Gudaņecs Nikolajs Leonardovičs

Pamestie Visumā - 30 konteineri kungam Zet Divi no Zelta Grāvja

Nikolajs Leonardovičs Gudaņecs

PAMESTIE VISUMĀ

30 KONTEINERI KUNGAM ZET

.

PROLOGS

Angārā drūzmējās milzīgs pūlis. Apsargi pa vienam izlaida ieslodzītos, un tie vilkās starp divām konvoja rindām uz otru lidlauka galu, kur tos iegrūda kosmobotā. Neviens nepretojās, neviens nemēģināja bēgt.

Tie, kas devās uz kosmobotu, uz planētas Zeme spēra kāju pēdējo reizi. Viņiem nebija lemts atkal ieraudzīt ne sauli, ne mākoņus. Šie cilvēki pārkāpuši likumu, tādējādi nostādot sevi ārpus tā, un cilvēce viņus izgrūda no sava vidus.

Bandīti, izvarotāji, slepkavas, pēdējie nelieši, uz kuru sirdsapziņas gulēja vismelnākie grēki un nežēlīgākie noziegumi, nelabojami, izmisuši, nežēlīgi, ļauni, zaudējuši savu cilvēcisko būtību,  notiesāti uz mūžīgu trimdu.

Kosmoboti pacēlās un nolaidās pa vienam, nogādājot angāra iemītniekus uz kravas orbītā riņķojošu zvaigžņu kuģi. Tad kuģis atstāja planētu un, pakāpeniski paātrinoties līdz subgaismas ātrumam, devās uz zvaigžņu kopu neizpētītā un nepazīstamā Galaktikas apgabalā. Lidojumu vadīja dators. Vadības telpa tika athermetizēta, un ieeja tajā cieši noslēgta, lai neviens no trimdiniekiem nevarētu pārņemt kontroli savās rokās un pagriezt zvaigžņu kuģi atpakaļ. Atšķirti no cilvēces, nespējuši ar to sadzīvot, kuģa pasažieri tagad bija spiesti kaut kā saprasties savā starpā.

Automatizētā zemgaismas cietuma šaurajās telpās, ar trūcīgu aļģu un sintezētu organisko vielu daudzumu, atstumtie radīja savu mikroskopisko pasauli ar savu hierarhiju, pamatiem, labā un ļaunā jēdzieniem un savu likumību. Kopā izstrādāto regulu kodekss, saturēja mazo sabiedrību kopā tikpat stingri kā zvaigžņu kuģa tērauda korpuss.

Iemesti bezgalīgā zvaigžņu bedrē, trimdinieki aizlidoja uz nekurieni. Viņu vidū bija sievietes – oficiāli izsūtītas trimdā, vai piekritušas dalīties savu vīru liktenī. Uz kuģa piedzima bērni, kuri nekad netika redzējuši debesis un sauli. Vienu paaudzi nomainīja cita, līdz kosmosa kuģis sasniedza lidojuma programmā noteikto mērķi.

Tuvojoties patvaļīgi izvēlētai zvaigznei, kuģis sāka meklēt piemērotu planētu. Ja tādas nebija, dators deva komandu atsākt lidojumu, un tas turpinājās, līdz automāti un pētnieciskās zondes atzina vienu no sastaptajām planētām par piemērotu lai nolaistos. Pēc tam tika izšautas dzinēja degvielas tvertnes, un ar manevrēšanas dzinēju palīdzību zvaigžņu kuģis nolaidās. Kad radiācijas līmenis uz augsnes nokritās, kuģa gaisa slūžas atvērās, zemē nolaidās kāpnes, un pa tām nokāpa trimdinieku-noziedznieku pēcteči. Viņiem bija jāizdzīvo uz nepazīstamās planētas.

Ne jau vienu vai divas reizes kosmosa dzīlēs aizlidoja zvaigžņu kuģi ar noziedzniekiem. Tādu bija vairāk nekā divi simti, līdz katrs cilvēks uz Zemes beidzot saprata, ka nežēlība nekad nerada neko citu kā tikai jaunu nežēlību.

Pa tiem relatīvistiskajiem gadiem, ko trimdinieki un viņu pēcnācēji pavadīja savos tērauda cietumos, cilvēce aizvirzījās uz priekšu gadsimtiem tālu. Par vadošo dzīves principu kļuva Cilvēcības Princips.  No apgrozības pazuda nauda, ieroči palika tikai muzejos. Zinātnieki  bija veikuši vislielāko atklājumu - agerontonu, citādi sauktu par nemirstības serumu - medikamentu, kas palielināja cilvēka dzīves ilgumu līdz pieciem tūkstošiem galaktisko mikrogadu un vairāk.. [1]

Otrs lielais atklājums – subtelpas lidojumu apgūšana cilvēku dzīves telpas robežas pārbīdīja bezgalīgos attālumos. Tagad tās attīstībai netrūka ne dzīvojamās platības, ne cilvēku, lai to apgūtu.

Un lūk, kad cilvēce sāka apgūt visu Galaktiku, šur un tur, planētu atklājēji sāka atrast līdz šim nezināmas sīkas civilizācijas, kas atradās mežonīgā vai daļēji mežonīgā stāvoklī. Mēģinājumi nodibināt kontaktu, kā likums, beidzās traģiski.

Tā pamazām apdzīvotās Galaktikas nomalē iezīmējās kravas un pasažieru satiksmei aizliegta zona.

Kolonija…

I DAĻA. KRAVA

.

1. nodaļa DISKVALIFICĒTS

Ardievu, izlūkdienests!

Ulss iegāja mazajā viesnīcas istabiņā un ar troksni aizcirta durvis.

Ardievu, iemīļotais amats, ardievu, īstā dzīve, ardievu draugi līdz kapam. Tas arī viss, beigas, bija izlūks Ulss, bet sacepās.

Viņš norāva no pleciem apmetni un iemeta to stūrī.  Tam pakaļ ar troksni sekoja slapjie zābaki. Izstiepies šaurajā gultā, rokas salicis aiz galvas, Ulss skatījās griestos. Viņu vienmēr aizkustināja tradicionāli zilie griesti zvaigžņu kuģu kajītēs un kosmodroma viesnīcās. Bet tagad viņam radās kārdinājums ar baudu iespļaut stulbajā debeszilajā plastmasā, jā, iespļaut, nospļauties no sirds, kā to darītu īgns kolonists.

Bet kas cits atliek? Spļaut griestos. Visi otrie piloti to vien dara.

Viss, izlūkdienest, ardievu uz visiem laikiem. Eh, izlūkdienest, mīlēju tevi vairāk nekā paša dzīvību. Nedomāju, negaidīju, ka man dzīvam un veselam būs jāpāriet uz otrajiem pilotiem - slaistiem un muitas žurkām.

Diskvalificēts.

Tad jau labāk būtu, ja mani būtu nodūruši uz Zelta Grāvja vai noslīcinājuši Sangkhli priesteri.  labāk būtu, ja Ivzs būtu atstājis mani nomirt no gangrēnas, tajā alā.

Ivz, eh, Ivz. Tu taču pazīsti mani pilnībā, tu mani apmācīji vēl kā puņķainu iesācēju, un starp mums runājot ne vienmēr saskaņā ar reglamentu. Un tu, tu ko man sarīkoji! Vēl arī nobalsoji komisijā kopā ar visiem pārējiem. Ja jau spriest tā kā tas kaulu ievilcējs, mums abiem vajadzētu pilnībā atņemt tiesības apmeklēt koloniju. Ko nu tur mums vien, ko tur koloniju - visus izlūkus nedrīkstētu ne par kādu cenu izlaist kosmosā. Un izdalīt viņiem krāsainus klucīšus, uzsiet rūtainus priekšautiņus un uzticēt viņus visskābākajai no visām Galaktikas vecmeitām. Vispār vecmeitas vietā var nozīmēt Ivzu. Tas arī derēs. Eh, bija man draugs, brālis, tēvs un komandieris, un to visu vienā sauca par Ivzu, bet tagad es viņam roku nepadošu, un viņš man arī vairs nepados, mēs viens otram esam nekas, bet es vēl esmu pensionāru komandā par kazu bundzinieku. Tas man, kuram uzreiz pēc skolas tika piešķirta trešā klase, tad piešķīra ārpuskārtas otro, bet tagad, nesagaidot sešsimt mikrogadu stāžu, jau gribēja iedot pirmo! Un vajag taču, visi ārsti visās pārbaudēs vienmēr bija izteikuši absolūtu piemērotību, bet šitas dakterītis ...

