrakstījis: "Juden, raus!" un uzzīmējis mērķi. Varat iedomāties? Tieši tā, pilsētas centrā! Šo uzrakstu, garām iedams, skatīju vairākus mēnešus. Un neviens pat neiedomājās to aizkrāsot.

- Vai nu maz kādas stulbības tagad raksta uz sienām, - apzināti uzkūdu. - Vakar, piemēram, redzēju citu uzrakstu: "Hansi ir kuces." Par katru šķaudienu nenovēlēsi.

- Tad jums būs vēl viens svaigs piemērs, - Mihails turpina, nemaz nesamulsis. - Valsts galva caur un cauri fašistiskās Pērkonkrusta organizācijas kongresā saka apsveikuma runu! Tā neko jau, vai ne?

- Vismaz tur ir kāda loģika, - es nomurminu un sāku ēst kūku. - Politiskās partijas izformētas, un masveida atbalstam ar Pilsoņu kongresu vien nepietiek.

- Bet kur skatās Rietumi? - resnītis ir sašutis, izbolīdams aizblīdušās acis. – Vārdos it kā nosoda, bet tikai te ar vārdiem nepietiek. Tas taču Baltijas Sadams Huseins, godīgi!

– Īsti nebūs, te ir cita orientācija. Kauliņš vēlas iestāties NATO, un Amerika, šķiet, ir apmierināta ar viņa degsmi.

- Amerika vispār traka palikusi. Tūlīt, martā tak plānots SS veterānu gājiens! - Mihails nerimstas.

- Nu tas gan ir pilnīgs idiotisms, - es piekrītu.

Resnītis pēkšņi atplaukst viltīgā smaidā:

— Ziniet, viņiem ir objektīvi iemesli būt idiotiem.

— Lūk kā?

- Saprotiet, latvieši ir zemnieku tauta, - viņš ber lipīgos pusčukstos. - Dzīvoja zem vāciešiem, apsegloti, staigāja aiz arkla un precējās ar radiniekiem. Domājat, septiņi gadsimti nepārtraukta incesta nāk par labu? Viņu genofonds jau sen izsmelts, kļuvuši par galīgiem debīliķiem, šī vārda vistiešākajā medicīniskajā nozīmē. Nu, paskatieties uz to pašu Kauliņu: noļukušas ausis, zoss kakls, ķīļveidīgs purns. Tipisks deģenerāts, kā jau lielākā daļa dedzīgāko nacionālradikāļu.

Nejaušais sarunu biedrs man uzreiz kļūst pretīgs. Turklāt resnītis ir stulbs, neapzinoties, ka šādas rasistiskas runas viņu nostāda vienā līmenī ar tiem pašiem antisemītiskajiem neonacistiem. Bet iebildumi jānorij. Diemžēl mans amats prasa spēju uzmanīgi klausīties un mazāk glaudīt pret spalvu.

- Interesants novērojums, - es pamāju, norijot vēl vienu kūkas gabalu. - Bet rakstīt par to laikrakstā nebūs īsti pareizi ...

- Tad uzrakstiet savai avīzei, kā te tiek apspiesti nepilsoņi! – uzvelkas mans sarunu biedrs.

Aha, tagad nonācām pie visvārīgākā.

- Ar lielāko prieku. Vai varat nosaukt faktus?

Ja ievajadzēsies, tad arī pats varētu nolasīt garu lekciju, kurā uzskaitīti Cilvēktiesību deklarācijas punkti, kas Latvijā tikuši pārkāpti vēl pirms Kauliņa nākšanas pie varas. Tomēr izskatos ieintriģēts.

Kāpēc jāiet tālu. Man vasarā ir ceļojums uz Portugāli. Izrādās, ka viņi šo violeto ausvaisu neatzīst, - bēdīgi ziņo Mihails.

- Vai tad? - pabrīnos. Cik zinu, atzīst.

– Tagad varbūt, bet tad vēl nē. Zināt, cik pazemojoši? - viņš nopūšas. - Man ir vesela čupa tiesību uz šo smirdīgo pilsonību, jebkurā normālā valstī es jau sen būtu pilsonis. Esmu šeit dzimis runāju latviski, esmu precējusies ar pilsoni. Bet vecuma ziņā rinda uz naturalizāciju mani sasniegs tikai nākamajā gadsimtā, varat iedomāties?

– Nav nemaz  tik ilgi jāgaida, tikai divi gadi.

- Trīs, - viņš precizē. - Mans pilsonības logs atvērsies 2001. gadā.

– Nu, ja nevarat izturēt, pieņemiet Krievijas pilsonību.

- Krievijas nevaru. Man bizness neatļauj, strādāju ar nekustamajiem īpašumiem. Pastāvīgs kontakts ar oficiālajām struktūrām,  saprotat?

– Neapšaubāmi.

Es viņu saprotu, man smieklīgi un pretīgi skatīties uz šo nomocīto, apspiesto un beztiesisko. Nāk prātā anekdote no dzīves, kā astoņdesmito gadu beigās ASV vēstniecību Maskavā aplenca emigrēt gribošo ebreju pūļi. Viņi aizpildīja garas anketas, kurās bija šāds jautājums: "Vai jūs esat bijis politiski vajāts?" Un kāds ļoti nopietni rakstīja: "Es varēju beigt skolu ar zelta medaļu, bet man iedeva tikai sudraba."

- Bet vispār šeit drīz būs piecas minūtes jautrības, - Mihails atkal pieklusina balsi. – Man, ziniet, ir sajūta, ka vietējie debīliķi beidzot aizspēlēsies. Jei bogu aizspēlēsies ...

- Ko jūs ar to domājat? -  bezkaislīgi jautāju.

Piezīme sanākusi ne visai veiksmīga, jo resnītis pēkšņi uzreiz atjēdzās, acis sāka šaudīties šurpu turpu. Iespējams, beidzot apjēdza, ka viņa priekšā pilnīgi svešs cilvēks, un sarunā nevajadzētu aiziet pārāk tālu.

- Saprotiet, cilvēkiem pacietība beidzot plīsīs, - viņš ātri atjēdzas. - Viņi šeit nesaprot krievu dvēseli. Viņi spiež, mēs noliecamies. Bet tad mēs noteikti iztaisnosimies, un lai tad vaino sevi. Kā zināms, krievi jūdz lēni, bet brauc ātri.

- Sacelšanās, bezjēdzīga un nežēlīga?

- Tieši tā.

Mihails iemalko "Ginesa" malku, uzmetot tik stingru skatienu, it kā tūlīt taisītos sacelties krievu manierē.

- Izbeidziet, mamaliga neeksplodē, - es nicinoši atmetu.

- Kā jūs teicāt, mamaliga? Kas tā tāda?

Viņš izdzer savu glāzi un ar manierīgām kustībām novelk gar lūpām salveti.

- Kukurūzas putra.

- Patiesībā, tā ir taisnība, te vairs nav krievi, bet krievvalodīgie padomisti, - negaidīti piekrīt resnulis. - Jo īstie krievi jau sen būtu šo lauciniecisko debīlisko neofašismu aizslaucījuši pie izdrāztās velna mātes. Tagad lūk, runā tikai par vietējiem krievu teroristiem, organizāciju "Melnā Zvaigzne", esat dzirdējis?

Jā, lasīju avīzē. Bet domāju, ka tas ir kaut kāds blefs.

- Domājat? Nu, nezinu, nezinu... Visus jau noveduši. Aizspēlējies Kauliņš, noteikti aizspēlējies līdz rokturim. Būs trakulīgas galvas, būs vētra, atcerieties manus vārdus. Atceros, kā 1991. gada janvārī visa Rīga vēzītī stāvēja OMON priekšā. Un viņu bija tikai divi simti cilvēku. Ja kaut kas notiks, vairāk arī nebūs vajadzīgs. Atkal šie ausainie debīliķi vēzītī nostāsies.

- Padzīvosim, redzēsim, - es nomurminu.

Saruna pārtrūkst, un arī man pienācis laiks doties vizītē pie Gruškina.

- Atļausiet atvadīties, - es pametu skatienu pulkstenī un dodu zīmi tālāk stāvošajam oficiantam. Paldies par interesanto sarunu.

- Un jums paldies, bija prieks iepazīties, ceru redzēties vēl... - tomēr Mihails nepiedāvā apmainīties vizītkartēm. - Uzrakstiet par to visu, noteikti uzrakstiet. Šitos neliešus ne arko necaursitīsi, bet vismaz lai cilvēki Krievijā zinātu, kas šeit notiek.

