Gudaņecs Nikolajs

Medības uz mednieku

Nikolajs Gudaņecs

Medības uz mednieku

1

Vairāk par visu es ienīstu telefona zvanus. Mazā violetā "Lana" guļ uz dīvāna un melodiski zvana. Viņai nav tik pretīga zvana kā viņas priekštecim. Tam vispār bija tērauda zvaniņš, nevis misiņa, par ko viņš beidzot tika nolādēts, nomainīts un nežēlīgi aizvadīts atkritumu tvertnē.

Paceļu klausuli.

- Sveiki,- saka Alīna.

- Sveika, - es atbildu. - Kas noticis?

- Bet kā tu zināji?

- Pēc balss.

Varētu jau piebilst, ka viņa, pretēji savai paradumam, mani nenosauca par misteru Bondu, tātad uz jokiem nav noskaņota.

Pēc vilcināšanās Alīna izgrūž:

- Klausies, man tevi ļoti vajag. Tu tagad vari atbraukt?

- Jā.

Tagad vajadzētu sekot banalitāšu apmaiņai: "tātadkasnoticis - Tānavtelefonsaruna." Bet es izvairos no banalitātēm, cik vien varu, un šķiet, ka Alīna to novērtē.

- Labi, - es neviļus pamāju. - Būšu klāt pēc divdesmit piecām minūtēm.

Viņa pateicas un noliek klausuli.

Jautājums ir, kāpēc es tā ienīstu telefona zvanus. Jo, kad es paceļu klausuli un man tā ir jāpaceļ, tad  nevaru ne par ko būt pārliecināts. Ne par to, kā mani sauc un kāda ir mana adrese, ne kuru no valsts pilsētām es iepriecināšu ar savu steidzamo ierašanos. Neskanīga dobja balss nosauks dažus skaitļus, un es jau lidoju uz Habarovsku, Murmansku, Odesu, velnam uz ragiem un sātanam rīklē. Atlaidies lidmašīnas sēdeklī, aizvēris acis, iegaumēju savu jauno vārdu, adresi, telefona numuru. Visi mani uzvārdi ir vienkārši un nepretenciozi, piemēram, Semins, Slavins, Popovs vai Borisovs. Esmu ģērbies labi un neuzbāzīgi, man ir parasta seja bez īpašām pazīmēm un vidēja miesas uzbūve. Manī nav nekā tāda, uz ko varētu pievērst uzmanību, atšķirt no pūļa, izveidot detalizētu verbālu portretu. Tāda gluda parastība, kā automāta lodei. Interesanti, kā jūtas lode, kad pirksts nospiež sprūdu? Laikam, apmēram tāpat kā jūtos es, kad zvana telefons.

Taču šoreiz piezvanīja Alīna.

Saģērbies izeju ārā, ar iestudētu kustību piespiežu pie aplodas kontroles matiņu un aizcērtu durvis. Maz ticams, ka novērotājs no malas spēs pamanīt, kā es uzlieku kontroli. Esmu labi apmācīts. Aizslēdzu abas slēdzenes, nobraucu ar liftu, iesēžos savā "Samarā". Arī mans auto ir nepretenciozs, bēšs "astotais", tādu var sastapt jebkurā ielā. Arī diezgan parasts, protams, izņemot motoru.

Pirms braukšanas parasti uzsildu motoru. Taču šoreiz neizturēju un devos ceļā, tiklīdz sakustējās termometra adata. Domās aizrādu sev un uzreiz pasūtu sevi tālāk.

Būtībā man nepienākas nervi. Tāds darbs. Var šaut man pie auss, es nepamirkšķināšu ne aci. divas reizes dienā pa pusstundai noņemos ar meditāciju. Saspiežu sevi tēraudā bezsmadzeņu dūrē, tad atloku pa vienam pirkstam, tad izsmērēju sevi kā auzu putru uz šķīvja, kosmiskajā bezgalībā. Un tā septiņas reizes, pēc kontrastdušas principa. Seno austrumu gudrību kvintesence, ko civilie guru izstrādājuši īpaši tādiem brāļiem kā mēs. Jāsaka, tas ļoti palīdz. Es jau sen esmu aizmirsis, kas ir bailes, nervozitāte, apjukums un citas ārpusdienesta sajūtas. Bet lūk, piezvanīja Alīna, un es uztraucos kā puņķains kucēns, kā pirmgadnieks pirms intervijas. Nu un nospļauties.

Pabraucu garām Deglava tiltam, satiksme vidēja, nogriežos pa labi, Tallinas virzienā, nemitīgi fiksējot aizmugurējo skatu. Aiz manis nav neviena.

Līst lietus, asfalts slapjš, un ūdens zem riteņiem šņāc kā sviests uz pannas. Stikls aizsvīst, tas visu laiku jānoslauka.

Domāju par Alīnu. Patiesībā tās nav domas, bet gan dažādi maldi. Viņas mutes garša, smarža, sacietējušais krūts gals, zīdainais slapjums pirkstgalā. Vēlmes pieplūdums, pagaidām pieklusināts, bet skaidrs. Mirgo dzeltens luksofors, bremzēju, palaižu tramvaju, kas brauc pa Miera ielu.

Iepazināmies kā lētā kinobojevikā.

Tajā vakarā es strādāju. Paskatīties no malas - nekas īpašs, pa ielām klaiņo kāds dīkdienis, ik pa laikam ienāk kādā pavārtē, šķietami meklē kādu dzīvokli, bet aizmirsis adresi un arī māju atceras neskaidri. Piemēram, Ļeņingradā man būtu reizes desmit pajautājuši, ko es meklēju un vai man nav vajadzīga palīdzība. Šeit, Rīgā, šādi jautājumi ir reti, bet arī tas ir uz labu.

Dienu iepriekš, kontroles laikā, man piezvanīja Komandors. Pārmijām nenozīmīgas frāzes par veselību un laikapstākļiem. Tad viņš pajautāja, vai tiešām Aliks no Strēlnieku ielas pārcēlies uz Viļa Lāča, un es apstiprināju, ka tā ir taisnība.

- Labi, zvani, neaizmirsti, - noburkšķ Komandors un noliek klausuli.

Visa saruna ilga trīs minūtes un nozīmēja pavēli steidzami un pēc iespējas rūpīgi izstrādāt kvadrātu starp abām norādītajām ielām. Izstaigāt to kājām, iegaumēt visus caurbraucamos pagalmus un caurbrauktuves, ceļa zīmes un ērtas stāvvietas, atkritumu ceļus, atraušanās punktus no gājēja vai automašīnas izsekošanas astes, vārdu sakot, nepalaist garām neko, kas vēlāk varētu noderēt.

Tomēr tas nepavisam nenozīmēja, ka es tiešām saņemšu uzdevumu. Pagājušajā gadā pēc vislabākās sirdsapziņas izstrādāju septiņus lielus kvartālus, paziņoju par gatavību, bet nesaņēmu nekādu uzdevumu. Varbūt Komandors vienkārši uztur manī tonusu, bet varbūt seši no septiņiem pētījumiem tika veikti katram gadījumam, vai lai novērstu uzmanību, lai man nerastos priekšlaicīgi minējumi. Bet es, jāatzīstas, ilgu laiku prātoju, uz ko tieši viņi tēmē, lai gan man ir kontrindicēts būt pārlieku zinātkāram vai pārlieku gudram. Braukājot un ložņājot pa kārtējo kvartālu, jutu, ka Komandoru interesē nevis Doma kafejnīca, bet gan Augstākā padome, ka Tautas frontes štābam ir jāpievērš lielāka uzmanība nekā zooveikalam un visbeidzot viesnīcai priekš atbraukušajiem bonzām, lielāka vērība nekā venērisko slimību dispanseram. Nu, bet astotajā kvadrātā Komandoram diez vai bija prātā "Do-re-mi" kafejnīca vai kuģniecības skola. Tur ir divas mājas pilsētas elitei, nemaz nerunājot par Centrālkomitejas ēku, pretī, parkā.

Izpētīju caurbraucamo pagalmu ķēdi no Sverdlova līdz Kupalai un biju ar to apmierināts. Vienmēr ir lietderīgi un patīkami izstrādāt veco ēku kvartālus, gandrīz katra māja tur ir unikāla un ar savu noslēpumu.

Vairākas reizes izgāju uz Rūpniecības un ieraudzīju ielas sākumā Centrālkomitejas stikla durvis, mērķētas uguns attālumā. un kāda balto "Volgu" pie ieejas. Baltās Volgas pasažieri pat nevarēja iedomāties, ka simts metru attālumā no viņu augstdzimtību kabinetiem klīst kāds neievērojams cilvēks ar dubļiem nošķiestos zābakos, tas ir, es, kas izstrādā, izstrādā, izstrādā kvadrātus, un kāpēc viņš to dara, to zina tikai Dievs un Komandors. Augstprātīgie ierēdņi, pieraduši pie varas, goda un greznības, nemaz nenojauš, cik viņi ir neaizsargāti. Šiem plēsonīgajiem dzīves saimniekiem ir nezināms, neredzams saimnieks, kurš tur viņu likteņus savā dūrē. Viņi nezina pašu svarīgāko – deviņsimt kilometru attālumā kāds ērtā mājiņā pie Maskavas, klusumā pabrokastojis, iedzer tableti, noskalo ar Boržomi, tad piezvana pa starppilsētu un it kā nejauši nosauc divas ielas. Un kā tas varētu beigties, pamēģiniet uzminēt.

Bet man uzminēt nepienākas, mans darbs ir piefiksēt divas pavārtes uz Vidus, pa tām var nogriežot stūri, uziet uz Ausekļa; vēl izdomāt, kur varētu noderēt strupceļš pie Adventistu baznīcas; atcerēties, kurp ved caurstaigājamā ieeja no ampira mājas Kupala ielā, un ievērot logu otrā stāva kāpņu telpā, no kura var uzlēkt uz garāžas jumta un pāri sienai pārlēkt kaimiņu pagalmā.

Katram iedzīvotājam ir sava pilsēta, kas sastāv no veikaliem, maršruta uz darbu, dzīvokļiem, kuros dzīvo draugi, apskates objektiem, nu, un vēl nenozīmīgi sīkumi starp visu iepriekš minēto. Man pilsēta pirmām kārtām ir astoņi kvadrāti, un jebkurā no tiem es varu kļūt neredzams, izšķīst akmenī, atrodi, ja vari, lai rīt varētu parādīties kaut kur otrā valsts malā. Vai nu lētā viesnīcas numurā, vai zem nojumes oļainā pludmalē, vai brezenta maisā zem svaiga betona kārtas. Tā lūk.

Tā nu sāku strādāt pie trīsstūrveida kvartāla starp Sverdlovu, Strēlnieku un Mednieku, pie kura ziemeļu pusē pieguļ būvlaukums. Tas ir labi, būvlaukums darbam ir ārkārtīgi noderīga lieta. Gar būvžogu ir arī n-veida eja, cauri pagalmam ar trīs izejām, lieliska vieta astes nomešanai. Kopumā lielisks kvartāls, daudz ar žogiem norobežotu pagalmu un gandrīz katram iespēja iziet cauri.

Bija jau pavisam tumšs, biju noguris un grasījos doties uz mašīnu, kuru noliku robežsardzes karaspēka štāba priekšā, zem deguna sargam, kuram, tajā pašā laikā, gribot negribot, jāsargā arī manu "Samaru".

Nobeidzot iegāju pagalmā slīpi no štāba, plašs iekšpagalms, ieejas no Strelnieku caur divām pavārtēm, pa labi betona žogs, tam var pārlēkt pāri mirklī. Pamīņājos pa grantēto laukumu, kur gulēja divi basketbola stabi, atvesti, bet vēl neierakti un jau sākuši rūsēt. Priekšā, starp diviem ugunsmūriem, šaurs pagalms, norobežots ar ķieģeļu mūri. No tā, jādomā, var iziet uz Sverdlova. Bet pa labi, stūrī, carstaigājama eja, kas nobloķēta ar dzelzs režģi. Abās režģa pusēs aug panīkuši koki, kad tie sazaļos, šis simpātiskais stūrītis būs pavisam neredzams. Es piegāju tuvāk un tad izdzirdēju apslāpētu sievietes kliedzienu.

Joprojām nesaprotu, kāpēc es nospļāvos uz visām instrukcijām, jo man vajadzēja izdarīt pa kreisi un apkārt un nekavējoties iztvaikot. Taču es ar ieskrējienu uzlēcu uz režģa, pārripoju tam un nokļuvu kaimiņu pagalmā, tajā pašā, kur būvžogs un trīs izejas, bet nu piefiksēju ceturto, kuru sākumā nebiju ievērojis.

Kreisajā stūrī dzirdama ņemšanās, sievieti jau bija nogāzuši un aizbāzuši muti. Viņu bija tikai divi, viens divmetrīgs platplecains žbans, otrs apmēram manā svarā.

Es neesmu milicis, kur nu vēl eņģelis, bet man tādas lietas nepatīk.

Garo es notriecu ar ieskrējienu, ar kāju pa žokli. Nobrakšķ kāds kauls, un, kā tupējis uz ceļiem, aizspiežot sievietei muti, viņš tā arī sabrūk. Otrais paspēj uzlēkt un pietupties, izliekot labo roku, piespiežot kreiso dūri sev pie sāniem. Karatists nedataisītais, saskatījies vidikus par rubli piecdesmit. Izdaru māņu atvēzienu, pagriežos uz papēža un ietriecos ar savu papēdi viņa atbalsta kājā, tieši pa ceļgala locītavu. Pirms viņš paspēj nokrist, nostājos kaujas pozīcijā un iesitu viņam pa ādamābolu.

Atzīstos, situ ļoti nežēlīgi, laužot kaulus. Taču manas dusmas vairoja tas, ka situācija pilnīgi nenormāla un es par to varu samaksāt daudz dārgāk nekā šie divi nelieši.

Nevilcinoties satvēru sievieti zem padusēm un ar rāvienu nostādīju viņu uz kājām. Viņa trīcēja, sapinkājušies kastaņkrāsas mati krita uz sejas.

- Jums viss kārtībā? - pajautāju.

Viņa pamāja un īsi nošņukstēja.

Es ātri paņēmu viņas rokassomiņu, adīto cepurīti, ieliku tos sievietes rokās un pavēlēju:

- Bēdziet no šejienes! Ātrāk!

Paspērusi soli atpakaļ, viņa neizpratnē paskatījās uz mani. Es redzēju diezgan mīlīgu, apaļu sejiņu, plaši atvērtas acis, pa zodu izsmērētu lūpu krāsu. Tajā pašā laikā pamanīju, ka garais, pēkšņi pārstāja vaidēt, apgriezās un sāka celties no zemes.

- Bēdziet! - Es uzbrēcu un iespēru garajam pa krustiem.

Tas iegaudojās un sarāvās embrija pozā.

Augšstāvā pavērās logs, un sašutusi sievietes balss kaut ko piedraudēja latviešu valodā. Es sapratu tikai vārdu "milicija".

Nav saprotams, ar ko šie divi bija rēķinājušies tādā vietā - pagalms caurstaigājams, ar logiem uz abām pusēm.

Ilgi nedomājot, devu kājām ziņu. Atceros, kad biju jaunāks, simts metrus noskrēju vienpadsmit ar pusi. Tagad forma vairs nav tā, bet pamēģiniet mani noķert tikko izstrādātajā kvartālā.

Pārlidojot pāri režģiem, es pagriezienā pamanīju, kā uz celtniecības žoga fona pazibēja notraipīta zila jaka un pazuda aiz stūra. Viens pēc otra vērās vaļā logi uz pagalmu, un satraukti sarunājās iedzīvotāji.

Pārskrēju pāri pagalmam, pavārtē pārgāju soļos un, mierīgi izejot uz Strēlnieku, iekāpu mašīnā. Katram gadījumam uzdevu kārtīgu gāzi un aizbraucu līkločā pa Gaiļa-Paegles-Dzirnavu, nogriezos uz bijušo Gorkija, tagadējo Valdemāra un braucu mājās.

Protams, ja par manu bruņniecisko uzvedību un piedevām vēl paredzētajā kvadrātā, uzzinās Komandors man var sanākt sālīti. Bet ceru, ka uzināt viņam nav no kā.

Atmiņu aizrauts, gandrīz nokavēju labo pagriezienu no Valdemāra uz Hanzas. Šāda neuzmanība vairs nelien nekādos vārtos; lai gan arī nākamie divi pagriezieni ir labi, bet šis ir ērtākais. Apstājos pie sarkanās gaismas un ieslēdzu labo pagrieziena rādītāju. Esmu gandrīz ieradies, bet ko atcerēties arī palicis ļoti maz,.

Nākamajā dienā pēc sadursmes es atkal grozījos kvartālā, lai gan formāli pēc incidenta man nācās to apiet pa versti. Bet tie divi jau slimnīcā un tik drīz ārā neiznāks, toties būtni zilajā jakā satikt nemaz nebaidījos, drīzāk otrādi.

Ap vieniem pēcpusdienā nolēmu nedaudz atpūsties un ieskatījos veikalā Kirova un Paegles stūrī, kur ir rotaļlietu nodaļa. Man patīk grozīties starp plauktiem ar rotaļlietām, skatīties visurgājējus, plastmasas šaujamos, lelles un citas blēņas. Lai gan pašreizējās krīzes laikā visi plaukti kļūst arvien nabadzīgāki. Vajadzības gadījumā, es varētu nopirkt šo veikaliņu ar visiem pamatiem, taču nevienam citam, izņemot sev. Labi zināms fakts, ka, ja dzīve kaut ko neiedeva, pēc tam vairs nepanāksi, nesagrābsi. Taču, no otras puses, es varu pilnīgi brīvi un jebkurās robežās apmierināt savu kaislību pēc saldējuma. Zinātniskā žargonā to sauc par hiperkompensāciju.

Kafijas pagrabiņā Kirova ielā saldējuma nebija. Revolucionāro pārvērtību gaitā vienkāršajam cilvēkam paliek arvien mazāk prieku, mūsu acu priekšā samazinās rotaļlietu izvēle, plombīrs arī ar pārtraukumiem. Un devos uz kafejnīcu "Ainava", kas ir parkā kanālmalā. Izmetu nelielu līkumu, lai dotos uz aptieku piecos stūros, kur dažkārt var nopirkt piparmētru, elekampane un tamlīdzīgi. Nekādus augus nedabūju , bet toties satiku Alīnu.

Tas notika tā - es izgāju no aptiekas, nevis tās, kas uz stūra, bet no otrās, blakus, šķērsoju Kirova un nogriezu stūri, ejot garām Goda dēlim, no kura pirmās šķiras Oktjabrskas rajona cilvēki stingri noskatās uz parastajiem garāmgājējiem. Un tad es ieraudzīju viņu. Zilajā jaciņā un adītajā cepurītē viņa stāvēja autobusa pieturā bulvāra otrā pusē. Mūsu skatieni sastapās, un tad viņa pazina, priecīgi pamāja ar roku, it kā jau sen būtu mani meklējusi starp garāmgājējiem, un beidzot esmu parādījies es, ilgi meklētais. Bet es neizdomāju neko labāku kā skriet pāri ceļa braucamajai daļai.

No kreisās puses tuvojās trolejbuss, taču tas strauji samazināja ātrumu, apejot kontaksavienojuma dakšu. Bet viņam garām pa otro rindu traucās taksists, un es kā pēdējais muļķis, kā bērns, kas skrien pēc bumbas, padrāzos tieši zem "Volgas" riteņiem.

Manuprāt, no malas tas izskatījās ļoti efektīvi. Kino šādas ainas tiek izstrādātas nedēļām ilgi, bet šeit tas gadījās it kā pats par sevi. Pa kreisi, atņirgusies ar niķelētu mirdzumu, man virsū skrien automašīna. Bet es pilnīgi refleksīvi daru tā, kā man mācījuši - bet mācīja mani vispusīgi un apzinīgi - lecu ar pirueti, kaut ko līdzīgu fosberi flopam, uzkrītu ar muguru uz motora pārsega, nobraucu pa vējstiklu, metu slīpu kūleni pār plecu, laimīgi pārveļos pār steidzīgo Volgu un atsperīgi nolaižos uz savām kājām. Patiesībā tas nav pats sarežģītākais no tā, kam esmu apmācīts.

Garāmgājēji noelsās. sirdi plosoši nokaucās taksometra bremzes, šoferis atvēra durvis, izliecās ārā, nokliedza man pakaļ: "Mudaks, bļadja!!" nikni aizcirta durvis un aizdrāza prom. Izskrēju uz trotuāra, jo par laimi no labās puses nekāds transports nebrauca, nostājos Alīnai priekšā, kā zirgs zāles priekšā, pat neaizelsies.

- Sveicināti, - pateicu ar pieklājīgu smaidu.

- Ak Dievs, - sveiciena vietā viņa izdvesa. – Vai jūs vienmēr šķērsojat ielu šādi – ar salto?

- Nē taču, kā kuro reizi...

Tad es sajutu, ka mani virsnieru dziedzeri novēloti izdala asinsritē milzumu adrenalīna. Sajūta draņķīga, bet es ne aci nepamirksķinu. Stāvu kā stabs un skatos viņai acīs, tik mirdzošās, uzticības un apbrīnas pilnās, zaļās burvīgās acīs.

-  Ja nu jūs notriektu, - viņa teica, - nekad mūžā sev nevarētu piedot...

- Labāk paiesimies mazliet, - es teicu. - nepatīk, kad svešinieki lūr.

Cilvēki, kas nīka pie autobusa pieturas, skatījās uz mani tā, it kā es būtu vismaz no cirka izbēdzis kamielis.

Viņa piekrita, un mēs devāmies uz parku, auksti melnējošu, slapju, gandrīz pilnīgi bez cilvēkierm.

– Varbūt aiziesim uz "Ainavu"? - es ierosināju. - jo es tikko biju ceļā uz turieni.

- Bet, ja nu jums tur ir tikšanās, un es varu izrādīties lieka,- viņa minēja.

- Nemaz, kāda tur tikšanās,- es viņu enerģiski pārliecināju. - tikai saldējumu sakārojās.

Alīna izplūda smieklos, tik ļoti, ka apstājās taciņas vidū un nevarēja paspert ne soli.

- Kas ar jums? - biju patiesi pārsteigts.

- Nē, es nevaru... - viņa pēkšņi teica caur smiekliem. - Tas ir pārsteidzoši ... jūs - un saldējums ... vienkārši lūk gājāt ... saldējumu uzēst ... pārlēcāt pāri taksometram ... tikai neapvainojies ...

– Nemaz neapvainojos. Jums  taisnība, patiešām smieklīgi.

Smejoties viņa atvilka piedurkni un paskatījās pulkstenī — vienkāršā, niķelētā, tēvzemes pulkstenī. Atceros, es vēl nodomāju, ka, ja sieviete vakarā iztīra savu jaku, lai no rīta izžāvētu to vai nu ar fēnu, vai ar gludekli un uzvelk atkal, viņas garderobe visticamāk nav neko bagāta.

– Jūs kaut kur steidzaties? - pajautāju.

- Vispār man ir kāda pusstunda, - viņa teica pēc pārdomām.

Šī pusstunda ievilkās līdz nākamajam rītam.

Tas bija janvāra sākumā, kopš tā laika pagājis dīvainas, bezsniega un lietainas Rīgas ziemas mēnesis. Svētlaimīgs, pārsteidzošs mēnesis, kas nozagts no šīs nelietīgās pasaules. Nu, ne velti saka, nenozagsi, neizdzīvosi.

Man nebija tiesību ne nākt viņai palīgā, ne parādīt savu tuvcīņas rokrakstu, vai arī nākamajā dienā viņu pazīt, ja vien tas nebija absolūti nepieciešams. Man nebija tiesību viņai iedot savu telefona numuru, uzturēt attiecības, neko pastāstīt par sevi. Arī tagad, kad novietoju savu auto pie viņas mājas Ganu ielā, divsimt metru no tā paša pagalma, kur izdauzīju tos divus, pieļauju rupju disciplīnas pārkāpumu. Un, ja tas sasniegs Komandoru, bet viņš ir visuresošs un visu zinošs, nenēsāt manu savu galvu.

2

Es eju augšā pa kāpnēm. Kravcovai zvanīt divas reizes. Viņas uzvārds ir no vīra, pēc šķiršanās nav mainījusi. Zvanu.

Alīna atver, viņa ir vienkāršā pelēkā kleitā no pusvilnas, minimāla kosmētika, nedaudz ietonētas skropstas.

- Kāds tu malacis, ka tik ātri atbrauci, - viņa slavē.

Ieeju iekšā, novelku jaku, atstāju uz pakaramā, pie ledusskapja. Sasveicinos ar kaimiņieni Zinaidu Grigorjevnu. Šī smagsvara, enerģiskā atraitne vienmēr atrod ieganstu, lai dotos pa gaiteni, it kā uz virtuvi vai vannas istabu, kad pie Alīnas ierodas ciemiņi. Nav zināms, kāpēc viņa uzskata par savu pienākumu šajā dzīvojamā mājas daļā veikt uzskaiti un kontroli. Es atsakos saprast, kāpēc viņai tas ir vajadzīgs, acīmredzot, ar tādām tieksmēm vajadzēja piedzimt. Zinaīdas Grigorjevnas dēls ir virsnieks, dienē kaut kur Arktikā. Un pareizi dara, viņa mātes raksturs tāds ka...

Alīna aizņem nelielu istabiņu gaiteņa galā. Mēbeles ir visnepretenciozākās: skapis, iestiklots grāmatu plaukts, pie loga rakstāmgalds, kas dažkārt kļūst arī pusdienu galds. Kā vienmēr, uz galda stāv daudzcietusi rakstāmmašīna "Ukraina" ar lielu kancelejas karieti. Vecs izvelkamais dīvāns pārklāts ar segu, tā priekšā kafijas galdiņš, uz kura tiek servēta tēja un cepumi. Bet dziļajā vecmodīgajā krēslā, kurā man tik ļoti patīk pasēdēt, izvietojusies man nezināma persona.

- Iepazīstieties, - saka Alīna. - Šis ir Saša, un tā ir Regīna.

Regīnai jau krietni pāri trīsdesmit. Gara auguma blondīne ar pareiziem ziemeļnieciskiem vaibstiem. Jāpieņem, ka savulaik viņa guvusi ievērojamus panākumus, diemžēl līdz mūsdienām saglabājusi kaprīzas skaistules manieres. Kad zodam un vaigu kauliem sāk manāmi piezagties ļenganums, šāda uzvedība sievietei nepalielina šarmu.

Viņa ir ģērbusies no galvas līdz kājām bezgaumīgā importā, tuvu kliedzošam; uz plaukstu locītavām - zelts, uz kakla - zelts. Plats laulības gredzens, bet uz kreisās rokas ar ziliem stariem mirdz solīds briljants. Nebiju gaidījis, ka Alīnai varētu gadīties tāda draudzene.

Pelnu trauks pilns ar izsmēķiem ar Regīnas brūno lūpu krāsu uz filtra. Stipri ož pēc cigarešu dūmiem un nebūt ne tām lētākajām smaržām.

Apsēžos uz dīvāna, Alīna ielej tēju man iepriekš sagatavotā krūzē. - Stiprāku? - Jā, stiprāku. - "Cik karotes tu gribi?" - Paldies, es iebēršu pats.

Maisu cukuru, tikmēr Regīna mani intensīvi ēd ar acīm. Alīna acīmredzot gaida no manis jautājumus, bet es nesteidzos izdarīt  pirmo gājienu.

Beidzot Alīna pārtrauc klusumu.

- Saša, lieta ir ļoti nopietna, - viņa saka. - Ļoti, ļoti nopietna. Regīnai vajadzīga palīdzība.

- Lūdzu, - es pamāju. - Kā varu?

Lai viņa pati pastāsta. Regīna, pastāsti visu un pēc iespējas sīkāk.

Kundze nervozi mīca savu cigareti, no galda paņemu sērkociņus un iedodu piesmēķēt.

- Paldies, - viņa saka, izpūšot dūmu strūklu. - Sakiet, vai jūs protat glabāt noslēpumu?

- Nekad neesmu mēģinājis. Bet apsolu pacensties jūsu labā.

Viņa smēķē "Pall Mall", divdesmit rubļi par paciņu, lai gan neesmu eksperts šajā jautājumā.

- Alečka man teica, ka jūs esot īsts supermens, gluži vai Rembo ...

- Nepavisam nē, - es iebilstu. – Garā man daudz tuvāks ir Štirlics.

- Kā? Ā, saprotu, joks. Pat nezinu, ar ko sākt. Saprotiet, es… baidos. Par sevi, par savu meitu man ... bail. Es domāju, ka tā ir mafija. Saprotat?

- Pagaidām nesaprotu.

- Tu stāsti tak pēc kārtas, - Alīna pieprasa. - Saša, fakts ir tāds, ka viņas vīrs aizbrauca uz Ameriku, viņš tagad ir Ņujorkā... Nu, pastāsti pati.