Ulss atcerējās pazemojošo strīdu ārsta kabinetā.

- Jūs ko, aptracis, dok?! - ārdījās izlūks. -Jūs ko, man 203.URS lipiniet? Kas es jums, truļaļa bezvērtīgs?

- Lūk jums, lūdzu, - ārsts noplātīja rokas. – Jūs jau runājat tieši tāpat, kā jūsu aizbilstamie. Jūs pat spriežat gandrīz tāpat. Un iespējams, ka drīz sāksiet rīkoties tāpat kā viņi.

— Ko-o?!

– Ar visu savu uzvedību jūs tikai apstipriniet manus secinājumus. Ievērojiet, kā refleksīvi jūs sažņaudzāt dūres. Es domāju, ka jums nebūtu nekas pretī, laist tās darbā attiecībā uz mani. Jūs esat pilnībā zaudējis kontroli. Un tas jau ir uz izlūkdienesta reglamenta 203.panta robežas.

- "Uz robežas"! "Uz robežas"! — Ulss galīgi izgāja no rāmjiem. – Uz robežas – tas vēl nav pants! Tā nav psiholoģiska nepiemērotība!

- Esmu pārsteigts, - teica ārsts. - Vienkārši esmu pārsteigts par jūsu mežonību. Kā jūs varējāt tik ilgi nostrādāt izlūkdienestā? Prātam nesaprotami. Jūs esat pārsteidzoši rupjš. Un, pat šīs jūsu krēpes, bārda...

Izlūks atvilka elpu. Steidzami vajadzēja labot kļūdu.

- Doktor, saprotiet, - viņš teica daudz mierīgāk. - Darbs ir darbs. Man vēl nav bijuši pārkāpumi un nekad arī nebūs. Kad esmu uzdevumā, tā ir pavisam cita lieta. Bet bārdu es audzēju nākamajam reidam un arī matus. Tā ir kamuflāža, saprotiet.

- Tātad, uz karantīnas planētas jūs protat sevi kontrolēt. Tur - cita lieta. Bet ārsta kabinetā varat atļauties nedaudz palaisties? Nē, Uls, jūsu uzvedība pārāk daiļrunīgi runā pret jums. Pameklējiet kādu citu darbiņu pēc dvēseles aicinājuma.

Viss sabruka. Ulss saprata, ka šādā lietu pavērsienā iebilst ir bezjēdzīgi un atliek vien cerēt uz brīnumu, uz komisijas piekāpību, uz panākumiem dienestā, uz Ivza aizstāvību. Bet viņš mēģināja, pat uz pazemojuma rēķina, kaut kā labot situāciju.

- Doktor, lūdzu jūs atvainot, - viņš iesāka cik vien sirsnīgi varēdams. – Jūs esat speciālists, jūs zināt labāk. Bet saprotiet mani kā cilvēku. Jūs mani cērtiet zem saknes. Es esmu izlūks un nevaru būt nekas cits. Pajautājiet jebkuram brigādē, pajautājiet Ivzam. Viņi mani pazīst, ir redzējuši darbā. Tagad jūs sakāt, "atrodiet citu darbu". Man tas nenostrādās. Bez Izlūkdienesta esmu nekas, es neizturēšu, tad noteikti noiešu no prāta, atvainojos par profesionālo terminoloģiju. Protams, jums ir tiesības izteikt savu viedokli komisijai. Tāpēc jau esat ārsts, tāpēc kārtējā pārbaude. Es nelūdzu, lai jūs padarītu lietas būtību mīkstāku. Bet jūsu secinājums ir pārāk nežēlīgs. Dakter, noņemiet 203.pantu. Es pārdomāšu jūsu diagnozi. Es pārvarēšu sevi, es izķepurošos, dodu savu vārdu. Bet tikai dodiet man iespēju palikt izlūkdienestā.

- Kāpēc jūs domājat, ka es neapspriedos ar komandieri Ivzu?

- Tāpēc, ka neviens ārsts to līdz šim netika darījis.

– Bet viņš, iedomājieties, pats palūdza pievērst jums īpašu uzmanību. Jūsu uzvedībā viņu satrauca daudz kas.

Ulss nebija gaidījis tādu triecienu.

- Ak lūk, kas par lietu... - bija viss, ko viņš varēja pateikt.

- Neuzdrošinos jūs ilgāk aizkavēt, - ārsts auksti pateica, iegrimis savās piezīmēs.

Ja Visums būtu izgriezies uz āru un apgriezies otrādi, ja kolonisti būtu organizējuši labdarības tirgu trūcīgo izlūku labā un ja tie, savukārt, būtu pilnībā noraidījuši Cilvēcības Principu, Ulss vienalga nebūtu bijis tik šokēts kā tagad. Viņš gribēja nekavējoties atrast Ivzu un pieprasīt paskaidrojumus. Bet tad Ulss saprata, ka pret komandieri viņam nevar būt nekādu pretenziju. Draudzība ir draudzība, bet dienests ir dienests. Pamanīja izmaiņas kāda padotā psihē, kas nozīmē, ka jākonsultējas ar ārstu. Bet, ja Ulss būtu brīdināts par gaidāmo diagnozi, viņš noteikti būtu uzmanījies.

Medicīniskais ziņojums komisijai iznāca labu labais. Tur tev gan nežēlības pazīmes, gan pārspīlēts pašnovērtējums, gan vērtību orientācijas nobīde, gan periodisks izturības zudums, palielināta labilitāte un pat egocentrisma asni. Vārdu sakot, smukākus zārkā liek. Pēc tādas diagnozes pat par atkritumu vedēja trešo palīgu arī pieņems nelabprāt.

Vispār jau komisija apžēlojās. Ņemot vērā nopelnus un visu pārējo, apsverot šo un to, viņi nolēma noteikt 203.pantu nosacīti ar pārbaudes laiku simt piecdesmit galu garumā un uz laiku pārceļot uz darbu, kas nav saistīts ar izlūkdienestu. Protams, stingrā medicīniskā uzraudzībā. Visumā maigi, salīdzinot ar diagnozi, to izkārtoja Ivzs pacentās, darbojoties kā advokāts. Viņš apraka, viņš arī izraka. Īsts draugs, ko tur teikt.

Piedāvāja izvēlēties no diviem darbiem – vai nu muitas dienestā, vai kā otrās klases pilotam uz kravas kuģiem. Tādas iespējas. Ulss nolēma iet uz pilotiem – galu galā tomēr kosmosā, nevis vienā vietā.

Tagad viesnīcas numurā viņu pārņēma tāda melanholija, viņu sagrāba tādas dusmas, ka kaut kliegdams kliedz.

Un tad Ulss nolēma izmēģināt kolonistu iemīļoto līdzekli, ko viņš nekad neatļautos, ne būdams uzdevumā, ne atvaļinājumā. Bet tagad viņam bija uzšķaudīt uz visiem aizliegumiem.

Viņš no guļvietas apakšas izvilka somu ar pārnesamo sintezatoru, ieprogrammēja dzēriena ķīmisko sastāvu un koncentrāciju. Dažu minūšu laikā aparāts izsniedza glāzi dzidra, asi smirdoša mēsla. Ulss to norija vienā rāvienā, aizrijās. Likās, ka viņam kaklā būtu iegrūsta rīve. Dedzinošā garša un nepatīkamā smaka gandrīz izraisīja vemšanu.

Ir nu gan mēsls, viņš nodomāja, atgūlies uz gultas, lai atvilktu elpu.

Drīz vien dedzinošo sajūtu nomainīja vienmērīga, patīkama gruzdēšana. No siltā pavarda kuņģī pa visu ķermeni izplatījās atslābums. Gaidītais spēka pieplūdums tomēr neatnāca. Lai cik ļoti šis dzēriens sajūsmināja un uzjautrināja kolonistus, tikpat ļoti tas Ulsu atslābināja un iegrūda melnā melanholijā.

Bijušā izlūkdienesta darbinieka dvēselē kļuva vēl draņķīgāk. Nāca atmiņā pēdējā saruna ar Ivzu. Pēc komisijas viņš tūliņ piegāja pie Ulsa un aizveda sānis.

- Man tev ir kaut kur jāatzīstas, - komandieris iesāka - Redzi, es palūdzu ārstam pievērst tev īpašu uzmanību.