– Noteikti uzrakstīšu. Esmu taču redakcijas komandējumā.

Mana kafija izdzerta, viņa alus beidzies, saruna noapaļota, un virs galda karājas drūmā, neskaidra vakuuma mākonis.

- Ziniet, esmu pa pusei ebrejs, - beigās pēkšņi atzīstas Mihails. – Bet dvēselē - krievs. Galvenais taču ir valoda un kultūra, vai ne? Ja dzīvotu Izraēlā, tad tur mani uzskatītu par krievu, un tas būtu pareizi.

- Noteikti, - es piekrītu.

Jocīgi cilvēciņi, jaukteņi-ebreji, viņus noteikti ievelk radikālismā. Vai nu galīgi cionisti vai dedzīgi antisemīti, bet šis te lūk krievu dumpinieks.

- Bet sābri man būtu teikuši: "Leh li Rusija," tas ir, brauciet uz Krieviju, - resnais skumji pasmaida. - Iedomājieties, kā tas ir būt pinkainam ebrejam Padomju Savienībā, ierasties Erecā, un tur tu esi draņķīgs krievs. Mūs, krievus, tagad visur spārda. Tāda tā mūsu galīgā laime ...

Atturēties no homēriskiem smiekliem man palīdz oficianta parādīšanās, kurš noliek uz galda malas apakštasīti ar rēķinu. Par niecīgo kafijas tasīti un kūku esmu parādā astoņdesmit santīmus, tas ir, gandrīz pusotru dolāru. Labi, lai aizrijas.

- Paldies, atlikumu nevajag, - uzmetu  uz apakštases skanīgu latu un pieceļos no krēsla. - Uzredzēšanos, Mihail.

- Uz redzēšanos. Ā, starp citu, atgādiniet, kā jūs teicāt par to, kas nesprāgst?.. - viņš jautā.

- Mamaliga, - es atbildu un pieticīgi precizēju. – Tikai to teicu nevis es, bet Čaušesku par rumāņu tautu.

– Taču beigās viņi uzsprāga un pielika to pie sienas! - priecīgi iesaucas resnvaigu dumpinieks.

- Izņēmums no vispārējā noteikuma, - es sausi saku un dodos uz garderobi.

Ejot pa Vaļņu ielu, ieskatos garāmgājēju sejās. Ļoti dažādas sejas, dažreiz nomāktas un bezcerīgas, dažreiz smaidošas, un no tām nevar noteikt, kas notiek valstī. Cilvēki ierauti ikdienas dzīves virpulī, lielākajai daļai nemaz nerūp politiskais režīms savā valstī. Viņi smagi strādā, ēd un dzer, taisa bērnus un guļas zārkā neatkarīgi no tā, kas pār viņiem valda: Staļins vai Hitlers, Mao vai Pols Pots, Jeļcins vai Kauliņš. Turklāt vienkāršajiem nav dots zināt, kur aizstiepjas reālās varas pavedieni, kā dūrēs tie cieši saspiesti., Virs pelēkā aklā pūļa mērkaķojas uzpūstas marionetes. Un, ja paskatās kaut nedaudz aiz teātra aizkulisēm, uzgāžas auksts apmulsums un uznāk biezs nelabums. Ganieties, mierīgās tautas. Guliet mierīgi. Jūsu laime slēpjas neziņā.

Mans ceļš ved uz miniatūrās Vecrīgas otro galu, tur dzīvo Gruškins, šaurā ieliņā pretī sinagogai. Kad es nāku pie tās, uz sienas redzu zaļu ar aerosolu krāsotu svastikas zīmi. Spriežot pēc krāsas stāvokļa, tā tur uzzīmēta jau sen, un neviens to nomazgāt nesteidzas. Acīmredzot varas iestādēm ir vienalga, bet rabīni pareizi nosprieduši, ka nacistu emblēma apkauno nevis viņus, bet gan tos, kuri to uzgleznoja.

Ieeju pēc urīna smirdošajā kāpņu telpā, uzkāpju uz trešo stāvu, piezvanu pie durvīm ar garu zvana signālu, atceroties, ka Robertam ir slikta dzirde.

Gruškins atver man durvis un plati pasmaida.

- Sveiki, ienāciet, ļoti priecājos... Šurp, lūdzu.

Novilcis jaku, ieeju plašā istabā. Pie sienas karājas milzīga veca PSRS karte, tai blakus šur tur salīmētas lielas fotogrāfijas, kas uzņemtas no kosmosa satelīta. Acīmredzot piemiņai par tiem laikiem, kad mājas saimniekam bija iespēja nodarboties ar zinātni. Pie loga ir liels rakstāmgalds, aprakts zem grāmatu kaudzēm un blīvi aprakstītiem papīriem, bet no stūra, kur ir podiņu krāsns, man pretī izlien dūšīgs pelēks kaķis ar ērkšķogu acīm.

- Tēju vēlaties? Man ir laba, Ceilonas.

- Paldies, nevajag censties. Nesen dzēru kafiju.

Apsēžamies izsēdētos krēslos pie nobružāta kafijas galdiņa, Roberts iebāž ausī dzirdes aparātu.

- Kā dzīvojat? - pajautāju. - beidzot darbu atradāt?

Gruškins saviebjas un atmet ar roku.

– Jā, te uzradās viena haltūra kādai firmai. Tikko pabeidzu...

Tēma ir interesanta, jo viņš pilda pasūtījumu vācu izlūkdienestiem, kā vakar paziņoja Černiševs.

- Bet es jau biju iedomājies, ka jūsu specialitātē Latvijā tagad vairs nav ko darīt, - es sāku strauji pieķerties lietas būtībai.

– Tas neskar Latviju. Bet es, ziniet, izdarīju ļoti interesantus secinājumus. Gribat, pastāstīšu?

- Protams.

Piecēlies no krēsla, Gruškins pieiet pie rakstāmgalda, noliecas un stenēdams izvelk no telefona rozetes kontaktdakšu. Viņš droši vien domā, ka tādā veidā var pasargāt sevi no noklausīšanās. Robertam, kurš padomju režīma laikā dzīvoja kā daļējs disidents, pirms divdesmit gadiem iesakņojušies sazvērnieciski ieradumi. Tikmēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka VAD ieraksta mūsu sarunu ar viņu, izmantojot vienu no desmitiem mūsdienu ģeniālajām metodēm. Jo īpaši ir taču iespējams ierakstīt mikrofona membrānas vibrācijas pat no atvienota tālruņa. Vai arī ierīcē uzstādīta vabolīte ar neatkarīgu jaudu. Saruna dažkārt tiek noklausīta, uztverot mikrostrāvas, kas rodas durvju zvana kausā. Visbeidzot, arī logs lieliski kalpos kā mikrofons, ja lāzera stars tiks vērsts uz tā stiklu un tiks ierakstīts atstarotais modulētais signāls.

- Mani palūdza novērtēt kopējo Krievijas zelta potenciālu, es par šo jautājumu esmu suni apēdis, - saka Gruškins, atkal apsēžoties krēslā. - Un arī strādāt sāku Učurā, Tumanova atradņu artelī. Tajā pašā, kurā septiņdesmitajos gados no VDK slēpās Visockis. Tad es kā pa jokam nopelnīju šeit šo te dzīvoklīti, - Viņš novēzē roku. – Nu, un, protams, pēc tam uzrakstīju disertāciju par zeltu. Un te nu es sēžu, ēst nav ko, nav ko samaksāt par dzīvokli, pēkšņi atnāk puiši no firmas un piedāvā veselus simts latus, varat iedomāties? Darbs ir spļāviena vērts, pamodiniet mani nakts vidū, tūlīt atbildēšu, kas un kā.

Pēc kursa simts latu - kādi simts piecdesmit dolāri, es izrēķinu. Tomēr bezdarbnieks Roberts priecājas, ka tik svarīgu stratēģisku informāciju pārdod gandrīz par velti, tas ir, pēc vietējiem standartiem, par divām mēneša iztikas minimuma algām.

- Kopumā attēls izrādījās ļoti, ļoti interesants, - viņš turpina. - Kā jums patīk, īsi vai sīkāk?

— Ja iespējams, lūdzu, sīkāk.

- Tad klausieties. Es uzceltu Staļinam pieminekli no tīra zelta, - kaislīgi stāsta Gruškins. - Ziniet kāpēc?