- Juziks aizbrauca oktobrī, Juziks ir mans vīrs, ziniet, viņa onkulis dzīvo Ņujorkā, viņš jau sen tur dzīvo, jau pavisam vecs, - viņa runājot dziļi un asi ievelk, pelni uzkrīt uz melanža trikotāžas leginsiem, viņa to nepamana . - Lūk. Un viņš no turienes atsūtīja man un manai meitai izsaukumu ar iespēju iebraukt. Viņš ir tur pusgadu, kā viesis, bet ...

Regīna apklususi paskatās uz Alīnu.

- Stāsti visu kā ir, - viņa mudina.

- Vispār viņš šeit neatgriezīsies un vēlas, lai mēs abas ar meitu braucam pie viņa, - Regīna izgrūž. – Mēs tā nolēmām jau sen, kad kļuva iespējams saņemt ielūgumu. Es tagad kārtoju papīrus, ar biļetēm ir mežonīgi grūti, vienkārši šausmīgi, divu gadu rinda, bet man solīja paātrināt, nu saprotiet, kā tas tiek darīts, ja tik ir nauda.

- Juzikam ir lieliska profesija, - Alīna iestarpina. – Viņš ir zobu tehniķis, labākais Rīgā.

- Jā, viņš tur ir jau iekārtojies, - Regīna turpina. - Pilsonības pagaidām nav, jātiek galā kaut kā puslegāli, bet viņš saka, ka, ar laiku viss būs kārtībā... Iepriekšējo nedēļ es viņam zvanīju, sarunājām par divsimt rubļiem, tik ļoti esmu pēc iņa sailgojusies . ..

Nevaru teikt, ka par šo iepazīšanos esmu sajūsmā. Ņujorka, zobu tehniķis, mafija un Rembo, kurš tiek saukts palīgā. Šeit neož ne pēc kā mierinoša.

– Tā, un kāda mafija jums piedraud? - painteresējos, izmantojot niecīgo pauzi. - Sicīliešu, albāņu vai Braitonbičas?

– Nē, mūsējā, vienkāršā padomju mafija. Es tā domāju.

- Jūs domājat? Vai arī tā draud?

Regīna nodzēš cigareti pelnu traukā un atlaižas krēslā.

- Vispār, tur iesaistīts akmens, - viņa saka. - Es to turēju rokās, tā ir vesela bagātība. Redziet, es plaukstā turēju māju Amerikā. par to var nopirkt māju.

- Briljants?

Nē, smaragds. Lūk tāds, - Regīna no pirkstiem uztaisa gredzenu un parāda to man.

Es neviļus iztēlojos slīpētu zaļu mirdzumu starp viņas saliektajiem, koptajiem pirkstiem. Jā, izmēri ir patiešām iespaidīgi. Ja tas patiešām ir smaragds un patiešām mafija, manu sarunu biedreni var neapskaust.

- Bet mēs to nenopirkām, - viņa turpina. - Juziks ļoti ilgi domāja, jo tāds kārdinājums, bet atteicās. Redziet, ja akmens atradīs muitā, paši saprotat ...

- Protams.

- Un tagad izrādījās, ka tā vecene nogalināta, bet mani izsauca pie izmeklētāja, es biju pie viņa piektdien... - Regīna izvelk no paciņas jaunu cigareti un sāk mīcīt to pēc tīri sadzīviska, šajā gadījumā nevajadzīga ieraduma.

- Pagaidiet, - es saku, paņemot sērkociņus un iedodot viņai piesmēķēt. - tiksim ar visu skaidrībā pēc kārtas, citādi pēkšņi no kaut kurienes uzrodas nogalināta vecene.

- Jā, jā, piedodiet.  Es tikko stāstīju Alečkai, un tagad jūk ... Tātad, akmeni mums piedāvāja kāda vecenīte, viņa dziedina ar augiem, es ņēmu no viņas dažas tējas Iriškai.

- Tas ir jūsu meitai? - Es precizēju.

- Jā. Šī vecenīte dzīvoja Pārdaugavā, tāda dievbijīga un vispār gaišs cilvēks. Nu viņai arī vajadzēja naudu remontam, viņas māja galīgi nolaista, un viņa pati man piedāvāja nopirkt akmeni, vai atrast pircēju ... Bet Juziks tikko bija saņēmis ārzemju pasi un izmainīja trīs simti piecpadsmit dolārus, vēl pēc vecā kursa, tāda veiksme. Kas ir kaut kādi trīssimt dolāru? Graši, tīrie graši.

- Protams, tikai seši tūkstoši rubļu pēc melnā tirgus kursa, - es piekrītu.

- Bet štatos tā nav nekāda nauda!

- Laikam jau tā. Jūs neziniet, no kurienes vecenīte dabūjusi šo smaragdu?

Mēs viņai nejautājām, kāda tur atšķirība. Viņa pati stāstīja, ka viņai akmeni iedeva kāds vecītis, viņš mira no vēža, un viņa to izārstēja ar zālītēm. Viņš viņai tā pateicās pirms savas nāves, vai saprotat? Viņa pat nezināja patieso cenu, bija gatava akmeni atdot gandrīz par nieku, par desmit tūkstošiem.

- Bet vai esat pārliecināta, ka akmens ir īsts?-  Vai tas tiešām bija smaragds?

Jā, sākumā mēs šaubījāmies. Un mēs ar Juziku aizvedām to pie vērtētāja, tas, kā tik ieraudzīja akmeni, uzreiz sāka trīcēt. Un tomēr, lai būtu droši, Janka, tas ir Juzika draugs, kurš mūs toreiz vadāja, piedāvāja iebraukt pie kāda sava paziņas, kurš arī kaut ko saprot no akmeņiem. Viņš dzīvo Juglā. Bet tagad, izrādās, ka to vecenīti  nokāvuši. Un vēl pie viņas bija dzīvojusi arī kaut kāda mūķene, arī to nogalināja, tas ir vienkārši briesmīgi ...

– Kā jūs par to uzzinājāt?

- No izmeklētāja. Viņš mani atrada pēc vecenītes klades ieraksta, tur bija mans telefons, jo viņa taču ārstēja Irišku. Un izmeklētājs sāka zvanīt visiem pēc kārtas, viņš līdz pat šim laikam nezina, par ko viņu nodūra. Viņš saka, ka tā esot ļoti tumša slepkavība, it kā neko nav paņēmuši, pat nav meklējuši, pat divas senas ikonas, ļoti vērtīgas, atrodas savā vietā. Skaidrs, ka viņu nogalināja smaragda dēļ.

- Tātad jūs pastāstījāt izmeklētājam par akmeni?

Regīna dziļi ievelk savu cigareti, kas nodegusi gandrīz līdz filtram.

- Nē, - viņa izaicinoši saka. - Pat nedomāju. Kāpēc? Mums ar Juziku, paldies Dievam, ir alibi. Viņa tika nogalināta naktī no vienpadsmitā uz divpadsmito oktobri, tas ir pilnīgi droši. Bet mēs ar Juziku toreiz bijām Maskavā, viesnīcā. Es viņu pavadīju. Viņš tieši divpadsmitajā izlidoja uz Ņujorku.

Pamanu, ka Alīna, kas sēž man pa labi dīvāna stūrī, sastingusi un kaut kā dīvaini, nedabiski izstiepusi kaklu, piemiegusi acis. Šķiet, ka viņa caur pusaizvērtiem plakstiņiem mēģina saredzēt kaut ko tālu un neskaidru.

– Vai nebaidāties, ka par informācijas slēpšanu no izmeklēšanas var saukt pie atbildības? - līdzjūtīgi pajautāju.

Regīna nervozi iegrūž savu cigareti pelnu traukā.

- Baidos. Tagad man ir bail no visa. Viņš taču var paņemt parakstu par neizbraukšanu... Saprotat?

– Kā gan citādi, jūsu situācijā tas ir pilnīgi nelaikā.

- Un vēl es baidos arī no... tiem slepkavām. Galu galā es zinu par akmeni, es to turēju rokās, esmu liecinieks. Ja es pateikšu izmeklētājam un viņš sāks rakt, viņi noteikti nonāks pie manis. Tā ir mafija, saprotat?

- Bet kāpēc tieši mafija?

- Viņi tak visi ir saistīti, arī tas vērtētājs, viņš tik dīvaini uz mums skatījās. Un vēl tur pie veikala kāds puisis grozījās, ļoti aizdomīgs, droši vien pierakstīja mašīnas numuru... Klausieties... Saša, vai ne? Palīdziet man, Saša. Man vajag apsardzi. Es ļoti baidos par sevi un par Irišku ...

Pašķielēju uz Alīnu. Viņa nekustīgi sēž tajā pašā piespiedu pozā. Kaut kas te nav kārtībā.

- Atvainojiet, lūdzu, - es saku. - Bet jūs noteikti ne pēc adreses. Esmu vienkāršs kooperators, pat ne kooperatīva priekšsēdētājs. Un neesmu privātdetektīvs, man nav ne iespēju, ne vēlēšanās to darīt. Tūkstoš atvainošanās, bet jūs esat lūgusi palīdzību ne pēc adreses.

- Tātad, ja mani nogalinās, jums būs vienalga? - viņa jautā tā, it kā es būtu viņas vīrs, mīļākais, brālis un tēvs vienā personā.

Vairāk par visu vēlos uz viņas jautājumu atbildēt apstiprinoši un pielikt tam punktu. Man tiešām galīgi vienalga. Šīs spēles nav priekš manis. Galu galā es jau tagad staigāju blakus nāvei, daudz tuvāk nekā šī grandmadāma ar visu savu ārzemju pasi.

– Bet kāpēc jums radās doma, ka tā ir mafija? - saku ģimenes ārsta tonī. - Varbūt viņa piedāvāja akmeni ne tikai jums. Galu galā slepkava acīmredzot ieradās kā pircējs.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Vienkāršāk par vienkāršu. viņu ielaida mājā pati vecenīte un, visticamāk, vēlu vakarā. Bez tam, izmeklētājs teica, ka mantas bija kārtībā, slepkava nekur nerakņājās. Tātad viņa pati parādīja smaragdu.

- Jā, pareizi gan... - Regīna sniedzas pēc cigaretēm.

Alīna ar dūrēm berzē acis un pēkšņi aizsmakušā balsī saka:

- Pakaramie.

- Ko tu teici? - Regīna ir neizpratnē.

- es saku, pakaramie, - viņa atbild. - Nezinu kādēļ es redzu daudzus, daudzus pakaramos, tukšus, uz gara stieņa ...

Viņa pamāj ar roku gaisā.

- Stienis aiziet tālumā, ieslīpi. Un uz tā ir daudz tukšu pakaramo, plastmasas, drēbju.

Izskatās pēc somnambuliska transa. Vai ārprāta lēkmes. Mana Alīna jūk prātā.

- Tikai nebaidieties, - viņa turpina. – Es neesmu jukusi. Tikai redzu pakaramos un tas ir saistīts ar akmeni un slepkavību.

Varbūt pirmo reizi pēc daudziem gadiem es jūtos apmulsis un apjucis. Tas izskatās pēc murgiem. Vai pēc brīnuma. Manā priekšā ir pavisam cita Alīna, sveša un svinīga, nesatricināmi pašpārliecināta. Viņa uzmanīgi lūkojas ar pusaizvērtām acīm uz kaut ko, kas ir redzams tikai viņai. Taču tas, ko viņai izdevies ieraudzīt, ir ne mazāk ticams kā Regīna krēslā un tējkanna uz stiepļu statīva. Neticami, bet es sāku viņai ticēt.

– Ko jūs par to teiksiet? -  pagriežos pret Regīnu.

- Pakaramie, pakaramie... - viņa apmulsusi nomurmina. – Nē, muļķības, tas nevar būt.

- Kas nevar būt?

- Nu, ko jūs, tās ir pilnīgas muļķības ... Kad mēs ar Juziku iegājām Maskavas viesnīcā, skapī, protams, bija brīvi pakaramie ...

- Nē, nē, tas nav tas, tas nemaz nav tas, - Alīna iebilst pusbalsī. – Padomā labi.

Viņa atkal berzē acis un ielūkojas, ielūkojas nezināmajā.

– Vēl... Kad gatavoju Juziku ceļam, skapī palika tukši pakaramie, – Regīna skaļi domā. - Stop!

Regīna noelšoties paceļ roku pie mutes. Viņa  nopietni nobijusies, jau bez kādas izlikšanās.

- Janka! - viņa saka svilpjošā čukstā. - Vai tiešām Janka?

- Lūk, lūk - es piekrītu. - Tieši tā.

- Tieši tā, - Regīna nopūšas. - Kad es sakravāju mantas, viņš ar Juziku vispārīgi sprieda par to, kā cilvēki iekārtojas uz dzīvi Rietumos. Un Janka pastāstīja, ka kāds rīdzinieks, viņa paziņa, aizbrauca un uztaisījis šiku biznesu Kanādā, vai kur. Viņš gandrīz miljonus sapelnījis uz... jā, uz drēbju pakaramajiem. Bet kāds tam ar to sakars?

Regīna atmet ar roku.

- Oi, ko jūs, kāds no viņa slepkava... Smieklīgi. Viņš ir tāds mazs, apaļš, ar pliku pakausi. Es nekad mūžā nenoticēšu, ka nogalināja viņš. Lai Janka nokautu divas vecenes, nē-nē... Izslēgts.

– Kā jūs viņu pazīstat?

Juziks viņam uztaisīja tiltu. Bet viņš dabūja Juzikam deficītu no automašīnas daļām. Viņš varēja dabūt jebko, riepas, sadales vārpstu, akumulatoru. Un ņēma ne pārāk dārgi.

– Ja jums ir sava mašīna, kāpēc jūs vadāja Janka?

– Bet Juziks pirms aizbraukšanas mašīnu pārdeva. Kam viņa šeit mums ... Mēs palūdzām Jankam, viņš piekrita. Nebraukāt taču ar taksometru.

- Tādās reizēs tieši taksometru arī vajadzēja ņemt, - es pamācoši saku. – Vai arī jūs Jankam uzticējāties kā savējam?

– Nu, saprotiet, viņš ir biznesa cilvēks, ar pieredzi. Un tik pakalpīgs...

Alīna pēkšņi nodreb un saraustīti nopūšas.

- Redzu akmeni, - viņa smaidot saka. - Es redzu, kur viņš ir paslēpts.

Brīnumi turpinās. Es klusēju, aizturētu elpu. Neticu ne velnam, ne sātanam, ne lidojošajiem šķīvīšiem, ne istmatam ar diamatu. Bet notiekošajā ir kaut kas valdzinošs, kas pamazām liek noticēt...

Alīna īsi, klusi iesmejas.

- Nu jā, viņš ir sienā. Tāda siena no koka baļķiem, nopakota ar pakulām. Tā ir lauku māja. Viensēta, droši vien. Bet akmens ir starp baļķiem, zem pakulām ...

Viņa apklust.

– Ko vēl tu redzi? - jautāju.

- Pagaidām… pagaidām neko. Tu runā, jus runājiet, runājiet. Nepievērsiet man uzmanību.

Regīna paņem paciņu un piesmēķē pati, pirms es paspēju viņai pasniegt uguni.

- Es neko nesaprotu, - viņa sūdzas. - Man vienkārši galva reibst. Kaut kādi pakaramie. Kāds tam sakars ar pakaramiem?

- Nu, pieņemsim, ka tas ir pilnīgi saprotams, - es saku.

- Tiešām? Paskaidrojiet.

– Jūsu Janka runāja par cilvēku, kurš ātri, vienā rāvienā kļuva bagāts. Viņš domāja par bagātību, kas pati nāk rokās. Un runājot par pakaramiem, prātā paturēja to smaragdu.

Atlaidusies krēslā, Regīna paskatās uz mani ar cieņu.

- Jā, jūs tiešām esat Štrilics.

- Bet tas taču acīmredzams.

- Viņi bija divi, - Alīna saka, un mēs, pārtraucot sarunu, pagriežamies pret viņu. - Tas, kurš nogalināja, bija otrs, tas, kura mājā tagad paslēpts akmens. Un ziniet ko? Viņi tagad paši baidās. Viņi noslēpuši akmeni un gaida, kad viss norims. Smieklīgākais ir tas, ka viņi ir apmulsuši un nezina, ko darīt tālāk. Tas vēl nav viss.

Viņa ar roku berzē pieri un runā dīvainā, apslāpētā balsī, it kā pusmiegā.

- Es redzu to otro. Viņš ir kaut kā izplūdis, tikai pelēks siluets. Viņam galvā cepure ar nolaistām ausīm. Pag, pag, - viņa saka, lai gan neviens viņu netraucēja. - Pagaidiet... Pie sienas karājas ierocis.

- Kāds ierocis? - jautāju es. - Medību? Bise vai karabīne?

- Nezinu... vienkārši ierocis.

- Divstobrene vai vienstobrene? Ar gaiļiem vai bez? – Es neliekos mierā.

– Es tajā neorientējos. Tā karājas uz naglas. Pie tās sienas, kurā akmens.

- Nu lūk, Regīna, - es saku. – Kurš no jūsu draugiem nododas medībām?

Viņa skatās uz mani ar ieplestām, stiklainām acīm.

- Janka, - viņa apmulsusi saka. - Janka. Viņš stāstīja mums ar Juziku, kā viņš medījis mežacūkas. Viņš tik kaislīgi stāstīja...

- Viss saderas, - es secinu.

- Jā, protams... Es nekad nebūtu padomājusi, ka tas ir viņš. Man tas vienkārši nevarēja ienākt pat prātā...

- Viņš nenogalināja, - saka Alīna. - Slepkava ir otrais. Viņš gan ir šausmīgs cilvēks, vienkārši baigs.

- Tagad pamēģini saredzēt, kur atrodas tā māja, - es jautāju.

- Vairs nevaru, - Alīna nodrebinās un alkatīgiem malkiem izdzer auksto tēju. - Man sāp deniņi... vienkārši vairs nevaru.

- Kā tev tas izdodas? - Regīna jautā. - Kā tu to saredzi?

- Es mēģināju noskaņoties uz tevi. Tu biji, nu, kā to lai pasaka, mans ceļvedis. Un šķiet, ka es peldu pelēkā miglā, un pēkšņi parādās kaut kas, sākumā izplūdis, pēc tam skaidrāks. Es redzēju šo akmeni sienā kā zaļu mākoni. Siena, pakulas, un tajā parādās tāda zaļa ēna. No smaragda.

Viņa paņem no Regīnas paciņas cigareti, un man atkal jātiek galā ar sērkociņiem. Agrāk es nespēju paciest smēķētājus un tabakas dūmus. Bet es piedodu Alīnai smēķēšanu, turklāt viņas lūpu tabakas rūgtā smarža mani vajā, modinot melanholiju un alkas, dažkārt visnepiemērotākajā laikā.

- Zini, es par to lasīju, - Regīna saka ar nopūtu. – Pērn "Rīgas Balsī". Par ekstrasensiem, kas palīdz izmeklētājiem.

Atceros, es arī lasīju. Bet tagad es par to nedomāju. Tas vienkārši kaut kā sanāca pats no sevis.

- nezināju gan, ka tev ir tādi talanti.

- Šī man ir pirmā reize, - Alīna atzīstas. – Tiesa, Kravcovs man daudz stāstīja par tādām lietām. Viņam tās šausmīgi patīk. Nu, zini, Kastaņeda un viss pārējais.

Reiz es redzēju viņas bijušo vīru Kravcovu, viņš ienāca pēc grāmatas un atrada mani ciemos pie Alīnas. Ļoti nepatīkams tips, pompozs un manierīgs. Bārda, retas garas pinkas, brilles ar biezām lēcām. Viņš ņemas pa literatūru it kā esot neatzīts ģēnijs, sakumpis kā makšķeres āķis. Galīgi nesaprotu, ko Alīna viņā bija atradusi.

- Kaut kāda maģija, - Regīna apbrīnā saka. - Galu galā viss saskan, viss, tu saproti? Pakaramie, medības. Tevi taču vajadzētu rādīt televīzijā.

Alīna atgaiņājas no tik spožām perspektīvām.

- Nu, ko mēs tagad lai darām? - viņa jautā. – Tie taču nav nekādi joki.

Man ienāk prātā, ka viņa varētu pieskaņoties ne tikai Regīnai. Bet ja nu viņa pieskaņosies man un savā pelēkajā miglā ieraudzīs to, ko neviens nevajadzētu redzēt? Ja Alīna uzzinās, kas es patiesībā esmu, uzzinās vismaz kaut ko par grupu "Karāts", es ne par ko nevarēšu galvot. Galu galā nav taču zināms, ko viņa darīs ar šo informāciju. Manās krūtīs sāk mētāties un griezties neliela nemiera un nenoteiktības spazma. Situācija ir pilnīgi murgaina, taču ar tālejošām sekām. Vai Alīna spēs klusēt? Visbriesmīgākais vārds, ko es zinu, ir "noplūde". Tiklīdz tas atskan, viss "Karāts" satraukts tiek sacelts ar trauksmi un nezina ne miegu, ne atpūtu, līdz aizver spraugu sava noslēpuma bruņās vai, vienkāršāk sakot, līdz tie, kas palaiduši mēli uz visiem laikiem apklust. Es atceros lielo noplūdi pagājušajā gadā un tās izraisīto kņadu. Par pārējiem gadījumiem varu tikai minēt, manam “Karātam” nevar pārmest rokraksta vienmuļību. Tie patiešām vairs nav nekādi joki. Un žēlastības tad nebūs nevienam. Nebūs ne izmeklēšanas, ne tiesas, ne argumentu, ne paskaidrojumu, tikai pliks spriedums, un par to uzzināsiet tikai tā izpildes brīdī. "Karāts" paliek "Karāts". Par sevi man nospļauties, es jau sen esmu sapratis, ka labi nebeigšu, un ar to samierinājos. Bet Alīna...

3

Tēja izdzerta, istabā biezi karājas tabakas dūmi. Mēs jau trešo reizi apspriežam to pašu, mūžseno krievu jautājumu, ko darīt.

4

No rīta, divas minūtes līdz septiņiem. Cītīgi iesildos, izstaipu katru muskuli, katru cīpslu. Elastīgums, galvenais ir elastīgums. Varat saliekt krāsns kruķi, locīt pieckapeikas, bet kritiskā situācijā tas ir maz lietderīgi. Uzvar nevis stiprais, bet veiklais. Bet vispār arī ar spēku daba nav apdalījusi, lai gan, kad esmu apģērbies, tas nav pārāk uzkrītoši.

Tālrunis zvana ar ilgu, prasīgu zvanu, tas ir starppilsētu. Kontroles laiks. Apsēžos pie galda, pievelku tuvāk papīru un pildspalvu, paņemu klausuli.

- Sveiks, mans dārgais, - dzirdu Komandora balsi, atbildot uz manu "hallo". – Es tev zvanīju vakar ap pulksten trijiem, bet nesazvanīju. Otro dienu mēģinu sazvanīt.

– Jā, es te nedaudz grozos. Darīšanas, rūpes visādas, - paskaidroju, pierakstot skaitļus - 3 un 2.

Tu neesi aizmirsis, ka mūsu draugam sestajā ir dzimšanas diena? Apsveic viņu arī no manis.

- Obligāti.

- Un pasveiciniet Volodju, noteikti neaizmirstiet.

- Labi, pasveicināšu, - es apliecinu.

- Nu re cik lieliski. Nu, paliec sveiks, - un mans priekšnieks noliek klausuli.

Paskatos uz papīra lapu, kas man tur sanācis. Trīs, divi, seši - bagāžas kameras numurs  326; Volodja - stacija. Man jāiet uz turieni tūlīt. Ciparu atslēgas kods norunāts jau iepriekš.

Aizdedzinu saburzīto papīrīti un iemetu to māla pelnu traukā. Tas sadeg,  zilām liesmu mēlēm, es ar sērkociņu vēl sadrupinu pelnu kaudzīti. Kas pats piesargās, to arī Dievs sargā.

Dzimšanas diena - tas jau ir nopietni, ļoti nopietni. Man jau sen neko tādu nav uzdevuši. Tātad bagāžas glabātavā mani gaida melns ataše-keiss, tajā sarkana mape un kasešu magnetofons. Gadījumā, ja slēdzene sabojājas un man būs jāatver nodalījums, un tā reizēm gadās, man jāzina čemodāna saturs, līdzi jābūt atslēgai un rezerves pasei.

Kad Komandors lūdz apsveikt kādu dzimšanas dienā, pasākuma varoni nekas labs vairs negaida. Vai tik jubilārs nedzīvo astotajā kvadrātā?

Pēc brokastīm dodos uz staciju, paņemu čemodānu un atgriežos mājās. Aiz muguras - tīrs, mani pagaidām vēl nenodrošina.

Pa nakti laiks noskaidrojies, debesis skaidras un šķiet, ka sāk smaržot pēc pavasara. Šogad bijusi neparasti silta ziema.

Kontroles matiņš uz durvīm ir ideālā kārtībā. Ieeju, rūpīgi aizslēdzu slēdzenes, noģērbos un apsēžos uz dīvāna. Nesteidzos, neesmu ziņkārīgs, neļauju sev nervozēt. Esmu mierīgs. Esmu mierīgs, velns lai parauj. Pilnīgi mierīgi. Lūk tā.

Keisa atslēga man ir jau sen, kopš mani pārcēla uz Rīgu. Atslēdzu slēdzeni, atveru vāku un izņemu parasta izskata magnetofonu Elektronika-321. Tas ir nedaudz smagāks, nekā vajadzētu. Izņemu no atvilktnes skrūvgriezi, noskrūvēju aizmugurējā vāka skrūves. To rievas diezgan saņurcītas, jo šāda procedūra tikusi veikta ne reizi vien. Noņemu vāku, no iekšpuses aplīmētu ar porolonu. Magnetofona iekšpusē nav elektroniska un mehāniska pildījuma. Tā vietā īpašos padziļinājumos guļ garstobra revolveris un trokšņa slāpētājs. Aptverē septiņas, 1930 gada, Tokareva modeļa, 7.62 kalibra dzimšanas dienas dāvanas, bet ar revolvera aizķeres malām.

Paņemu ieroci aiz roktura, un tas uzreiz saplūst ar manu plaukstu ar visu savu ērto, solīdo svaru. Ārēji revolveris gandrīz neatšķiras no 41 kalibra kolt-kobra, neskatoties uz tā Tulas izcelsmi. Tas ir mans vecais draugs, viņš ir piedzīts manai rokai, katru mēnesi es trenējos šaušanā no tā vienā no "Karāta" bāzēm netālu no Ļeņingradas. Labi pārzinu viņa paradumus. Tāpat kā lielākā daļa revolveru, tas preczi trāpa nedaudz pa labi un virs tēmēšanas punkta. Profesionāļi izmanto tikai savus, pielāgotus ieročus, un es neesmu izņēmums.

Izķidātais magnetofona korpuss tiek nosūtīts atpakaļ uz keisu. Attaisu lentītes, atveru sarkano mapi un iedziļinos tās saturā.

Pirmais pārsteigums - tukša, nenosūtīta un neaizlīmēta aploksne ar uzrakstītu adresi Tallinā. Tas nozīmē, ka man būs jābrauc uz Tallinu, pa 12. šoseju. Bet šeit ir pilsētas plāns, dažviet uz tā ir nosacītas atzīmes, romiešu viens, divi un trīs. Šeit ir Semjonovam L.V. izsniegta pilnvara vadīt automašīnu VAZ-2104 ar Igaunijas numuru, reģistrācijas apliecība un atslēgas. Šeit ir fotogrāfija, kurā redzams pusmūža vīrietis ar neuzkrītošu izskatu, parasts slāva tips, aizmugurē plaši uzrakstīts: "Draugam Ļošam no Juras." Šeit ir divu jūdžu karte apgabalam uz dienvidrietumiem no Tallinas, par šādu karti jebkurš mednieks pārdotu savu dvēseli velnam, taču tā tiek uzskatīta par slepenu un nav pieejama veikalos. Uz tās ir atzīmes: sarkans aplis un divi zili trīsstūri. Beidzot saburzīts iesaiņojuma papīra gabals, kas pārklāts ar zīmuļa skribelējumiem. Kāds veicis vienkāršus aprēķinus. Pasvītroti vairāki cipari - 1701, 1716, 1805, 1903. Tas nozīmē,ka 17.01 man jāiesēžas pie VAZ-2104 stūres, mašīna mani gaida II punktā. Mana "Samara" tiks noparkota iepriekš I punktā, un par to parūpēsies atbalsta posms. 17.26 satikšu savu draugu Juru III punktā, pēc tam 18.05 būšu sarkanā apļa rajonā, bet 19.03 - pie zilajiem trijstūriem. Plus mīnus piecas minūtes, protams.