- Paldies es zinu.

- Jo labāk. Vēlies zināt, kāpēc es tā izdarīju?

Ulss neatbildēja.

- Nebiju gaidījis, ka lieta aizies šādā pagriezienā. - Komandieris ieturēja pauzi. Ulss klusēja.

- Dienesta pretenziju pret tevi nebija un arī nevarēja būt. Formāli tu esi tīrs manā un reglamenta priekšā. Tomēr tevī ir kaut kas, kas mani jau ilgu laiku satrauc. Es dalījos savās šaubās ar ārstu. Un re kas sanāca.

- Es nepiekrītu diagnozei, - Ulss noņurdēja.

- Diagnoze vēl puse no problēmas. Ārsts tevi nepazīst tik labi kā es.

Iestājās smags klusums.

— Nu tad pastāsti, — neizturēja Ulss.

- Pirmkārt, tev vispār zudusi baiļu sajūta. Tu pastāvīgi lien kur briesmas. Pat ja no tā atkarīga tikai tava dzīvība, tas ir slikti. Bet, kad citu, to, kas tevi nodrošina vai strādā kopā ar tevi, dzīvības, tad vispār sliktāk nevar būt.

- Kad es savā vietā esmu pagrūdis kādu citu?! Ivz! ko tu runā?

- Nu re, tu pat nesaproti par ko es runāju.

– Nē, kāpēc, es lieliski saprotu. Bet kurš man iemācīja nekad ne no kā nebaidīties? Vai ne tu?

- Būt gļēvulim un baidīties ir divas dažādas lietas. Gļēvulība paralizē. bet bailes palīdz novērtēt briesmas. Atvaino, ka man jāklāsta vispārzināmas lietas.

- Tā. Un, tavuprāt, šī iemesla dēļ es vairs neesmu piemērots izlūkdienestam?

Ulss sāka lēnām satraukties. Pateiktu viņam ko tādu cilvēks, kurš neko nezina par viņu profesiju, viņš būtu klusi pasmējies. Bet Ivzs...

- Pagaidi, es vēl neesmu pateicis visu. Mimikrijas ziņā tev nav līdzvērtīgu. Tu proti izlikties par jebkuru, neviens velns nenoteiks, kas tu patiesībā esi. Šķiet, ka tas izlūkam  ir pluss. Bet šeit slēpjas kādas briesmas. Tu pārņem ne tikai manieres, bet visu uzvedības veidu, ieradumus. Visu to psiholoģiju, kuras pietekmē tu strādā. Un tad vairs nepamani, ka tevī kā putas nogulsnējas loma. Un jo ilgāk, jo vairāk. Tu nepavisam vairs neesi tāds kā tad, kad atnāci uz mūsu brigādi. Un es nevaru galvot par nākotni...

- Tu gribi teikt, ka es varu kļūt līdzīgs viņiem?! Tāds pats nelietis?

- Lūk. Arī par to gribēju ar tevi parunāt. Kolonisti nemaz nav nelieši, Uls. Tu tik ilgi esi nostrādājis izlūkošanas jomā, bet joprojām neesi to pamanījis, sapratis. Tevī nav ne piliena līdzjūtības pret viņiem. Tu viņus redzi tikai kā ienaidniekus. Bet viņi arī ir cilvēki. Jā, viņi ir nežēlīgi, ļauni, neizmērojami zemāki par mums savā morālajā attīstībā. Bet tā nav viņu vaina. Drīzāk mūsējā. Mēs līdz pat šim laikam neko neesam spējuši viņu labā izdarīt. Turklāt baidāmies ar viņiem kontaktēties. Mēs uzvedamies kā pilnīgi sveši novērotāji. Tas ir tik briesmīgi.

- Ko tu runā, komandieri? - Ulss bija šausmās. - Vai tad viņi cilvēki? Tie taču zvēri! Izstumtie! Atkritumi! Kam gan vēl to zināt, ja ne tev?

- Bet pats nekad neesi padomājis par to, kas būtu noticis ar tevi, ja būtu piedzimis tumšajos viduslaikos vai uz kolonistu planētas?  Neesi  domās izdarījis šādu eksperimentu?

- Nu,  pietiek ar to, ka to izdarīji tu. Paklausīties tevi, tad es jau esmu gatavs kolonists. Paldies komandier.

Ivzs uzmanīgi nolaida savu ķepu uz pleca.

- Nomierinies. Priekšā tev pārbaudes periods. Šajā laikā tev viss rūpīgi jāapdomā. Nekas vēl nav zaudēts, Uls.

- Tu domā? Bet, starp citu, tiešām nekas nav pazaudēts, citi tak dzīvo bez kāda izlūkdienesta. Tikai tu, komandier, mans labais, gudrais, godīgais un drosmīgais komandier, kurš mani izglābi tūkstošiem reižu, kurš no puņķutapas izveidoji izlūku Ulsu, tu, uz kuru es lūdzos ... - viņa kakls aizžņaudzās.

- Ko es?

- Tu man iegrūdi nazi mugurā, komandier. Tu nepalīdzēji, nepaskaidroji, nebrīdināji, nekonsultēji, tu vienkārši nosūdzēji mani ārstam. Lūk, ko tu izdarīji, mans komandier. Kādam velnam man tagad vajadzīgs izlūkdienests? Ar ko, ar kuru, pavēlēsi iet? Tātad, atliek tikai viens - mētāties uz kravas kuģiem. Ko es arī darīšu.

- Nestreb karstu. Saproti, tu esi izgāzies. Cerēsim, ka tas pāries. Atceries: es gribu, lai tu atgrieztos izlūkdienestā.

- Kas zina, varbūt arī es to gribētu. Galu galā, tava brigāde nav pasaulē vienīgā. Paliec sveiks, Ivz.

Un nepamanot pretī pastiepto roku, Ulss aizgāja prom.

Aiz viesnīcas loga, trokšņoja tas pats no rīta sācies lietutiņš. Ulss gulēja nekustīgi uz gultas. Galvā viņam jaucās saraustītas domas, nepazīstamas, neskaidras sejas, neskaidri motīvi. Kolonistu dzēriens ņēma  pār viņu arvien lielāku varu. No dienas notikumiem, kas tagad viņam šķita kaitinoši sīkumi, kaut kas smieklīgs un nenozīmīgs, dvēseli bijušajam izlūkam urdīja tikai viens - ka viņš Ivzam nav padevis roku. Viņš sarunājās ar iedomāto komandieri, nepamanot, ka dara to skaļi. Saraustīti, ar aizķerošos mēli, Ulss žēlojās, apsolīja kaut ko, atzina kaut ko, lūdza kaut ko, vairs nesaprotot, par ko runā. Viņa murmināšana kļuva arvien klusāka un neskaidrāka, un beidzot viņš aizmiga apģērbies un nesaklātā gultā.

2. nodaļa REZERVES PILOTS

Ulss pamodās ar baigām galvassāpēm.  Pretīgu garšu mutē, pretīgu sajūtu dvēselē. Paša smadzenes viņam šķita kā samudžināts dzeloņstiepļu kamols. Domājot par vakardienas izmēģinājumu ar uzmundrinošo dzērienu, viņš nodrebēja.

Ārstam taisnība, - viņš domāja. - Un arī Ivzam. Man atlicis pavisam nedaudz, lai kļūtu īstu kolonistu. Vajadzētu tikai širvu izmēģināt. Viss, galīgi nolaidies. Kauns pa visu Galaktiku...

Īsi iezvanījās videkss uz naktsgaldiņa. Ulss nospieda taustiņu, un ekrānā parādījās pats Kosmosa ostas-viens otrais dispečers.

- Sveiks, vecīt, - viņš teica. - Ko dari?

- Sveiks, - Ulss nomurmināja.- Pamazām uzkrāju spēkus.

- tu esi ieskaitīts Kosmosa ostas rezerves pilotos. Tiklīdz uz kāda no kravas kuģiem būs brīva vieta, tu to nekavējoties dabūsi. Ej pieņemt maiņu.

- Matus un bārdu pavēlēsiet nogriezt?

- Kā vēlies. Vispār jau piloti šādi apaug reti kad, bet tava darīšana.

- Nu paldies, paldies. Šo amatu tu man iedevi aiz senas draudzības, kā es saprotu? Ļoti aizkustinoši. Otrais rezerves pilotu ešelons man tagad jau ir liels pagodinājums ...