- Nav ne jausmas.

- Viņš pavēlēja pārbaudīt visas mazos strautus Sibīrijā, kas, iespējams, varētu saturēt zeltu. Un atklāja plašu zelta ieguvi. Ļeņins, kā zināms, visas zelta rezerves izdāļāja ārzemēm, cerot, ka drīz būs pasaules revolūcija, priekš kāda velna glabāt fondus. Bet, kad Staļins nomira, zelta rezerve bija piecpadsmit tūkstoši [15000!!!] tonnu, pamatīgi, vai ne? Un tad Brežņevs atkal visu izšķērdēja, piedevām apejot kvotas, pa Rietumu melnā tirgus kanāliem. Bet Andropovs mantoja tikai trīs simti [300] tonnu. Tātad Krievijas zelts divas reizes tika ieliets Rietumu ekonomikā un ievērojami uzlaboja tur finansiālo situāciju. Nu, to es, starp citu, iekavās. [Pašreizējais oficiāli zināmais Krievijas zelta fonds, pēc interneta datiem ir 2276, 77 tonnas. Var redzēt, cik ļoti par savas valsts ekonomiku rūpējās padomijas līderi, pēc Staļina nāves!!! tulkotājs] Vispār Krievijā jau kopš Staļina laikiem visur ir pētīti apgabali, kur no granītiem izplūst strauti un gar krastiem nogulsnējas zelts. Taču līdz šim ir izstrādāti tikai tie strauti kuros zelta saturs nav mazāks par trīsarpus gramiem uz kubikmetra. Citi vienkārši neskaitījās. Varat iedomāties?

Pagaidām iedomāties neko nevaru, bet ar gudru skatienu pamāju ar galvu:

- Tā, tā. Nu?..

– Bet Rietumos par industriālajai attīstībai piemērotiem tiek uzskatīti jau apgabali, kur kubikmetrā ir vismaz astoņas desmitdaļas grama, o kā! Atbilstošās tehnoloģijas jau pastāv štatos, Kanādā un Austrālijā. Nu veicu pārrēķinu un izrādījās, ka Krievija ir absolūta pasaules līdere pēc zelta daudzuma tās dzīlēs. Mūsu nabadzīgajā sadirstajā Krievijā zelta ir desmit reizes vairāk nekā pat Dienvidāfrikā, iedomājieties!

- Lieliski, pat nespēju tam noticēt, - es piekrītu.

- Un tad es sāku domāt, - Gruškins ir iedvesmots. - Ne jau firmai, man pašam. Jūs, protams, esat pazīstams ar jēdzienu "zelta miljards"?

- Vispārējos vilcienos.

Pelēkais kaķis iespaidīgi pastaigājas pa istabu, tad pēkšņi ielec man klēpī, pieprasot glāstus. Pakasu viņam aiz auss un klausos Roberta satraukto runu.

- Tas ir bagātāko valstu kopējais iedzīvotāju skaits. Izrādās, ka divas trešdaļas pasaules izejvielu patērē tikai piektā daļa cilvēces. Un dzīvo atbilstoši, peldas taukos, zemniekiem piemaksā par nepietiekamu pārtikas ražošanu, kamēr nabadzīgajās valstīs cilvēki mirst badā. Ja ņem pēc Marksa, tagad kapitālistiskā ekspluatācija ir aizstāta ar ģeopolitisko ekspluatāciju, lūk kur svarīgākais. Un šīs ekspluatācijas sāls ir izejvielu lētums un tehnoloģiju augstās izmaksas. Bet kurš teica, ka tas ir pareizi? Kas noteica šīs cenas, un cik tās ir pamatotas? Galu galā tehnoloģijas var nopirkt, izstrādāt pašiem, beidzot nofenderēt. Šodien valstī šo tehnoloģiju nav, bet rīt jau būs. Bet, ja valstij nav izejvielu, tādu nebūs nekad. Tehnoloģijas nekur nepazudīs, ja vien nenovecos. Bet izejvielu agrāk vai vēlāk kļūs par maz. Secinājums?

Iekšēji jau sen esmu novītis no garlaicības. Gruškins apseglojis savu mīļāko jājamzirdzi'ņu un aizrautīgi melš. Uz viņa retorisko jautājumu es sniedzu vienīgo iespējamo atbildi:

– Es ļoti uzmanīgi klausos.

- Ļoti vienkārši. Mums ir jāpārskata pasaules cenas. Lai izejvielas kļūtu dārgākas, bet tehnoloģijas lētākas. Bet ja uz to atvēzējas kaut kāda banānu republika, tur prezidentu ātri nometīs nost, lai noliktu valsts priekšgalā tādu pašu diktatoru kā Pinočets un viss būs kā agrāk. Bet ko tad, ja Krievija, dabiskā līdere starp izejvielām bagātajām valstīm, paziņos par cenu pārskatīšanu un piedevām pavicinot ar stratēģiskām kodolraķetēm? Tad zelta miljardam gals klāt, saprotat?

Roberts ietur teatrālu pauzi. Apnicis no glāstu priekiem, kaķis nolec no mana klēpja un dodas pie savas bļodas stūrī. Es pašūpoju galvu un skeptiski pasmejos.

- Tiešām domājat, ka kaut kas tāds ir iespējams pašlaik?

- Pilnīgi. Pirmkārt, Krievija ir pārliecinoša līdere visās sešdesmit stratēģisko resursu pozīcijās. Un, otrkārt, tas ir nenogremdējams raķešu nesējs, kuru aizskart nav ieteicams nevienam.

- Es domāju politisko situāciju...

- Pie pašreizējās kompradoru valdības [Jeļcins. tulk]  Krievija to, protams, nedarīs, - drūmi piekrīt Gruškins. - Taču nacionālo interešu nodevības politika sevi jau izsmēlusi. Agri vai vēlu Krievijā pie varas nāks citi līderi. Patrioti šī vārda labākajā nozīmē. Tad arī Latvijā, starp citu, ievedīs beidzot kārtību.

- Esat pārliecināts? - Esmu iekšēji noraizējies. - Kā? Ar spēku?

- Kāpēc uzreiz ar spēku, Latvija vienalga ir atkarīga no Krievijas, tā teikt, ar visām iekšām. Šeit viss izsaimniekots un izlaupīts, gan rūpniecība, gan lauksaimniecība, ekonomika balstās tikai uz diviem pīlāriem: bankām un reeksporta. Bet galvenā eksporta prece – ko jūs domājat? Dīzeļdegviela. Nu tas tak kaut kāds arābu emirāts, nevis Baltijas valsts. Piedevām, astoņdesmit procenti no banku kapitāla šeit ir Krievijas izcelsmes. Tikai tagad šī barotava šķiet pamazām apsīkst. Un ziniet kāpēc?

- Nav ne jausmas.

Gruškina muldēšanai neredz galu, un es nekādi nespēju pavērst sarunu par vienīgo mani interesējošo tēmu – nelaiķi Pugačovu.

- Ja no Krievijas uz Rietumiem izveda divsimt miljardus dolāru, tad no Latvijas desmit, - svarīgā tonī iesāk Gruškins, virpinot pirkstos dzirdes aparāta vadus.

- Jūsu dati ir novecojuši, - es iebilstu.

- Tam nav nozīmes, pirms trim gadiem attiecība bija tieši tāda, - Gruškins noraida. - Tagad es vienkārši vairs nevaru regulāri izsekot šo procesu, nav naudas laikrakstiem. Tātad, ja salīdzināt šos skaitļus, kas sanāk?

- Un kas?

– Latvijas iedzīvotāju skaits ir septiņdesmit piecas reizes mazāks nekā Krievijā. Rēķinot uz vienu iedzīvotāju, no Krievijas izvesti tūkstoš trīs simti dolāru, no Latvijas – pieci tūkstoši dolāru. Vai tas nozīmē, ka Latvija ir turīgāka par Krieviju par trim un astoņām desmitdaļām reižu? Nekā nebija, šeit ir tikai tranzīta punkts. Sava veida mazs finanšu jaucējkrāns, pa kuru Kremļa sūdainās žurkas [dermokrāti] pumpē sazagto prom uz Rietumiem. Ļoti ērti: līdz riebumam naidīga republika, kurā tik ērti paslēpt galus ūdenī.

Paliecies uz priekšu, Gruškins piedraud ar pirkstu kādam neredzamam.