Nodrošinājums sagatavots, tagad  mana kārta. Dvēselē nelāgi. Kā vienmēr, es nezinu un nekad neuzzināšu, kas izraisījis Komandora pavēli. "Karāta" mehānisms ir uzvilkts kaujas gatavībā, neredzamie no Tallinas un Rīgas rezidentūrām paveikuši savu darbu un aizgājuši aizkulisēs. Viņi nepazīst mani, es nepazīstu viņus, tāda ir darba metode un princips. Patiesībā starp mani un lodi-stulbeni nav lielas atšķirības. Nelāgi man, oi cik nelāgi. Nepavisam ne to, es gribēju no dzīves.

Ja Semjonovs tad Semjonovs. Izņemu no slēptuves dokumentus, pārskatu tos. Meklēju pasi un autovadītāja apliecību uz šo vārdu.

Kusties, Semjonov, pamazām. Sūdīgs tev darbs, draudziņ, netīrs un nedrošs. Tas labi nebeigsies, Semjonov. Atceries, vai par to tu sapņoji miglainajā jaunības rītausmā ... Eh, Semjonov-Semjonov.

Pietiek ar piecām minūtēm, lai saliktu kontroles uz slēptuvēm, skapī, uz kofera. Viss ir gatavs, varam braukt. Apsēžos uz dīvāna, pabīdu tuvāk telefonu un sastādu Alīnas mājas numuru. Viņa paņem klausuli.

- Sveiki, Tas esmu es.

- Sveiki, - Aļa murrā. - Un es tieši domāju par tevi.

Es jūtu, kā viņa staipās, stāvot gaitenī pie telefona, silta un zīdaina zem vecā frotē halāta.

- Šodien visu dienu kārtošu lietas, - es saku. - Tiešām līdz vēlai tumsai.

-  Uhu. Bet pēc vēlās tumsas?

– Tas būs ap pulksten divpadsmitiem.

- Brīnišķīgi. Piekāp, ar tēju padzirdīšu.

Jau no viņas balss vien manī sāk mētāties un griezties viskozs, drūms vēlmju izvirdums. Aizverot plakstiņus, es pēkšņi redzu viņu izstieptu, ar rokām aiz galvas, un dzirdu viņas īso, it kā apmulsušo vaidu.

- Labi, - es saku. - noteikti iegriezīšos.

- Bet man jau zvanīja Regīna, - viņa pasmaida. - Teica, ka tu esi liels vīrs.

- Varbūt viņai taisnība.

- Bez šaubām. Viņa joprojām vēlas, lai tu viņai palīdzi.

— Bet pasūtīt viņu pie velna nevar?

- Labi,  šovakar parunāsim. Tātad es tevi gaidu. Pagaidām...

Es uzvelku plecu maksti, pieskrūvēju klusinātāju un bāžu revolveri makstī. Tad es uzvelku pelēku tvīda žaketi, kas īpaši pašūta, ar tādu aprēķinu, lai paslēptu ieroča formu. Manai ziemas jakai ir trīs līmlentes kreisās malas iekšpusē. No jakas iekšpuses tos ievelku žaketes pusgredzenos un piesprādzēju. Kārtībā. Tagad varu ar vienu kreisās rokas vēzienu pavērt jaku un izvilkt revolveri ar labo roku. Ko es daru vairākas reizes spoguļa priekšā, pirms tam izstumjot no cilindra patronas. Kustības izstrādātas līdz refleksīvai pilnībai, r-rāviens, kreisā atmet stūri, labā izvelk revolveri, kājas atsperīgi saliecas pustupus, saliektā kreisā roka tiek izvirzīta uz priekšu, labās puses dūre, saspiežot spalu, atbalstās sānos. Paēģini izsist stobru. Divreiz sprūda klikšķi. Pamēģini izvairīties. Es vienmēr šauju divas reizes, tā mums mācīja. Klac-klac. Nu, vēl vienu reizi. Sasodītais trokšņa slāpētājs vienmēr nedaudz traucē, roka iet pārāk garā lokā. Klac-klac. Vēlreiz. Klac-klac. Kārtībā.

Cilvēkam spogulī ir mierīga, koncentrēta seja. It kā viņš veiktu vieglu vingrošanas treniņu pirms brokastīm.

Salādēju cilindrā patronas, un revolveris aiziet makstī līdz astoņpadsmitiem nulle piecām pēc vietējā laika.

Viss gatavs. Ar keisu rokā izeju no dzīvokļa, aizslēdzu durvis un uzlieku kontroli.

Mašīnā, kamēr silst dzinējs, izņemu no kabatas it kā parastu pildspalvu, noskrūvēju vāciņu un izkratu uz plaukstas ekranējošu futlāri, no kuras izņemu bāku. Tā izskatās tikai kā anoda adata, nedaudz resnāka par drēbnieku, ar cilpiņu galā. Tiek konstatēta pusotra kilometra rādiusā. Ne pārāk daudz, bet arī ne pārāk maz. Bet automašīnā iebūvētā bāka dod pelengu līdz pat piecu kilometru attālumā. Ja gani ir helikopterā, pat vēl tālāk. Atceros, kā mums instruktors teica, uz akciju varat iet bez biksēm, bet bez bākām - nedod Dievs.

Piespraužu viltus piespraudi krūšu kabatas dzilumā.

Automašīnas bāka ieslēdzas kopā ar aizdedzes ķēdi. Īpašam gadījumam, ja kāds mēģinās manu "Samaru" nozagt. Parasti pirms braukšanas izslēdzu ar paslēptu koda pogu. Bet tagad tas paliek pīkstot savā fiksētajā frekvencē.

Akcija sākusies.

Tiklīdz izbraucu no pagalma uz ielas, man aizmugurē pieķeras gani peļu pelēkā  “septītajā”. Tos ieraugot, pieskaros atpakaļskata spogulim, it kā to palabojot. "Ei puiši, kas jūs tādi?" Atbildot uz to, nomirgo sānu gaismas. Punkts, domuzīme. "Nedreifē, savējīe."

Neredzamais koloss "Karāts" ir iedarbojies ar visu savu kluso spēku. Bet es nejūtu, kā tas bija agrāk, mieru un vieglumu no tā, ka ietilpstu šajā pārdomātajā, labi saskaņotajā un noslīpētajā mehānismā. Bez kāda iemesla es pēkšņi iedomāju, ka agrāk vai vēlāk arī mani var apsveikt dzimšanas dienā. Un līdz pēdējam brīdim, kamēr nenoskanēs dubultšāviens, neko nenojautīšu. Kā tas puisis pašreiz, Tallinā.

Aizbraucu uz Deglava tiltu, parskrienu pāri lejā slīdošajam preču vilcienam, aiz tilta nogriežos pa kreisi, te ir ērtākais un ātrākais ceļš uz centru. Pelēkais "septītnieks" neatpaliekot turas aiz muguras kādus piecdesmit metrus tālāk. Stacijas laukumā, kad nogriežos uz Merķeli, viņi gandrīz atpalika mašīnu un trolejbusu jūklī, bet pie Saktas atkal panāk. Es pagriežos uz Ļeņina, tas ir, vainīgs, uz Brīvības. Pirms neilga laika, izbraucot no Raiņa bulvāra uz Ļeņina, pamanīju, ka nomainīta ielas zīme un bilingvālā uzraksta vietā tur rakstīts lielā šriftā, latviski - “Brīvības”. Tas ir Brīvības prospekts. Nu-nu. Nevaru pateikt, ka šī zilā plāksne ar baltiem burtiem mani iepriecinājusi. Bet vispār, ielas var pārdēvēt kaut katru dienu, tas manu darbu nekādi neietekmē.

Bet Brīvības piemineklis, kuram tagad braucu garām, ir ļoti skaists. Man patīk slaidā bronzas statuja, kas stāv nirēja pozā uz augstā obeliska, un trīs zvaigznes viņas rokās ir kaut kas līdzīgs konjaka reklāmai, vai apakšpulkveža sapnim.

Nogriežos pa labi un novietoju "Samaru" netālu no Pulvertorņa, pamestā, bezlapu un bezsniega Bastejkalna pakājē. Mani gani pabrauc mazliet uz priekšu, līdz kanāla līkumam un tramvaja līnijai. Sagaidījis, kad viņi apgriezīsies un noparkosies kreisajā pusē, aizslēdzu mašīnu un dodos uz Vecrīgu.

It kā mana kooperatīva kantoris atrodas vienā no šaurajām sānieliņām. Kam netālu ir divas ļoti jaukas pavārtes, kur pie reizes var uztaisīt zaķa cilpu.

Viens no ganiem paliek sēžot "Ladā", otrs man seko līdz es ieeju pa durvīm, kurām blakus karājas nosaukums "Kopuzņēmums KSKD".

Kad parādos, Raimonds paceļ no papīru kaudzes savu skumjo nepabarota un neizvadāta buldoga purnu.

- Čao, - sasveicinos kā īsts latvietis.

- Sveiks, Aleksandr, - Raimonds saka aizkapa balsī, paspiež man roku un atkal apsēžas savā krēslā. Spriežot pēc viņa toņa, viņš tūlīt paziņos, ka viss kantoris tiek atlaists un nodots tiesai, bet viņš pats ir nāvīgi slims un piedevām viņam piespriests nāvessods pakarot.

- Kas jauns? - Nekaunīgi interesējos.

- Ļoti labi, Aleksandr, ka jūs atnācāt, - viņš izspiež, pārvarot vispasaules skumjas. – Vajag aizbraukt uz rūpnīcu. Šodien tur tiks iekrauts mūsu konteiners.

- Oi, - es izbīstos, - cik nelaikā, man šodien noteikti jāaizbrauc uz Viļņu. Biju domājis, ka tieši no jums arī braukšu...

Raimonds pamāj ar bērinieka izskatu.

- Es jūs saprotu, Aleksandr. Jūs esat mūsu konsultants, un mēs jums maksājam tikai piecus simtus, bet jums tiešām būtu jāaizbrauc uz rūpnīcu. Lūdzu jūs.

Bet starp citu, es neesmu viņam nekāds izsūtāmais zēns. Pateicoties man, tas ir, "Karāta" slepenajam piesegumam, viņš Maskavā groza lielu biznesu. Es zinu, ka varu viņu mierīgi pasūtīt tālāk, bet savaldos un ar norūpējušos izteiksmi saku:

- Ja rīt, tad lūdzu. Vispār jebkurā dienā, tikai ne šodien.

- Žēl. Bet parīt ostā uz iekraušanu varēsiet aizbraukt? Tā ap pulksten desmitiem.

- Nu, protams, sarunāts.

Bet zināmā mērā viņam  taisnība, jo šos sasodītos metāllūžņus es viņam ieteicu pa Maskavas aizsardzības kanāliem.

Izejot no kantora, es pārdomāju, vai man vajadzētu griezties kā vāverei ritenī, nīkt  ar kommodoru un telefaksu aprīkotā kantorī, valkāt "Diora" kaklasaiti, smēķēt "Marlboro", braukāt ar "Ford Skorpio" un piedevām būt ar visskābāko, visaizņemtāko seju visā Rīgā? Es domāju, ka tas nav tā vērts. Bet ej un ieskaidro to Raimondam.

Mans pulkstenis rāda 11.35 pēc vietējā laika. Laiks braukt. Gani izkustas aiz manis, un mēs kā draudzīgs pāris steidzamies Pleskavas šosejas virzienā. Viņi mani pavadīs līdz Pērnavai, un tur nodos igauņu piesegumam.

Benzīntankā pie Vidzemes tirgus uzpildu bāku līdz pašam kaklam un dodos tālāk. Trīssimt kilometru ir tāds sīkums, vēlpaspēju paēst pusdienast savā iecienītajā Tallinas "Glorijā".

No plašās un taisnās Pleskavas šosejas izbraucu caur krustojumu uz divpadsmito šoseju Rīga - Pērnava - Tallina. Ceļš šaurs, bet labā stāvoklī, nevar salīdzināt ar Krievijas bedrēm. Gar to piecdesmit kilometru garumā stiepjas kotedžas un dārziņi. Ik pa laikam aiz priedēm pa kreisi pazib Rīgas jūras līcis. Gani ievēro cieņpilnu distanci, trīssimt metru.

Beidzot beidzas gandrīz nepārtrauktā ciematu ķēde, kurā jārāpo ar ātrumu sešdesmit. Uz šosejas ir maz automašīnu, pārsvarā vieglās, reizēm kravas automašīnas. Tālbraucēju tikpat kā nav, viņi dod priekšroku Pleskavas šosejai. Vadu ar savu "Samaru" tieši ar deviņdesmit kilometru ātrumu, ne ar vienu nekonkurēju, labprāt ļauju sevi apsteigt jebkuriem trakulīgajiem pankiem.

Cenšos nedomāt par to, kas man jādara Tallinā. Vēlā vakarā es atgriezīšos, atgriezīšos pie Aļas, un pasaulē vairs nepaliks nekā cita, kā tikai viņas lūpas, elastīgās krūtis un saspringtie krūtsgali, nekas cits kā mūsu niknās konvulsijas un slapjie čuksti. Nekad, ne ar vienu sieviet nav bijis tā kā ar viņu.

Tad pēkšņi nez kāpēc atceros pārīti, ko redzēju pagājušā gada janvārī elektrovilcienā Zeļenogorskas atzarā. Es atgriezos Ļeņingradā, noguris pēc dienas, kas pavadīta tuvcīņās, šaušanas un citos treniņos. Taču šie iknedēļas salidojumi ir pat labāki nekā bezdarbībā nīkt Rīgā. Vismaz jūti ka esi aizņemts. Lai gan bāze pie Ļeņingradas pilnībā pieder "Karātam" un tur var izmitināt vismaz rotu, esmu iekārtots nolaistā Pītera viesnīcā, kur pa visu stāvu ir viena mūžīgi aizdirsta tualete, bet no visiem civilizācijas labumiem tikai viena izlietne ar ūdenskrānu, bet mašīnu likanodot ganiem un pašam braukātar elektrovilcienu. Iespējams, tajā bija kāda nepieciešamība un loģika, bet es tajā neiedziļinājos. Ja nopietni uztvert katru "Karāta" problēmu un lauzīt par to galvu, viegli varat sajukt prātā.

Īsāk sakot, es braucu pustumšā un piemēslotā vagonā, tik ļoti novārdzis, ka pats no sevis un bez jebkādas meditācijas mani pārņēma garīgs klusums. Tukši skatījos uz noskrandušām vecenēm, nobružātiem vīriešiem, kalsniem puišiem kirzavniekos ar līdz pusei nogrieztiem stulmiem. Aiz loga plosījās ar sniegu sajaukts lietus, un visur, arī dvēselē, bija drūmi, slapji, tumši.

Vairs neatceros, kurā no vasarnīcu stacijām iekapa šis pāris. Garš, kopts puisis ar meiteni, abiem ap divdesmit; viņu ķermeņus, kas veidoti zāliena tenisam un seksam, klāja ar importa apģērbs, dārgs, bet gaumīgi atlasīts, bez farsa un izlekšanas. Viņi sēdēja blakus uz soliņa, starojot nogurušā apmierinājumā, kas bija tik svešs apkārtējai trūcībai un noplukumam. No pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka tie ir dzīves kungu, topošo aristokrātu bērni, ka viņu automašīnai radušies traucējumi, ka viņi atgriežas no ziemas vasarnīcas, kur pavadījuši apburošu nedēļas nogali prom no vecākiem un papriecājušies viens par otru uz stērķelētiem palagiem.

Grūti saprast, ko es jutu, neviļus vērīgi uz viņiem noskatoties. Varbūt bērnunama skaudību ar ļaunprātību uz pusēm. Vai varbūt tīri spekulatīvu prieku no tā, ka vismaz kādam šajā draņķīgajā pasaulē klājas labi. Visticamāk, abus kopā.

Galu galā, ja iedziļināties, manī var atrast zēnu noplukušā dienesta mētelī un nožēlojamās kurpēs, kurš caur žoga caurumu aizrautīgi un aizvainoti noskatās, uz bērniem kuri staigā ar vecākiem. Noskūtajā galvā rosās drosmīgi sapņi, esmu pārliecināts, ka tiklīdz izaugšu, nopirkšu sev automašīnu un boloņas lietusmēteli. Grozoties čīkstošajā valsts gultā, sapņoju, kā kļūšu par slavenu varoni, nav svarīgi kādēļ, manus portretus drukās visās avīzēs, staigāšu visā jaunā un aizrobežu, bet kinoaktrise no "Kaukāza gūsteknes". "nespēs bez manis dzīvot.

Pēc tam rūpnīcas kopmītnē, pēc tam, armijas kazarmās, vienmēr droši zināju, ka kaut kur tālu no apkārtējiem netīrumiem un smakas ir citāda, starojoša un brīva dzīve. Lai tai pietuvotos, ir nežēlīgi jāvingrina savi muskuļi un smadzenes, jābūt stipram, gudram un gribasspēka pilnam vienmēr un visā, un ja parādīsies tās skaistās dzīves vissīkākais stūrītis, jāieķeras tajā ar zobiem un pamēģiniet tad mani atraut. Un, kad īsi pirms demobilizācijas mani, jau vecāko seržantu, trieciennieku, sportistu un teicamnieku, iesauca savā kabinetā gaisa desanta bataljona komandieris un atstāja vienu, parunāties ar nepazīstamu apakšpulkvedi, uzreiz sapratu, ka beidzot esmu noķēris savu iespēju un citu vēl ilgi nesagaidīšu.

Uzreiz piekritu, devu parakstu, ja būtu vajadzīgs, pārkostu sev vēnu un parakstītos ar asinīm. Un kļuvu par kursantu Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes slepenajā skolā netālu no Maskavas.

Bet daudz vēlāk, sēdēdams pec divām sēdvietām pa diagonāli no laimīgā pusaizmigušā pāra, nožēlojamā elektrovilcienā, kurš caur slapjdraņķi steidzas uz Somijas staciju, pēkšņi atcerējos savas rozā fantāzijas un sajutu, cik tāla no manis ir šī pasaule, kurā ir piedzimuši un brīvi dzīvo tie divi, viņu vecāki un draugi. Viss ir tikpat tāls, ne tuvāks kā no bērnu nama vai kazarmām. Tomēr par šiem dzīves saimniekiem, it kā patiesajiem dzīves saimniekiem kā tādiem, jau zināju pietiekami daudz. Galvā iešāvās dīvaina doma, ja nu Komandors kādu dienu dos pavēli nogalināt šos divus – tieši šos, tieši man. Tad mierīgi izdarīšu savu darbu, turklāt bez mazākās nožēlas. Bet arī bez kāda prieka ēnas.

Tas arī viss, pie kā beidzot nonāca sapņainais, bet dzīves alkatīgais un sīkstais zēns no valdības patversmes.

Zem riteņiem plešas šaura, cieta šoseja. garām skrien mežu sauadzes, klājas lauki, dažviet acs uzduras labi būvētās latviešu mājas. Šeit, ārpus pilsētas, visur guļ sniegs, panīcis un porains, lietus sagrausts. Arī ziema saucoties.

Pabraucu garām Salacgrīvai un jau drīz ripoju cauri Igaunijai. Kad apbraucu Pērnavu pa dienvidaustrumu apvedceļu, man cieši seko gani. Izbraucot no trases, viņi uz atvadām nomirkšķina priekšējos lukturus un nogriežas prom. Tagad man aiz muguras piestiprinās bēšs "devītais", kura sānu lukturi noraida: punkts - domuzīme. Tas ir igauņu eskorts, līdz pat Tallinai. "Karāts" darbojas bez kļūmēm. Tādas vienkārši neeksistē.

5

Ir piecas minūtes līdz septiņpadsmitiem, es sēžu parkā pretī "Viru" viesnīcai. Mašīnu atstāju kafejnīcas "Maskava" priekšā, pirmajā punktā, laikam to jau aizvākuši. Paēdu labas pusdienas "Glorijā", apstaigāju Višgorodu un pēc desmit minūtēm, kā jau bija paredzēts, sasniedzu punktu. Keiss guļ man klēpī. Bet lūk parādījās arī signalizētājs, es viņu pazīstu pēc trīs sarkanu neļķu pušķa. Viņš apsēžas uz attālāka soliņa un labajā pusē noliek ziedus. Atbildot uz to, es nolieku keisu vertikāli, sev pa kreisi. Esam savstarpēji apstiprinājuši, ka akcija notiek stingrā saskaņā ar plānu.

No attāluma starp mums, nevaram izšķirt viens otra vaibstus. Tā tam arī jābūt. Ar kaut ko no operetes, atgādina šīs spēles ar signālbuķeti, ar tuvināšanās aizliegumu, ar visu sīkumaino superpārapdrošināšanu un superkonspirāciju. Dažreiz man šķiet, ka Komandors bērnībā pārāk dedzīgi lasījis spiegu romānus. No otras puses, no šiem piesardzības pasākumiem nav sagaidāms kaitējums, bet ieguvumi ir diezgan ticami.

Pieceļos un dodos uz teātra pusi, kur stāvlaukumā ir krēmkrāsas "ceturtais" ar Igaunijas numuriem. Izlūkskolā dzirdēju, ka numurus mūsu mašīnām speciāli atlasa psihologi, izvairoties no viegli iegaumējamām kombinācijām. Ja tā ir taisnība, viņi valsts maizi ēd velti. Visus savu tačku numurus iegaumēju uzreiz un uz visiem laikiem. Šim, piemēram, ir 48–97, nekā tāda sarežģīta.

Ar pārsteigumu ievēroju, ka kreisais spārns ir nedaudz iebuktēts. Augstākajā pakāpē dīvaini, jo "Karāta" automašīnai jābūt maksimāli neuzkrītošai. Īpaši tādā delikātā jautājumā kā šodien. Tallinas puiši pieļāvuši rupju kļūdu, aizmirsuši kur dienē, vai. Nāksies ziņot Komandoram, lai vaino paši sevi.

Iesēžos mašīnā, uzsildu motoru, kurš vēl nav pilnībā atdzisis, un kustos no vietas. Trešais punkts ir pavisam netālu, aiz universālveikala. Apstājos netālu no krustojuma un paceļu pogu uz labajām durvīm. Septiņpadsmit piecpadsmit.

Atpakaļskata spogulī pamanu fotogrāfijā no sarkanās mapes redzamo cilvēku. Tas ir, Jura draugu. Viņš ģērbies džinsu jakā ar kažokādu, rokas kabatās, pār pieri uzvilkta ādas cepure. Gaitā nervozitāte; tāpēc viņš ieraudzījis manu mašīnu, vērīgi ielūkojās numurā, tad pa ceļam paskatās apkārt.

Tas nav profesionālis. Uzreiz redzams, ka viņam nav ne jausmas par mūsu darba pamatiem. Jūtu zināmu apjukumu. Ja viņš nav no mūsu sistēmas, tad kāpēc mēs tiekam savesti kopā caur dienesta ķēdēm, bet ja no mūsu, tad kopš kura laika  esam sākuši piesaistīt darbā absolūti neapmācītus cilvēkus. Te kaut kas nav kārtībā, kaut kas nesaderas. Tikmēr viņš atver labās durvis, noliecas un familiāri saka:

- Sveicieni, draugam Ļoškam.

- Sveiki, Jura,- es atbildu. - Sēdies. Tikai ne Ļoša, bet Ļoņa.

- Nu, atvaino, - viņš nomurmina, iekrītot sēdeklī. - Saputroju.

Tik pārsteidzoša, patiesi satriecoša parole, es domāju, kurš idiots to izgudroja un cik zvaigznes tam idiotam ir uz uzplečiem.

Piesprādzējieties, - es viņam atgādinu, kustoties no vietas.

Virs Tallinas zemu plešas duļķains filcs. Ap sešiem jau jābūt diezgan lielai tumsai. Kas arī ir nepieciešams.

Pēc dažām minūtēm izbraucu uz Endla un nogriežos pa labi.

- Paklau, priekšniek, - saka Jura draugs, - es te mazliet padomāju... Jūs pamaz maksājat. Nav jēgas smērēties par mazāk nekā pieciem taukšķiem.

- Par tādām lietām ar mani nerunā, - es mierīgi atbildu. - Kad ieradīsimies un paņemsim preci, tu ar tiem večiem arī runā.

Viņš drūmi tusnī, sagremodams dzirdēto.

- Bet kas ta tu te esi, no sāniem piecepts vai kā?

- Vai kā, - es pamāju. - Bet mana lieta ir desmitā, saprati? Tu taču ne ar mani salīgi.

- Nu, labi, - viņš nomurmina. - Pīpot drīkst?

- Drīkst. Tikai stiklu nolaid.

Izņēmis "Ekstras" paciņu un sērkociņus, viņš aizpīpē.

Pēc visiem ieradumiem ir skaidrs, ka dārgais Jura ir tikai špana, sīks miziņa, natūrā pieblatojies. Vai Komandors viņam neizrāda par daudz goda? Šitādu greznu apsveikumu, pēc pirmās kategorijas... Es apņēmīgi atsakos kaut ko saprast, lai gan mana darīšana patiešām ir desmitā vai septiņpadsmitā ar pusi. Nodziedāji, bet tālāk lai kaut neuzaust.

Izbraucot no Endlas uz Paldisku šosejas, pamanu aiz muguras to pašu bēšo “devītnieku”. Gani ļoti kompetenti turas zināmā attālumā. Taču būtu varējuši mums sekot kaut blakus un uz kara ziloņa, mūsu Jura vispār neko nebūtu pamanījis.

Tagad pilsētas robežas jau paliek aiz muguras.

Izņemot no kabatas salocīto divverstu karti, atloku to uz stūres, lēšot, ka sarkanajā lokā uz dienvidrietumiem no Keilas nokļūšu laikus. Desmit kilometri vēl jābrauc pa zemes ceļu, nu jā, tas nozīmē tieši laikā.

Jura draugs sēž, iegrimis spraigās pārdomās, iespējams, par kārotajiem pieciem tūkstošiem.

- Tu pats esi šejienietis? - attapies, viņš jautā.

- Apmēram, - es atbildu.

Kā tev šķiet, kā viss šitas bardaks beigsies?

- Atkarīgs no tā, kāds.

Melanholiski tusnīdams, viņš aizdedzina kārtējo cigareti.

- Nu, šitā putra, igauņu, kāda tad vēl...

- Padzīvosim, redzēsim.

- Nē, nē, - viņš pakrata galvu. - Nekas labs te nav gaidāms, skaidra lieta. Jālaižas prom no šejienes. Mums, krieviem, te nekas nespīd. Es biju iedomājies, Baltija, Rietumi, ka viņu māti... Bet viņi redz, kā. Šitā fronte, tautas, valsts valoda, tere-pere, oltik-boltik ...

- Nesaskatu neko sliktu.

- Bet sajauks tevi ar sūdiem un pasūtīs slaucīt ielas, - brīdina Jura.

- Vienu otru varbūt arī sajauks, - es piekrītu. - Tikai ne jau mani. Es pats, ko gribēšu sajaukšu.

- Klau, vai tev bērni ir?

- It kā nē.

- Tāpēc tu esi tik kruts - Jura secina. - Bet, ja tādi būtu, uzreiz citādi dziedātu ...

- Pareizi. Bet, ja es būtu tante Motja, man būtu krūtis un svārki. Nu, un viss pārējais, kas pienākas.

Pāri ceļam sabiezējusi krēsla, ieslēdzu tuvās gaismas.

- Bet tu ko, domā, man bail no viņiem? - viņš patētiski jautā.

- Neko nedomāju.

– Es no viņiem nebaidos. Es viņus... - viņš sulīgi nolamājas. - Zārkā es viņus, saprati?

- Labāk pagaismo man, - es saku, atkal uz stūres atlokot karti.

Sērkociņa gaismā redzu, cik tālu ir līdz sarkanajam aplim. Šķiet, ka viss notiek pēc grafika.

Bez divdesmit sešos pabraucu garām Keilai. Atlicis pavisam maz, nepalaist garām pareizo pagriezienu uz gruntsceļu. Pirms paspēju par to padomāt, gani ar savu "devīto" mani apsteidz un ved. Ļoti laipni no viņiem. Pēc dažām minūtēm viņi samazina ātrumu, nobrauc ceļa malā un apstājas. Viņi mani tālāk nevedīs, un tas nav arī vajadzīgs. Un re kur ir man vajadzīgais pagrieziens. Mašīna pa šauru izcirtumu ienirst zemu priežu mežā, priekšējie lukturi izrauj no tumsas apledojušu ceļu ar mašīnu iespiestu sliedi.

Šis meža gruntsceļš nemaz neizskatās pamests. Sniegotajās ceļmalās labi redzamas svaigas rievotas riepu pēdas, šeit bieži brauc garām kravas automašīnas. Droši vien ceļš ved uz kādu no militārajām bāzēm, tādu te sacelts redzami-neredzami.