- Izbeidz. Visas ekipāžas nokomplektētas. Tu ko, domā, diennakts laikā varam atrast priekš tevis pilota vietu?

- Labi, - sacīja Ulss. - uzkodīšu un došos uz tavu kantori. Pamētāšos pa uzgaidāmajām telpām. Meklē mani tur, ja kas.

Viņš pārģērbās parastajā kombinezonā un bez žēlastības  iegrūda izlūka uniformu utilizatora rīklē. Mašīna nošņakstināja, aprijot to kopā ar visām atšķirības un apbalvojumu zīmēm. Lai gan Ulss šo haki krāsas formastērpu uzvilka daudz retāk nekā kolonistu apnēsātās lupatas, viņam tomēr sažņaudzās sirds. Tagad pēdējā izlūkdienesta atmiņa bija tikai viņa personīgais platīna žetons, kuru tomēr nāksies apmainīt pret pilota apliecību. Ā, vēl garie mati un pinkainā bārda.

Pagraba stāva kafejnīcā Ulss ieturēja brokastis, norija galvassāpju tableti un devās uz savu jauno darbu. Pēc vakardienas lietusgāzes smaržoja pēc svaiguma, debesis noskaidrojās, un virs kosmosa ostas pelēkās, daudzkupolu daļas karājās milzīgā rozā saule. Ulss nesteidzīgi gāja gar fasādi, uz pretējo spārnu, kur atradās apkalpes atpūtas telpas, īsuma dēļ nosauktas par ģērbtuvi, un apskates dienests. Priekšā stāvēja bezgalīgas dienas vai pat nedēļas, atrasties rezervē, līdz kāds no otrajiem pilotiem saslims, dosies atvaļinājumā vai tiks paaugstināts kapteiņa godā.

Bijušais izlūks pārdomāja likteņa peripetijas. Dispečeru-2 viņš pazina jau tolaik, kad abi vēl mācījās kursos izlūku skolā. Tad viņu ceļi šķīrās: viens kļuva par izlūku un pat ieguva zināmu slavu šajā jomā, otrs pameta izlūkdienestu, konstatējot, ka nav īsti piemērots, un pārcēlās pie kosmodroma darbiniekiem. Kad bijušie kolēģi satikās, viņu starpā vienmēr valdīja kāda spriedze: Ulss dispečeri uzskatīja par neveiksminieku, un tas to juta. Tagad zaudētāju vidū bija arī pats Uls, kuru bijušais kursabiedrs uzrunāja ar vieglu līdzjūtību, uzsverot, ka, neskatoties uz acīmredzamo atšķirību amatā, viņi tomēr ir bijušie kursabiedri un labi draugi. Ulsam nācās pacietīgi izdzert arī  šo pazemojuma kausu.

Pie ieejas ģērbtuvē pie galda sēdēja jauna dežurante un kaut ko ar iedvesmu rakstīja uz kristalogrāfa. Varbūt dzeju, bet varbūt vēstuli mīļotajam.

- Laba diena. Kur te ir rezerves piloti? - Ulss jautāja.

- Šobrīd savā vietā nav neviena. Tūlīt vajadzētu ierasties rezerves sardzes virsniekam pilotam Ulsam, - atbildēja dežurante, aplūkodama lekno apmatojumu bijušā izlūka sejā.

- Tas jau es esmu, meitenīt.

Viņa pat palēcās savā krēslā.

— Oi, tas esat jūs?

- Es, - viņš apstiprināja, pasmaidot par efektu, ko izraisījuši viņa vārdi.

- Jūs steidzami meklē Dispečers-2! Viņš lūdza, lai paziņoju, tiklīdz jūs parādīsieties. Bet es taču nepazīstu ne jūs, ne arī zinu  kur jūs meklēt...

- Jā- jā, - noburkšķēja Ulss. Smaidu noslaucīja kā ar lupatu. - Tūlīt pat savienojiet mani ar dispečeru, dārgumiņ.

Arī dežurante sarauca pieri, bet norija aso atbildi, kas bija uz mēles, ievadīja kodu un pagrieza videksu pret Ulsu.

- Sveiki, draugs. Kas jums tur par rosību? Kādam steidzami savajadzējušies atvaļināti izlūki?

— Klausies, Uls, iztiksim bez ākstībām.

– Kā jūsu labdzimtība pavēlēs.

- Atlikt muldēšanu!

Uz sekundi Ulss iedomājās, kas notiktu, ja viņš tagad vienkārši pagrieztos un aizietu, kur acis rāda... Viens bija zināms jau iepriekš: tad  izlūkdienestam viņu nelaidīs tuvāk par jūdzi. Ne pēc simt piecdesmit galiem, ne pēc tūkstots. Tas nu ir tiesa. Atliek sakost zobus un izturēt. Ko viņš izdarīja.

- Gaidu jūsu rīkojumus, - viņš pateica.

- Pilot Uls, jūs iesiet kā otrais apkalpes loceklis lidojumā M-80429. Steidzami. Dodu jums divdesmit minūtes, lai savāktu mantas un izietu caur kontroli. Ierasties uz kuģa ar kravas baržu un par ierašanos ziņot kapteinim Megam. Atkārtojiet.

- M-80429 - divdesmit minūtes - kapteinis Megs, - noskaitīja Ulss. - Vēl kaut kas?

- No baržas paziņot man par starta gatavību, Viss.

Ekrāns izdzisa.

Ulss piezvanīja uz viesnīcu, pateica, ka atbrīvo istabu, un lūdza atstāt personīgās mantas bagāžas glabātuvē. Pēc tam viņš ar liftu nolaidās pagrabstāvā, kur apkalpēm pirms starta tika veikta muitas pārbaude. Šī nogurdinošā formalitāte viņu vienmēr bija kaitinājusi vēl izlūkdienesta laikā, bet tagad, kad viņš kļuvis par nevienam nevajadzīga kravas kuģa pilotu, vēl jo vairāk.

Kad viņš parādījās pie muitas turniketa, dežurējošais apsardzes darbinieks kļuva neparasti dzīvīgs.

— A-a, vecais Ulss! Lieliski! Ko tu te man baksti ar savu nozīmīti, ko, es tevi pirmo reizi redzu, vai?

- Kas jūs, muitniekus zina, - viņš nomurmināja. - Dažreiz jūs nepalaidīsit  bez žetona cauri miesīgu tēvu, un vēl pārmeklēsit no galvas līdz kājām.

- Nu-nu,  kādu citu mēs kosmosā tāpat vien nepalaistu, bet tevi... - dežurants izteiksmīgi noplātīja rokas.

Citā reizē Ulss būtu juties glaimots. Taču pagodinājums, ko viņš saņēma, bija domāts bijušajam Ulsam, izlūkam, nevis pilotam. Paracies atmiņā, viņš atcerējās muitnieka vārdu: Vaiss.

Paldies Vais. Parādi nu, kur atrodas tā galoša, uz kuras man vajadzēs lidot.

- Uzgaidi minūti. Tev vēl ne tik drīz pacelties. Ir kāda saruna.

Ulss atspiedās uz turniketa:

- Stāsti nu.

- Mums visiem bija ļoti žēl, ka tu nepārgāji pie mums, Uls. Nopietni, ļoti nožēlojām. Mums ļoti vajadzīgi īsti puiši, it īpaši tagad dažu notikumu dēļ. Varbūt vēl nav par vēlu pārspēlēt?

- Kāpēc tik pēkšņi ievajadzējušies īsti puiši? - Ulss pasmīnēja. — Līdz šim taču tikāt galā, vai ne?

- Smejies, smejies. Tu laikam domā, ka mēs tikai izkratam kravas un pa kabatām parakājamies?

— Vai tiešām vēl kaut ko izdomājāt? Tu, Vais, neapvainojies, bet no tava darba lielas jēgas nav. Kolonisti sēž uz savām planētām, izlūkdienests viņus, balodīšus, gana, bet jūs ko darāt? Vienreiz pārtvērāt silto apakšbikšu kravu, kura aiz muļķības tika nosūtīta uz galaktikas nepareizo galu. Tas arī viss darbs, vai ne?

- Iepriekš, jāatzīstas, tā arī bija, - Vaiss runāja pusbalsī. - bet tagad mums kaut kas sākas. Es domāju, ka tev varu pateikt. Bet paturi prātā, slepenība A1.