– Tikai tagad šī maļina beigusies, tā zaudējusi savu aktualitāti. Valsts jau sen izlaupīta, un jaunus oligarhus vairs nevajag. Bet valdība nobažījusies, ka Krievijas simti miljardu tiek investēti caur bankām Rietumu ekonomikā. Tā ka varu apliecināt, parazītu greznā dzīve šeit drīz beigsies.

- Jā, biznesmeņiem šeit iet arvien sliktāk, - man izdodas piebilst. – Ir jau viens raksturīgs simptoms. Mākslinieki sūdzas, ka pieprasījums pēc gleznām samazinājies, un arī cenas atbilstoši...

Piezīme trāpījusi mērķī, un saruna sāk grozīties ap vietējiem gleznotājiem. Ar daudziem Gruškins ir draugos, jaunībā nodarbojies ar akvareļu ainavām, joprojām saglabājot tieksmi pēc mākslas cilvēkiem. Viņš sīki uzskaita savus paziņas, un es, savukārt, pieminu ceļabiedru Juriju, no kura uzzināju par Pugačova slepkavību, un dalos iespaidos par šodienas bērēm.

- Šausmīgs atgadījums, - Roberts pamāj. – Viņam palika sieva ar mazu bērnu... Zini, es biju pie viņa slepkavības priekšvakarā, jā. Aiznesu grāmatu, viņš man iedod šo to jaunu lasīt, tagad grāmatas ir nekaunīgi dārgas, nevaru atļauties ...

Klīst baumas, ka viņu nogalinājuši teroristi. Tikai nesaprotu, kāpēc.

- Oho, lūk kā! - Gruškins ir pārsteigts. - Bet mēs visu vakaru, runājām par šo pašu "Melno Zvaigzni", strīdējāmies ...

- Pat tā? Tiešām?

Tomēr Robertu nevajag mudināt, viņa runīgumam nav robežu.

- Es pie viņa atradu kompāniju, - viņš labprāt stāsta. – Viņa pašreizējā draudzene Lara, šķiet, strādā kaut kādā redakcijā. Un vēl kāds puisietis, Gera, es viņu redzēju pirmo reizi. Iļja teica, ka šie teroristi esot malači, ka viņš tos saprotot, te viss tik ļoti sastindzis, ka pats bijis gatavs ņemt rokās automātu. Viņš jokoja, esot viņam bieži jautājuši, vai Alla Borisovna esot ar viņu saistīta, bet viņš pats esot Emeljana Pugačova pēcnācējs. Lara viņam iebilda, sakot, ka ar terorismu neko labu nevar panākt. Es viņu atbalstīju, man šādas metodes nav pieņemamas, bet Gera, viņš visu vakaru klusēja, bija drūms un strēba martīni.

- Laru redzēju šodien kapsētā, viņa ir tik rudmataina, - es saku. – Un šis Gera tāds neliels, platiem pleciem, izskatās pēc svarcēlāja?

- Jā, pareizi. No kurienes viņu pazīstat?

Viņi šodien abi kopā bija bērēs.

Vēl mazliet papļāpājis par šo un to, atvados. Gruškins lūdz ienākt vēl, pateicas par sarunu, kas ir gluži dabiski. Vientuļam cilvēkam pateicīgs klausītājs ir dārgs. Roberts negribīgi piedāvā kopā pavakariņot, bet sirdsapziņa neļauj viņu izēst.

Piesardzīgi kāpjot lejā pa piķa tumšajām kāpnēm, vēlreiz pārdomāju sarunas atslēgas punktus, sistematizēju un nonāku pie secinājuma, ka vajag katram gadījumam pazondēt meiteni Laru un drūmo sīkuli Geru caur Černiševa aģentu tīklu. Der papētīt arī Gruškina kontaktus, kurš saistībā viņa uzskatiem varētu labi iederēties "Melnās Zvaigznes" rindās, jo mīl Krieviju un ienīst Kauliņa režīmu. Turklāt viņam atņemts iemīļotais darbs un viņš tiek iedzīts bezcerīgā nabadzībā. Terors -  bombardētājs priekš nabadzīgajiem. Bet Gruškins ir pieredzējis ģeologs, viņam vajadzētu labi orientēties sprāgstvielās. Lai gan viņš atstāj visnekaitīgāko iespaidu, bet klusā atvarā velni mājo.

Diena nav pagājusi veltīgi, saruna ar Robertu devusi barību jaunām, vēl neskaidrām versijām.

Izeju no ieejas, Vecrīgas šaurajās līkajās ieliņās klusi sabiezē violeta krēsla. Vēderā rūc zvēra izsalkums, novēloti nožēloju, ka nepasūtīju kafejnīcā sātīgas pusdienas. Paskat, cik ilgi aizsēdējos. Un vēl arī atnācu ar tukšām rokām, nejēga, vajadzēja paņemt vismaz vīna pudeli un visādus našķus. Labi, ne pēdējo dienu dzīvojam.

Interesanti, kur te tuvākā taksometru pietura. Droši vien netālu no Operas. Pie Peitavas un Mārstaļu stūra stāv puisis pelēkā jakā ar nepiesegtu galvu. Ieraugot mani, viņš gāzelējas man pretī, pasniedzas kabatā, izņem cigareti un ar žestu lūdz to aizdedzināt. Starp mums vēl ir trīs soļi, man ir sekunde vai divas jāpadomā, un es saprotu, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Ja šis puisis gaidītu kādu garāmejošu smēķētāju, viņš nestāvētu ar muguru pret rosīgāko Mārstaļu ielu. Vēl mirklis, un mani pārņem eksplozīva satraukuma sajūta: puisis skatās manā sejā ar slīdošu skatienu, izvairoties no manām acīm. Strauji pagriežos un redzu, ka straujā klusā solī man tuvojas varens tēvainis, jau vēzēdams roku sitienam. Oho! Viņa dūre, apbruņota ar niķelētu misiņa kasteti, lido man sejā.

Atkāpjoties, refleksīvi veicu teišo-uke, bet bloķēt uzbrukumu nepaspēju, tikai mīkstinu baigo sitienu pa galvu. Tas tomēr izrādās slīdošs, kastetes tapas nobrāž ādu, gandrīz trāpot pa deniņiem. Noturēt līdzsvaru atkal neizdodas, nokrītu uz ietves, cepure aizlido sānis. Muskuļi visu dara paši, mīkstina kritienu, tad iegriežos aizsardzības guļus stāvoklī, balstoties uz elkoņa.

Ar acs kaktiņu pamanu, ka puisis, kurš meta cigareti, izvelk nazi. Sausi nofiksējas atspere, izmetot no roktura asmeni. Vīrietis ar misiņa dūri steidzīgi metas mani piebeigt, bet ne tur trāpa. Veicu slīdošo pieripošanu, nobloķēju morote-uke, un turklāt man izdodas ioko-geri - ar savu papēdi ietriekt viņa ceļgalā. Uzbrucējs ar bļāvienu pakrīt, viņam salauzta kāja.

Viņa partneris ir nedaudz pārsteigts, bet es pielecu kājās  un dodos pretuzbrukumā. Atsitu nazi ar ude-uke bloku, pēc tam veicu empi-uči pa korpusu un pabeidzu kauju ar griezīgu teišo-uči pa zoda lejasdaļu un rīkli.

Agrāk būtu aprobežojies ar kaujas sambo, bet pašreizējā dienestā izeju obligātos karatē treniņus. Re kā noderēja.

Atlecu atpakaļ pie sienas, paskatos apkārt, stāvot kiba-dači. Abi nelieši nekustīgi guļ ielas vidū, neviena cita nav. Nav vērts ar viņiem krāmēties tālāk, viņi kļūst par policijas un ķirurgu aizbilstamajiem. Bet es nevēlos tikties ne ar vieniem, ne ar otriem. Jātiek prom no šejienes pēc iespējas ātrāk, pirms nav sācies troksnis. Oficiālie organizatoriskie secinājumi manā gadījumā ir absolūti bezjēdzīgi. Ar kabatlakatiņu aizspiedis brūci pie deniņiem, paceļu no zemes cepuri un ātri dodos prom.

Pie Nacionālās operas vesela rinda taksometru, man aiz muguras, šķiet, astes nav. Apsēžos pavisam jauna "Reno" aizmugurējā sēdeklī, ar kuriem "Volgu" vietā apgādāts viss Rīgas taksometru parks, un palūdzu šoferim aizvest mani uz Zolitūdi. Katram gadījumam nosaucu adresi trīs mājas pirms tās, kur man ierādījuši dzīvokli. Pa ceļam ik pa brīdim atskatos, bet automobīļa izsekošana arī nav manāma.