Tagad, tieši tagad, divas smagas trīsasu kravas automašīnas nobloķēs ceļu pie iebraukšanas un izbraukšanas. Autovadītāji sāks rakņāties it kā noslāpušajos dzinējos. Neviens mums garām nepabrauks, neko neredzēs, nekur neiejauksies.

- Ko pie velna mēs šeit darām? - Jura burkšķ. - labāku vietu nevarējāt atrast?

- Tātad neatradām.

- Slikti, bļa, meklējāt.

Mežā izcirstas stigas, sadalot to glītos kvadrātos, šur tur sastopami blīvi jaunu priežu stādījumi. Kad stādi pieaug, tie izretinās paši. Priede ir gaismas prasīga, un tie koki, kas kaut nedaudz atpaliek, sāk nokalst, aug sliktāk un beigās paliek rēgojoties savu izdzīvojušo brāļu ēnā ar sausiem gariem stabiem, līdz tiek nocirsti malkai. Vārdu sakot, viss kā pie cilvēkiem.

Pie sevis skaitu kvartālu stigas. Trešā ... ceturtā ... sestā ... Lūk arī uzkalns, kas atzīmēts kartē. Aiz tā ir iedobe, plata un slīpa. Pa kreisi no ceļa redzu klajumiņu, ko no trim pusēm norobežo priežu jaunaudze. Uzbraucu uz tā un izslēdzu motoru. Esam atbraukuši. Mēs atrodamies sarkanā aplī, astoņpadsmitos nulle nulle.

Kaut kur netālu, aiz ceļa, apgūluši atbalsta grupas puiši. Nakts automātisko tēmēkļu duļķainajā zaļajā dziļumā viņi var labi redzēt silto automašīnas plankumu, no kura izkāpj divi cilvēki.

Griestu lampu salonā atstāju ieslēgtu, citādi neredz pat savas rokas.

Jura draugs stāv blakus mašīnai, kūpina cigareti un bezrūpīgi urinē.

Es atveru aizmugurējās durvis, izvelku gumijota auduma gabalu un nometu to sniegā.

- Nāc, palīdzi iztaisnot, - pagriežos pret Juru.

Viņš aiztaisa džinsu rāvējslēdzēju un dodas pie manis. Mēs izklājam audumu, tādu kā trīs reiz trīs metru paklāju, haki krāsā.

- Līdzenāk, - es saku, iztaisnojoties. - Iztaisno to tur stūri.

Viņš paklausīgi noliecas, bet es izvelku revolveri. Kreisā roka satver labās plaukstas apakšējo daļu. Trīs fosforescējošie punkti uz priekšējā tēmēkļa un tēmēšanas stieņa savienojas taisnē tieši uz tumšo, tusnījošo silueta centru. Plop. Plop. Divreiz apslāpēti uzsprāgst meža klusums. Pēc sekundes ķermenis nokrīt uz izklātā ūdensnecaurlaidīgā auduma, zem tā svara īsi nogurkst sniegs. Lieta izdarīta.

Ar asu parāvienu apgriežu līķi uz muguras, atlecu atpakaļ, turot priekšā revolveri. Nē, šķiet, ka uz vietas; spriežot pēc caurumiem, viena lode sadragājusi mugurkaulu, otra - zem kreisās lāpstiņas. Nav izejas caurumu. No savas kreisās rokas ar zobiem norauju cimdu, ar īkšķi un rādītājpirkstu uzspiežu uz viņa apakšžokļa dobumiem. Asiņu pulsāciju nejūtot, uzvelku cimdu un slēpju ieroci makstī.

Bagāžniekā ir gara virve ar iepriekš sagatavotu cilpu galā un maiss. Uzmetu līķim ap kaklu cilpu, satinu virvi zem ceļgaliem, pievelku to, sasienu ar ķegļa mezglu. Savītu trīs nāvēs un sasietu, vēl ietinu līķi gumijotajā audumā. Iztaisnos, paskatos apkārt un ieklausos. Neviena. Klusums.

Saini iebāžu maisā, ārēji gluži parastā, vidēji netīrā. Starp ūdensnecaurlaidīgo oderi un matējumu ir pielīmēts dažāda izmēra putu pusložu slānis. Tāpēc tas izskatās pilnīgi nevainīgi, it kā ar kartupeļiem pildīts maiss no tirgus.

Ar pūlēm iekrauju maisu "četrinieka" bagāžniekā, aizcērtu vāku.

Beidzies. Bija Jura draugs, kļuva par "kartupeļiem" vai "vienu vienību saldētas kravas" vai "Ivanu Ivanoviču". Tāda lūk dienesta terminoloģija.

Izņemu no cimdu nodalījuma lukturīti, vērīgi apskatu piedurknes, bikses, apavus. Nekur nav ne pilītes.

Mans darbs padarīts, nav ko kavēties, jāiet prom. No somas uz aizmugurējā sēdekļa izņemu apavu pārvalkus no armijas ķīmiskās aizsardzības komplekta, uzvelku bahilas, piesprādzēju siksniņas pie jostas. Tas ir gadījumam, ja pa ceļam gadīsies dziļš sniegs. Orientēju karti pēc kompasa, zilie trīsstūri atrodas rietumu-dienvidrietumu virzienā no manis. Aizslēdzu mašīnas durvis un ar keisu rokās dodos meža tumsā.

Pēc apmēram pusstundas auto tiks aizvākts, pēdas izmīdītas, soma ar "Ivanu Ivanoviču" aizbrauks nezināmā virzienā, lai bez vēsts pazustu no zemes virsas.

Kvartālstigas malā sniegs ir sekls, klāts ar biezu sasalušu garozas kārtu. Pa to iet ir viegli. Ik pēc piecām minūtēm pēkšņi apstājos un ieklausos. Mežs ir melns un kluss.

Dīvaini, pa ceļam uz Tallinu biju pārliecināts, ka braucu novākt kādu no mūsējiem, un tas man nekādi neuzlaboja garastāvokli. Tāpēc, ka, ja šodien tu neitralizē kādu, rīt kāds ar tādiem pašiem panākumiem var neitralizēt tevi. Reti, ļoti reti "Karāts" strādā pret savējiem, te vajag visnopietnākos iemeslus, bet tas tomēr notiek.

Tomēr Jura draugs, vai kā viņu tur sauca, izrādījās nepiederošs cilvēks. Ej nu tiec skaidrībā, vai tas uz labu, vai varbūt uz sliktu. Cik man zināms, "Karāts" nekad nav sadarbojies ar noziedzīgo pasauli. Jēgas no tā nekādas, bet riska vairāk nekā pietiekami. Kas bija šis Jura, kā viņš ar mums sapinās, kā patraucēja Komandoram? Epizodisks izpildītājs? Šantāža, rekets? Nejauša informācijas noplūde? Par kādiem pieciem tūkstošiem viņš runāja mašīnā, kad katrs vārds tika ierakstīts magnetofonā? Un, galvenais, vai es pats tagad nezinu pārāk daudz? Galu galā tas var kaitēt veselībai. Nē, es tomēr ceru, ka nezinu pārāk daudz.

A, pie velna. Aizmirst, nospļauties un iztrīt. Mani tas vairs neskar. Tikai  paziņot Komandoram par bukti spārnā, jā, tas ir nopietni. Bet pārējo nekavējoties izmest no galvas. Esmu priekšzīmīgi izpildījis uzdevumu un atgriežos mājās.

Pieķeru sevi pie vārdiem "mājās". Man nav un nekad nav bijis savu māju. Jebkurš no maniem mājokļiem ir pagaidu un dienesta. Bet tieši tā es padomāju, es atgriezīšos mājās, un uzplaiksnīja vīzija par Alīnu halātā, kas ar kājām ierāpusies uz dīvāna, maisot fajansa krūzē tēju. Kas te man pēkšņi sācis rādīties, pabrīnos par sevi.

"Karātā" dienē tikai tie, kuriem nav ne vecāku, ne sievu, ne bērnu, savādāk nemaz nevar būt. Par to visi tiek brīdināti iepriekš. Bet tas, ka mēs netiksim atbrīvoti pēc savas gribas, ir saprotami bez brīdinājuma. Mūsu brālim no mūsu kompānijas ir tikai viena izeja - brezenta auduma speciālajā maisā. Es nemaz nevēlos saņemt apsveikumus no Komandora, nesteidzos kļūt par "Ivanu Ivanoviču" un sadegt kaut kur īpašā krāsnī militārajā bāzē, atstājot pēc sevis  tikai sauju taukainu pelnu un divas revolvera lodes.

Priekšā iezīmējas sprauga, kur ceļš iziet no meža. Astoņpadsmit piecdesmit piecas, zilie trīsstūri. Šķiet, ka iekļaujos laikā precīzi, kas, protams, tiks pamanīts un novērtēts.

Tur viņš ir, trijstūris, žigulis ar iedegtām gabarītu ugunīm, stāv tuvu apmalei. Un nedaudz tālāk otrais trīsstūris, tas ir mans mīļais "astotais", nomazgāts un uzpildīts, kā pienākas.

Atslēdzu durvis, iemetos sāniski sēdeklī, attaisu un norauju bahilas, kurus nometu zemē, lai puiši no žiguļa aizvāc, kad aizbraukšu. Mašīna silta, pirms manas ierašanās rūpīgi uzsildīta. Uz labā sēdekļa soma, no kuras izņemu termosu ar kafiju, šokolādes tāfelīti un divas folijā ietītas picas, vēl ne visai atdzisušas.

Malači tallinieši, parūpējušies, kā par savējo. To, protams, paredz instrukcija, bet nekur nav rakstīts, ka šokolādei jābūt "Luksam", un ēdienam jābūt svaigam un siltam. Tikai par bukti, es tomēr paziņošu, jūs, puiši, man nepārmetiet.

Gremojot picu un malkojot stipru kafiju, sāku pilnībā izjust, cik noguris esmu pa dienu. Labi, drīz nāks otra elpa. Līdz Rīgai no šejienes nepilni trīssimt kilometri, tīrais nieks.

Man nav paredzēts šeit ilgi sēdēt. Iekost, mazliet sasildījies, laiks arī godu zināt. Iedarbinu motoru un dodos prom, šķiroties ar žigulī esošajiem puišiem samirkšķinājies ar gabarītiem.

Pēc kartes jābrauc līdz Ristiem, no turienes sešpadsmit kilometrus uz dienvidiem pa 27. šoseju un tur šķērsošu sānceļu uz 12. šoseju. Pulkstenis būs apmēram bez ceturkšņa astoņi, un tad, vēlākais, vienpadsmitos būšu jau Rīgā. Bet tuvāk pusnaktij pie Alīnas. Acīmredzot esmu kļuvis tik stulbs, ka tagad nevaru iedomāties Alīnu citādi, kā maisot krūzē tēju.

Mani pārņem zvanošs nogurums un iemidzinošs miers. Tas nav labākais stāvoklis braukšanai. Bremzēju, nobraucu uz ceļmalu un, izkāpis no mašīnas, stipri saberzēju seju ar asu sniegu. Tā būs labāk.

Kilometri mīksti pazūd zem mašīnas riteņiem, pulksteņa rādītāji klusi lien uz priekšu. Ceļš tukšs, retās pretimbraucošās mašīnas pieklājīgi pārslēdzas uz tuvajām gaismām, un es atbildu ar to pašu.

Atliek tikt līdz Rīgai, iztīrīt stobru no piedeguma un iepakot revolveri kasešu atskaņotāja korpusā, pēc tam atstāt korpusu stacijā kamerā. No rīta, kad zvanīs Komandors, noziņot. Šķiet, ka tas arī viss.

Un es šonakt mīlēšu Alīnu, ilgi un pēc sirds patikas, pārejot no maiguma uz niknumu un atkal uz maigumu, novedot viņu līdz pilnīgai pašaizmirstībai un kļūstot trakam no tā, cik ļoti viņa mani vēlas. Es esmu dzīvs, esmu vesels, eju pie savas sievietes un negribu vairs ne par ko domāt, lai viss iet ellē un iet ellē. Mums jādzīvo tā, it kā šodien būtu pēdējā diena un nebūs ne rītdienas, ne parītdienas. Lai nemētātos starp trauksmi un garlaicību, kā izteicās viens prātīgs vācietis.

Lūk, arī M12 šoseja, uz Rīgu - pa labi, ceļš labs un pazīstams.

Pēkšņi atceros vakardienas vakaru un Alīnas gaišreģes seansu. Atkal domāju par to vai viņa nesaskatīs manus piedzīvojumus, vai viņa nesaredzēs, lai arī neskaidri, ko es šodien darīju mežā pie Keilas... Es pat nevaru iedomāties, kas tad notiks. Ja paskatās no malas, tās ir necilvēcīgas šausmas, pēc pavēles nogalināt nepazīstamu vīrieti un tad tajā pašā vakarā apgulties ar sievieti, samīļot viņu un iečukstēt viņai ausī pikantu maigumu; nē, noteikti, sāku sabrukt, tā neder, tas manas domas pie laba nevedīs. Un neviens no jums nevar būt man par tiesnesi, dzirdiet jūs, tīriņie, labi paēdušie un apkoptie, starp mums nav nekādas atšķirības, vienkārši nebija neviena, kas jūs, neliešus, savervētu un apmācītu ...

Mani drebina, bremzēju, nobraucu ceļa malā. Iemalkoju no termosa glāzi kafijas. Psihot nav atļauts. Nav atļauts psihot.

Ir tāda krievu mantra - "uz hera ". Tās simtkārtīgā atkārtošana dara brīnumus, gandrīz iegremdējot nirvikalpa samadhi.

Tagad braucam tālāk.

Tomēr nevaru atbrīvoties no domām par tām slēptajām un neizskaidrojamām bailēm, kuras tagad izjūtu Alīnas priekšā. Man šķiet, ka viņa jebkurā brīdī var ieraudzīt gaismu un uzzināt, kas es patiesībā esmu, un nosaukt lietas īstajā vārdā, no kā es gļēvi izvairos pat savās domās. Bet kā es varu būt pārliecināts, ka viņai iepriekš nebija aizdomu?

Vakar viņa tieši acīs pateica, ka es neesmu nekāds kooperators. Turklāt tagad es piešķiru pavisam citu nozīmi sarunai, kas mums bija vēlā vakarā, pirms nedēļas.

Kad mēs gulējām apskāvienos, svētlaimīgi noguruši un klusi, viņa pēkšņi klusi nočukstēja:

- Zini, tu vienmēr paliec mazliet svešinieks.

- Kā tas ir? - jautāju. - Paskaidro.

- Nu tā, - viņa pārbrauc ar pirkstu man pāri krūtīm. – Tur, iekšā tev ir tādas durvis, ar uzrakstu – bīstami, nepiederošiem ieeja aizliegta.

- Tāpat kā jebkuram vīrietim, - es pateicu, izliekoties par bezrūpīgu.

- Nē, nē, tu neesi kā visi. Dažreiz man gribas tur ieskatīties. Esmu šausmīgi ziņkārīga. Bet dažreiz tas ir tik biedējoši, esmu tāda bailule ...

- Īsti nesaprotu, par ko tu runā .

“Neizliecies, saproti gan. Re, kā sirds iepukstējās. Bet, ja visas durvis plaši atvērtas, tas ir pat garlaicīgi, vai ne?

Es neko neteicu, nedaudz pārsteigts.

- Bet ja nu aiz šīm durvīm sēž baigs zvērs? - viņa sapņaini runā. - Tāds negants, ar ilkņiem. Metas virsū un sagrābj... A?

- Protams, - es apstiprināju un uzgūlos viņai ar visu ķermeni, saspiedu apkampienos, nikni skūpstīju viņas alkatīgo muti, jūtot, ka mūs abus pārņem neprātīgas vēlmes vilnis, spēcīga un skarba dzimumakta smagme.

- Bet varbūt man šis zvērs patīk, - viņa ar pārtraukumiem iečukstēja ausī un uzreiz svētlaimīgi noīdējās, jo es ar vienu rāvienu pēkšņi iegāju viņā tik nikni, it kā gribētu viņu izvarot. Un mēs nerunājām vairs ne vārda, pārējo pateica mūsu ķermeņu savstarpējais, dzīvnieciskais un brīnumainais trakums.

Vienmērīgi dūc dzinējs, pretī skrien drūmais ziemas ceļš. Visapkārt valda tumsa un aukstums. Man nav māju, un arī nekad nav bijis. Bet, ja es gribu iedomāties, ka braucu mājās... Ja es tiešām tā iedomājos... Kāda velna pēc, es sevi apsaucu.

6

“Saziņai aizliegto personu sarakstā ietilpst: milicijas darbinieki, prokuratūras un valsts drošības darbinieki; militārpersonas un slepeno uzņēmumu vai iestāžu darbinieki; visu līmeņu deputāti, masu mediju darbinieki; ārvalstu pilsoņi, disidenti; noziedzīga, vai ēnu biznesa pārstāvji. Tiklīdz atklājas, ka jaunais(ā) paziņa pieder kādai no norādītajām grupām, uzmanīgi, neradot aizdomas, jāpārtrauc sakari un turpmāk elastīgi jāizvairās no pazīšanās atjaunošanas."

Nu tad ar ko pavēlēsiet sarunāties?

Laikam kaut kā līdzīgi, citēju taču pēc atmiņas, izklausās viens no svarīgākajiem "Karāta" baušļiem, kas ir stingri iekalts man galvā.

Nezinu, vai musulmanis vēlas piedzerties kā lops, vai ebrejam rodas kārdinājums apēst cūkgaļas karbonādi. Bet, kas attiecas uz manām attiecībām ar Alīnu, man gribas nošķaudīties par šo “Karāta” bausli, lai gan tā pārkāpēji tiek sodīti jau šajā pasaulē, nevis tajā. Galu galā par to nenošaus taču mani. Teiksim, izrādījās, ka es uzturēju, tā teikt, saikni ar republikas preses pārstāvi, piedodiet par izteicienu. Pieņemsim, ka par to viņi mani pārsviedīs kaut kur uz Vidusāziju, ieliks dokumentācijā traipu, joka pēc pārvedīs no medniekiem-tīrītājiem uz ganiem. Bet patiesais sods būs tikai šķiršanās no Alīnas. Tā ka es nevaru šķirties no viņas, aiz bailēm ka mani šķirs, tad tas ir pilnīgs absurds.

Un viņa tiešām sēž, ar kājām iekāpusi dīvānā, malko tēju no krūzes, kā jau arī man likās mežā netālu no Keilas, bet zem halāta nekas nav uzvilkts.

- Tu dzer tēju, citādi atdzisīs, - viņa pavēl.

Es sēžu atzveltnes krēslā, atmirkstus pēc smagas dienas un dedzīgi apbrīnoju viņu.

- Zini, kur es šodien biju? - Alīna jautā.

- Nav ne jausmas.

– Pie izmeklētāja. Nu tā, kurš zvanīja Regīnai.

Es iemalkoju tēju maziem malciņiem. Nu ko, varēju pats nojaust, viņai dvēselē ir avantūristes tieksme, turklāt nebūt ne maza.

- Kāpēc tev to vajadzēja? - es jautāju ar izteiktu vienaldzību.

- Un tu vēl jautā. Gribu pārbaudīt, vai visu sapratu pareizi. Esmu pārliecināta, ka viss tā arī patiesībā ir, bet vēlos pārliecināties. Vai tad tev neinteresē pārbaudīt?

– Protams, tas ir interesanti.

- Tātad, klausies. Pirmkārt, kad pazvanīju un pateicu, ka man ir informācija par dubultslepkavību Pārdaugavā, viņš sāka trīcēt, pat balss izmainījās. Nu es uzreiz aizbraucu pie viņa. Pastāstīju viņam par to, kā mēs ar Regīnu sēdējām, kā man sākās tās vīzijas... Nebaidies, tevi nepieminēju, - viņa iestarpina, uzmetot man skatienu.

– Bet kāpēc gan ne? - Es brīnos.

- Bet kāpēc gan ne? - viņa atcērt. – Bija bail tevi iesaistīt šajā stāstā un izraisīt tavas dusmas, mans kungs.

Es paraustu plecus.

- Man pilnīgi vienalga. Vienīgais, negribētu tērēt laiku, iet pie izmeklētāja, atbildēt uz glupjiem jautājumiem ...

- Es tā arī sapratu, - Alīna šķelmīgi saka. - Protams, sākumā viņš mani noturēja par šizu. Bet tad gandrīz noģība. Iedomājies, viņš skraidīja pa kabinetu, sita sev pa krūtīm un kliedza, ka tā nevar būt, no kurienes es to visu zinu, ka viņš netic man un tā joprojām...

- Pagaidi, - es pārtraucu. – Mēs, šķiet, bijām nolēmuši, ka nedrīkstam Regīnu iegāzt, citādi viņas Amerika aizvērsies.

Nekas tamlīdzīgs, es viņu nemaz neiegāzu. Teicu, ka par slepkavību uzzināju no Regīnas. Un pamēģināju iedomāties, kā tas notika. Pastāstīju, ka vecenīti nogalināja ļoti dārga akmens, liela smaragda, dēļ. Ka bija divi slepkavas un viņi izlikās, ka vēlas akmeni nopirkt. Aprakstīju viņu izskatu, Janku pēc Regīnas vārdiem, un otro tā, kā man izdevās viņu redzēt. Un pateicu, ka akmens ir paslēpts lauku mājā, sienā, pie kuras karājas šaujamierocis. Izmeklētājs sākumā neticēja. Viņš tā laipni māja un visam piekrita, it kā baidītos, ka es viņam metīšu ar krēslu.

Viņa sniedzas pēc cigaretēm, piesmēķē, noliek pelnu trauku sev priekšā uz dīvāna.

– Bet tu gaidīji ko citu? Ja es būtu viņa vietā, es arī neticētu.

- Bet es viņu tomēr caursitu, - Alīna priekā piemiedz aci. – Iedomājies, tik dūšīgs onkulis, rūdīts un rīvēts, nekas uz pasaules viņu nepārsteigs. Nu bet es pamēģināju aprakstīt, kā tas viss notika. Turpat uz vietas, kabinetā, man atkal sāka rādīties. Pastāstīju, ka mūķeni nogalināja pusmiegā, gultā. Regīna to nezināja, bet man tā šķita, ka viņu nogalināja, kad viņa pamodās un mēģināja piecelties. Te nu izmeklētājs nedaudz apstulba. Tad pastāstīju, ka slepkavas atbrauca savā automašīnā, šķiet, ar Zaporožecu, bet neesmu pārliecināta. Tieši tad viņam noteikti sāka palikt jocīgi, jo tajā vakarā uz ielas tiešām bija redzēts zils Zaporožecs un divi vīrieši. Viņš sāka skraidīt pa kabinetu, kliedzot, ka esmu iejaukta šajā lietā, ka mani ir uzsūtījuši, ka viņš mani noteikti atkodīs... Tad nedaudz nomierinājās.

- Domāju, ka tu tomēr pie viņa gāji veltīgi ...

- Kļūdies. Viņš man parādīja fotogrāfijas. Nu vecenīti un mūķeni, tādas kā atrada. Pilnīgi šausmīgs skats, - viņa nodreb. - Bet es centos koncentrēties uz tām. Uzreiz neizdevās. Bet pēc tam atkal ieraudzīju mājas sienu un akmeni. Kā zaļa ēna rievā, zem pakulām. Mēģināju saskatīt māju no ārpuses, bet tā izskatījās izplūdusi, it kā bez asuma... Tagad, ja kaut kur to ieraudzīšu, tad varbūt pazīšu. Tā stāv patālāk no meža, tās priekšā ir dārzs, kam apkārt apstādītas egles, kā dzīvžogs. Veca māja, lauku.

– Bet kur tā ir, kurā virzienā, kas ir apkārt?

- Nezinu. Neko nezinu. Saproti, skats bija tāds, it kā es lidotu ar lidmašīnu, veicot virāžu, mākoņi pašķīrās, un no augstuma redzu māju, dārzu, egles un tad mežmalu. Un neko vairāk.

- Jā, ne pārāk daudz. Bet tagad tas izmeklētājs pieķersies tev, atāķēties nevarēsi.

- Lai. Tāpēc jau pie viņa aizgāju. Un vēl, tikai neapgāzies, es aizgāju pie Regīnas, un viņa piezvanīja Jankam. Vienojāmies, ka rītvakar apciemošu viņu ļoti svarīgā lietā, it kā kaut kas saistībā ar Juziku, un saruna nav telefoniska.

Tas vairs nelien nekādos vārtos. Gudrs cilvēks manā vietā jau sen būtu uzlēcis un paņēmis vagu, un uz šejieni vairs ne ar kāju, bet es palieku sēžot krēslā kā nejēga un dzeru knapi silto tēju.

– Šķiet, ka tu ar kaut ko neesi apmierināts? - Alīna jautā, uzmanīgi skatoties uz mani.

- Vienkārši sāku baidīties par tevi. Tu ievārīji tādu putru... Un turklāt vairs nezinu, ko vēl tu vari sastrādāt.

- Man šķita, ka tu esi drosmīgāks, - viņa smaidot saka. - Tātad uz tavu palīdzību paļauties nevaru?"

- Ko tu ar to domā?

– Regīna Jankam stāstīja, ka pie viņas atnāca cilvēki, kuri bijuši Amerikā un redzējuši Juziku. Bet Juziks, lūk, lūdz kaut ko nodot Jankam vārdos. Lai nu kā, es domāju, ka iešu kopā ar tevi.

- Nu, vai zini... - Es neatrodu vārdus.

- Protams, tu vari atteikties, - viņa ar izsmieklu piedāvā.

- Nekaitini mani, lūdzu.

– Es nekaitinu. Es tikai cerēju uz tevi.

Šķiet, viņa stingri nolēmusi mani nogādāt ja ne kapā, tad trako mājā. Un es nevaru sevi attaisnot, es nevaru izskaidrot, kas man draud par piedalīšanos viņas avantūrā.

- Nu, kāpēc, kāpēc tev vēl noteikti jāsatiekas ar šo Janku?!

- Es ieteikšu viņam iet pie izmeklētāja atzīties, - viņa nemierīgi atbild. - Tikai to. Ja tu atsakies nākt kopā ar mani, es iešu viena.

- Tu gribi, lai viņš tevi nožņaudz?

- Diez vai, viņš ir gļēvulis. Slepkava ir tas otrais. Un ekstrēmākajā gadījumā...

Viņa pieceļas, paceļ no galda rokassomiņu un no tās kaut ko izņem. Atskan klikšķis, Alīnas rokā nozib naža asmens.

Pieceļos no krēsla un apsēžos uz dīvāna viņai blakus.

- Parādi.

Paņemu un apskatu pilnīgi profesionālu navaho, ar stingru un plēsīgu asmeni, kuru fiksē atspere raga, ar misiņa apmalēm rokturī.

Kur tu dabūji tādu rotaļlietu?

– Pagājušajā vasarā atradu pludmalē, Vecāķos.

– Joko?

- Nē, tiešām.

Es atdodu navahu, Alīna to saloka un ieliek atpakaļ somiņā.

- Zini, būs labāk pie šīs Jankas iet abiem kopāi, - es sev pilnīgi negaidīti saku.

Un uzreiz kā kalns no pleciem. Kauliņi ir mesti, cik var būt tās vājnieks, izlocīties, mocīties, baidīties no Komandora. Savu daiktu uzlieku uz visām viņu instrukcijām, kas padara mani par sūda gļēvuli. Mani sagrābj azarts, un dzīslās ieplūst asa, spēles ar nāvi vēsma, tā ir dzira īstiem vīriem.

Alīna apskauj mani ap kaklu un noskūpsta ar garu, elpu aizraujošu skūpstu. Manas rokas negausīgi glāsta pa viņas augumu, viņa atbrīvojas no rītasvārkiem, man ir jāatraujas no viņas, lai novilktu drēbes. Mūsu glāsti kļūst konvulsīvāki, stiprāki, un pēkšņi es dzirdu viņas čukstus:

Vai atceries, kā izlaidi zvēru brīvībā?

- Nesapratu.

- Nu, pēc tam, kad es pateicu par durvīm un zvēru...

Viņa pēkšņi cieši savelk gurnus kopā, uzspiež plaukstas uz manām krūtīm un izliekas, ka atgrūž mani. Es pieņemu jaunos spēles noteikumus, sākas cīņa, sākumā jocīga, pēc tam gandrīz reāla. Alīna tajā ieliek visu savu attapību un elastību. Tā vairs nav viņa un ne es, bet gan divi ugunīgi zvēri mežonīgā, trakā cīņā. Un, kad es beidzot ieeju viņā, viņa iegremdē nagus man mugurā, viņas ķermenis kļūst par akmeni, un tad viņa izdveš sirdi plosošu, pašaizliedzīgu kliedzienu.

Tad viņa guļ izplesusies un smēķē, bet es klusi noskūpstu svaigos rozā zilumus uz viņas apakšdelmiem un augšstilbiem.