Ulss izlūkdienestā ar šādu slepenības pakāpi bija ticies tikai trīs reizes. Bet te kaut kāds parasts muitnieks par to stāsta kuram katram. Nu, un piedevām aiz muļķības palaiž mēli. Nu, nu, interesanti...

- Zināt neko negribu, - viņš laiski attrauca. - Esmu kravas kuģa otrais pilots, un tik lieli noslēpumi nav priekš manis. Esmu mazs cilvēciņš.

- Beidz, - Vaiss čukstēja. - Vienkārši klausies. Zini, kāpēc viņi noņēma pilotu, kura vietā tu lidosi?

– Laikam jau puisim abpusējās iesnas ar komplikācijām?

– Nē, viņu tikai tur aizdomās par karantīnas pārkāpšanu.

- Ūū! Tie nav nekādi joki.

- Tieši tā. Tātad, tā: šis puisis pie mums atsūtīts pavisam nesen. Kravas kuģis, uz kura viņš lidoja, tika nosūtīts uz kapitālo remontu. Komandu, protams, izgrūstīja kur kuro. Un tad pēkšņi izrādījās, ka viņu ekipāžā bijis kolonists.

— Ko-o? — Ulss jautāja, neticēdams savām ausīm. — Kolonists? Kosmosā?! Tas nu nevar būt.

- Patiesībā neviens vēl nezina, vai viņš patiešām ir kolonists. Tikai pārbaude trešajā ostā viņu atšifrēja. Viņš nav tas, par ko uzdodas. Viltots vārds, viltota biogrāfija, dienesta nopelni un tā joprojām. Tiesa, safabricēts pēc labākās sirdsapziņas. Viņš uzķērās nejauši. Tagad notiek izmeklēšana. Ir aizdomas, ka viņš ir kolonists. Citādi, kas tad viņš ir?

— Bet tās ir pilnīgas muļķības! Kolonists nokļuvis kosmosā, iefiltrējies kuģī, un ko, izrādās, izlūkošana palaidusi garām?

- Es taču saku, mēs nezinām droši. Viņš pats nekur neatzinās. Pirms pusstundas Ivzs un viņa zēni nogrāba pilotu, kad viņš kāpa baržā. Tagad viņi ir ceļā uz trešo ostu. Neko vairāk nezinu. Tikai domāju, ka tas ož pēc lieliem mēsliem. Žēl, ka tu nestrādā pie mums. Ļoti žēl.

- Nekas, gan izstrēbsiet visu paši. Un arī Ivzs ar brigādi ir kaut ko vērti.

Iezvanījās videkss.

- Ulss pie jums? - jautāja ekrānā parādījies dispečers-2.

Jā, tikko izgāja pārbaudi.

– Palūdziet, lai viņš pasteidzas. Līdz startam trīssimt sekunžu.

Videkss izslēdzās.

- Paliec vesels, Vais. Lēnām kustēšos.

- Labi. Tikai lidojot padomā labi. Varbūt vēl nav par vēlu pārspēlēt. Ja nolemsi pāriet pie mums, esi laipni aicināts, - muitnieks uzsita viņam pa plecu. - Es arī par tevi aizlikšu labu vārdu.

Šis solījums Ulsu noveda līdz galam. Viņš iekāpa baržas stūres kabīnē ar sajūtu, ar kādu dzīvs gultos kapā. Dispečers-2 paziņoja par pirmsstarta atpakaļskaitīšanu. Uz tablo skrēja sekundes. Deviņdesmit... sešdesmit... divdesmit... piecpadsmit... trīs, divi, viens...

Klusi, klusi no kosmodroma atdalījās daudztonnīgā barža un aizlidoja saulainajās debesīs. Ulss iekārtojād krēslā, sakrustodams kājas. Visus baržu manevrus kontrolēja automātika. Pilotam palika tikai neparedzēti negadījumi, kas notiek reizi simts mikrogados. Kas attiecas uz kravas kuģa vadību, tad ar to nodarbojas kapteinis, tikai reizēm stūri uzticēdams otrajam pilotam, lai viņš no nekā nedarīšanas nesajuktu prātā. Pēc muitā dzirdētā Ulss sāka saprast, ka ir kļūdījies, par savu darbavietu izvēloties kravas kuģi. Maz ticams, ka ārkārtas situācija trešajā kosmodromā ir epizode vai pārpratums. Visticamāk, briest sensacionāli notikumi, un ja ne šodien, tad rīt pa visu Galaktiku būs uz lūpām lieta, ko tagad izmeklē Ivzs un viņa komanda. Izmeklē bez viņa, bez Ulsa. Viņš pieķēra sevi domājot par savu komandieri un biedriem kā par svešiniekiem. "Mūsu komanda" vietā viņš jau domās pateica "Ivza komanda". Tāds lūk svešinieks.

Pārskata ekrāns pamazām kļuva tumšs, debesīs parādījās zvaigznes; šķita, ka barža iekrīt strauji sabiezējošā krēslā. Tumsa ātri sabiezēja, un kabīnē ieskatījās mūžīgā nakts, kas bija izraibināta ar neskaitāmām zvaigznēm. Barža gāja precīzi pēc kursa, tāpēc zvaigznāji šķita pielipuši kosmosa melnajam samtam. Taču, ieskatoties vērīgāk, varēja pamanīt šur tur klejojošas uguntiņas. Ar minūtes rādītāja nemanāmo gaitu tās veica ceļu no zvaigznes uz zvaigzni, parādoties ekrānā no kreisās puses un beidzot pazūdot no skata aiz tā labās malas. Tie bija satelīti un kosmosa kuģi, kas riņķoja ap planētu Kosmoosta-viens.

Barža mainīja kursu. Pacēlusies virs līdz šim neredzamā kravas kuģa orbītas un paātrinājusies, tagad tā vienmērīgi bremzēja, zaudējot augstumu un tuvojoties paredzamajam piestātnes punktam.

Pāri ekrānam plūda zvaigžņotās debesis,  pazibēja un pazuda saules diska žilbinošā mala. Tad ieslēdzās atpakaļskats. Virs planētas zilā kupra nekustīgi karājās zvaigznes; ekrāna centrā parādījās gaišs plankums. Tas pamazām auga, vienlaikus iegūstot kravas kuģa formu. Likās, ka kravas kuģis virzās pretim, lai gan patiesībā tas panāca baržu no aizmugures, pašķirot slūžu durvju milzīgās ziedlapiņas. Drīz vien kravas kuģa mirgojošais apšuvums aizsedza skatu, tad to nomainīja atvērto slūžu necaurredzama tumsa. Bez trokšņa, bez neviena grūdiena barža pietauvojās labā borta tilpnē. Ulss pārbīdīja redzes lauku par 180 grādiem un redzēja, ka slūžu durvis aizveras, ieskaujot zvaigņu izbārstījumu melnā gredzenā, pārvēršot to aplī un beidzot cieši aizveras.

3. nodaļa STŪRMAŅA HISKA ACIS

Atskanēja zvana signāls.

- Kapteinis Megs izsauc pilotu Ulsu,- atskanēja no videksa.

- Klausos, - Ulss noklakšķināja taustiņu.

- Kapteinis Megs sveicina jūs uz kuģa, - ekrānā sirsnīgi smaidīja grumbaina seja, - un lūdz jūs doties uz vadības telpu,

- pavēli sapratu, - Ulss mehāniski atbildēja un nekavējoties aprāva sevi, jo kapteinis taču viņu bija uzrunājis neoficiāli. Acīmredzot nāksies aizmirst par reglamentā noteiktajām komandām un atbildēm. Ak, šīs patriarhāli familiārās kravas kuģu brigādes...

Pārejas plastmasas ermoņika urkšķot pielipa pie baržas lūkas un piepildījās ar gaisu.

Ulss izgāja koridorā, kas stiepās no dzinēja nodalījuma starpsienas līdz pašam kravas kuģa priekšgalam, kur atradās vadības telpa. Viņu sagaidīja specifiskā kosmosa kuģa smarža, pareizāk sakot, nomācošā smaržu neesamība, ko pamana ne uzreiz, bet pamanot, neviļus asociējas ar bezgalīgo aukstumu un tumšo tukšumu, kas plešas apkārt, norobežots tikai ar metāla sakausējuma apvalku, ko sauc par zvaigžņu kuģi. Un viņš beidzot sajuta sevi kosmosā.

Ejot pa gaiteni, viņš iegāja iztapīgi pašķirtajās durvīs. Pēc viņa parādīšanās cilvēks, kurš sēdēja pie stūres pults, piecēlās no krēsla un pastiepa roku.