Trauksme uzreiz nemazinās. Tikai tad, kad jau atrodos dzīvoklī un aizslēdzu aiz sevis tērauda durvis, beidzot nomierinos.

Piezvanu pa mobilo telefonu Černiševam. Tarifi Rīgā ir šokējoši, bet, par laimi, rēķins man nebūs jāmaksā no savas kabatas. Pastāstu par notikušo un lūdzu informēt Raimondu, lai viņš noskaidro, kas bija šie divi un ko šis sapnis nozīmē.

Pēc brūces nomazgāšanas vannas istabā ilgi meklēju aptieciņu, kas galu galā tiek atrasta guļamistabā. Tā piebāzta pārsvarā ar prezervatīviem, bet pašā apakšā guļ antiseptiskā leikoplākstera pakete. Pēc tam man no dzīves vairs vajag tikai vakariņas un gultu.

5.

Izskatās, ka esmu ticis sveikā, bez smadzeņu satricinājuma. Kad pamostos, jūtos svaigs kā gurķis. Nedaudz satraukts un pūtītēm aiz ziņkāres. Vienkārši nevaru saprast, kas un kāpēc mani pasūtījis šiem diviem slepkavniekiem. Īpašas apmācības viņiem vispār nav, kas nozīmē, ka viņi nav persionāļi. Nespēju noticēt, ka tos iedarbinājis Raimonds, bet tad... Vai tiešām nostrādājuši mani kolēģi ar Mirona starpniecību? Nu nē, tas nevar būt. Ja savā dienestā pilnībā neuzticēties savējiem, tad strādāt vienkārši nebūs iespējams. Tomēr pirms astoņiem gadiem mani iegāza tieši mans priekšnieks, un baidīta vārna baidās pat no krūma. Man nevajadzētu krist panikā, iespaidojoties no šī sūda incidenta. Vēl nav pienācis laiks tālejošiem secinājumiem. Ir tikai fragmentāra, bet skaidra konkrētika.

Mana vizīte pie Roberta Gruškina izrādījās vērtīgs gājiens. Tik veiksmīgs, ka kāds nolēmis mani nekavējoties izdzēst. Esmu uzzinājis kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Bet nesaprotu, ko tieši. Vai arī varēju uzzināt, bet nepaveicās. Jau trešajā komandējuma dienā manā priekšā neskaidri pavīdējis pavediena gals, kas tikai jāsatver. Atlika sīkums, atšķetināt kamolu līdz galam un tomēr palikt dzīvam. Jo šeit, Rīgā, kāds dzēš pēdas. Cietsirdīgi, neapstājoties nekā priekšā.

Svarīgas stratēģiskās operācijas vienmēr ieskauj daudzslāņu konspiratīvās bruņas. Tāpēc labā roka nezina, ko dara kreisā, un par informāciju par kājām pat nav vērts runāt. Vai ir iespējams, ka es, ierindnieks no malas, pašam to nemanot, pamanījos izlīst cauri sazvērestības bruņām? Kur, kad? Ja netīšām es pagadījos netālu no paša notiekošā kodola, tad noteikti esmu nopelnījis caurumu galvaskausā. Vai vakardienas mēģinājums atkārtosies?

Ieeju dušā, cenšoties nesamērcēt leikoplāksteri, un gatavoju sev brokastis. Krūtīs nerimstoši pulsē viegla skanīga trīce - ne no bailēm, no medību kaislības.

Mehāniski pagremoju cīsiņu, pat nejūtot garšu. Domāju. Galvenā iespēja izdzīvot ir nevis apgūtajā karatē, bet gan skaidri aptvert, kas notiek.

Pirmkārt, prātā nāk Pretinieks Numur Viens, un es apzinīgi izsveru visus "par" un "pret".

Kauliņš ir mazs mērķis, viņam tālu līdz Naseram vai Kastro, kurus savulaik medīja CIP. Nujā, un nav arī vairs tie laiki, viņu politisko slepkavību departamentu Kongress pasludināja ārpus likuma vēl septiņdesmitajos gados. Tomēr saimnieks, kā zināms, ir kungs. Vakar aizliedza, šodien pa kluso atļāva, kas zina.

Taču daudz ticamāka ir tās pašas Latvijas VAD iniciatīva, kas nu jau ir pārspīlēti augusi un ieguvusi nopietnu svaru. Citādi autoritārā valstī nevar. Iespējams, VAD iekšienē izkristalizējies enerģisks kodols, kas stāv opozīcijā diktatoram, kurš pārāk nekaunīgi spēlē ar iezīmētām kārtīm, te pat muļķim skaidrs, no kurienes pūš vējš. Sākumā viņa pēc Lieldienu puča noteikto politisko partiju darbības aizliegumu atbalstīja lielākā daļa iedzīvotāju. Valsts izzagšana un kukuļdošana vienkāršos cilvēkus satrauca uz velna paraušanu. Bet gadu gaitā daudzi pieredzējuši smagāku ceļu, ka autoritārais režīms ir vēl sliktāks. Tāpēc mierīgi zog tālāk, bet klusītēm, aizsedzoties ar prezidenta dekrētu par valsts noslēpuma aizsardzību, tas ir, ar likumu par cenzūru. Cik necik domājošā sabiedrība uzreiz pēc puča diktatoru uztvēra naidīgi.

Tagad Kauliņš ir tā uzkarsējis situāciju Latvijā un diskreditējis to visas pasaules priekšā, ka valsts ir uz bedres malas. Pietiek viegli pagrūst un...

Tātad noteikti ir spēki gan Latvijā, gan ārpus tās robežām, kas vēlas Kauliņu likvidēt. Ja piedevām izdosies vainot slepkavībā mītiskos krievu teroristus, dividendes būs dubultas.

Treškārt, Kauliņš savus resursus ir nepārprotami izsmēlis, neko jaunu pasaulei neatklās, un, ja tā, tad vienmēr noder galus paslēpt ūdenī. Dikatora likvidēšana radīs pilnīgu politisko destabilizāciju, un haosā iegrimušo mazo Latviju var paņemt ar kailām rokām. Pats par sevi saprotams, ka izlēmīgi protesti no demokrātiskajiem Rietumiem nav gaidāmi. Prezidenti un premjeri drusku parās par Krieviju, tad ar atvieglojumu mazgās rokas, sak, latvieši uzprasījās. Jo profašistiskām valstīm nākamā gadsimta Eiropas kartē nav vietas.

Lai ko teiktu, aizdomās turamo lokā ir visi, absolūti visi specdienesti. Gan latviešu, gan rietumu, gan austrumu. Un šeit es esmu tikai novērotājs, nevis kāda, bet gan savas valsts prezidenta acis un ausis. Eh, kas par putru ievārījusies ...

Pusdeviņos zvana Černiševs un saka, ka ir jaunumi priekš manis. Viņš painteresējas par manu pašsajūtu, vainīgi piebilst, sak, atvaino, nevaru aizsūtīt mašīnu, brauc pats. Izsaukt taksi pa telefonu, pēc vakardienas kautiņa neriskēju. Noķeru uz ielas tačku un vispirms dodos uz Vidzemes tirgu, jo beidzas cigarešu krājumi. Sasodīts, kā nauda aizplūst, un taksisti šeit čekus nedod, vēl nav izauguši līdz īstam Rietumu servisam.

Izķemmējis tirgu no viena gala līdz otram, jūtu nelielu sarūgtinājumu: vitrīnu logos ir izstādītas daudz un dažādas lietas, sākot no "Belomora" līdz "Davidoffam", bet nekur netirgo "Zelta Javu", no kuras pēdējā laikā esmu kļuvis visai atkarīgs.  Ne tik daudz labas gaumes dēļ, bet gan tāpēc, ka no pirmā acu uzmetiena iemīlējos reklāmas plakātā - zelta paka šķībi lido pāri Amerikas debesskrāpjiem, un lielie burti enerģiski saka: “atbildes trieciens”. Jāpērk "LM", kas šeit ir dārgāks nekā Maskavā. No tirgus līdz Černiševa ofisam ir pāris soļu.

- Sveiks, - Oļegs noraizējies pamāj, pieceļoties man pretī no galda. - tev stipri ķēra?

- Nieki, neliela skramba, - es atmetu, novelkot jaku.