- Neaizej, - viņa lūdz. - Lūdzu paliec.

"Piedod, bet man jābrauc. Agri no rīta gaidāma tālsaruna.

– Tas ir tik svarīgi?

- Tas ir ļoti svarīgi.

- Tad ej…

- Cikos tiksimies rīt? - paautāju.

- Ienāc ap pieciem.

- Labi.

Es laikam braucu kā piedzēries. Netālu no Deglava tilta mani apturēja divi autoinspektori, pārbaudīja dokumentus un piespieda iepūst "trubiņā".

Mājās man pietika spēka tikai izkaisīt uz grīdas drēbes un sabrukt gultā.

Neatkarīgi no tā, cikos esmu aizgājis gulēt, vienmēr pamostos tieši bez ceturkšņa septiņos. Un, kad zvana Komandors, es jau esmu pilnīgā kārtībā, atliek tikai noskūties.

- Sveiks, mans dārgais,- viņš murrā. – Man te jau stāstīja par taviem panākumiem. Malacis, novērtēju.

- Paldies, - es atbildu. - Starp citu, vakar es redzēju Volodju, viņš dodas prom divdesmit sestajā uz četrām dienām.

- Pagaidi, - Komandors nomurkšķ, - labāk pierakstīšu, divdesmit sestajā, tu teici?

Viņš pieraksta, ka keiss atrodas stacijā 264. kameras numurā.

- Bet Paša man aizdeva savu mašīnu. Starp citu, viņai spārns bija sabuktēts.

- Ko tu saki? Un stipri?

- Nē, ne ļoti. Bet pamanāmi.

- Sapratu. Sapratu, - viņš atkārto divas reizes. - Vairāk neko negribi pateikt?

– Šķiet, ka nē.

- Pavisam neko? - Komandors nenomierinās.

Nesaprotu, uz ko viņš dod mājienu, un pie tam tik mānīgi.

- Nu esmu pilnīgā ažūrā, - es apjucis atbildu.

- Nu, skaties... - viņš novelk. - Labi, es tev piezvanīšu pēc dažām dienām. Pagaidām..

- Uz redzēšanos.

Nolieku klausuli. Ja viņš patiešām vēlētos uzzināt sīkāku informāciju, teiksim, par savu draugu Juru vai ganu darbu, viņš uzdotu vadošus jautājumus. Mēs nespēlējam šarādes.

Uzvārījis lielu džezvu stiprākās kafijas, sagriežu šķiņķi un marinētos gurķus, uzmanīgi izklāju uz šķīvja. Malā uzlieku salveti, viss kārtībā. Ja  ēd brokastis vienatnē, tas nebūt nenozīmē, ka var uzvesties kā cūka. Jāciena sevi un pat vienatnē jāuzvedas, kā pieņemšanā vēstniecībā. Apcirptais bērnunama zēns ar cieņu no iekšpuses vēro, kā es darbojos ar nazi un dakšiņu.

Mana divkameru "Minska" paveras ar saltu tukšumu, būs jāiet uz tirgu, jo līdz pieciem diena ir pilnīgi brīva. Bet to vēl paspēšu, pagaidām nomazgāju traukus, notīru galdu un nogāzies uz dīvāna, lasu un baudu mizotus lazdu riekstus.

Grāmatu man uzdāvināja Alīna, zem viena vāka divi romāni, Zamjatina "Mēs" un Hakslija "O brīnumainā jaunā pasaule". Pirmo romānu pabeidzu aizvakar, tagad ņemu priekšā Haksliju un līdz pusdienlaikam esmu to pabeidzis, pa ceļam tiekot galā ar veselu šķīvi riekstu. Piezvanu arī Raimondam, vienojos rīt pulksten deviņos iegriezties viņa kantorī pēc dokumentiem, lai desmitos būtu ostā, pie konteineru nosūtīšanas.

Pēc tam dodos pusdienot uz Astoriju, kas atrodas Centrālā universālveikala piektajā stāvā, virtuve tur vecmodīgi priekšzīmīga. Restorāns, kā gandrīz vienmēr, ir slēgts tūristiem, bet šveicars, kuru regulāri baroju ar trīs rubļu banknotēm, laipni ielaiž zālē. Pasūtu lasi, gaļas soļanku un langetu ar sēņu mērci. Desertā, protams, saldējums ar riekstiem. Esmu grēcīgs, man patīk labs ēdiens. Es ēdu, tā teikt, par bērnību un jaunību.

No galvas neiet prom izlasītais Zamjatins un Hakslijs. Pievīlusi fantāzija šos puišus. Vai tiešām viņi nopietni iedomājās, ka visneizturamākais ir drāzties uz taloniem vai taisīt bērnus rūpnīcas pudelēs. Viņus, dārgumiņus, vajadzētu aizsūtīt pēc dzīves pieredzes uz zonu vai strojbatu;  tur gan viņi paplašinātu savu dzīves pieredzi un rakstītu praktiskas grāmatas. Viņu bailes par nākotni šķiet pārāk bālas un aizkustinošas, kad tā jau ir atnākusi sen, bet vēl nav pilnībā pagājusi.

Bazārā piekraujos ar visu, ko dvēsele kāro. Labākais šķiņķis, liess un bez dzīslām, jau maksā divdesmit divus rubļus. Taču ne tik sen piecpadsmit rubļi par to pašu šķiņķi šķita kā negodīga laupīšana. Laiki mainās, ko te lai saka. Alīnai no spekulanta, pretī autoostai, nopērku paciņu Kemela par divdesmit, citādi vakar viņa pīpēja draņķīgu Astru bez filtra. Braucu mājās.

Tieši piecos, tā kā man patīk palepoties ar precizitāti, piezvanu pie durvīm, un Alīna man tās atslēdz. Es viņai piešķiru trīs lielas rozes saulrieta mākoņu krāsā, šī ir mana mīļākā "Superstar" šķirne.

- Saša, tu mani lutini, - viņa čukst, pastiepjot lūpas.

Zinaīda Grigorjevna drūmi aiziet mums garām, virtuvē un sāk grabināt podus.

- Ah jā, pie manis sēž Kravcovs, - brīdina Alīna. - Viņš atnesa grāmatu, es viņam palūdzu ...

Patiešām, kalsnais Kravcovs izlaidies manā mīļākajā krēslā, kūpinot Astru no nepretencioza plastmasas iemutņa. Viņa plānie, garie mati bagātīgi noklāti ar blaugznām, šauros un kaulainos plecus, klāj tumši zils džemperis.

- Labvakar, - pieklājīgi sveicinu.

- Sveicināti, - viņš saka, pat nepūlēdamies piecelties.

Alīna atnes ar ūdeni piepildītu keramikas vāzi, un ieliek tajā manas rozes.

Laikam nekad nesapratīšu, kā tāds sēnalvecis savā laikā spēja pakļaut Alīnu.

- Kur tad mēs apstājāmies? - viņš jautā. - Ak, jā, pie pilsoņu komitejām.

- Un pie tā, ka es nesaprotu tavu ironiju, - viņa uzķer un pagriežas pret mani. – Vari iedomāties, Kravcovam nez kāpēc nepatīk, ka es piereģistrējos kā Latvijas pilsonības kandidāte.

- Manis pēc, kaut uz Hondurasas pavalstniecību, - es saku. - Kāda atšķirība?

- Ļoti elegants joks, bravo, - atzīmē Kravcovs, un man pēkšņi gribas iegāzt viņam pa zobiem. - Vai jums nešķiet, mans dārgais, ka tas ir zināmā mērā pazemojoši? Kaut kādas feodālas lietas, jus sangvi, vai zināt; ah, tev dzīslās netek pilsoņa sarkanbaltsarkanās asinis? Kāds apvainojums, bet lai tā būtu, mēs jūs pierakstīsim uz tīrasiņu kandidātiem ...

- Kas tās par interfrontes runām, Kravcov? - viņa ir aizvainota. – Tas ir tāpat kā referendums, kurš ir par Latvijas neatkarību, tas  reģistrējas. Es saprotu tā.

- Dīvaini,- viņš saka, bužinādams savu bārdu. – Šeit man ir manu senču kapi, vēsturiskās saknes, ja vēlaties. Man ir pilnas tiesības uz pilsonību, ne sliktāk par jebkuru latvieti, bet es netaisos reģistrēties. Manuprāt, tā ir īsta operete. Bet tu lūk okupantu sēkla, piedod, un migrantu atvase, nāksi klanīties, pazemojies, piereģistrējies kā kandidāts.

- Tu sagrozi, - Alīna iebilst. - Tā ir tīri juridiska procedūra: saskaņā ar pirmskara konstitūciju ...

- Nu tad paņem šo konstitūciju un uzmanīgi izlasi to. Kur tu izrāvi kandidāta statusu, no kāda panta? Tur par pilsonības kandidātiem nav ne vārda, ne pusvārda...

- Ja gribi zināt, inteliģents cilvēks vienmēr ir solidārs ar tiem, kuru tiesības tiek pārkāptas, - Alīna sāk iekaist. – Uzskatu sevi par inteliģentu cilvēku, jā, nevajag vaibstīt seju. Un es uzskatu, ka Latvija tika nelikumīgi okupēta un tā būtu jāatbrīvo. Skaidrs? Un, lai nebūtu kauns skatīties latviešiem acīs, aizgāju un reģistrējos kā kandidāte. Kādi jautājumi?

Viņa paņem no galda Astras paciņu, bet es izņemu no kabatas Kamieli un klusi pasniedzu viņai.

- Oi, paldies, - viņa priecājas, atver paciņu, bet es pasniedzu uguntiņu.

- Tu mani, nabadziņu, esi galīgi saputrojusi, - izsmej Kravcovs. – Kas tad tā īsti ir, strikti legāla procedūra vai intelektuāli-morālistiska? A?

- Labi, Kravcov, liec mani mierā, - Alīna atmet ar roku. — Ko tu visu laiku par muļķi izliecies? Lūk, uzpīpē "Kemelu" un nomierinies.

- Paldies, man labāk patīk "Astra", - viņš saka un skatās uz mani ar pretīgu smaidu. - Bet jūs, šķiet, esat ļoti bagāts cilvēks? Vai ne?

- Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par bagātību.

- Nu, bagātība ir tad, kad cilvēks ir bagāts, saprotiet? Tāds, ziniet, bagātnieks, plaši atvērta dvēsele, no tiem, no mūsu grēcīgās dzīves jaunajiem valdniekiem. Kas no simtniekiem piesmēķē.

- Es nepiesmēķēju. Jo vispār nesmēķēju.

- Skaidrs, rūpējaties par savu veselību. Apsveicami. Vai būtu iespējams uzzināt jūsu nodarbošanās veidu? Ja tas, protams, nav saistīts ar kaut ko nosodāmu.

- Lūdzu, varu pateikt. Es pārsvarā nodarbojos ar to, ka izdauzu purnus, - es saku ar laipnu smaidu.

- Cik interesanti. Atvainojiet par manu ziņkārību, bet vai daudz jums par to maksā?

- Nu, es to daru bez maksas. Pēc dvēseles aicinājuma. Un jo nekaunīgāks purns, jo vairāk kaifa.

- Saša! - Alīna pārmetoši iesaucas.

- Kādi jums izsmalcināti mājieni, - ņirdz Kravcovs. – Vai nevarētu vienkāršāk?

Vismaz gļēvulis viņš nav, ja runājam godīgi.

- Nu-ka, pietiek, jums abiem, - Alīna eksplodē. - Tūlīt izbeidziet. Pretīgi klausīties.

Es paklausu un apklustu. Patiesībā man pat prātā nenāk sākt kautiņu.  Gribēju tikai mazliet atsēdināt šo briļļaino pātagas kātu, bet neizdevās.

- Kā vēlaties, - viņš piekrīt. - Tad ar jūsu atļauju atgriezīsimies pie pilsonības jautājuma.

- Negribu, - viņa atcirta. - Apnicis.

- Bet es taču uzklausīju tavus argumentus, vai ne? Tad lūk, es cienu, piemēram, Afganistānas pilsoņus. Jo Afganistānā tiešām ir pilsoņi. Viņi neraud, ka tikuši nobaidīti un slepeni izvaroti, viņi vienkārši ņem rokās ložmetējus un Stingerus un dod iebrucējiem piepīpēt. Un viņi panākuši savu. Bet te, redz, nodeva republiku bez šāviena, vienbalsīgi nobalsoja par Darba tautas bloku bet tagad, pēc piecdesmit gadiem, sāk reģistrēt pilsoņus. Pagaidiet, cienījamie pilsoņi un kandidāti, ko jūs darījāt iepriekš, kur bijāt, kāpēc sēdējāt kā peles zem slotas?

- Ai, Kravcov, izbeidz. Kādas tev tiesības tā teikt? Pats laikam Brežņeva laikā pa mežiem slapstījies ar ložmetēju?

- Vismaz nebiju lišķis.

- Nu, visi bija lišķi, - es iejaucos. - Jo klusēja.

- Ne visi, bet gandrīz, - precizē Kravcovs. - Bet es gribu teikt, ka tagad vairs nevar būt par sovjetu, saproti, netīru sovjetu, kas visus sadala savējos un buržujos, pilsoņos un nepilsoņos... Tā vairs nedrīkst. Vai tiešām neredzat, ka tas ir kārtējais boļševisms?

Domās es nobrīnos par pašreizējo universālo naivumu. Var rakstīt ko grib, komunālajos dzīvokļos var strīdēties līdz aizsmakumam par politiku, var spēlēties ar frontēm un komitejām, vēlēšanām un citām blēņām, bet ir taču "Karāts". Un diez vai tāds ir vienīgais. Tiklīdz beigsies spēles ar tādiem niekiem kā karogi, ielu nosaukumi, avīzes un konstitūcijas grozījumi, tiklīdz tautas jautrība šķērsos izšķirošo līniju un nonāks pie reālas varas, iedarbosies slepenās tērauda lamatas. Komandors izlīdīs no savas tumšās alas un tiks parādīts ārkārtas ziņu izlaidumā, un viņu nosauks par jauno Tautu Tēvu un Tēvzemes Glābēju. Un ja ne Komandors, tad kāds cits, svēta vieta nekad nav tukša. Ar apkaltu zābaku viņš apgāzīs visu balagānu, visus tikko izšķīlušos tautas vadoņus un varoņus, bet izdzīvojušie saspruks krūmos kā applaucēti kaķēni. Nabaga muļķi, viņi joprojām nesaprot, kādā valstī dzīvo.

– Bet es esmu pārliecināta, ka Latvija beidzot kļūs par otro Šveici, – saka Alīna. - Un viss būs labi. Vai arī būs gara strīdu, konfliktu, vājprātu sērija, bet agri vai vēlu mēs vienalga nonāksim pie Šveices. Tas ir laika jautājums.

- Lai dod Dievs, - iesmejas Kravcovs.

– Ceru, ka nenokavēsim pie Regīnas? - Pajautāju, skatoties pulkstenī.

-Jā, jā, tūlīt iesim, - atceras Alīna.

Kravcovs pieceļas no krēsla.

- Esmu spiests atvadīties, - viņš paziņo, noskūpstīdams Alīnas roku. - Visu to labāko. Esmu ļoti priecīgs satikt tik turīgu cilvēku, - viņš piebilst, pamājot manā virzienā.

- Uz redzēšanos, - es mierīgi atbildu.

Kravcovs aiziet.

7

Alīna apsēžas pie galda, pavelk telefonu un sastāda numuru.

- Regīna, sveika, tā esmu es. Jā. Mēs tūlīt atnāksim pie tevis. Jā, ar Sašu. Mēs varam iziet jau tagad. Jā. Kāpēc?

Viņa sarunājoties mehāniski kaut ko zīmē ar flomāsteru uz papīra lapas no klades. Viņai tāds ieradums.

- Neko nesaprotu. Uzgaidi minūti. Nu nevajag tā nervozēt. Jā, saprotu. Un kas tad ir? Labi. Mēs tūlīt atnāksim un mierīgi visu apspriedīsim. Labi? Lūk. Mēs ejam, - un viņa noliek klausuli.

Kamēr Alīna runā, es šķirstu grāmatu, kas guļ uz dīvāna. Patiesībā tā ir mašīnrakstā nokopēta izdruka paštaisītā iesējumā. Uz kartona vāka ar roku uzrakstīts: "Ariadnes pavediens".

- šo te atnesa Kravcovs? - esmu ziņkārīgs.

- Jā. Kaut kas par gaišredzību, es gribu to pārlasīt vēlreiz, - viņa atbild, grozoties spoguļa priekšā.

Ariadne, Tesejs, Mīnotaurs. Ļoti savlaicīga grāmata. Nolieku to uz galda un tad redzu, ko tieši Alīna uzzīmējusi uz lapas, sarunājoties ar Regīnu. Iesvītrots siluets, kā  mērķis šautuvē. Plikpaurains, sīksts vīrietis masīvās brillēs, ar īsu matu griezumu virs noļukušām ausīm. Es viņu uzreiz pazīstu. Tas nevar būt. Tas ir absolūti neticami. Tomēr tas ir viņš.

- Alīna, kas tas tāds? - Es jautāju, nespēdams valdīt pār savu balsi, kas izklausās aizsmakusi un aizžņaugta.

Vienā mirklī galvā pazib panisks variantu uzskaitījums. Vai viņa kaut ko zina? No kā? Mājiens? Pārbaude? Šantāža? Kliedziens pēc palīdzības? Aicinājums uz atklātību? Murgs. Murgs? Murgs.

- Kas? – tikmēr viņa vēlreiz jautā, pienāk pie galda un paskatās uz lapu. - A, šonakt nosapņoju muļķīgu sapni. Kaut kāda tumša istaba,  mani tajā iegrūž, un tur sēž šitas onkulis. Pilnīgs murgs. Bet kāpēc tu jautā? Vai viņš kādam līdzīgs?

- Nu, varbūt arī nē, - es saņemos. – Tā, parēgojās. Mazliet izskatās pēc viena tipa... Bet tas bija sen. Nav svarīgi. Tu esi gatava?

Jā, mēs varam iet.

Tātad viņa sapnī redzējusi Komandoru. Varbūt ar to viņa pauda manas bažas un bailes. Vai varbūt viņai izdevās ieskatīties nākotnē, un tur viņa satiksies ar Komandoru. Tā vai citādi, bet viņai kaut kā izdevies ieskatīties rūpīgi sargāta noslēpuma malā. Vai nāves robežā. Tagad viņa, nāve, staigā mums blakus abiem. Spēj tik izvairīties.

Skatos, kā Alīna spoguļa priekšā uzvelk cepuri, sakārto matus. Zem kastaņu cirtām viņas smadzenēs slēpjas neparasta dāvana. Kādam doktora disertācija, kādam plakāti un honorāri ar anšlāgu, kādam iespējama informācijas noplūde. Šis bars, ko sauc par sabiedrību, tikai gaida, lai sagrautu, sagrābtu, aprītu kāda cita Dieva dāvanu. Pamēģini tik parādīties, laimīgais, tad uzzināsi.

Mana Alīna sapnī redzējusi Komandoru. Deviņus gramus smags metāla gabals, kas lido ar ātrumu četrsimt metru sekundē, vairāku miljardu neironu plejādi pārvērš aukstā pelēkā haosā. Es zinu, es redzēju kā tas notiek, lai esmu nolādēts.

Mēs koridorā saģērbjamies, viņa aizslēdz durvis, mēs ejam ārā.

Ko tev teica Regīna? – Jau mašīnā, painteresējos.

– Šķiet, ka viņa ir mainījusi nodomu par došanos pie Jankas. Negrib. Nu nav liela bēda, aizbrauksim mēs kopā. Saša, klausies, tu nopietni gribēji Kravcovam sadot?

- Nē. Tikai gribēju pabiedēt.

- Viņš nav gļēvulis, vari man ticēt, - viņa klusām saka. - Es zinu, viņš ne no kā nebaidās, ne no Dieva, ne no velna. Pat ne nāves. Tāds viņš piedzimis...

Alīna šņukst un rakājas somiņā, izvelk kabatlakatiņu.

- Saša, viņš atkal uzsēdies uz adatas, - viņa saka caur asarām. - Viņš atnāca jau sanarkojies. Tās ir kaut kādas šausmas, Saša, viņš ir neārstējams...

Zobus sakodis, klusējot vadu mašīnu un drīz nobremzēju pie Regīnas mājas.

Mēs viņu atrodam šausmīgā satraukumā.

- Nekur es ar jums  neiešu, - viņa uzreiz paziņo. - Un vispār, ļaujiet man mierīgi aizbraukt pie Juzika.

- Bet tu taču solīji...

- Es vakar labi neapdomāju. Liec mani mierā, neiesaisti mani, man jau tāpat bail no visa.

- Šķiet, vakar tu piekriti, ka, kamēr otrs ir brīvībā, viņš var tevi vienkārši nodurt, - saka Alīna, ar manu palīdzību atbrīvojoties no jakas. – Jo vienīgais pavediens uz smaragdu esi tu. Es tevi pazīstu, domāju, ka tu jau esi pastāstījusi par slepkavību un akmeni visiem, kam var un kam nevar.

Regīna sanīkst, viņai nav ko iebilst.

- Tā arī stāvēsim gaitenī? - es nekaunīgi apjautājos.

Starp citu, nodomāju, ka, tā kā Regīnai ir tik gara mēle, mums ar Alīnu šī lieta galu galā labi nebeigsies. Tomēr atkāpties ir par vēlu.

Ieejam viesistabā, kas mēbelēta ar dārgu dienvidslāvijas garnitūru, acīmredzot kaut kā nepielāgotu padomju hruščobas šaurībai. Apsēžamies dziļos samta krēslos. Regīna, apsēdusies uz dīvāna malas, nervozi aizdedzina cigareti.

- Esmu tik nogurusi, - viņa sērīgi sūdzas. - Es gribu tikt prom no šejienes. Vakar man solīja biļetes uz Ņujorku. Nu kāpēc jūs nevarat likt mani mierā?

- Mēs jau varam, mēs varam, - es smagi saku. Bet kā būs ar slepkavām, kas staigā brīvībā?

Viņas žēlabas un mūsu pierunāšana sāk lidot šurpu turpu kā galda tenisa bumbiņas. Beidzot Regīna piekrīt piezvanīt Jankam un pateikt, ka mēs aiziesim bez viņas.

Hallo, Jāni? - viņa saka klausulē. - Sveiki. Šie cilvēki... var piebraukt tagad... Nu, pēc desmit, piecpadsmit minūtēm... Nē, es nevaru. Es tiešām jūtos slikti. Es domāju, ka jūs varat visu nokārtot bez manis. Viņu sauc Alīna, bet viņas pavadoni - Saša. Nu čau, dārgais. Visu labu.

- Kur viņš dzīvo? - pajautāju.

- Pie kinoteātra “Lāčplesis” tur ir tādi  lieli vārti starp biļešu kasēm un ieeju, ziniet?

- Zinu.

- Jāiet cauri šai pavārtei, tad otrajai, pagalma dziļumā, un tūlīt pa labi būs ieeja. Ejiet uz otro stāvu, nē, šķiet, uz trešo ...

- Bet dzīvokļa numurs?

- Oi, neatceros. Bet viņa durvis ir tik pamanāmas, ar jaunu polsterējumu. Un zīme uz durvīm. Ozoliņš ir viņa uzvārds. J. Ozoliņš, latviešu burtiem.

- Atradīsim, - es saku.

- Bet ja nu  tomēr paņem no manis parakstu par neizbraukšanu... - viņa atkal sāk vaimanāt.

Mēs ar Alīnu divās balsīs sākam viņu pārliecināt, ka viss kārtībā, nekāda paraksta, nu, izņemot to, ka varbūt paņems liecību, veiks konfrontāciju, tas arī viss, viņa ir sekundāra lieciniece, pietiks uzrakstīt liecību, un viņu palaidīs uz visām četrām pusēm... Lai gan nemaz neesmu pārliecināts, ka mūsu mierinošie solījumi ir saskaņā ar patiesību un likumu.

Beidzot atstājam Regīnu, iekāpjam mašīnā, braucam līdz Suvorova un pa to līdz Lāčplēša. Te izrādās, ka uz Lāčplēša nav kreisā pagrieziena, apbraucu kvartālu pa Blaumaņa un Krišjāna Barona un tad apstājos pie kinoteātra "Lāčplēsis".

Viegli atrodam ieeju, uzkāpjam pa kāpnēm, un lūk arī apvilktās durvis ar vārdu. Zvanām, bet neviens neatbild. Zvanu atkal un atkal, skatos pulkstenī - nav pagājusi ne pusstunda, kopš Regīna runāja ar Janku.

- Kur viņš palicis? - brīnos, paraustot durvju rokturi.

- Ejam piezvanīt Regīnai, - Alīna iesaka.

Atkal dodamies ārā uz Lācplēša, vārtejai tuvākajā taksofonā ir salauzts disks. Pārejam uz otru ielas pusi, meklējam derīgu taksofonu.

Izrādās, Janka Regīnai nav pāzvanījis. Ar viņu runā Alīna, es stāvu viņai blakus un gribot negribot dzirdu Regīna histēriski žēlojas un lamā visu pasaulē. Nekāda pierunāšana uz viņu neiedarbojas, galu galā Alīna neiztur, apsola drīz piebraukt un noliek klausuli.

- Man ir slikta nojauta, - viņa saka. – Jau tad, kad mēs stāvējām pie durvīm... Es negribēju teikt, bet man pēkšņi likās, ka viņš ir miris.

- Viss ir iespējams,- es drūmi piekrītu. — Nu tad mēģināsim tikt iekšā paši.

Atgriežamies pie mašīnas, es paceļu aizmugurējās durvis un izņemu no bagāžnieka plakanu ādas futlāri penāļa lielumā.

- Kas tas? - Alīna ir ziņkārīga.

- Tās ir jebkuru durvju atslēgas.

Paredzot nākamo jautājumu, es pieliecos viņai pie auss un klusā balsī paskaidroju:

Neuztraucies, es neesmu noziedznieks, tieši otrādi. Vairāk pagaidām neko nevaru pateikt.

- Man par to nemaz nebija šaubu, - viņa atbild, bet viņas balsī jūtams ne mazais atvieglojums.

Atkal uzkāpjam līdz durvīm ar misiņa plāksni. Tajās somu sistēmas slēdzene, rupji atverot, prasīs divas minūtes, bet, ja uzmanīgi un neatstājot pēdas, tad vismaz desmit. Izvēlos otro variantu un izņemu no futlāra nepieciešamos instrumentus. Tikmēr Alīna nospiež zvana pogu, un caur durvīm dzirdams, ka pa dzīvokli veltīgi izskan elektroniskie triļļi.

- Nu, veriet vaļā, mister Bond, - viņa saka man, īgni paraustot aiz durvju roktura.

Un tad zem viņas rokas durvis atveras.

Reakcija neliek vilties – es pagrūžu Alīnu malā, aiz durvīm, savukārt pats piespiežos pie sienas, pie aplodas. Nedaudz nogaidījis, ieskatos atvērumā un atkal atlecu. Bet nav neviena, kas uz mums šautu.

Ieeju dzīvoklī, man seko Alīna, aizslēdzu aiz mums durvis. Ieraugot līķi plašā gaiteņa tālākajā galā, Alīna klusi iekliedzas un atbalstās pret sienu.

Sagriezies ķermenis guļ uz sāniem, asins peļķē, blakus guļ asiņains dvielis, kas bijis aptīts ap naža rokturi, lai to izvilktu nenošļakstoties.

Augumā mazs, paresns, kailu galvu. Tas ir Janka.

- Ak Dievs, - Alīna čukst. - Tātad, kad mēs piezvanījām pie durvīm...

- Jā. Tas cilvēks bija šeit.

- Viņš pazuda, kamēr mēs zvanījām Regīnai ...

Viņa sakož savus ādas cimdos apvilktos pirkstus un nevar atraut acis no upura.

- Interesanti ir kas cits, - es skaļi domāju. - Kāpēc viņš atstāja durvis neaizslēgtas? Lūk, kas ir visinteresantākais. Labāk ātri ejam prom no šejienes.

Paveru durvis, ieklausos, kāpņu telpā nav neviena. Alīna iznāk kāpnēs grīļojoties – es izņemu kabatlakatiņu un noslauku ar to mūsu apavu slapjās pēdas gaitenī, tad aizcērtu durvis. Noklikšķina slēdzene. Tā kā cimdus nenovilkām, pirkstu nospiedumus slaucīt nav vajadzības.

- Mierīgi, - es pavēlu un paņemu Alīnu aiz rokas. - Ejam mierīgi prom.

Viņa ir bālāka par ģipsi, stipri trīc.

- Apkārt neskaties, - es paklusām saku, kad izejam no kāpņu telpas. - Izturies mierīgi. Mierīgi.