- Ļoti priecājos, - viņš teica. - ceru, ka nenožēlosiet, ka pievienojāties mūsu komandai?

- Lai tikai to nenožēlotu jūs, - Ulss izgrūda. Tomēr kapteinis to uzskatīja par pierādījumu jaunā padotā kautrīgumam.

— Iepazīstieties - navigators Hisks, mehāniķis Tods. Pilots Ulss šajā lidojumā nomainīs pilotu Ediju.

Hisks un Tods, kas sēdēja pie galda kajītes stūrī, piecēlās no krēsliem un klusējot paspieda jaunpienācējam roku.

Gan izskats, gan izteiksmes veids nepārprotami nodeva kapteini Megu kā planētas Ije iedzimto. Runājot par viņa padotajiem, Ulsam bija grūti noteikt viņu izcelsmi. Visticamāk, abiem tā bija jaukta, tāpat kā lielākajai daļai oikumenes iedzīvotāju. Tods, gaišmatains milzis, atsēdās krēslā, noliecās pār nak-nak dēli un sāka apdomāt pozīciju.

Kas jauns tur lejā? — Hisks jautāja. - Vai par Ediju vēl nav neko noskaidrojuši?

Šis mazā auguma stiprinieks no pirmā acu uzmetiena izraisīja Ulsā nepatiku, kas notika visai reti. Ieskatoties navigatora šaudīgajās melnajās acīs, viņam radās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Bijušajam izlūkdienesta darbiniekam šajās acīs šķita kaut kas aizdomīgi pazīstams un tajā pašā laikā neparasts.

- Pagaidām vēl noskaidro, - Ulss sausi attrauca.

Cita atbilde arī netika gaidīta, un Hisks atgriezās pie pārtrauktās nak-nak spēles.

- Vai Pilotam Ulsam ir kādi jautājumi mums? — jautāja kapteinis.

- Laikam jau nē. Tomēr gribētos zināt, kurp dodamies un ar kādu kravu. Ātrumā man nosauca tikai reisa numuru.

— Kuģis dodas tiešā reisā uz Soforosu. Krava - divas baržas ar izpētes aparatūru un marša degvielu. Pie Soforosa uzņemsim trīs stacijas darbiniekus, tie atceļā jāieved agerontona seši simti divpadsmitajā centrā. Starp citu, vai pilotam Ulsam nav vajadzīga kārtējā pote?

- Nē, paldies, - sacīja Ulss. - Jūs teicāt, kravā ir marša degviela?

— Jā, trīsdesmit tipveida konteineru.

Bijušais izlūks neviļus nosvilpās.

- Atļaujiet, kapteini Meg, vai šeit nav kāda kļūda? - Uz Soforosa ir tikai pusducis laboratoriju. Aparatūra vēl šā tā, bet degviela? Pie tam, pat tik milzīgs daudzums?

— Patiešām, — kapteinis, īsu brīdi padomājis, sacīja. — Jā, iespējams, ka konteineri iekrauti kļūdas pēc.

- Bet kas viņus zina, tos  zinātniekus, -  no kabīnes gala padeva balsi stūrmanis. – Maz, kādu izmēģinājumu viņi tur sadomājuši veikt.

- Nevaru iedomāties tādu izmēģinājumu, - iebilda Ulss. - Ja vien viņi Soforosam nepiekārs marša dzinēju un nenolems aizbraukt uz otru Galaktikas galu. Trīsdesmit konteineru pietiks arī atpakaļceļam.

- Bet kas mums par daļu? — Hisks norūca. – Tā vai tā lidot. Uz Soforosa  paši izdomās, kas un kā.

- Bet, kamēr mēs esam šeit, labāk tomēr sazināties ar dispečeru, vai nav kāda kļūda. Tas taču daudz vieglāk, vai ne? — Ulss palika pie sava.

Pretēji viņa cerībām, stūrmanis strīdēties nesāka.

- Uz priekšu, kas tad man. Mans uzdevums - ņemt koordinātes. Nu, Tod, vai padodies? Varbūt sāksim jaunu – tad arī pabeigsim līdz sākumam.

- Pilotam Ulsam ir pilnīga taisnība, - sacīja kapteinis Megs.

Viņš uz pults uzspieda  dispečera numuru un sāka gaidīt atbildi.

"Dīvaini, ļoti dīvaini", - tikmēr nodomāja Ulss. - "Jautra kārtība veidojas. Pirmkārt, šis stāsts par arestēto otro pilotu. Kolonists trešajā kosmodromā – tas taču prātam neaptverami. Un ja būtu vienīgi viņš viens pats. Lūk viņš - kolonists, - sēž stūrī un stumda bandiniekus. Naturālākais kolonists, jo kurš gan cits visā oikumenā lietotu širvu. Tiesa, viņš turas labi, širvojas uzmanīgi, lai neiekristu nedz atslēgumā, nedz abstinencē, un tādu var pamanīt tikai pieredzējusi acs. Cienījamais kapteinis Megs neko nenojauš. Kur lai viņš būtu redzējis širakešu? Tādus no jūdzes attāluma pazīstu tikai es – miglains skatiens, viegla pirkstu trīce. Ja vērīgi neieskatīsies, neko nepamanīsi. Bet no kurienes es rāvu, ka dārgais kapteinis Megs neko nezina? Nē, nu gan, pilnīgas muļķības. Viņš ir tipiskākais Ijes iedzīvotājs, nekur nav tipiskāka, kāda velna pēc viņam būtu jāpinas ar kolonistiem? Stop, bet kādam velnam, viņš ir ar ieroci? Gribētu zināt kurš Ijes iedzīvotājs piekritīs pieskarties ierocim, kaut ar pirkstu? Mīkla uz mīklas. Un kādam velnam, kolonisti vispār parādījušies kosmosā? Tie nav nekādi joki. Viņi paši pacelties nevarēja – ne mums, tas nozīmē, viņiem palīdzēja. Viņus izveda kosmosā. Viņus apmācīja un iefiltrēja apkalpēs. Kurš, kā, un kādam nolūkam? Vai tiešām atradās tādi idioti, kuri, neskatoties uz izsūtīšanas draudiem, aiz izlūkdienesta muguras, muitas degungalā, paši uz savu risku un bailēm sāka ņemties ar šo lietu? Vai tad nav skaidrs ka tad, ja kolonisti kaut nedaudz iejutīsies kosmosā, mums visiem būs beigas, zārks ar mūziku, viņi mūs nožņaugs kā aklus kaķēnus un nepamirkšķinās ne aci. Kā pavēlēsiet ar viņiem cīnīties? Ar ampulu pistolēm? Bet viņi pagriezīsies pret jums ar izplūdes dīzēm un uzdos pilnu gāzi - un no jebkuras planētas paliks pšiks, radioaktīvs nodegulis ... Nu, nu. Viņiem vajadzīga degviela, skaidrs kā dienas gaisma. Tātad viņiem kaut kur ir savs kuģis. Kolonistu kuģis. Mammiņ mīļā, traks var palikt. Vai tiešām tādu nepiefiksēja neviena kontroles boja? Vai tiešām visā izlūkdienestā neviens par to neko nezina?"

Atsaucās Dispečers-2:

- Nu ko, vai esat gatavs, kaptein Meg? - dodu jums atpakaļskaitīšanu.

— Kapteinis Megs lūdz otro dispečeru mazliet pagaidīt. Nepieciešams atrisināt vienu jautājumu saistībā ar kravu.

- Kas tur ir ar kravu?

- Uz baržas, kuru atvedis pilots Ulss,  iekrauti trīsdesmit konteineri ar degvielu. Vai cienījamais dispečers neatrod, ka šī krava vairāk domāta degvielas uzpildes satelītam, ne izpētes stacijai? Vai šeit nav kāda kļūda?

- Godīgi sakot, es pats tā sākumā nodomāju, - atbildēja dispečers. - Bet visas pavēles nāk no galvenā.

Ar acs kaktiņu Ulss vēroja Hisku un Todu. Šķita, ka viņi ir pilnībā iegrimuši situācijā uz spēles dēļa.

- Lūk kā, - kapteinis apmierināts pamāja ar galvu. - Nu tad viss kārtībā.

- Dodu atskaiti.

Ulss piegāja pie kapteiņa krēsla un nostājās tā, lai viņu varētu redzēt dispečers.