- Tiešām? - Viņš nenomierinās. - Varbūt vajadzētu aiziet pie ārsta?

- Liecies mierā, nieki.

- Nu, skaties... - viņš iesēžas savā darba krēslā. - Tu apsēdies, kājās taisnības nav.

- Bet tās nav arī augstāk, - atbildu ar vecu joku, apsēžoties krēslā pie galda. Tu teici, ir ziņas?

— Jā, Raimonds ātri ievāca ziņas. Tie divi, kas tev uzbruka, ir tikai sīki mēsli, ielu gop-stops.

- Katram gadījumam to varētu pārbaudīt arī tu, caur saviem kanāliem Iekšlietu ministrijā? - ierosinu.

- Apvaino, priekšniek, - Černiševs teatrāli uzrauj uzacis. – Es jau visu kārtīgi noskaidroju, Petrovskis nemeloja. Parastie bandjugas, arī bez tevis, uz viņiem karājas trīs epizodes, ielu laupīšanas ar tādu pašu rokrakstu.

Tātad, galu galā, notikusi parasta nejaušība, dzīve ir pilna ar tādām. Viduslaikos kāds gudrais klostera sutanā ieviesa noteikumu, ka nevajag vairot vienību virs mēra. Tas ir, neizvirzīt sarežģītas versijas par vienkāršām lietām. Par piemiņu paliks rēta uz pieres no misiņa kastetes, atgādinājums par nepieciešamību vienmēr būt modram.

- Viss, beidzam šo tēmu, - es saku. - Tagad paklausies manas ziņas.

Izsaku savas domas par vakardienas sarunas ar Gruškinu rezultātiem. Uzsveru, ka Roberta saikne ar Bundesizlūkošanu ir epizodiska, taču to noteikti būtu vērts attīstīt.

- Zini, pagājušajā rudenī viņa sieva Ļena izdarīja pašnāvību... - paziņo Černiševs. - Aizbrauca uz Krieviju, kur nojuka un izlēca pa logu.

- Kāpēc?

- Viņai vecāki dzīvo Krasnodaras apgabalā, reģistrācija tur ir slēgta. Pulēja sliekšņus, staigāja pa iestādēm, pēc tam nonāca izmisumā. Nu pats zini, kāda visur ir attieksme pret migrantiem.

Atveru "LM" paciņu un, padomājis, jautāju:

- Bet Gruškins kāpēc nebrauca viņai līdzi?

— Viņam ir Latvijas pilsonība.

– Bet viņš, maigi izsakoties, šķiet, nav savas valsts patriots.

– Tiesa, viņš mēdza teikt, ka laiks šo pilsonību nomainīt pret divām sodāmībām. Bet ietiepās, ne pēdu no Rīgas dzīvokļa. Tad Ļena iesniedza viņam šķiršanās pieteikumu, pretējā gadījumā viņai nebūtu ļauts pārcelties uz Krieviju ... - skaidro Oļegs.

- Velns zina, kas notiek, - dusmīgi rezumēju un aizsmēķēju, dūmi šķiet netīri-rupji, jo esmu pieradis pie cita veida tabakas.

Pulksteņa rādītāji soļo pāri vienpadsmitiem.

- Kur tas dirsiens Ļuļeks? - Černiševs sāk uztraukties.

- Cerēsim, ka viņu nav nošāvuši, - es viņu mierinu.

- Nu viņa dēļ jau neraudāšu.

Pusdivpadsmitos atskan klauvējumi pie durvīm, un kabinetā ienāk gara auguma, sakucis puisis, ģērbies ādas-džinsa sajaukumā.

- Sveiki, Oļeg Ivanovič, - viņš saka, aizdomīgi šķielēdams uz mani.

Zem viņa bezkrāsainajām acīm iegūluši melni apļi. Varu derēt, ka puisis lieto narkotikas.

— Kavējies, jaunekli, — Černiševs burkšķ.

- Atvainojiet…

- Nu sēdies. Iepazīsties Leonīd, tas ir Vladimirs.

- Ļoti patīkami, - nomurmulē Starkovs.

Es vēsi pamāju.

Bijušajai Rīgas televīzijas zvaigznei ir zirgam līdzīga seja ar nokarenu apakšlūpu un garām, taukainām pinkām. Nu, kā zināms, pie balss trūkuma arī kastrolis - lakstīgala.

- Sēdies vien, nemīcies, - pavēl Černiševs. Kā vakar, darbu dabūji?

- Nē... Paskrēja garām. Kā saplāksnis virs Parīzes. Varbūt vari man kaut ko ieteikt, Oļeg Ivanovič?

- Grūts jautājums. Paskatīšos uz tavu uzvedību.

- Oļeg Ivanovič, tu taču mani pazīsti... - puisis pielienoši murmina. - Es vienmēr ar jums no visas sirds...

- Labi, - Oļegs uzmanīgi urbj viņu ar acīm. - Ja reiz tā, parunāsim atklāti, Ļuļek.

- Par ko parunāsim? - tas saraujas.

– Un par tavu raidījumu, par teroristiem. Gribētu to redzēt, man tas interesē, saproti?

- Es to izdzēsu no kasetes, tālāk no grēka, - Starkovs vainīgi čukst.

- Ko, gan primāro, gan montāžu nodzēsi?

- Nu jā…

- Klausies, Ļuļek, nepūderē te man smadzenes! - Černiševs eksplodē. – Prokuratūrai vari melot, ka izdzēsi to ierakstu. Lai gan, starp citu, par nepatiesu liecību sniegšanu paredzēts cietums. Kasete paslēpta pie tevis mājā. Veļas kastē, pašā apakšā. Pateiksi, ka tā nav?

Starkova acis izlien no pieres.

- Kā jūs to zināt?! - viņš brīnās.

- Es par tevi ne to vien zinu.

Agresīva pratināšana tiek izspēlēta gluži kā pēc mācību grāmatas, un klients nobriedis. Starkovs kļūst galīgi slābans, novērš acis un nezina, ko darīt ar savām nodevīgi drebošajām rokām.

- Pasaki godīgi, ko intervēji, - Černiševs viņu piebeidz.

Ļuļeks nodreb. Atver muti, aizver to un norij siekalas.

– Izbeidz šito klusēšanu, Ļuļek. Tu taču viņu pazīsti.

- Nē, no kurienes jūs to dabūjāt, nemaz nē...

- Tu viņu pazīsti, - Oļegs stingri uzspiež stingrā balsī, uzsizdams plaukstu pret galdu. - Un nečakarē man smadzenes. Citādi pēc tam to nožēlosi. Tu visu saprati?

Ļuļeks sāk šņaukāties.

- Tas ir Stass Krutovs, dīdžejs no "Zero zonas", - viņš nomurmina.

Atšķirībā no manis, galvu nokārušais  Starkovs, neredz, ka Černiševa sejā uzplaiksnī izbrīns kopā ar triumfu. Brīdi vēlāk Oļegs Ivanovičs ir mierīgs kā aisbergs un turpina pratināšanu.

- Nu re cik labi. Tagad pastāsti visu.

- Kad "krievu balsī" izlasīju rakstu par šiem teroristiem, es pilnībā kļuvu ne savā ādā, - Ļuleks vaimanā, piespiedis dūres pie krūtīm. — Tik forša tēma, prieks! Nu, sāku Puginam nelikt mieru, lai tas palīdz sadabūt. Nu, īsi sakot, Pugins man slepus atzinās, ka to visu viņš izdomājis pats. No galvas, vai saprotat? Andrjuha vispār dzīvē ir liels fantazētājs, viņam bija daudz līdzīgu interviju, par vampīriem, lidojošiem šķīvīšiem, visādām citām lažām... Un tad nolēmu, ka, kopā ar kādu no saviem draugiem, uztaisīšu raidījumu, tā, lai viņš tēlo teroristu. Paprasīju Stasam, viņš savulaik strādāja studijā, "Krievu drāmā", gribēja kļūt par mākslinieku, tikai viņiem maksā pilnīgus grašus, un viņš sāka nodarboties ar dīdžejošanu. Nu viņš piekrita man piespēlēt. Izlikās par teroristu, tas arī viss. Vēl rēca, ka, ja viņu iesēdinās cietumā, lai es viņam aizsūtu uz zonu zāli.

- Kurš vēl par to zina?

- Neviens. Stas un es. Leha operators nav informēts, viņš redzēja Stasu tikai no mugurpuses.