Pagalmā starp abām pavārtēm ļoti laikā nokļūstam pūlī, kas iznāk no kinoteātra. Izejot uz Lačpleša, es iesēdinu Alīnu mašīnā, apsēžos pats un iedarbinu motoru. Nobraucu divus kvartālus, pagriežos pa labi, pabraucu mazliet tālāk un apstājos pie "Māras" rūpnīcas žoga. No šejienes iela ir skaidri redzama abos virzienos. Aiz mums neviena nav, apkārt tukšs.

- To tas otrs, - Alīna saka, konvulsīvi norijot cigarešu dūmus. - nogalināja, lai pilnībā slēptu pēdas.

- Jā, bet kāpēc viņš neaizslēdza durvis, kad gāja prom...

- Laikam aizmirsa.

- Maz ticams.

Protams, neesmu gaišreģis, bet dažas idejas man ir. Kamēr braucām no Regīnas, kāds atnāca pie Jankas un iedūra viņam vēderā. Šis puisis pamatīgi piepēdoja, kad gāja uz vannas istabu, lai atnestu dvieli, taču noslaucīt pēdas nepapūlējās, un, kad mēs iegājām iekšā, tās pat nebija paspējušas nožūt. Kāds mierīgi pagaidīja, kamēr beigsim zvanīt un aiziesim, tad izgāja ārā un atstāja durvis aizvērtas, bet neaizslēgtas.

Šī pēdējais darbība, man nepavisam nepatīk. Lai šīs sistēmas slēdzeni nofiksētu, vispirms ar pirkstu jānoslīcina tās mēle. To var izdarīt nevis aizmirstot, bet tikai apzināti un ar aprēķinu.

Ja Janku būtu nogalinājis viņa līdzdalībnieks, viņš noteikti atstātu durvis aizslēgtas, jo vēlāk atradīs līķi, jo labāk...

- Neklusē, - Alīna lūdz, aizdedzinot vienu cigareti no otras. – Lūdzu, neklusē.

- Labi, - es saku, pārslēdzot pārnesumu un izkustoties. - Domāju, ka tev vispirms vajadzētu nedaudz iedzert, drosmei. Tūlīt mēs  to arī darīsim. Pie reizes arī iekodīsim. Tad dosimies pie Regīnas un pateiksim, ka Janku nesatikām. Lai viņa mūsu priekšā zvana viņam visu vakaru. Visticamāk, ka pārnakšņosim pie viņas, viņa ir nobijusies un pati to piedāvās. Pats trakākais, ka Regīna ir patoloģiska pļāpa. Nekas. Nodzīvosim līdz rītdienai, rīts gudrāks par vakaru.

- Kā teiksi, - viņa piekrīt.

Caur stacijas laukumu izbraucam uz krastmalu un pa to līdz vecajam tiltam pāri Daugavai. Otrā krastā pa labo atzaru ienirstu zem tilta, nogriežos vēlreiz un drīz vien apstājos pie kādas kooperatīva kafejnīcas, kas nez kāpēc tikusi atvērta Pārdaugavas visnomaļākajā un retāk apdzīvotajā nostūrī, turklāt, to nokristot,  "Melpomene un Terpsihora". Mūzu cienītāji uz šejieni nesteidzas, mazā zāle ar samta apdari ir pustukša. Stūrī vecs podiņu kamīns, bet otrā stūrī televizors ar videomagnetofonu. Kamīns nekuras, televizors ir izslēgts.

Pasūtu oficiantei gaļas asorti, šašlikus, riekstus un kafiju. Alkoholu te ņem paši, pie letes pretī ieejai zālē. Atnesu Alīnai divsimt gramus armēņu konjaka.

- Man būs par daudz, - viņa protestē.

- Dzer tik daudz, cik vēlies, - es saku, uzliekot viņas šķīvī cepta liellopa gaļas un šķiņķa šķēles.

Tomēr Alīna noreibst tikai tik daudz, lai uzmundrinātos, bet glāzē nepaliek ne pilītes.

Kad izejam no kafejnīcas, krēslu sāk caursist skops lietutiņš. Sēžamies mašīnā un dodamies pie Regīnas.

- Bet es, muļķe, vēl biju domājusi stāties juridiskajā fakultātē, - Alīna labsirdīgi saka, izstaipīdamās uz sēdekļa. – Labi, ka pārdomāju. Jābūt taču tādai bailulei...

Es sevi par gļēvuli neuzskatu, bet man uz dvēseles nav miera. Nenoslaucītas pēdas varētu palikt divos gadījumos. Vai nu darbojies amatieris, vai arī īsts profesionālis, kurš noteikti uzreiz iznīcinās apavus un drēbes, kā arī visas mikrodaļiņas, kas palikušas pēc akcijas. Pievienojot tam speciāli neaizslēgtas durvis. Kāpēc viņš tā rīkojās un kādu rīcību viņš no mums gaidīja? Tur tas suns aprakts.

Mēs esam ļoti pamatīgi iegāzti, ļoti. Kad slepkavība tiks atklāta, Regīna noteikti nolems, ka tas ir manu roku darbs, un izklāstīs savas domas izmeklētājam. Cik stulbi mēs esam ieberzušies, un nekādas izejas nav.

- Saša, es domāju, ka mums tomēr vajadzētu paziņot milicijai, - saka Alīna. - Pretējā gadījumā slepkava izbēgs.

- Nu, viņš jau ir pazudis, - es iebilstu. – Viņš nostrādāja tīri un nekur nebēgs, sēdēs klusi. Bet pret mums radīsies smagas aizdomas, tiklīdz tiks atrasts līķis.

- Pret mums būs aizdomas?

- Protams. Izmeklēšanai nebūs citu reālu galu. Regīna sazvanījās? Sazvanījās un brīdināja, ka atnāksim. Mēs atbraucām? Atbraucām. Kurš noticēs, ka Janku nogalināja pirms mūsu ierašanās? Ir daudz vieglāk pieņemt, ka to izdarījām mēs, tad viss sakrīt.

Bet kāpēc mums vajadzētu nogalināt?

- Strīdā, kautiņā, pašaizsardzībā... Pārliecinoša versija, vai ne? Un, lūdzu, iesākumam uz izmeklēšanas izolatoru.

- Šķiet, ka tev taisnība, - Alīna nodreb.

- Tāpēc mūsu interesēs ir vilkt laiku. Turklāt es neticu apbrīnojamām sakritībām. Varbūt viņu nogalināja, lai iegāztu mūs. Tāpēc netika aizslēgtas durvis.

- Kaut kā neticu. Nē, tā ir tīra sagadīšanās.

- Tīras sagadīšanās nemēdz būt.

Paliekusies pret mani, Alīna ieskatās tieši man acīs.

Saša, no kā baidies tu? Jo tu taču teici, kad paņēmi mūķīzerus ... Tu liki man saprast ...

- Pareizi.

- Nu tad es vispār neko nesaprotu. Tu taču esi no Iekšlietu ministrijas?

- Nē.

– Tad... Tad no VDK?

-Tuvu, bet ne tas. Man nav tiesību runāt. Jau tāpat esmu stipri pārsniedzis savas pilnvaras. Un par to varu dabūt stipri pa galvu. Atvaino, bet es nedrīkstu neko vairāk teikt. Pat tev.

Lietus līst arvien stiprāk, sētnieki uz vējstikla cītīgi griež ūdens strūklas. Piebraucam pie Regīnas mājas.

Kad ejam augšā pa kāpnēm, manī pārņem doma, ka mēs varētu ieraudzīt vēl vienu līķi, un tad gan būs par daudz.

Tomēr viņa ir dzīva un vesela, lai gan mūsu prombūtnes laikā ārkārtīgi satraukusies. Dzīvojamā istaba ir pilna ar cigarešu dūmiem, pelnu trauks ir nosēts ar izsmēķiem ar lūpu krāsas pēdām. Izrādās, pat bez mūsu pamudinājuma viņa pastāvīgi un neveiksmīgi zvanījusi Jankam.

- Kaut kas noticis, - viņa aprauti saka. - Jo mēs taču vienojāmies ar viņu jūsu klātbūtnē. Viņš ir tik noteikts cilvēks, vienkārši neticami. Varbūt viņš atstāja pie durvīm zīmīti?

- Nē.

– Bet jūs labi paskatījies?

– Nebija nekādas zīmītes.

- Tātad kaut kas noticis, - Regīna atkārto. - Viņš noteikti man atzvanītu. Mans Dievs, ja nu viņš ir nogalināts? Tagad es tikai par to vien  domāju.

Cerēsim, ka viņš ir dzīvs.

Viesistabā ienāk Regīnas meita, astoņus gadus veca gaišmate, pēc sirdsapziņas pārbarota būtne. Kaut kas nav kārtībā viņas aritmētikas mājasdarbā. Es labprāt viņai palīdzu. Atrisinu divus piemērus un uzdevumu, tad Regīna uzaicina uz vakariņām virtuvē. Pēc kafejnīcas mēs ar Alīnu esam spiesti aprobežoties ar tēju un saldumiem, toties pārdzīvojumu nogurdinātā saimniece ēd par diviem.

Pārvācamies uz viesistabu, Regīna atkal paceļ klausuli un zvana Jankam. Varu iedomāties, kā uzmācīgais telefona zvans izskan pa tumšo dzīvokli, kur gaitenī guļ asiņains, saliecies līķis. Spriežot pēc Alīnas acu izteiksmes, viņa domā par to pašu.

- Ko lai dara? - Regīna ir neizpratnē. - Es domāju, ka vajadzētu zvanīt uz miliciju.

- Nu tur par jums tikai pasmiesies.

- Kā? Galu galā cilvēks pazudis ...

- Viņš pazudis pirms dažām stundām. Vai vēlaties zināt, ko viņi atbildēs? Nomierinieties, viņi teiks, maz  kur viņš aizgājis steidzamās darīšanās. Nesāks viņi tagad ar to ņemties.

- Iespējams, jums  taisnība, - viņa piekrīt.

Kādu laiku dauzām ūdeni piestā, saruna iet pa riņķi, tad pa otro un trešo.

- Nē, es no visa tā palikšu traka, - Regīna nopūšas un dodas likt meitu gulēt.

Tad viņa atkal bez rezultātiem zvana un galu galā, protams, krīt histērijā. Neesmu kļūdījies, viņa patiešām lūdz, mūs pārnakšņot pie viņas. Šņukstot viņa uzstāj, ka Janka nogalināts, tagad pienākusi viņas kārta, ja mēs viņu atstāsim, viņa līdz rītam nenodzīvos. Izskata dēļ mēs ar Alīnu sākumā atsakāmies, tad piekrītam.

Uzmundrinājusies un izšņaukusi degunu, Regīna no bāra paņem atvērtu gruzīnu konjaka pudeli, un abas ar Alīnu to izdzer, ar manu simbolisku līdzdalību.

Beidzot nolemjam iet gulēt, viesistabā izklājam dīvānu, mājas saimniece mums atnes gultas veļu un novēl labunakti. Man miglaini šķiet, ka viņa labprātāk atstātu tikai mani, bez Alīnas, un ne jau viesistabā, bet tā jau ir viņas problēma.

Pieeju pie loga un atveru to plašāk, lai izplūstu tabakas smirdoņa.Dziļi ieelpoju slapjo, dedzinoši auksto gaisu. Pārdomāju par to, ka kāds nogalināja Janku un mums atstāja lamatas, neaizslēgtas durvis. Pieņemsim, ka viņš mūs pārbaudīja, gribēja noskaidrot, vai mēs nekavējoties nesteigsimies izsaukt miliciju, vai arī nolemsim mierīgi pazust. Nē, nekas nesader. Ja slepkavība tika izdarīta pirms mūsu ierašanās, tas nozīmē, ka neiztika bez Regīnas līdzdalības, turklāt viņa ir pļāpīga, stulba, bet vispār ar to acīmredzami nav nekāda sakara. Uz tādām dubultkombinācijām var iziet “Karāts”, bet tad viņi nebūtu piebeiguši Janku, bet gan vispirms mani. Kāpēc viņiem kaut kāds Janka.

Ļoti iespējams, ka spēlēt sācis man nezināms, meistarīgs un bīstams pretinieks. Viņš apzināti darbojas pret mani. Bet es starp viņu un "Karātu" esmu kā starp divām ugunīm. Un paļauties nav uz ko, izņemot sevi.

Atdzisis dodos uz dīvānu, izģērbjos un ielienu zem segas, blakus Alīnai. Viņa jau guļ dziļā un mierīgā miegā.

Varbūt šī ir mūsu pēdējā nakts kopā. Vai varbūt pēdējā vispār.

8.

Pamostos no tā, ka Alīna pieskaras manam plecam. Telpa ir pustumša, nedaudz apgaismota ar ielas lampas atspulgu.

- Saša, - viņa čukst. - Saša.

- Kas noticis? - Satrūkstos un paskatos pulkstenī.

Sešas minūtes pāri sešiem.

- Es aptuveni zinu, kur atrodas tā māja. Tā, kurā paslēpts akmens.

- Un kur tā ir?

- Tur, - Alīna pastiepj roku, norādot uz istabas tālāko stūri. - Tur, uz to pusi.

Pieeju pie loga un pārliecinos, ka tas iziet uz Upīša ielu. Koncentrējies atceros pilsētas plānu un nosaku virzienu.

- Dienvidrietumos, - es saku.

- Vēl redzu ceļu un tiltu pāri upei. Apkārt tāda zemiene, visur gar ceļiem peļķes. Jābrauc pāri tiltam un tad jānogriežas uz lauku ceļa. Es skaidroju nesaprotami, bet, ja atradīšu šo tiltu, tad zināšu, kur mums jābrauc tālāk.

- Iedziļināsimies sīkāk, - es iesaku. - Kas tā par upi, kāds izskatās tilts, apraksti.

– Upe diezgan plata. Tiesa, ne tāda, kā Daugava. Lielupe, vai? Bet tilts ir autoceļa, bet izskatās kā dzelzceļa, ar tādām, zini, dzelzs margām sānos. Un tas nav pilsētā, nav ne uzbēruma, ne māju krastmalā ... Klausies, mums jāpazvana Autošodora ministrijai un jānoskaidro, kas tur būvējis tiltus ...

- Nav nekur jāzvana. Tā ir Lielupe un tas ir Kalnciema tilts. Uz dienvidrietumiem no Rīgas. Esmu tur braucis divas reizes, atceros. Viss sakrīt.

Aiz sajūsmas Alīna krata manu plecu.

- Saša,  jābrauc. Mums tur ir jābrauc. Mēs atradīsim slepkavu un akmeni, saproti? Un tad šis murgs beigsies.

Par pēdējo ļoti šaubos. Jo tad sāksies visinteresantākais. - Cēlsirdīga rīcība. Padomju aģenti - godīgākie pasaulē. Ģenerālštāba GRU darbinieks, Rīgas rezidentūras "Karāts" štatu mednieks-tīrītājs, kurš vēlējies palikt anonīms, dāvina valstij lielu dārgakmeni, neitralizējot bīstamu noziedznieku. Lūdzu, dažus vārdus mūsu pārraidei, ko jūs izjūtat šajā brīdī? - Ja godīgi, es jūtu, ka tagad man pienācis gals.

Daudz nedomājot, pielecu un sāku ģērbties.

- Man jāaizbrauc uz mājām,- saku. - Gribu paņemt šādas tādas mantas. Kad atgriezīšos tad arī brauksim, labi?

- Atgriezies ātri, - viņa saka.

Kungs Jēzu, viņa man pilnībā uzticas, viņai nav šaubu, ka es atgriezīšos.

- Lūdzu, ar Regīnu nerunā neko atklāti,- es brīdinu.

- Protams, es saprotu.

Izeju ārā, Alīna aiz manis aizslēdz durvis. Nokāpju pie mašīnas, uzsildu motoru. Naktī uzsalis, ietves klāj plāna ledus kārtiņa. Ar automašīnu jābrauc ļoti uzmanīgi, bet tāpat, tā buksē, nedaudz izslīd.

Vēl tumšs, un ielas ir diezgan patukšas. Man neseko neviens. Arī pie mājas es neko satraucošu nemanu. Visas mašīnas pie ieejas pārklātas ar sarmu, kas nozīmē, ka tās te stāv jau no vakara. Nogaidījis apmēram minūti vai divas un uzmanīgi paskatījies apkārt, izkāpju, atveru bagāžnieku un zem jakas paslēpju sapieru lāpstiņu audekla pārvalkā. Braucot ar liftu norauju no lāpstiņas pārvalku un iebāžu to kabatā. Ja mani gaidīs dzīvoklī, tomēr neatnākšu ar tukšām rokām.

Kontroles matiņš uz durvīm ir neskarts. Taču atslābināties neatļaujos, ieeju un apsekoju dzīvokli, saglabājot gatavību. Beidzot esmu pārliecināts, ka manā prombūtnē šeit neviens nav pabijis.

Uz gāzes uzlieku džezvu un eju nomazgāties, bet pirms paspēju izģērbties, iezvanās telefons. Tieši septiņi no rīta, bet Maskavā - astoņi, kontrollaiks. Jā, tas ir Komandors.

- Sveiki, dārgais, - viņš saka. - Kas jauns?

Vēl nav par vēlu mēģināt izpirkt savus grēkus. Man pietiek pateikt, ka esmu noguris un sapņoju par atvaļinājumu. Tad mani izvilks no Rīgas pa avārijas ķēdi, vakarā atpūtīšos kaut kur nelielā bāzē meža nostūrī, rakstīšu nožēlas ziņojumu Komandoram. Šaubos, vai "Karātam" ir daudz manas klases un pieredzes mednieku-tīrītāju, un es neko arī pārāk daudz sastrādājis neesmu, lai samaksātu ar dzīvību.

Tikmēr atbildu bez vilcināšanās.

- Nekas tāds. Viss normāli.

- Nu tad labi.

Neliela pauze. Paspēju padomāt, ka Komandors man zvana jau trešo rītu pēc kārtas. Tā notiek reti.

- Ja redzēsi Petju, dziļi paklanieties no manis, - viņš saka sausā pavēles tonī. - Dziļi paklanies, vai saproti? Un pazvani man rīt, astoņos. Viss. Pagaidām..

Nu re, jaunas rūpes. Šodien līdz astoņiem vakarā pēc Rīgas laika man vajadzētu būt Pētera jeb Dziesmusvētku parkā. Tur, alejā pie tenisa kortiem, man tuvosies vīrs no Komandora. Atslēgas vārds ir dziļa paklanīšanās. Es nonākšu šīs personas pilnīgā rīcībā un man stingri jāievēro visi viņa rīkojumi. Tas varētu nozīmēt jebko, arī manu nāvessodu.

Eju dušā, noskujos, sātīgi brokastoju. Pēc īsas sagatavošanās izeju no dzīvokļa ar lukturīti kabatā, piecpadsmitkārtīgu binokli kaklā un sapieru lāpstu azotē. Uzlieku kontroli, lai gan neesmu pārliecināts, vai vēl kādreiz pārkāpšu šī dzīvokļa slieksni.

Pagraba atslēgas man vienmēr līdzi, kopīgā saišķī. Nobraucu ar liftu lejā, atslēdzu pagraba durvis un aizslēdzu tās aiz sevis. To pašu daru ar otrajām durvīm, kas apšūtas ar skārdu un ved uz siltummezglu. Ar kabatas lukturīti cauri smacīgajai pustumsai, lienu starp caurulēm uz tālāko stūri un sāku rakt smiltis, sajauktas ar betona lauskām.

Man ir tiesības atvērt šo slēptuvi tikai pēc īpašas pavēles, vai ārkārtas gadījumos. Nu ko, pieņemsim, ka gadījums tiešām ir ārkārtas.

Atroku plastmasas apvalkā iesaiņotu keisu, izsaiņoju to un atslēdzu. Tajā atrodas revolveris, patronu kaste, vēl dažādi citi profesionāli pričindāli, rezerves dokumenti un automašīnas numuri, simtnieku paka un trīs paciņas ar desmitniekiem. Noslauku ieroci no eļļas, pielādēju un ielieku iepriekš uzvilktajā plecu makstī. Tā būs jautrāk. Iemetu polietilēnu kopā ar eļļainajām lupatām bedrē un aizroku. Keisu paņemu līdzi.

Tagad var atgriezties pie Alīnas, viņa noteikti nogaidījusies.

Kad ierodos, Regīna diemžēl jau izgulējusies un, atkal, lieki atsāk savējo.

- Tiešām jūs atstāsiet mani šeit vienu? - viņa patētiski jautā.

- Nevaram taču šeit sēdēt dienām ilgi, - es skaidroju. – Un kas ar jums var notikt gaišā dienas laikā?

- Daudz kas. Ienāks un iedos pa galvu.

Kādas muļķības. Kaut tiešām būtu ienākuši un iedevuši.

- Bet tu nevienam neatver, - iesaka Alīna.

- Pareizi, - es piebilstu, - kam jums actiņa durvīs? Un uz ķēdes uzlieciet.

- Vakarā noteikti pie tevis iebrauksim, - sola Alīna.

- Nomierinieties, Regīna, mums abiem steidzamas darīšanas, darbs... Jāiet.

Viņa kaprīzi un piepūtusies no mums atvadās. Nu un joks ar viņu.

Pārdaugavā pirms izbraukšanas uz šiko Jūrmalas šoseju, no kuras var nogriezties pa atzaru uz Kalnciemu, attopos un apstājos pie taksofona.

Nabaga Raimonds jau no agra rīta sēž savā kabinetā.

- Hallo, Raimond, te Aleksandrs, - es izmetu. - Man jums jāsagādā vilšanās, šodien es nevaru būt ostā uz iekraušanu.

- Aleksandr, tas ir ļoti slikti, - protams, Raimonds ir dusmīgs. - Tas ir nesolīdi no jūsu puses. Mēs ar jums taču vienojāmies...

- Klausieties, dariet, ko gribiet, sūtiet uz ostu kādu citu, reizi mūžā  izceliet savu pēcpusi no krēsla un aizbrauciet pats, labi? Bet es nevaru. Viss. sveiki

Nolieku klausuli un sēžos pie stūres.

Alīna atlaižas sēdeklī, aizver acis, plakstiņi viegli trīc. Tālākais ir atkarīgs no tā, cik modras izrādīsies viņas aizvērtās acis.

***

…Jau stundu braukājam pa Kalnciemu. Trīs reizes atgriezāmies pie tilta, Alīna koncentrējās, viebās, berzēja pieri, nopūtās un, visbeidzot, pēc viņas pavēles devāmies meklējumos. Binoklis ir viņai klēpī, un ik pa brīdim viņa to pieliek pie acīm un apskata apkārtni. Tajā pašā laikā viņa smēķē bez pārtraukuma.

Laiks padevies skaidrs, ar nelielu salu. Tas ir labi, vismaz nekur neiestigsim.

- Nogriezies uz šo ceļu, - viņa gurdeni saka. - Vai ... Nē, nogriezies ... Pamēģināsim ... Kā sāp galva ...

Braucu ar otro ātrumu, mašīna mīksti ripo pāri izciļņiem un grambām, vietām skrāpējot ar vēderu uzsalušo garozu. Sirds jūt, uz tāda ceļa neizbēgami iestrēgsim. Zemes ceļš iet gar mežu, un, kad tas beidzas, tas sazarojas, viens ceļš pa kreisi, gar malu, otrs taisni, pāri pļavām, uz attālām piena fermas ēkām.

- Uz kurieni tagad? – Es palēninu ātrumu.

- Re kur ir! - Alīna kliedz un krata manu plecu. – Re kur ir tā māja, redzi – eglītes... Atradām to, atradām!

Atspiedusies pret mani, viņa ar binokli caur kreiso durvju stiklu pēta tālumā stāvošu tumšu ciema māju, kas nosegta ar šīferi. Teritorija tās priekšā ir apstādīta ar eglēm. Bet blakus mājai balo mašīnas plankums.

- Iedod apskatīt man. - Es paņemu binokli.

- Saša, brauksim turp pēc iespējas ātrāk, tā ir tā pati māja, mēs to atradām ...

Binoklis norij attālumu un pietuvina manām acīm, baltu ceturto žiguli ar atvērtām aizmugurējām durvīm pie pašām mājas durvīm.

- Klusu, - es saku. - Nesteigsimies.

Ātri padodu mašīnu atpakaļgaitā, lai koki aizklāj to no mājas. Mēs ar Alīnu izkāpjam un vērojam binoklī aiz kadiķa krūma mežmalā.

- Man šis baltais pikaps nepatīk, - es paskaidroju.

No skursteņa uz jumta kūp dūmi. Apkārt, zem zilām debesīm, ko viegli aizēno spalvu mākoņi, plešas pieticīga pastorāla ainava, ar stieplēm uz tieviem stabiņiem nožogotas meža un sniegotas pļavas, tālumā zema un gara ferma.

Atveras ārdurvis. Divi plecīgi vīrieši nepieticīgos pelnu pelēkos lietusmēteļos iznes lielu kartupeļu maisu, iekrauj to pikapā un aizcērt durvis. Tad abi rūpīgi apskata apkārtējo skaistumu. Paspēju strauji nolaist binokli, lai nenodotu sevi ar lēcu atstarojumu.

- Atpakaļ, - es saku. - Ātrāk atpakaļ, Dieva dēļ.

- Kas notiek? – Alīna skrienot apmulsusi jautā.

- Aļa, tur slepkavas. Viņi jau  tikuši galā ar Jankas draugu. Un vēl ņem vērā, ka mūsu automašīnā var būt mikrofons.

Ar grūtībām divos piegājienos apgriežos uz šaurā ceļa un metos pretējā virzienā. Kaut kur apkārtnē jābūt ganiem, ja viņi pamanīs manu mašīnu, kas viņiem ir ļoti labi pazīstama, mēs ar Alīnu esam pagalam.

Viņa acīmredzot vēlas kaut ko jautāt, bet es piespiežu pirkstu pie lūpām, atgādinot viņai par mikrofonu. Tad viņa noplēš papīra lapiņu no piezīmju grāmatiņas, kas piestiprināta pie vējstikla ar piesūcekni  un lieliem burtiem uzraksta: "Kas ir šie cilvēki?"

- Tūlīt kaut kur apstāsimies, - es bezrūpīgi atbildu, - un nedaudz pastaigāsimies. Citādi mugura galīgi stīva.

Alīna saprotoši pamāj.

Nobraucis kādus desmit kilometrus, nogriežos no asfaltētā ceļa, iebraucu pa šauru zemes ceļu dziļāk mežā un apstājos. Izkāpjam no mašīnas, attālināmies no tās pa apledojušo trasi pietiekamā attālumā.

- Aļa, - es saku, - neizbīsties, bet man šķiet, ka mēs esam pilnībā iegāzušies. Noteikti visu šo laiku mūs noklausījās - gan caur telefonu, gan mājās, gan manā mašīnā. Citādi es vispār neko nesaprotu.

Un kas mūs noklausās?

- Cilvēki no manas sistēmas. Sauksim to, teiksim, par militāro pretizlūkošanu, tas gan nav gluži tas pats, bet aptuveni.

Viņa pamāj.

- Tātad, acīmredzot, kāds no mūsu cilvēkiem uzsācis mūsu novērošanu, caur mums tika uz Janku, tad uz otro personu un abus nogalināja. Kāds uz valsts līdzekļu rēķina, izmantojot mūsu rezidentūru, uzsācis noziedzīgas darbības. Un viņš grib mani pataisīt par grēkāzi. Apmēram tā izskatās.

- Ko tad lai dara? - viņa jautā.

- Vispirms mēģināsim izdzīvot. Jo viņi  noteikti ķersies klāt mums. Ejam uz mašīnu. Varbūt mums nemitīgi seko aste, viņi nerādās mums acīs, bet dzird katru mūsu vārdu. Paturi to prātā.

- Tas tā patiešām ir? Kļūdīties nevarēji?

- Nu, kas attiecas uz akmeni, apmēram pēc pusstundas mēs varam atgriezties un apskatīt to māju. Bet es garantēju, ka smaragds jau ir pazudis.

Iekāpjam mašīnā un kādu pusstundu braukājam pa apkārtni. Vairākas reizes es strauji apgriežos un ar pilnu ātrumu dodos atpakaļ, mēģinot noteikt asti. Bet vai nu tās vispār nav, vai arī viņi ir pastāvīgā gatavībā.

Atgriežamies mājā ar eglītēm, baltais pikaps jau sen aizbraucis. Durvis aizcirstas tikai pa šlepera slēdzenes mēli, un es, daudz nedomājot, izsitu tās ar vienu kājas spērienu.

Iekšā ir tipisks vecpuišu midzenis ar netīrumiem, putekļiem, izsmēķiem skārdenēs un tukšām degvīna pudelēm stūrī. Nekādas cīņas vai asiņu pēdu nav, visticamāk, strādājuši ar cilpu. Malka krāsnī vēl nav paspējusi izdegt.