- Mirklīti, - viņš pārtrauca. - Vai nevarētu mūs savienot ar galveno?

— Kapteinis Megs uzskata par nepieciešamu atgādināt pilotam Ulsam, ka par sarunām ar dispečeru, atbildīgs kuģa kapteinis.

- Jā, jā, Uls, - uzķēra dispečers-2. - Ticiet man, galvenajam ir pietiekami daudz rūpju arī bez jums. Starp citu, pirms sešām minūtēm viņš man īpaši pajautāja, vai barža ar konteineriem atsūtīta.

Tā-tā. Kosmoostas galvenais dispečers uztraucas, vai nosūtīta kaut kāda barža uz kaut kādu nejēdzīgu staciju oikumenes malā. Jūs, puiši, esat galīgi aizmelojušies. Pārāk nopietni mani atšujat.

Ulss pavirzījās sānis, it kā vēloties labāk saskatīt ekrānu. Patiesībā viņš ieņēma pozīciju kaujai. Tagad kapteiņa krēsls atradās starp viņu un Hisku un Todu, kuri mierīgi spēlēja nak-naku. Viņi vairs nevarēja uzbrukt pēkšņi, no aizmugures. Ieroči viņiem nebija redzami. Bet kapteinim pie jostas karājās maksts ar parastu revolveri. Pat uz izlūku fregatēm kapteiņi neievēro vecās tradīcijas un personīgos ieročus glabā skapjos, daži pat apavu kastēs. Bet šis ekscentriķis uz kravas kuģa, kurā ir trīs cilvēku komanda, nēsā līdzi absolūti nevajadzīgu ieroci. Bet kāpēc un uz ko viņš grasās šaut? Uz Ulsu, vai? Tad nu gan.  Ijes iedzīvotājs, planētas, uz kuras tiek kultivēts veģetārisms un visizsmalcinātāka pieklājība, kur nekad nav bijis karu vai noziegumu, kur neviens nekad nav miris no citas dzīvas būtnes rokām, šis cilvēks sadarbojas ar kolonistiem un plāno piebeigt savu jauno pilotu? Murgs. Tikmēr Ulss nešaubījās, ka tuvāko minūšu laikā sekos spēles atrisināsjums. Viens pret trim. Aj-aj-aj, kāds spēku samērs. Viņi nevar iedomāties, cik viegli pieredzējis izlūks var tikt galā ar saviem pretiniekiem ...

- Atļaušos uzstāt, - viņš pateica.

— Beidziet lauzties, Uls. Kas jums uznācis?  Profesionālas aizdomas pamodušās? Ja es izsaukšu galveno, jūs zaudēsiet laiku un būs jāveic papildu apriņķojums. Satrakojušies, vai?

— Es lūdzu apstiprinājumu no personas, uz kuru atsaucāties jūs. Visu cieņu jums un kapteinim Megam. Pretējā gadījumā saskaņā ar pārbaudes kodeksu man ir tiesības aizturēt lidojumu un izsaukt muitniekus. Man ir tiesības uz to, tāpat kā jebkuram apkalpes loceklim.

Dispečers-divi dusmās nošņāca. Kapteinis Megs apsūdzoši pašūpoja galvu.

- Savienoju ar galveno,- dispečers beidzot noņurdēja. - Gaidiet.

Ekrāns izdzisa. Hisks pacēla galvu no dēļa.

- Ko tu, puis, kā no ķēdes norāvies? - viņš laiski teica. - Vai arī tu domā, ka dispečers tev melo?

Ulss klusējot gaidīja uzbrukumu.

- Starp citu, kas tur bija teikts par profesionālajām aizdomām?- piebilda Hisks.

- Vai tad? Es nesadzirdēju, - Ulss atbildēja. Tā. Ai, kas par dispečeru. Viņš skaidri norādīja, ka Ulss nav pilots. Tagad šie abi mēģinās viņu nogalināt. Ja viņi zinātu, cik daudzi cilvēki ķērušies pie šī mēģinājuma, patiesi uzskatot nelielo, slaido Ulsu par vieglu laupījumu ...

- Nav smuki, puis, - sacīja Hisks. - Oi nav smuki. Kur tu tāds uzradies? Bet vispār jau tava darīšana. Ej, Tod.

- Liec viņu mierā, - mehāniķis mierīgi norūca. - Kamēr šie dublieri gaida pa dežūrtelpām, viņiem prāts aiz prāta izmežģās. Nu, izmetīsim papildu loku, nu un kas...

Partneri atkal atsāka spēli. Kapteinis sēdēja nekustīgi un skatījās uz izdzisušo videksu. Izskatījās, ka Ulsu nogalināt neviens negrasās.

Bijušā izlūka dvēselē skrāpējās kaķi. Vai tiešām kļūdījies, - viņš domāja. - Bet kā tad izprast visu šo stāstu ar pilota aizturēšanu, konteineru, noširvojušos stūrmani? Plus maksts pie kapteiņa jostas. Viņš ko, tajā, tabletes pret aizcietējumiem, nēsā, vai? Kādam velnam viņš to piekāris? Dīvaina dīvainība, lai neteiktu vairāk.

Ieslēdzās videkss.

- Savienoju ar galveno, - dispečers noburkšķēja. - Starp citu, jūs tikko palaidāt garām starta punktu.

Otrā dispečera seju nomainīja Vecā seja. Ulss nekad nebija runājis vai domājis par viņu citādi. Tiesības viņu uzrunāt ar šo iesauku Ulss izpelnījās tajā tālajā laikā, kad Vecais vēl nebija Kosmosa ostas-1 galvenais dispečers un baudīja rūdītākā izlūka slavu visā oikumenā, kā arī pasniedza kursu. par izdzīvošanu ekstremālos apstākļos saviem jaunajiem kolēģiem. Kursants Ulss bija viens no viņa favorītiem.

- Labdien, kapteini Meg. Kas tur par nesaprašanos?

- Kapteinis Megs neizsauca galveno dispečeru. Uz to uzstāja  pilots Ulss.

— Ulss? Manu zēn, tu esi tur?

- Nu jā.  Puiša, vārdā Edijs, vietā.

— Kas tad noticis?

- Mums kravas telpā ir trīsdesmit degvielas tvertnes, bet mēs lidojam uz Soforosu ...

— Jā, pareizi, — Vecais viņu pārtrauca. – No turienes pienāca steidzams pieprasījums. Viņi saņēmuši atļauju kaut kādam nebijušam eksperimentam.

Hisks savā kaktā nosprauslojās. Uz Ulsu žēl bija skatīties.

- Ak, tā-a... - viņš satriekts nomurmināja.

— Tevi interesēja tikai tas, vai ne? Nekādas kļūdas nav. Laimīgu ceļu. Kapteini Meg, nedusmojieties uz Ulsu. Viņam ir karsta galva, bet citādi viņš ir duci citu vērts. Varat paļauties uz viņu. Otrais dispečers sniegs jums atpakaļskaitīšanu. Novēlu jums labu lidojumu.

Krahs. Pilnīgs krahs. Ulss juta, ka viņa ausis nosarkst kā nokauninātam skolniekam. Un tas arī papildus. Labs izlūks,  neko teikt.

Stūrmanis un mehāniķis izaicinoši piecēlās kājās, nepabeiguši spēli.

- Kaptein, mēs gaidīsim startu savās vietās, - paziņoja Hisks. Draugi izgāja.

Nu labi puiši. Šķiet, ka jūs abi esat viena krūma ogas. Pirmais raunds palika tavs, mīklainais stūrmani ar miglainajām acīm. Bet no Soforosa mēs atgriezīsimies šeit, un tad pārbaudē es par tevi noskaidrošu visu. Atklāšu, kas tu patiesībā esi, no kurienes tu nāc un kāpēc tu nekaunīgi staigā zem šireva, neko nesapratuša kapteiņa acīs. Pa to laiku uzņem koordinātes uz Soforosu. Un neuzdrošinies krāpties. Maz ticams, ka es varu uzņemt koordinātes sliktāk par tevi.

4. nodaļa KAPTEINA REVOLVERIS

Pa ekrānu lēnām pārvietojās koordinātu režģis; gaišais plankums centrā norādīja, virs kura planētas punkta atradās kravas kuģis. Drīz kuģis izies apli un pa tangenci izlauzīsies no orbītas bezgalīgā zvaigžņotā plašumā.