Nokarenajā biezajā un ilgajā klusumā man pēkšņi sagribas skaļi iesmieties. Nervi, nervi.

Ļuļeks skaļi šņaukājas.

— Jūs nevienam neteiksiet, Oļeg Ivanovič? Lūdzu. Viņi taču mani apēdīs ar sūdiem.

- Bet kam tu esi vajadzīgs... - Černiševs ar riebumu iebilst. - Labi, ej, Lasies prom. Man šeit vēl daudz darba.

Pieceļoties no krēsla, Starkovs neizlēmīgi vilcinās.

- bet kā tad ar darbu? - viņš jautā.

- Bris!!!. Ja vajadzēs, pasaukšu.

- Oļeg Ivanovič ... - Ļuļeks enerģiski piespiež abas rokas pie krūtīm. - Vai nevarētu?..

- Ko tu gribi? Dzemdē ātrāk.

- Oļegs Ivanovičs ... Jūs varētu man aizdot? .. Vismaz piecdesmit latiņus ... Lūdzu ...

- Tagad nevaru. Šobrīd pašam problēmas. Zvani pēc nedēļas vai divām.

Starkovs satriekts mirkšķina, pavilcinās, turēdams durvju rokturi, bet nesteidzas izvākties no kabineta. Černiševs izaicinoši atver mapi ar papīriem, auksti pasaka:

- Davaj, davaj, stampā prom.

-Uz redzēšanos…

Izvelku vēl vienu cigareti un pamīcu to. Tā piebāzta ar pusjēlu pašaudzētu tabaku, bet uz paciņas nav ne latviešu, ne krievu akcīzes marku. Tīrā kontrabanda.

-  Āksts hujovij, - dusmīgi saka Černiševs, kad Ļuleks aiz sevis aizver kabineta durvis.

- Narkomāns? - pajautāju, aizsmēķējot.

- Uzminēji. Sāka ar zāli, pārgāja uz zīmogiem, bet tagad apsēdās uz adatas, smagi apsēdās. Pimpi viņam zobos, nevis piecdesmit. Sasapņojies arī...

Oļegs riebumā rauc degunu.

- Bet par interviju tu zināji, nojauti, blefoji? ..

- Paņēmu viņu uz pontiem, - Černiševs smaida. -  man oža pateica, ka šis puņķutapa zina vairāk, nekā pasaka.

- Sanāca vareni, kā pēc notīm.

— Jā, ja tā būtu vienmēr. Tagad brauksim pie Raimonda. Viņam ar mums esot ne telefona saruna, - Černiševs aizcērt mapi un enerģiski pieceļas no krēsla.

- Tas gadījumā nav manis dēļ? - sāku uztraukties.

- Nav ne jausmas.

- Nu ko, braucam.

Pēc pusstundas mēs ieejam Raimonda kabinetā, un viņš mūs sveicina tik starojoši, ka es uzreiz sāku gaidīt kādu lielu netīkamu draņķību.

– Ceru, ka jūsu veselība nav cietusi? - viņš jautā, skatīdamies uz maniem ar plāksteri aizlīmētajiem deniņiem.

- Bet jūsējie tak man sekoja, - es pēc nojautas griežu patiesību. - Un redzēja kautiņu, vai ne?

Apmulsis Raimonds pussekundi vilcinās ar atbildi, kas pats par sevi ir daiļrunīga atzīšanās. Nekaunīgais blefs Černiševa stilā nostrādā, noliegt vairs nav nekādas vajadzības.

- Viņiem bija dota pavēle nekādā gadījumā neatklāties, - viņš negribīgi saka. - Tāpēc neiejaucās. Jums ir pretenzijas?

- Ne grama. Kā redzat, pats tiku galā.

- Jā, fiziskā sagatavotība jums laba. Ļoti laba sagatavotība... Varbūt ķersimies pie lietas?

- Ķersimies, - piekrīt Černiševs.

- Iekšlietu ministrijas Sestā departamenta operatīvie darbinieki vakarnakt arestējuši Hermani Ružanski, - Raimonds stāsta ar triumfējošu smaidu. - Interesanti?

- Tas ir tas puisis, kurš bija kapsētā kopā ar Laru, - man paskaidro viszinošais Černiševs. — Viņas bijušais mīļākais.

- Ļoti interesanti, - pamāju.

- Veicot kratīšanu Ružanska dzīvoklī, tika atrasta nereģistrēta Makarova sistēmas pistole. Šorīt pratināšanā Ružanskis atzinās, ka nošāvis Iļju Pugačovu. To apstiprina ballistiskās ekspertīzes rezultāti.

- Ka tavu māti... - nočukst Černiševs.

Ružanskis iepriekš apzinātu nodomu noliedz. Pēc viņa teiktā, izcēlies strīds uz greizsirdības pamata. Dienu pirms slepkavības viņš ieradies pie Pugačova noskaidrot attiecības, bet pie viņa ciemos bija kungs Gruškins, - pēc šiem vārdiem Raimonds uzmeta man īsu skatienu. – Tovakar Pugačovs runāja par teroristu organizāciju "Melnā Zvaigzne". Un Ružanskis nolēma nojaukt pēdas. Viņš paņēma ogles gabalu un uz sienas virs Pugačova līķa uzzīmēja apgrieztu pentagrammu. Pēc tam aizgāja, nopirka pudeli "Bravo" degvīna un piedzērās.

- Tikai lai viņš savai vecmāmiņai stāsta, ka viņam nebija tīša nodoma, - burkšķ Černiševs.

- Tas jau ir tiesas kompetencē, - Raimonds noplāta rokas.

Nu re, viss ir izskaidrots. Nekādas "Melnās Zvaigznes" patiesībā nav. Atklāti sakot, jau no paša sākuma oda pēc blefa.

- Jokdari-izklaidētāji, viņu māti aiz kājas, - ņirdz Černiševs. - Mums arī ir labas ziņas.

— Lūk kā? Patiešām?

Un Černiševs īsi atstāsta par atzīšanos, ko viņam izdevās izspiest no Starkova.

- Kopumā viens stulbiķis uzrakstīja, otrs nofilmēja un trešais nošāva, - viņš secina. - Viltus trauksme, nekas vairāk.

Mūžīgi drūmais Raimonds berzē rokas, pirmo reizi redzu viņu starojam no sajūsmas.

- Tas patiešām ir labi. Tas ir vienkārši brīnišķīgi. Jūs paveicāt lielisku darbu, kungs Černišev. Es ceru, ka mēs varam turpināt konsultēties ar jums par šādiem jutīgiem jautājumiem?

- Protams, abpusēji, - seko caurspīdīgs mājiens.

— O, jā, pilnīgi noteikti!

Atvadījušies izejam no naidīgi draudzīgā Latvijas specdienestu kantora.

Prieka un dusmu pārņemts, Černiševs ejot šad un tad nošņācas, zem deguna nomurminot nesakarīgus mātes vārdus. Šodien viņš savu auto novietojis tālu prom, bulvārī pretī Esplanādei. Ejam turp, bet netālu no Kolonnādes kioska, kas pārtaisīts par restorānu, es apstājos.

- Uzgaidi minūti. Man jāpiezvana uz Maskavu, vēlams no automāta. Iedod man kartīti, lūdzu.

- Turi, - Černiševs izņem to no maka un pasniedz man desmit latu telefona kartīti. - Gaidīšu automašīnā.

Ieeju taksofonu kabīnē, kuras blīvi piebāztas pa pilsētu un ļauj zvanīt uz jebkuru vietu uz planētas, kur ir telefons. Ātri tieku galā ar nepazīstamā taksofona ierīci, ievietoju karti, sastādu Krievijas kodu, tad Maskavas kodu, sadales numuru un sava priekšnieka tiešo tālruņa numuru.

- Halo? - viņš uzreiz atbild, it kā būtu turējis roku uz klausules.

- Genādij Vasiļjevič, tas esmu es, no Rīgas.

- Nu kā panākumi?

- Ir rezultāts, - braši paziņoju un piebilstu. - Fināla.

- Esi pārliecināts?

- Jā. Par simts procentiem.

Pa telefonu vairāk neko nevar pateikt.

- Labi. Brauc atpakaļ, gaidu, - ģenerālis noliek klausuli.

Aizgājis pie pelēkā "Volvo", iesēžos un atdodu Černiševam telefona karti.

- Sazvanīji? – viņš interesējas.

- Viss kārtībā, - atbildu. - Ja būs vilciena biļete, aizbraukšu vēl šodien.