Alīna pieiet pie sienas, uz kuras karājas bezgaiļu Tulas divstobru divpadsmitā kalibra bise. Zemāk un pa labi no bises no rievas sienā, karājas izvilkts pakulu kušķis.

- Re kur, - viņa saka, pieskaroties ar plaukstu tumšajam kokam. - Šeit bija smaragds.

- Jā, - es atbildu. – Tieši tā, kā tu to redzēji.

- Tātad tas viss manis dēļ. Saša, piedod, ka ievilku tevi šajā avantūrā... Nebiju domājusi, ka tā izvērtīsies šādi.

- Labāk padomāsim, ko darīt tālāk. - Tev, steidzami, uz dažām dienām jāizbrauc no Rīgas.

- Bez tevis es nekur nebraukšu.

- Saproti, runa par tavu dzīvību.

- Es bez tevis nekur nebraukšu, - viņa stingri atkārto.

- Labi, brauksim kopā, pa ceļam kaut ko izdomāsim. Godīgi sakot, man nav ne jausmas, kā lai izkļūt no šādas likstas. Braucam. Mājās nebrauksim, visu nepieciešamo nopirksim pa ceļam.

- Tad man noteikti jāiegriežas redakcijā.

- Bet pa telefonu nevari atprasīties?

- Nē, man pašai jāpabeidz kāds darbs.

– Vai citādi nekādi nav iespējams?

– Tas prasīs pusstundu. Un pie reizes kopā paēdīsim pusdienas.

Neko darīt, negribīgi piekrītu.

Izejam no mājas, iekāpjam mašīnā un braucam atpakaļ uz Rīgu. Paspējām iekrist, kur vien varējām, vakar Lāčplēša ielā, šodien tepat pie Kalnciema. Tikai manas riepu pēdas mājas priekšā vien ko vērtas. Tomēr septiņas bēdas – viena atbilde, un, ja kādu paņēmis "Karāts", tam no kriminālmeklēšanas vairs nav ko baidīties.

Saspringti domāju, kā mēs varētu nemanāmāk izlīst no Rīgas un kur doties. Protams, papildus mikrofonam automašīnā ir uzstādīta arī aktīva bāka. Tad vienīgā cerība ir, ka mani neganīs līdz astoņiem vakarā, lai neaizbiedētu, jo uz kaušanu man būtu jāierodas pašam.

Dvēselē man tāds nolādēts tukšums, it kā jau būtu izķidāts. Nav dusmu, nav nožēlas. Varbūt, ja ne Alīna, es nemaz nesāktu ķepuroties. Var paslēpties dienu, divas, trīs. Vienalga ar vispārēju trauksmi, “noplūdes” signālu, atradīs un neitralizēs. Netērē spēkus, kūm, grimsti dibenā.

Atceros savu vakardienas sarunu ar Komandoru. Vai tiešām vēl vakar? Jā, tikai vakar, pagājusi nedaudz vairāk kā diena.

"Vai vairāk neko negribi teikt?" – Šķiet, ka ne. "Pavisam neko?" – Esmu pilnīgā ažūrā. - "Nu skaties"…

Galu galā viņš man deva iespēju, viņš jau zināja par manām nelegālajām darbībām, un Rīgas rezidentūra mani nolika zem lupas, pielīmēja mikrofonus un bākas.

Neko vairs nevar labot, atpakaļceļa nav. Esmu zaudējis Komandora uzticību, un man par to jāsamaksā pilna cena. Bet mans vienīgais iniciatīvais saziņas kanāls ir karstais telefons Rīgā, nekas cits medniekam-tīrītājam nepienākas. Un no Rīgas rezidentūras varu saņemt tikai lodi pierē. Vai arī pakausī, kā paveiksies.

Alīna viegli pieskaras manam plecam un parāda piezīmju blociņu.

"Pacentīšos paskatīt, kur ir briesmas. Pagaidām neizdodas."

Es pamāju, viņa atlaižas sēdeklī un, kūpinot cigareti, aizver acis.

Visticamāk, es tā arī neuzzināšu, kurš īsti sācis šo danci ar novērošanu, telefonsarunu noklausīšanos, slepkavībām, smaragda zādzību un visbeidzot, kurš lietu noformējis tā, ka vainīgs palieku tikai es. Un Alīnas gaišredzība šeit diez vai palīdzēs. Ir tikai viena iespēja, pēdējais izmisīgais mēģinājums, bet pagaidām es nevaru par to izlemt. Un piedevām, lai paveiktu šo mēģinājumu, vispirms jāizlaužas no Rīgas.

Pārbraucu tiltam pāri kanālam un piestūrēju pie Preses nama, pelēkās divdesmit stāvu kastes Daugavas kreisajā krastā. Caur stikla tamburu ieejam plašā vestibilā, Alīna parāda savu karti milicim un, norādot uz mani, saka: "Viņš kopā ar mani." Virsdrēbes atstājam garderobē, ejam uz labo spārnu, nokāpjam pa platajām kāpnēm uz cokola stāvu, kur atrodas kafejnīca. Kamēr garām galdiņiem ejam pie letes, Alīna paspēj piecas reizes pasveicināties pa labi un pa kreisi. Iestājamies rindā.

- Man tā arī neko neizdevās ieraudzīt, - viņa saka klusā balsī. – Tikai sajūta tāda nelaba...briesmīga.

Viņa nodrebinās. Mēs stāvam rindā blakus, es skatos uz viņas seju, ieskatos viņas piemiegtajās zaļajās acīs, kuras spēj saredzēt neredzamo. Jāmēģina glābt vismaz viņu.

Ēdam boršču, šniceli ar griķiem, dzeram kafiju. Alīna no saldējuma atteicās, bet es paņēmu sev porciju.

- Pagaidi mani šeit, bet es uzkāpšu uz redakciju, - viņa saka.

- Es labāk došos tev līdzi.

- Bet es ātri.

- Nē, - es uzstāju. - Iesim kopā.

No viņas nelielā kabineta vienpadsmitā stāva loga var redzēt Daugavu, jauno un veco tiltu, Vecrīgu ar zvanu torņiem, var redzēt tālu, līdz pat Purvciemam un Mežciemam ar to augstceltnēm. . Stāvu pie loga un skatos uz pilsētu.

- Klausies, te ir zīmīte, - viņa saka. - Zaļetajeva rokraksts. Regīna lūdz steidzami piezvanīt.

Alīna paceļ klausuli, es to paķeru un viegli saspiežu viņas plaukstas locītavu.

- Noklausās, - es atgādinu.

- Jā, ņemšu vērā.

- Nerunā pārāk ilgi. Nopeilēs, no kurienes zvani. Patiesībā labāk nezvanīt nemaz.

- Jānoskaidro, kas tur noticis.

- Atraduši Janku. Esmu pārliecināts.

- Tad vēl jo vairāk. - Viņa krata savas cirtas un apņēmīgi uzgriež numuru.

Apsēžos pie otrā galda, apkrauta ar melnrakstiem, mašīnraksta lapām, avīžu izdrukām, vārdu sakot, vesels kalns makulatūras.

- Regīna, sveiki, tā esmu es, - saka Aļa. - Nu kā tev tur klājas? Ko? Ak Kungs, kādas šausmas.

Nospiežot mikrofona izslēgšanas pogu, viņa man saka:

- Milicija atradusi Janku.

Par to man nebija šaubu. Protams, Regīna piezvanīja izmeklētājam, uzlika viņu uz ausīm un pārliecināja, ka jāatver Lačplēša ielas dzīvokļa durvis.

- Kādas šausmas, ak nē, kādas šausmas... - Alīna atkārto vienu un to pašu.

Numuru nosaka trīs minūšu laikā. pagājušas divarpus. Pieceļos, parādu Alīnai pulksteni un nikni uzsitu ar pirkstu pa stiklu.

- Regīna, es tev atzvanīšu, tagad steidzos... Ko?.. Nu es viņam noteikti pateikšu, tiklīdz ieraudzīšu. Obligāti. sveiki..

Viņa noliek klausuli. Divas minūtes un četrdesmit sekundes. Varēja nopeilēt.

- Regīna sacēlusi traci, un Janka  atrasts. - es apstiprinoši saku.

- Taisnība.

– Un izmeklētājs tagad meklē mani. Viņa to prasīja pateikt?

- Arī pareizi. Ko darīsim?

- Jāpamet Rīga, - es saku. - Un pēc iespējas ātrāk.

- Tad iešu pie priekšnieka atprasīties. Es ātri.

Un viņa pazūd aiz durvīm.

Sēžu un domāju, ko darīt tālāk. Pieņemsim, ka mums izdosies izsprukt, ieripināties kādā nostūrī, ar rezerves numuriem, atstāt tur mašīnu un aizbraukt ar vilcienu, kur acis rāda. Ko pēc tam? Meklē ugunsdzēsēji, meklē milicija. Meklē "Karāts", bet tas zina, kā meklēt.

No visām pusēm pilnīgs šahs un mats, bet manās rokās ir viens vienīgs slepens trumpis. Nav ar ko iet, ej ar erceniem. Tā kā nekas cits neatliek, jālaiž darbā vērtīgais dūzis.

Galu galā es zinu kaut ko tādu, kas nav zināms gandrīz nevienam no Karāta aģentiem. Es zinu to, ko man nevajadzētu zināt. Par to vien man pienākas divas lodes un kartupeļu maiss.

Es zinu, kur atrodas Komandora villa.

9

Durvīs ieskatās kāds jauns un apaudzis.

- Zaļetajeva nav?

- Nav, - es atbildu.

Durvis aizveras. Šie žurnālisti ir apbrīnojami cilvēki, svešā kabinetā sēž nepazīstams onkulis, un viņiem pilnīgi vienalga.

Zvana telefons, pavilcinājies, paceļu klausuli.

- Hallo, Zaļetajevu varētu?

- Viņa nav.

- Bet kas jūs?

- Vectēvs Pihto, - kļuvis dusmīgs, es atbildu bērnunama izteiksmē.

- Žeņa, tu vai?

- Nē, te Vasja.

- Kāda Vasja?

- Liela.

- Nu, atvainojiet.

Droši vien ir labi būt Zaļetajevam, divatā sēdēt kabinetā ar izcili skaistu skatu pa logu. Un, lai gan visi Zaļetajevu nemitīgi meklē, acīmredzot, meklē ar labiem nodomiem. Ne tā kā mani.

Alīna ielido ar dažām mašīnrakstā rakstītām lapām rokās, cigareti mutē.

- Priekšnieks man atļāva līdz pirmdienai, - viņa saka, apsēžoties pie sava rakstāmgalda, glīta un tīra, atšķirībā no Zaļetajeva. - Sastāstīju viņam visādus brīnumus. Tūlīt ņemšu rakstiņu izlasīšu, nodošu to, un mēs varam braukt.

Paņēmusi pildspalvu, viņa iegrimst lasīšanā, ik pa laikam kreisajā malās ieliekot dīvainus līkločus.

Atveras durvis un iekšā ienāk garš un apaļīgs puisis, acīmredzot Zaļetajevs.

- Sveiki, Alīna, - viņš sveicina un pasniedz man roku. -Jūs pie manis?

- Nē, pie manis, - Alīna saka, lasot rakstu.

- Pilnīgs stulbums, es tikko no ostas, - Zaļetajevs tarkšķ, novelkot Aļaskas jaku un iekarinot to skapī. - divas stundas tur noņēmos vācot informāciju, bet nekā daudz, izmeklēšanas noslēpums ... jūs saprotat ... Tak, sēdiet, sēdiet, nekas ...

Pēdējā frāze attiecas uz mani – negaidot, kad palūgs, pats izlienu no svešā galda un apsēžos uz krēsla, stūrī.

- Aļona, tu smēķē?

- Ņem.

- Oho, Kemel. Paldies. - Viņš čirkstina ar šķiltavu. - Toties es visus apsteidzu, neviena tur nebija, ne no Balss, ne no Jaunatnes, viņi droši vien nemaz nezina, man šķiet, bet man no ostas pazvanīja Krjukovs, atceries Krjukovu?

- Nevelc garumā, stāsti,- lūdz ieintriģētā Alīna.

– Nu, tur arestējuši kontrabandu, konteiners uz Hamburgu, bet iekšā prece par miljoniem, pamatīga narkotiku krava, tas, kā viņu... kanabis. Nu tu zini - Zāle. Marihuāna, hašišs. Krievu valodā to sauc par kaņepēm, bet vārds pārāk skaists. Kanabis, - viņš sapņaini izbauda. - Eksotika.

- Nu-nu, stāsti.

- Vispār viņi atļāva sniegt vismazāko informāciju, un arī tad ar čīkstēšanu. Rīt ies numurā, priekšnieks jau zina. Un vēl ar viņiem norunāju, tēmu aizsitu. Kad izmeklēšana būs beigusies, nodošu raksteli pa veselu lappusi. Tur, konteinerā, bija metāllūžņi, cauruļu atgriezumi bet caurulēs saiņi. Un piedevām ar vasku aizlieti, lai suņi nesaož.

– Un kā tad tos atrada?

– Velns viņu zina. Aizrakās.

– Sakiet, bet kas bija metāllūžņu sūtītājs? - es padodu balsi.

Lai gan nav ko jautāt. Arī muļķim skaidrs, kurš.

- Viņi man negribēja stāstīt, - pasmīn Zaļetajevs. – Visa osta jau zina, bet viņiem, redz, - izmeklēšanas noslēpums. Krjukovs man teica, ka kaut kāds kopuzņēmums... Tūlīt.

Viņš izvelk no kabatas nobružātu lētu piezīmju blociņu un pāršķir lapas.

- Aha. Kaeskade, - viņš saka. - Kaut kāds saīsinājums. Kopuzņēmums kaeskade. Bet kas? Kaut ko ziniet?

Es ieskatos Alīnas acīs. Lielās zaļās acis ieplestas izbrīnā.

- Nē. Pirmo reizi dzirdu.

- Žēl gan. Nu nekas, es arī pie viņiem tikšu. Kafiju iedzert nevēlaties?

- Mēs tikko no turienes, - Alīna atsakās.

- Labi, iešu uzēst. Ja redzēsi Kostju, pasaki, ka es viņu meklēju.

Un Zaļetajevs atstāj biroju.

Alīna vērīgi un klusējot skatās uz mani.

Bet lūk tas jau ir par daudz. Labi, smaragds. Gaišredzība. Labi, līķi. Maz kas dzīvē nenotiek. Bet metāllūžņi ar narkotikām jau ir par daudz, biedri. Divdesmit divi. Perebors.

Es zaudēju spēju sakarīgi spriest, viss jūk un peld, tikai kaut kāda domas līdzība, tās nelaimīgais fragments neatlaidīgi dauzās manās smadzenēs: Tā nemēdz būt. Tādu sakritību nav. Tā vienkārši nenotiek.

- Tu taču tur strādā, Saša, - saka Alīna.

- Jā. Pat vairāk. Šodien man bija jāierodas ostā, lai nosūtītu konteineru. Uz pulksten desmitiem.

Neko vairs nesaprotu, kur ir nejaušība, bet kur ļaunprātība, kur mani ierauj, kas vada spēli un ko viņi vēlas no manis. Bīda mani kā bandinieku, katru reizi laikā un uz pareizā lauciņa, tāda lūk sajūta.

- Bet man nebija ne mazākās nojausmas par narkotikām,- es izmetu pilnībā apmulsis.

- Kas ar tevi? Vai tiešām tu domā... Es tev ticu. Bet šī nejaušību ķēde, viena pēc otras, viena pēc otras, acīmredzami ne bez pamata. Lūk, par ko es runāju. Saproti?

- Laikam gan.

Man ir kārdinājums piezvanīt Raimondam. Absolūti muļķīga rīcība šādā situācijā. No otras puses, sliktāk vairs nebūs. Varbūt vismaz kaut kas, vismaz mazliet, noskaidrosies. Bet Raimonds droši vien jau ir aiz restēm, nabadziņš.

- Pamēģināšu piezvanīt uz KSKD, - es paskaidroju Alīnai, sastādot numuru.

- Halo, - latviski atbild skumīgā balss.

- Sveicināti, Raimond. Es gribu atvainoties par šīrīta sarunu...

Sekoju pulkstenim sekunžu atpakaļskaitīšanai, ne ilgāk kā trīs minūtes, citādi var nofiksēt.

- Aleksandr, tas esat jūs? Ļoti labi, ka piezvanījāt, - viņš nopriecājas. - No kurienes jūs zvaniet?

- Kā veicās ar iekraušanu? - Es jautāju atbildes vietā.

- Ļoti labi. Lieliski. Muita konteineru arestēja.

- Atvainojiet, kā jūs teicāt?

Neticu savām ausīm.

– Es saku, konteinerā atrada kontrabandu, viss kārtībā.

Ne citādi, viens no mums ir kļuvis traks. Esmu pilnīgā apmulsumā, bet Raimonds sirsnīgi turpina:

- Klausieties, Aleksandr, man ļoti vajag, lai jūs atbraucat pie manis. Varat?

Nu, ko vēl ne. Par ko viņi mani uzskata, par pilnīgu kretīnu vai...

– Bet vai vajag? - saku pilnīga kretīna balsī.

Pagājusi pusminūte.

- Es jūs saprotu. Bet paklausieties. Klausieties uzmanīgi. Šorīt jums piezvanīja kāds cilvēks. Tā? Bet šovakar jūs svinēsiet savu dzimšanas dienu. Jā? Pareizi runāju? Šovakar jūs tiksiet apsveikts. Dzimšanas dienā. Jūs mani saprotat? – viņš satraukti skandē katru vārdu.

Es klusēju. Ko te lai saka?

- Jūs mani dzirdat?! - Raimonds kliedz.

- Dzirdu.

- Jūs sapratāt? Visu sapratāt?

- Šķiet, ka sapratu.

- Bet ja sapratāt, brauciet šurp pie manis, - viņš piedāvā tā, it kā runa būtu par kafijas tasi. - Apsēdīsimies un kopā kaut ko izdomāsim. Atbrauksiet?

- Jā. Atbraukšu.

- Kad?

- Drīz. Pēc piecpadsmit minūtēm.

- Ļoti labi.

Saruna ilgusi minūti un divdesmit sekundes. Tik vien.

Nolieku klausuli un noslauku no pieres sviedrus. Tad re kas, izrādās, ir Raimonds. Bet es iedomāju, ka pasaules čempions hroniskajā melanholijā. Bet viņš re kur strādā.

Vai arī šīs ir pēdējās lamatas manā ceļā? Necilvēcīgas, velnišķīgi izsmalcinātas lamatas. Brīdināt, iedvest pārliecību, pievilināt pie sevis siltu... Šķiet, ka man galva pārkarsusi. Vēl mazliet, un es sākšu ķert zaļus velnus, dusmīgi riet vai vēl ko citu, ko dara trako namā.

- Pilnīga trako māja, - es saku Alīnai. - Bet man šķiet, ka atradu kādu, kas var mums palīdzēt. Braucam.

Pēc piecpadsmit minūtēm es novietoju savu automašīnu pie kafejnīcas "Luna". Par laimi, viena brīva vieta. Šeit ir pārpildīts, kas nozīmē, ka ir droši.

- Aizslēdz aiz manis durvis, - iečukstu Alīnai ausī.

Tomēr viņa izkāpj kopā ar mani.

- Man pie viņa jādodas vienam, - es paskaidroju. - Pretējā gadījumā saruna nenotiks. Lūdzu paliec.

— Esi pārliecināts, ka nekļūdies?

- Pārliecināts. Viss būs labi. Vienkārši aizslēdz durvis. Šeit ir daudz cilvēku, nekas nedraud.

Viņa mani impulsīvi noskūpsta, aiziet uz mašīnu, iekāpj tajā un nospiež slēdzenes bloķētāju. Lai gan, ganiem ir manas mašīnas atslēgas. Bet viņi neuzdrošināsies sākt traci pašā pilsētas centrā.

Un te es sēžu Raimonda priekšā, kurš uzsmaida man kā labākajam draugam un labsirdīgi aizpīpē Marlboro.

- Priecājos, ka nebaidījāties atnākt. Jūs nenožēlosiet šo lēmumu.

- Jūs taču nebaidījies mani paaicināt, - es atbildu. - Lai gan esmu apbruņots.

- Nu-nu, mēs taču esam profesionāļi, nevis kovboji, - viņš murrā. - Tātad, ar ko mēs sākam? Vai vēlaties aplūkot manu apliecību?

- Nav vērts. Ķeramies pie lietas.

- Kā vēlaties. Starp citu, kur tagad Alīna?

- Viņa ir manā mašīnā, tepat netālu.

- Lieliski. Viņai taču ir ļoti vērtīgas spējas, vai ne? Mūs vienmēr interesē tādi cilvēki.

Jā, zinu, viņiem ir laboratorijas, kur strādā ar ekstrasensiem, un jau sen, no sešdesmito gadu vidus, ja nemaldos.

- Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, - es saku.

– To, ka Alīna jums ir dārga. Un, protams, jūs abi vēlaties padzīvot vēl kādu laiku.

Kas tas ir, vai draudi?

– Nekādā gadījumā. Jūs esat drosmīgs cilvēks, es taču zinu. Ļoti drosmīgs. Tikai visi apstākļi diemžēl ir pret jums.

– Tā ir. Tātad, ko jūs no manis gribat?

- Nesteidzieties, Aleksandr. Labāk pēc kārtas, citādi kaut ko palaidīšu garām. Mēs jau sen vērojam jūs, tas ir, "Karātu" kopumā un jūs atsevišķi. Mums izdevies uzzināt daudz interesanta. Tiesa, mums nav tik plašu iespēju kā GRU cilvēkiem, teiksim, tehniskajā ziņā. Bet, no otras puses, jūsu rezidentūras pārāk ilgi tikušas turētas tukšgaitā. Tas ir slikti, tas vājina profesionalitāti. Un tāpēc mēs no jums neatpaliekam. Bet pēdējās dienās vispār sākusies aktīva darbība. Es pat teiktu, ka mums mests izaicinājums. Vai vēlaties uzzināt, kas bija tas cilvēks, kuru jūs pirmdien nošāvāt? Viņš bija mūsu avots, protams, ārštata, bet ļoti svarīgs. Šāds avots ir duci kadru izpildītāju vērts. Caur viņu mēs sasaistījāmies ar Tallinas rezidenci. Diemžēl viņu glābt neizdevās. Spriediet pats, vai kas tāds var patikt?

- Kā saprotu, jūs pret mani ceļat apsūdzību. Tad jums vajadzētu zināt, ka es neesmu jums pakļauts. Tāpat kā visi "Karāta" darbinieki.

- Pagaidiet, Aleksandr. Mēs vienkārši sarunājamies kā labi draugi, vai ne? Un tad... Pirmkārt, ja GRU jūs pieprasīs, tad tikai tādēļ, lai neitralizētu. Otrkārt, milicija jūs meklē aizdomās par Ozoliņa nogalināšanu. Kaut arī gliemeža ātrumā. Treškārt, mednieks-tīrītājs no Viļņas jau ir ceļā uz Rīgu, viņam vajadzētu satikties ar jums astoņos vakarā, ja neko nejaucu. Tad viņš jūs aizvedīs uz Ādažu poligonu, pats taču saprotat, ko tas nozīmē. Ceturtkārt, jūs esat kaut kādā veidā iesaistīts narkotiku konteinera sagatavošanā. Jā, es zinu, jums tiešām nav nekāda sakara ar to, bet ir formāls pamats iepriekšējam arestam. Pietiekami? - atliecis četrus resnos pirkstus pēc kārtas, viņš pavicina tos gaisā. – Bet mēs te sēžam, neformālā vidē un mierīgi sarunājamies.

- Sakiet man, Raimond, mani taču šodien ostā vajadzēja arestēt. Un jūs mani ar nolūku gāzāt iekšā.

– Nenoliegšu. Jā, jūs mani sarūgtinājāt, neparādījies uz iekraušanu. Tomēr tas ir vēl labāk. Tajā brīdī es vēl nezināju, ka jūs nolēmuši apsveikt dzimšanas dienā. Bet toties jūs esat brīvībā, jūs esat dzīvs, un mums ir par ko parunāt. Jūs varat sniegt mums ļoti vērtīgus pakalpojumus, un nemaz nav nepieciešams jūs arestēt. Es neesmu stingru pasākumu piekritējs, un vēl es vēlētos, lai jūs būtu mūsu sabiedrotais. Jūs saprotat?

- Vēl ne gluži.

- Tātad, jūs joprojām nesaprotat, par ko kļuvis "Karāts"? Pēdējos gados tas bijis iesaistīts galvenokārt Afganistānas kaņepju pārvadāšanai. Vispirms uz Vidusāziju, pēc tam uz šejieni un tālāk uz Rietumiem.

Tas ir nokauts. Es biju akls idiots, man likās, ka vismaz kaut kas šajā valstī nav sapuvis un pārdots velnam ar visām iekšām. Man likās, ka "Karāts" joprojām ir griezīgs zobens resnajiem parazītiem ar partijas biedru kartēm. Bet tas pārvērties par prastu gangsteru bandu. Un es pats neesmu vis taisnības instruments, bet gan vulgārs bandīts, kas Komandoram suņa vietā. Tas ir nokauts, esmu četrrāpus un nevaru iztaisnoties un piecelties. Kaut kas būtu jāsaka, kaut kas jāpasaka.

- Es par to neko nezināju.

– Protams, jo jūs esat mednieks-tīrītājs un strādājat distancēti no rezidentūras. Bet jūs varat sniegt vērtīgas liecības. Ne par narkotikām no Afganistānas, bet par "Karāta" darbu – visu, ko esat uzzinājis pa dienesta gadiem. Tas no jums būs lielisks pakalpojums. Bet mēs, kā saka, parādā nepaliksim.

- Pieņemsim, ka es jums pastāstīšu visu. Kāda jums no tā jēga?

- Atklāti sakot, mēs par Karātu visu nezinām. Mums tā iekšienē nav avotu. Bet mēs vēlamies uzzināt pēc iespējas vairāk, jo ir pienācis laiks ar Karātu beigt. Pārāk ilgi viņš baudījuši savu rīcības brīvību un nesodāmību. Ar visām šāda veida grupām mums ir kaut kas līdzīgs līgumam par mierīgu līdzāspastāvēšanu un daļēju informācijas apmaiņu. Protams, stingri konfidenciāli līgumi. Bet tagad "Karāts" palēnām ir izkļuvis no savas nodaļas kontroles, nodarbojas ar īstu noziedzību, un neviens to necietīs. Jau savākts pamatīgs dosjē, ir lieli pierādījumi, bet no paša Karāta darbinieku vidus nav neviena liecinieka. Jūs varat būt pirmais no tādiem. Tajā pašā laikā varu apsolīt, ka jums personīgi nebūs nepatīkamu seku. Jums ir par ko padomāt.

- Skaidrs.

Varu iedomāties, kā Raimonds savā dvēselē priecājas. Galu galā GRU un VDK ir mūžīgie konkurenti, kuri vienmēr klusi savā starpā ēdas un nepalaidīs garām iespēju palikt kāju priekšā pretiniekam. Ak, ar kādu prieku viņu ģenerāļi tagad smērēs maniem ģenerāļiem.

- Varbūt jums ir jautājumi personīgi man?

- Ir gan. Piemēram, notikums par smaragdu. Man tajā joprojām ir daudz neskaidrību.

Lūdzu, ar prieku jums pastāstīšu. Droši vien nezinājāt, ka "Karāts" ik pa laikam pārbauda savus cilvēkus, tā, profilakses nolūkos?

- Nojautu.

- Lūk. Un jūs jau divas nedēļas esat zem stikla. Nu jūsu saikne ar Alīnu nevienu īpaši nešokēja. Mēs visi esam dzīvi cilvēki.

Tātad mūs vēroja Karāts, bet VDK vēroja Karātu. Tāpat kā vecais joks par bordeli, kur par vērotāju novērošanu maksā piecsimt franku.

Viņi atskaņoja mūsu balsu ierakstu lentes. Uzlikuši austiņas, izdrukāja stenogrammas, atsevišķā rindā no rindkopas izliekot simbolu dz / a, tas ir, dzimumakts. Un glītā mapē nesa uz galda priekšniecībai.

– Bet, lūk kad jūs neko nepaziņojāt par gaišreģu seansu un smaragdu, jūsu Maskavas priekšnieks ļoti saīga. Un aizvainojās. Viņš to uzskatīja par nodevību. Bet smaragdu nolēma iegūt savā īpašumā, savākt nejaušo džekpotu, kas pats nāk viņam rokās. Iespējams, drīz viņš vairs neko nenoniecinās. Jums ar Alīnu sāka sekot ļoti cieši, lai gan  neaiztika līdz turpmākam rīkojumam. Ozoliņu gan novāca, tas jā. Tiklīdz jūs sadomājāt ar viņu sazināties. Pēc tam tika arī pie Potapenko, kurš glabāja akmeni. Atrada viņu ar Alīnas starpniecību, ar viņas netīšiem pamudinājumiem. Arī Regīnas dzīvokli taču noklausās. Un ne tikai viņi vien.  Bet lūk, kas notika tālāk. Viņu pikaps nejauši iekļuva avārijā. Pēkšņi tam uztriecās kravas automašīna. Negadījumi taču gadās, vai ne? Protams, konfiscēti ieroči un smaragds, bagāžniekā atrasts Potapenko līķis. Tie divi izpildītāji tagad atrodas slimnīcā zem apsardzes. Zem mūsu apsardzes.