- Būs tev biļete, - jautri sola Černiševs, pārslēdz pārnesumus un nospiež gāzi. – Bet tagad brauksim nosvinēt savu veiksmi "Hanojā", kur ir garšīgi un cenas pieņemamas.

Patiešām, es bez problēmām nopērku kasē vilciena biļeti. Vjetnamiešu restorāns Tallinas ielā ir patiešām lielisks. No turienes dodamies uz Zolitūdi pakaļ manam čemodānam un izkāpjam uz stacijas perona ceturtdaļstundu pirms firmas vilciena atiešanas uz Maskavu.

- Sinoptiķi ziņo, ka marts šeit solās būt karsts, - smaidot uz šķiršanos dod mājienu Černiševs.

Es saprotu, kā tas tiek darīts. Iesākumam tiek sarīkots kaut kāds protesta mītiņš, notiek sadursme ar policiju, tad spriedzes saasināšanās, pilnīga varas diskreditācija iedzīvotāju acīs un starptautiskā līmenī, un tad, kad augsne sagatavota, izšķirošais pēdējais sitiens. Scenārijs diezgan vienkāršs, un to ne reizi vien veiksmīgi pārbaudījuši ārvalstu eksperti visās banānu republikās. Ceru, ka arī mēs neko nesajauksim.

- Nu ko, lai veicas, - es nomurminu.

Stingri paspiežu Černiševa roku, paņemu čemodānu un, uzrādījis pavadonei biļeti, kāpju augšā pa vagona kāpnēm. Finita la komedija.

Vēlu vakarā vagonā es ilgi nevaru aizmigt. Šķiet, esmu sadzēries tradicionālo Rīgas kafiju. Abas robežkontroles izietas, beidzot esmu atpakaļ Krievijā, kārtējais Rīgas balagāns aiz muguras.

Kārtējo reizi izanalizēju dīvaino notikumu ķēdi. Atklāti sakot, tas izrādījās reti neparasts sižets.

Avīzes muļķis Pugins sabrūvējis fantoma teroristus, bet tie pēkšņi ieguvuši miesu, nostājās videokameras priekšā un pat nošāva aģentu, kurš diezgan neveikli mēģināja iefiltrēties viņu rindās. Pēc tam šie teroristi pēkšņi izrādījās tukša vieta.

Mani vajā kāds neskaidrs satraukums, bet es vienkārši nevaru to ielikt sakarīgā argumentācijā. Beidzot es saprotu būtību: "Melnā Zvaigzne" ir fantāzijas auglis, taču tā nav izaugusi tukšā virtā. Pats dīvainākais šajā stāstā ir tas, ka visi bez izņēmuma to uztvēra dziļā ticībā. Varbūt likteņa roka palaidusi izmēģinājuma balonu.

Viss, var atpūsties un gulēt. Nē, smadzenes grauž neatlaidīga un neizskaidrojama trauksme. Sīkas iedomības sāpes, vai ne? Nepatīk, ka Rīgas dūži varēja viegli iztikt bez manis, un es viņiem vienkārši maisījos pa kājām?

Vispār nekā tāda nav. Sen pagājuši tie laiki, kad vienā personā varēja apvienot tiesu medicīnas ekspertu, izmeklētāju un pārtveršanas komandu bet pēc tam uzspēlēt vijoli, kamēr misis Hadsone gatavo vakariņas. Protams, mani sasniegumi šajā braucienā, kā jau paredzēju, ir visai pieticīgi. Apmeklēju iemīļotu un ienīsto pilsētu, izvēdināju smadzenes, izbaudīju vairākas sarunas ar inteliģentiem gaišiem cilvēkiem, dabūju pa galvu ar misiņa dūri.

Tomēr man jau ir aptuvens priekšstats par to, kā izskatīsies mana priekšnieka uzvarošais ziņojums. Noreaģējām operatīvi, aizsūtījām uz Rīgu vienu no mūsu labākajiem darbiniekiem. Kopīgiem spēkiem, sazinoties ar vietējiem orgāniem, mums izdevās lietu izmeklēt īsā laikā utt. Tīri birokrātiska izklaide. Patiesībā mēs esam parasti valdības ierēdņi, tikai apvilkti ar noslēpumainības plīvuru.

Nu nav ko velti mocīties par nezin ko. Gulēt. Atpūsties un gulēt. Tā ir pavēle.

Nākamajā dienā savu čemodānu ar mantām atstāju Rīgas dzelzceļa stacijas bagāžas glabātavā, lai, neiegriezies mājās, varētu doties pie priekšnieka ar atskaiti. Vilciens naktī apsteidzis sliktā laika atmosfēras fronti, virs Maskavas vareni spīd saule, izskatās kā spilgts neizbēgamā pavasara garants. Sirds sasilst, un es ieeju priekšnieka kabinetā brīnišķīgā noskaņojumā.

- Veselību vēlu, biedri ģenerāli!

Mans priekšnieks stāv pie loga un skatās pa spraugu starp biezajiem aizkariem. Domīguma pārņemts, viņš nepievēršas man uzreiz.

- Nāc iekšā. Ar ierašanos tevi.

Ģenerālis dodas uz plašā kabineta stūri un apsēžas uz ādas dīvāna. Paklausot viņa vieglajam rokas mājienam, es iekārtojos viņam blakus. Tādējādi sarunas stils tiek it kā noteikts vidējs starp privātu un dienesta.

- Jaunākās ziņas no Latvijas zini?

- Nekā ne. Nāku pie jums tieši no vilciena.

- Smēķē, ja vēlies.

- Paldies, nesen smēķēju.

Spriežot pēc aukstās sejas izteiksmes, ir noticis kaut kas ārkārtējs. Piemēram,  izmantots cietsirdīgs spēka variants. Vai arī pilnā sparā rit tā prelūdija.

- Šorīt deviņos nulle astoņās pie savas pils nošauts prezidents Kauliņš, - ar uzsvaru paziņo mans priekšnieks. - Automāta kārta no Militārā muzeja jumta. Tā lūk.

Reiz, savas armijas jaunībā, es muļķīgi sastrīdējos ar vectēvu no savas nodaļas, un viņš mani uzcienāja ar aperkotu. Iespaids līdz šim laikam neaizmirstams: kājas atraujas no grīdas, es kaut kur lidoju, peldot cauri bezsvara dūmakai. Tagad esmu saņēmis verbālu aperkotu, bet rezultāts ir līdzīgs.

- Un tomēr?.. - es bezjēdzīgi izspiežu, lai tikai neklusētu.

- Jā.

- Tā ir "Melnā Zvaigzne"?

- Vēl nav noskaidrots.

Iestājas nomācošs klusums.

- Tavas vainas šeit nav, - ģenerālis mierīgi saka. - Trīs dienu laikā tikt galā ar to putru nebija iespējams. Visi nokļūdījās, tu neesi vienīgais.

Es klusēju. Bez manis, piekomandētā bandinieka, spēli vadīja vairākas struktūras, un visas tika uzvarētas. Izņemot vienu, pagaidām nav zināms, kuru.

- Atļausiet iet?

- Ej. Nedēļa atvaļinājuma, tev veselības uzlabošanai.

Viņš skatās uz maniem ar svaigu plāksteri aizlipinātajiem deniņiem.

- Biedri ģenerāli, ar mani viss kārtībā...

- Sarunas!

- Vainīgs. Tieši tā, nedēļa atvaļinājuma. Veselību vēlu, biedri ģenerāli.

Izeju pa durvīm un lēnu soli eju pa garu gaiteni, pa sarkanu, kā venozās asinis, paklāju.

Dīvainā kārtā visām spēlē iesaistītajām pusēm bez izņēmuma bija motīvi likvidēt odiozo diktatoru Kauliņu. Rezultāts nebija ilgi jāgaida. Izspēlētā figūra tika novākta no dēļa un spēle pārcēlās uz nākamo posmu. Un nekad netiks uzzināta patiesība, tāds ir nesatricināmais spēles likums.

Ir bezjēdzīgi izteikt minējumus faktu trūkuma dēļ, un manā rīcībā ir tikai viens niecīgs fakts. Protams, ja par tādu varu uzskatīt savu pārliecinošo iespaidu.

Ģenerālis bija pilnīgi mierīgs.

Rīga, 1998. gads

Content

Gudaņecs Nikolajs Bumbvedējs priekš nabagiem

1.

2.

3.

4.

5.