- Kā viņi atrada to māju pirms mums?

- Vienkārši. Vieglāk par vieglu. Alīna to aprakstīja tik precīzi. Pietiek paņemt labu karti un apbraukt visas aprakstam atbilstošās saimniecības Kalnciema tilta rajonā. Tādu nebija daudz.

- Sakiet man, vai man seko arī šobrīd? Un noklausās, vai ne?

- No rīta jūs pavadīja "Karāta" automašīna. Attālumā, pēc pelenga. Tajā pašā laikā visas jūsu sarunas tika ierakstītas. Tikai, vēl nesasnieguši Lielupi, arī viņi cieta avārijā. Tāds nepatīkams misēklis, vai ne? Un arī sadursme ar smago mašīnu, ko darīt, uz ceļiem slidens. Labi vēl, ka dzīvi palika, tāpēc mūsu rokās ir veseli četri pacienti. Tā ka jums ir ļoti paveicies Aleksandr. Ja nebūtu šo kravas automašīnu, jūs droši vien nesēdētu šeit sveiks un vesels.

- Ja es pareizi saprotu, man vajadzētu pateikties?

- Pareizi, pilnīgi pareizi, bet kāpēc pateicības? Lai tās izsaka priekšniecība, - Raimonds atmet un ar entuziasmu turpina. – Nē, jūs tikai padomājiet, cik daudz interesanta es šodien pastāstīju. Pat īsti nesaprotu, kas ar mani noticis. Tādas lietas nav jāzina nepiederošajiem, vai ne? Tās var zināt tikai savējie, tikai sabiedrotie. Ko jūs par to teiksiet?

- Man vēl pēdējais jautājums. Kas notiks ar Alīnu?

- Labs jautājums. Nolieciet sevi mūsu vietā, mēs taču neesam labdarības sabiedrība. Mēs nevaram palīdzēt visiem. Bet, ja jūs piekritīsiet sniegt mums pakalpojumus, mēs parūpēsimies arī par viņu. Es iedošu adresi, jūs pats viņu turp aizvedīsiet, viņa jums uzticas. Tad atgriezīsieties šeit. Un ne vēlāk kā parīt viņa varēs atgriezties mājās, neviens viņu vairs neaiztiks. Akcijās ar smaragdu un Tallinā jūsu rezidentūra  atklāta visa līdz pēdējam. Tagad mēs par to zinām desmit reizes vairāk nekā pirms nedēļas. Un divu dienu laikā mēs to pilnībā neitralizēsim, varat būt drošs.

- Nu ko, - es saku, - dodiet to adresi.

- Jūs man patīkat arvien vairāk, Aleksandr, - Raimonds melanholiski nopūšas.

***

Tiklīdz iekāpju mašīnā, smaidot piemiedzu Alīnai un braucu prom, mums nekaunīgi sāk sekot zils žigulis, septītais modelis. Lēnām braucu pa Bastejkalna parku, pie universitātes nogriežos uz Inženieru un izeju pie Merkeļa. Zilais "žigulis", nemaz neslēpjoties, karājas man uz astes.

Alīna uz lapiņas uzraksta: "Tā ir izsekošana?"

Es pamāju.

- Šķiet, ka es visu esmu nokārtojis, - es saku, apzināti skaļi. – Sliktākais aiz muguras. Tagad varam aizbraukt pie kāda no maniem draugiem. Tas ir īsts draugs, kādu nav daudz.

Un es lēnām pakratu galvu.

- Protams, aizbrauksim, - viņa piekrīt.

Kādu laiku braucu nesteidzīgi, kā iesācējs pensionārs, iepriekš rādot pagriezienus. Tīšuprāt riņķojot pa tām pašām ielām. Bet tad  izdaru klasisku triku. Tuvojoties Valdemāra garām Mākslas akadēmijai, pie dzeltenās gaismas palēninu ātrumu vidējā joslā un pēkšņi strauji uzdodu gāzi, jo motors jaudīgs. Alīna iekliedzas, kad es ienirstu tikko iedegtajā sarkanajā, pavisam tuvu braucošo mašīnu pārsegiem. Triks izdevies, zilais žigulis paliek iestrēdzis pie luksofora, norobežots ar automašīnu šķērsplūsmu.

Nogriežos pa kreisi uz Paegles, tad pa kreisi, uz Melngaiļa, braucu garām stadionam pa Hanzas un no turienes uz kluso Vesetas ielu. Alīna ar apbrīnu rāda man īkšķi, es uzvaroši pasmaidu.

Mierīgi ripojam pa Vesetas, tad pa pilnīgi tukšo Mičurina ielu, bet tad no šķērsielas parādās sarkans žigulis un viennozīmīgi pieķeras mums astē. Uzreiz nogriežos pa labi, pa Alojas izbraucu uz Miera un dodos centra virzienā. Sarkanais žigulis mums cieši seko. Alīna bažīgi skatās atpakaļ, tad uz mani. Apstājos netālu no kafejnīcas "Minutka". Vajātāji apstājas aizmugurē, desmit metru attālumā.

- Neuztraucies. Viss būs labi, - saku un izkāpju no mašīnas.

Es saprotu, ka Raimonds par mani rūpējas nopietni vairākos transportlīdzekļos ar virzienu meklētājiem un radiotelefoniem. Un kaut kur manā "astotajā" ielikta bāka, to ielicis vēl "Karāts". Sajūta kā zivij uz āķa.

Zvanu no taksofona netālu no kafejnīcas.

- Hallo, Raimond, es saprotu jūsu rūpes. Paldies, bet vai nevarētu noņemt savus cilvēkus man no astes?

- Aleksandr, bet jūs braucat vispār nepareizajā virzienā, - viņš labsirdīgi saka. - Jums nav ko darīt uz Miera. Jums ir adrese. Brauciet tur un atgriezies pie manis.

Nebaidieties, man nav kur bēgt. Lūdzu, aizvāciet savus cilvēkus, Raimond. Tie Alīnu padara tik nervozu, bet es gribu no viņas atvadīties. Saprotat? Atvadīties. Es jums kā cilvēkam lūdzu.

Mazliet padomājis, viņš atbild:

- Labi. Es jums dodu stundu. Tikai nebrauciet mājās, ne pie viņas, ne pie sevis, tas ir izslēgts un būtu muļķīgi. Es atkārtoju, jums ir stunda. Uz redzēšanos.

Un, kad sēžos pie stūres, sarkanais žigulis padod atpakaļ, apgriežas, aizbrauc pretējā virzienā un pazūd, nogriežoties uz Tallinas pusi.

Mums ir stunda. Tikai stunda. Vai vesela stunda. Lai nu kā, laiks ir sācis atskaiti.

10

Mūsu mašīna ir novietota klajumiņā diezgan blīvā mežā aiz Gaiļezera slimnīcas, Rīgas austrumu nomalē. Šeit ir pārsteidzoši kluss un bez cilvēkiem, un var nebaidīties no nevēlamiem skatieniem.

Radio ir ieslēgts un kliedz pilnā rīklē, pa "Majaku" tiek pārraidīts popkoncerts.

Alīna sēž uz sava sēdekļa, smēķē un ar interesi vēro, kā es kā pērtiķis būrī ložņāju pa kajīti un piespiežu pie apšuvuma kabatas tranzistoru. Protams, patiesībā tas nav tranzistors, bet gan mikrofonu, bāku un citu elektronisko ļauno garu meklētājs. Tas nāk džentlmeņa komplektā no keisa, ko es izraku pagrabā.

- Pasaki kaut ko, - es maigi palūdzu.

- Es tevi mīlu, - Alīna atbild.

- Ļoti, ļoti?

- Ļoti.

- Un arī es tevi ļoti mīlu, - es atzīstu, skatoties, kā meklētāja indikators kļūst spožāks.

Lai noņemtu mikrofonu, ir skaļi jāklepo, vienlaikus pārgriežot apšuvumu ar žileti. Pēc tam atvikt elpu un, atkal aizsmakuši klepojot, ar vairākas reizes salocītu kabatlakatiņu satvert mikrofonu un izvilkt to no iegriezuma kopā ar antenu. Cerībā, ka garlaicības pārņemtie klausītāji nepievērsīs uzmanību vājajai šalkoņai, kas sajaucas ar klepu. Viņiem, klausītājiem, noteikti jau sen apnicis sēdēt savās mašīnās pie meža un klausīties mūsu dūdošanā.

Protams, Raimonds nav tik muļķis, lai noņemtu novērošanu pilnībā. Viņš vienkārši pavēlēja saviem cilvēkiem nerēgoties man acīs, pārslēgties tikai uz pelengu un klausīšanos.

Ir pagājušas četrdesmit divas minūtes no mums dāsni atvēlētās stundas. Man izdevies izdarīt daudz. Pirmkārt, notīrīju mašīnu ar sniegu, tā bija pamatīgi netīra. Otrkārt, nomainīju numurus uz rezerves, ar Maskavas burtiem. Treškārt, ar meklētāja palīdzību atradu priekšējā bampera apakšpusē pielīmēto bāku, nomaskētu ar epoksīdu sajauktu netīrumu kamolu. Visu šo laiku gudrā Alīna sēdēja mašīnā, šmakstināja lūpas, ķiķināja un sauca mani vai nu par lācēnu, vai muļķīti, vai saulīti. Sanāca diezgan pikanti.

Gan bāku, gan mikrofonu uzstādījis "Karāts", taču tie tikpat labi kalpo arī Raimonda cilvēkiem. Beidzot varu tikt vaļā no šiem mēsliem.

"Apgulies aizmugurējā sēdeklī un necelies", - es ierakstu piezīmju grāmatiņā un parādu to Alīnai. Viņa klusējot paklausa.

Uzlieku brilles ar stikliem bez dioptrijām, sabužinu matus. Apgriežu jaku ar svītraino oderi uz āru.

Ir laiks.

Izmetu bāciņu krūmos, tā aizlido, nomirdzinot un griežoties ar lokano antenas asti, nu gluži kā dzīva. Iespiežu kabatlakatiņā ietīto mikrofonu dziļi sniega kupenā.

Un tagad - gāzi, vairāk gāzi, ātrāk, pirms tie attapušies.

Tagad viņi ir neizpratnē, sarunājas, apspriež pēkšņi notikušo ar mikrofonu, pārbauda bākas pelengu, kas regulāri pīkst no krūmiem. Tad paziņo Raimondam, ka klausīšanās pārtrūkusi, bet pelengs kārtībā. Tad kāds, gudrāks, nolemj doties izlūkos.

Cik ilgi tas prasīs – desmit minūtes, piecpadsmit?

Mums jātiek prom, cik vien iespējams tālāk. Ka tikai nesaskrietos ar tiem, kad izbraukšu no meža. Viņi var izdomāt, kas bija tas vientuļais apaugušais briļļainis tīrajā "astotniekā" ar Maskavas numuriem, kurš izbrauca no meža; uzminēs ja ne uzreiz, tad vēlāk.

Tomēr man veicas – mežmalas tuvumā neviens nesargā. Jau braucot pa Juglas ielu, ieraugu ceļa malā stāvam zilo žiguli ar pazīstamo numuru. Tā šoferis uzmet manai mašīnai paviršu skatienu un vienaldzīgi pievēršas savam partnerim, kurš ir notupies un kaut ko murmina rācijā.

Laimīgi jums puiši, ceru, ka vairs nesatiksimies.

Izbraucis no Kaijas ielas, turos kopējā mašīnu plūsmā, nesteidzos, nevienu neapdzenu. Sasniedzu krustojumu ar Deglava un nogriežos pa kreisi. Priekšā M9 šoseja caur Madonu, Veļikije Luki un Rževu uz Maskavu.

- Alīna, mēs tikām no viņierm vaļā, - es saku. - Tu vari apsēsties.

- Kāds tu esi malacis, - viņa čukst, glāstīdama manus matus. – Kur mēs tagad brauksim?

- Uz Maskavu.

- Ai, cik labi, - viņa priecājas gluži kā bērns.

Pamazām sāk krēslot, kad piebraucam Madonai, kur nopērkam maizi, zivju konservus un draņķīgu limonādi ar duļķainām pārslām apakšā.

Braucam pretī naktij. Uz ceļa pilns apledojums. Bet man šie deviņsimt kilometri plus bezmiega nakts jāpārvar un jānonāk galā laicīgi.

Pa ceļam sāku stāstīt Alīnai par "Karātu", par Komandoru un Raimondu, par visu, kas noticis ap smaragdu. Tad es viņai pastāstu par sevi, sākot no bērnunama, neko neslēpjot, un viņa klausās mani kā apburta, kā meitene baismīgu pasaku, tā patiešām ir baisa pasaka, tikai bez izdomas lāses. Es runāju bez pārtraukuma, līdz izžūst mute, tad dzeru skābo limonādi, un atkal runāju, runāju, braucot ar mašīnu caur nakti pa apledojušo ceļu, bet Aļa mani klausās, netraucēdama, un klusi raud, un nav nekā, kas viņu varētu mierināt.

- Tā nav tava vaina, - viņa saka apslāpētā balsī caur asarām. - Es tevi ne par ko nevainoju.

Aļa atkārto šos vārdus vairākas reizes, kā atvairot ļauno garu burvestību, un apklust. Viņa ir neatvairāmi miegaina. Nobremzēju, palīdzu viņai iekāpt aizmugurējā sēdeklī, noskūpstu un atkal sēžos pie stūres.

Es braucu un domāju par to, ka man tagad patiesībā vajag no dzīves ļoti maz - tikai būt dzīvam, un vadīt mašīnu pa slideno tumšo trasi un klausīties miegaino elpošanu aizmugurējā sēdekļa. Ja es būtu ticīgs, es lūgtu Radītāju apžēloties un radīt brīnumu, lai šis ceļš un šī nakts stiepjas līdz bezgalībai, lai nekad nepienāk rīts. Bet tur, priekšā, lēnām piezogas pie apvāršņa saule, un ar katru minūti par pusotru kilometru tuvojas Maskava.

Tikai vienu es noslēpu no Alīnas, citādi viņa būtu uzminējusi, kāpēc mēs tā steidzamies uz Maskavu.

Es zinu, kur atrodas Komandora villa.

Es nevaru iedomāties, kādu nāvi viņš man būtu piespriedis, ja būtu uzzinājis par to, diez vai vienkāršu un vieglu. Viens no kursantu briesmu stāstiem par izlūku skolu ir, ka īpaši palaidnīgos kolēģus, piemēram, savervētos, pretizlūkošanas virsnieki notvēruši, piesējuši pie dēļa un dzīvus iegrūduši krematorijas krāsnī. Un pamazām, sākot no pēdām, tad ceļgalus, gurnus. Nevaru spriest, kur patiesība un kur izdoma.

Dienā, kad saņēmu no Komandora instrukcijas, mani patiesi sadusmoja piesardzības pasākumi. Iespundēja mani, redz, Moskviča kravas kastes slēgtajā aizmugurē kā kaķēnu maisā un aizveda uz priekšnieka villu. Turklāt cauri skārdam spiedās suņa aukstums. Braucu un pārdomāju, cik šajā kastē pārvadāts desu, kaviāra un citu ģenerāļa produktu, man šķiet, ka tas jārēķina tonnās. Bet es tiešām neesmu stores gabals.

Mums, izlūku skolas kursantiem, bija kāda slepena uzjautrināšanās. Mēs dzīvojām Maskavā, katrs savā vienistabas dzīvoklī, kas Čerjomuškos, kas Filos, un skaitījāmies pieņemti darbā kā strādnieki nelielā rūpnīcā ar stingru apsardzi. No rīta devāmies cauri kontrolpunktam uz darbu, no pagalma pa sānu durvīm iegājām garāžā, un tur bija kravas furgons ar soliņiem slēgtā kravas kastē. Mēs nekad netikām redzējuši šoferi, kurš mūs vadāja, un arī viņš mūs neredzēja. Izkāpām no furgona citā garāžā un ar liftu nobraucām plašā pagrabā, kur atradās mūsu treniņu telpas, trenažieru zāle, šautuve un ēdamzāle. Var jau būt, ka kādu šāda slepenība, iespējams,  iepriecināja un pacilāja, citus gan, gluži otrādi, kaitināja. Laika gaitā izrādījās, ka gandrīz katrs no mums mēģināja slepus izskaitļot maršrutu – skaitīja pagriezienus, noteica intervālus starp tiem pēc pulksteņa, klausījās ielu skaņās, kas nāca no ārpuses. Gadījās, ka kāds no mums sastapās ar otra skatienu, un abi bez vārdiem saprata, ka nodarbojas ar vienu un to pašu, un apmainījās ar saprotošiem smaidiem. Bez šaubām, mūsu vidū bija arī ziņotāji, protams, viņu ziņojumi nokļuva mūsu personīgajās lietās. Taču neviens skaļi par to nerunāja, un, manuprāt, priekšniecība deva priekšroku pievērt acis uz kursantu tīšajiem mēģinājumiem. Bet agri vai vēlu kārtējais kursants ar smīnu iekāpa furgonā un brauca mierīgi, atraisījies, jo beidzot bija atradis atbildi.

Kas attiecas uz mani, tad ceļā uz Komandora villu pat nebija vajadzīga īpaša attapība. Kad "Moskvičs" pēkšņi nedaudz un gludi sasvērās, iekļaujoties nākamajā pagriezienā, es gandrīz nosmējos: vai tiešām viņi mani uzskata par muļķi. Šo trasi ar labi profilētiem pagriezieniem nevar sajaukt ne ar vienu citu. Un ceļā turp un atpakaļ saskaitīju pagriezienus, skatoties pulkstenī, droši zinot, ka šeit, uz elitārās šosejas, no mašīnām tiek prasīts ātrums uz sešdesmit, ne vairāk, ne mazāk.

Nākamajā nedēļas nogalē es paņēmu taksometru un devos pavizināties. Pabraucu garām slepenajai villai, iegaumēju, kā tā izskatās no ārpuses, un pēc brīža pavēlēju šoferim griezties atpakaļ. Un atceļā ieraudzīju arī pazīstamo “Moskvičpapēdi”, kas nogriezās uz jau manis izrēķināto sānceļu ar aizlieguma zīmi, un piebrauca pie vārtiem necaurskatāmā, ciešā žogā, kādu gabalu no šosejas. Tāpēc man pat neradās šaubu ēna.

Šo šoseju iegaumēju uz visiem laikiem, ar izkārtojumu pa minūtēm, atcerējos labo pagriezienu un ceļu līdz vārtiem žogā, pat nenojaušot kāpēc. Varbūt aiz neskaidra aizvainojuma, ko izraisījusi neuzticība. Varbūt aiz uzdrīkstēšanās, profesionālas iedomības. Bet varbūt arī tāpēc, ka sapratu, kāpēc vajadzīgi romantiskie piesardzības pasākumi, ceļojums slēgtā kravas kastē, tumša istaba un muslīna aizkari. Ļoti vienkārši, jo, ja kaut kas notiktu, es nevarēju nevienam izmeklētājam, nevienam tiesnesim skaidri pastāstīt, kas ir Komandors, kā viņš izskatās un kur viņu meklēt.

Nu labi, tagad varam iztikt bez izmeklētājiem un tiesnešiem.

Raimonds man ļoti palīdzēja, un es viņu nedaudz iegāzu. Tikai tāpēc, ka nepavisam neesmu apmierināts ar piedāvāto darījumu. Tur augšā neviens nesamaksās par asinīm, bailēm un netīrumiem. Nevienu neiemetīs kamerā, nevienu neizsauks uz pratināšanu, nevienu nevedīs konvojs. Visi atmaskojumi kļūs par šaura cilvēku loka īpašumu un beigsies ar kārtējo augsto personu pārkārtošanu. Bet tas nav pēc sirdsapziņas.

Dārgais Raimond, atvaino, ka man nācās tevi pārspēt viltībā. Es nevaru izturēt, kad man liek spēlēt ne savu spēli. Es labāk izdarīšu savā veidā. Tā būs godīgāk.

Alīna guļ aizmugurējā sēdeklī. Drīz pabrauksim garām Volokolamskai.

***

...Tas arī viss, mašīnā esmu viens un jau braucu uz rietumiem. Zemā saule dažkārt iešļakstās acīs ar staru, kas atspīd no atpakaļskata spoguļa.

Pirms rītausmas krēslā izlaidu Alīnu laukumā pie trim stacijām, gandrīz ar varu piebāzdams viņai kabatās ar naudas žūkšņiem. Es viņai pavēlēju uzreiz, ar pirmo vilcienu, kas nāk pretī, aizbraukt jebkur, bet ne pie radiem, jo sāks meklēt tieši pie radiem. Pastāstīju, ka uz svētdienu viņa varēs atgriezties Rīgā un ne no kā vairs nebaidīties.  Iedevu viņai arī Raimonda telefona numuru, liku viņai pateikt, ka lūdzu piedošanu. Lai gan visdrīzāk viņam nošķaudīties uz tādiem sentimentiem.

Beidzot vēl sameloju, apsolot, ka noteikti būsim kopā, kad viss būs beidzies. Es taču saprotu, uz ko eju.

Gar vasarnīcām iet divu joslu šoseja ar izcilu asfaltu, garām caurspīdīgām bērzu audzēm un priežu mežiem,garām zib biežas autoinspekcijas kabīnes, pie katras uzlikts nemainīgs “ķieģelis”, braukšana aizliegta. Ne nogriezties, ne apstāties, var tikai saglabāt ātrumu sešdesmit un ne par vienu kilometru vairāk.

Sveicu ceļmalas skatus, piemēram, ģipša lāci, stirnu, alni, beidzot ieraugu vienu no visu laiku un tautu ģēnija "dačām", kas celta no sarkaniem ķieģeļiem un ar savām aprisēm precīzi kopē Kremli.

Manā pulkstenī joprojām ir Rīgas laiks, tieši septiņi. Maskavā - astoņi. Komandors izsauc kādu no medniekiem. Varbūt uzgrieza arī manu numuru, lai uzzinātu, kur esmu pazudis un kā es uzdrošinājos neatnākt uz Pētera parku. Tukšajā Rīgas dzīvoklī zvana violetā "Lana". Komandors, saraucis pieri, klausās garos pīkstienus. Viņš ir aizkaitināts un noraizējies. Viņš jau zina, ka ar rezidentūru Rīgā kaut kas nav kārtībā.

Esmu pārliecināts, ka viņš dzīvo savā villā pat ziemā. Kad mani vadāja uz audienci, bija vēls rudens, ar salnām. Bet "dačai" bija pilnīgi apdzīvots izskats. Lai gan Maskavā viņam noteikti ir moderns dzīvoklis pašā centrā. Varbūt es kļūdos. Bet, ja pasaulē ir kāds taisnīgums, es viņu atradīšu šeit.

Piecas minūtes pāri astoņiem pēc Maskavas laika.

Izslēdzu dzinēju, nobremzēju un piestāju ceļmalā. Esmu tieši laikā, kā gribēju, minūte minūtē. Lūk, tas ceļš, ko sargā ceļazīme "ķieģelis", ved pa labi, līdz vārtiem augstā zaļā žogā.

Atceros, kāds biju muļķis, kad vēl vakar no rīta gribēju braukt šurp, lai meklētu aizsardzību un taisnību.

Ilgi sēdēt nedrīkst. Pavelku pārsega aizbīdni un izkāpu ārā. Izliekos, ka bakstos motorā, bet patiesībā uzmanīgi ievietoju divas stikla caurulītes vienu otrā, pirmā tik resna kā zīmulis, otra tik resna kā zīmuļa grifele. Resnākajai caurulei ir dubultsienas, aiz kurām plūsmo bālgans šķidrums. Tievajai iekšpusē redzams mazs kapilārs, kas piepildīts ar kaut ko dzeltenu. Šo lietu sauc par "skābes detonatoru DK-4". Iedarbojas pārlaužot.

No Iļjinskas un Nikolina kalna uz Maskavu garām traucas spodras "Volgas", ik pa laikam "ZILi". Ceturtdiena viņiem ir īpaša diena.

No Maskavas automašīnu gandrīz nav.

Ar acs kaktiņu redzu, ka dežūrējošais milicis, kurš par mani jau paziņojis pa rāciju, iziet no kādus simts metrus aiz muguras esošās kabīnes un lēnām soļo manā virzienā.

Priekšējā numura augšējo malu jau iepriekš nedaudz saliecu ar montāžas stieni. Padziļinājums ir aizlīmēts ar līmlentes gabalu, lai neuzkrātos netīrumi. Noņemu lenti un ievietoju detonatoru. Tur zem numura ir Čehoslovākijas "Semtex" sprāgstvielu slānis, kas glabājies tajā pašā keisā. Nosedzu padziļinājumu ar netīru, drūpošu sniegu un notīru rokas.

- Pilsoni, šeit ir aizliegts apstāties, - saka pienākušais milicis, strauji pieliekot roku pie formas cepures.

- Biedri vecākais seržant, mans dzinējs noslāpa, - es sūdzos. - Tūlīt salabošu un aizbraukšu, jau atradu, kas par vainu.

- Dokumentus lūdzu.

Viņš bargi pašķielē uz netīrajiem mašīnas sāniem.

Kamēr vecākais seržants pēta dokumentus, es sēžos pie stūres un ieslēdzu starteri. Dzinējs čakli plarkšķina, bet neieslēdzas.

- Labojiet ātrāk, - saka milicis, atdodot tiesības, pilnvaru un tehnisko pasi. - Šeit stāvēt aizliegts.

- Jā, es pats arī steidzos, - es atbildu, atkal sākdams rakņāties dzinējā, bet milicis ar izpildīta pienākuma apziņu dodas atpakaļ uz kabīni.

Šajā brīdī žogā sāk atvērties vārti. Pārlieku nenervozējot, aizcērtu motora pārsegu, apsēžos, piesprādzēju drošības jostu. No vārtiem izbrauc dzirkstoši melna Volga un mīksti ripo uz šosejas pusi. Es arī izkustos. Divas automašīnas, viņa un manējā, tuvojas taisnā leņķī ar aptuveni vienādu ātrumu. Nedaudz atveru durvis, lai tās neiesprūstu, un turu ar elkoni. Palikuši tikai daži metri. Melnās "Volgas" vadītājs samazina ātrumu un apstājas šosejas malā, lai palaistu mani garām.

Pieķeru sevi pie nožēlas savu labo "astoto", kas man tik uzticīgi kalpojis.

Uzspiežu gāzi un pagriežu stūri pa labi, tēmējot uz "Volgas" sānos. Strauji noliecos, lai neizšķaida smadzenes.

Sprādziens.

Sprādziens nav necik spēcīgs, lādiņš bija apmēram tāds pats kā prettanku granātai. Tomēr mani gandrīz apdullina. Smalkos gabalos sašķīst vējstikls, birst lauskas. Atsprādzēju jostu un izlecu ārā. Volgas melnais sāns saņurcīts un iespiests, šoferis-apsargs sēž ar atgāztu galvu, viņš ir pamatīgi kontuzēts, ja ne miris. Automašīnas  aizmestas viena no otras piecu metru attālumā.

Skrienot apkārt Volgas priekšgalam, pēkšņi pamanu, kā zem manas "Samaras" aizmugures uzliesmo peļķe, un acumirklī ar garu plakanisku lēcienu ar kūleni ielecu grāvī. Nākamajā mirklī uzsprāgst benzīna bāka.

Pieceļos kājās, ieraugu nikni sprakšķošu liesmu kolonnu, redzu tālumā vecāko seržantu, kas gāzelēdamies skrien ar nožēlojamu milicijas pugaču rokā, redzu, kā atveras "Volgas" aizmugurējās labās durvis un četrrāpus izkrīt maza auguma, resnulis šinelī ar ģenerāļa uzplečiem un papahu galvā. Viņš iztaisnojas, viņa apmulsušās acis blisinās aiz briļļu stikliem. Viņš smagi, astmatiski, šņukstoši elso, pa vaigu tek asinis, nokarenā apakšlūpa smalki trīc.

Es gribu, lai viņš paspēj mani pazīt.

Jā, viņš mani pazīst un kāpjas atpakaļ ar muļķīgi izplestām rokām.

Es mierīgi nomērķēju un izšauju divas reizes.

Profesionālis vienmēr šauj divas reizes. Tā mani mācījuši.

Content

Gudaņecs Nikolajs Medības uz mednieku

1

2

3

4

5

6

7

8.

9

10