Sāksies parasts vidējas kabotāžas lidojums, kad mehāniķis mierīgi guļ, atspiedies pret reaktora nodalījuma silto starpsienu, navigators, garlaicībā nīkuļodams, skatās displejā kontrolpunktu standarta koordinātēs, kapteinis žāvādamies gaida lai pie subtelpas niršanas pārņemtu vadību, bet otrais pilots var cerēt tikai uz to, ka kapteini pēkšņi ķers kondraška un vieta pie vadības pults kļūs brīva.

Apsēdies pie nak-nak spēļu galda, Ulss sāka pārdomāt, mehāniski kustinot bandiniekus pa daudzkrāsainajiem lauciņiem.

Pēc sarunas ar Veco, šķiet, incidents ir izsmelts. Katrā ziņā aizdomīgās kravas nosūtīšanu aizkavēt nebija nekādas iespējas. Konteinerus pasūtīja Soforosu. Tātad, mums jālido uz turieni un jānoskaidro uz vietas, kas un kā. Varbūt patiešām degviela paredzēta eksperimentiem. Tomēr Ulss sajuta, ka kaut kas nav kārtībā. Darbs izlūkošanā viņam iemācīja nepaļauties uz nejaušību un neticēt nejaušībai. Pastāv neapšaubāma saikne starp arestēto Ediju, aizmigloto Hisku un noslēpumainajiem konteineriem. Tas ir, ja šādu saikni pieļauj, rodas nepatīkama aina. Kolonisti atraduši iespēju slepeni, apejot karantīnu, pamest savas planētas. Turklāt viņi apmācīti kuģu vadīšanā. Un tagad viņiem vajadzīga degviela kuģim, kas nekur nav reģistrēts. Jo reģistrā ierakstītie kuģi ņem degvielu uz degvielas uzpildes pavadoņiem, bet citu kuģu Galaktikā nav un nevajadzētu būt. Tas nozīmē, ka viņu kuģis nav kustībā, pretējā gadījumā viņi paņemtu jebkuru degvielas uzpildes satelītu abordāžā. Viņiem ir vajadzīga barža, barža ar konteinerirem, kas var mierīgi, bez trokšņa un putekļiem nolaisties uz jebkuras planētas. tā lūk.

Viņiem, iespējams, jāuzpilda degviela kādā no tiem vecajiem kuģiem, uz kuriem tika izsūtīti viņu neveiksmīgie senči. Viss sakrīt, un atliek tikai gaidīt, kad kravas kuģis nonāks galamērķī. Visticamāk, šī brašā komanda nekavējoties lidos uz turieni, kur paslēpts neuzpildītais kuģis – uz kādu no karantīnas planētām. Un pa ceļam pamēģinās tikt vaļā no Ulsa. Vai arī atliks šo vienkāršo, kā viņiem šķiet, darbību, līdz ieradīsies uz savas planētas. Tātad tagad bijušais izlūks, bet tagad stūrmanis Ulss būs gan ēsma, gan mednieks. Kamēr Ivzs un puiši aizņemti ar nelaimīgo Ediju, viņš atrisinās šo lietu tepat, uz kuģa. Viņš uzzinās, kurp dodas kravas kuģis. Viņš atradīs tos, kuri izplānojuši degvielas zādzību. Tos, kas safabricēja steidzamo pieprasījumu, tos, kas ekipāžās iefiltrēja kolonistus. Var jau būt, ka tajā pašā brīdī pārbaudes laiks beigsies un otrais pilots Ulss atkal kļūs par izlūku Ulsu. Medicīna ir medicīna, bet lieta paliek lieta. Viņš vēl pierādīs, ko ir vērts un ko pazaudēja izlūkdienests šīs stulbās diskvalifikācijas dēļ!

Kravas kuģis tuvojās starta punktam. Kapteinis Megs sazinājās ar otro dispečeru, saņēma atpakaļskaitīšanu un brīdināja apkalpi par gatavību. Bet kas tur ko brīdināt, jājautā. Kamēr viņi lidos parastajā telpā, neviens no komandas nepakustinās ne pirkstu. Un vispār, ja lidojums rit kā pa sviestu, un tā parasti notiek, kapteinis var viegli tikt galā ar kuģi viens pats.

Kapteinis. Kapteinis Megs. Megs ir no planētas Ije. Megs, ijens ar revolvera maksti pie jostas. Un tomēr Ulss varēja galvu likt ķīlā, ka Megs nav kolonists. Un maz ticams, ka šāds cilvēks varētu būt kopā ar tiem tur. Lai gan ar ko velns nejoko, cita dvēsele – tumša lieta.

Uz tablo uzplaiksnīja nulle. Pēc tam sāka skriet sekundes, jau atskaitot lidojuma laiku. Ulss joprojām stumdīja bandiniekus, bet kapteinis Megs piecēlās no krēsla un sāka staigāt pa stūres māju, salicis rokas aiz muguras. Gravitācijas izolācija, kas apņēma kuģa korpusu neredzamās spēka lauka līnijās, paglāba apkalpi no pārslodzēm. Kuģa iekšpusē, dzīvojamās telpās, gravitācija tika uzturēta vienāda ar gravitāciju uz vidēja izmēra planētas.

Ulss domāja. Viņa domas atkal atgriezās pie kolonistu kaut kur paslēptā kuģa, kas zina, kur. Interesanti, vai tam ir transpers, jo bez tā neko daudz nepalidot. Trimdas kuģi, protams, nebija aprīkoti ar transperiem. Tātad kolonistiem papildus degvielai būs nepieciešama arī šī iekārta. Vai varbūt viņi to jau ir dabūjuši? Nē, tas nav tik vienkārši. Tā nav adata. Bet trīsdesmit tvertnes ar degvielu ir adata? Bet tās atrodas kravas telpā... Kurš savārījis visu šo putru? Vai tiešām nav skaidrs, pēc kā tas smird un ko spēj pat viens pats kuģis, uz kura klāja slepkavu bars? Kas tad notiks ar visu oikumeni, kas jau sen ir aizmirsusi karus un vardarbību? J-jā, bet degviela ir puse darba, otra puse ir transperis.

- Kapteini Meg, vai drīkstu uzdot jums vienu jautājumu? — Ulss ierunājās.

- Jūsu rīcībā.

- Kāds ir aptuvenais transpera izmērs parastas tonnāžas kuģim?

- Kapteinim Megam nav pazīstams vārds "transperis".

- Atvainojiet. Tas ir transtelpiskā impulsa ģeneratora nosaukums žargonā.

Kapteinis apmierināts pamāja ar galvu.

- Kopā ar visām kaskādēm tas aizņemtu daudz vairāk vietas nekā šī telpa.

- Tātad apmēram baržas lielumā?

- O, jā, barža būtu pašā laikā.

- Nu, bet kā būtu ar transpera pārvietošanu no viena kuģa uz otru?

— Hm. Grūti iedomāties situāciju, kurā tas būtu nepieciešams. Kapteinis Megs nekad nav mēģinājis risināt šādu jautājumu.

Ārēji kapteini nemaz nepārsteidza nedz viņa padotā ziņkārība, nedz kliedzošais tehniskais analfabētisms.

- Bet tomēr? - Ulss neatlaidās.

- Tas, iespējams, nebūtu daudz grūtāk kā uzbūvēt jaunu kuģi.

Paldies, viss skaidrs.

Tātad no kravas kuģa transperi nav iespējams paņemt. Kuģis nav piemērots lai nolaistos uz planētas, bet veikt šāda veida darbu  orbītā ir pilnīgi nereāli, pat ja starp kolonistiem atrastos brigāde, kas pieredzējusi zvaigžņu kuģu montāžā.

Kapteinis Megs soļoja no stūra uz stūri, tad apstājās Ulsa priekšā un ierunājās:

- Nevēloties nevienu aizvainot, jāsaka, ka pilots Ulss  kuģa uzbūvi pārzina mazāk, nekā tas pienāktos pilotam.

- Redziet, esmu pilots tikai kopš vakardienas. Bet neuztraucieties, esmu apmācīts vadīt kuģi, un ne sliktāk.

- Tā. Vai varētu uzzināt, ar ko pilots Ulss nodarbojās līdz vakardienai?

- Lūdzu, - Ulss teica, pētoši skatīdamies kapteiņa Mega acīs. - līdz šim strādāju izlūkdienestā. Esmu otrās klases kadru izlūkdienesta virsnieks, ir apbalvojumi.

Kapteinis nepacēla ne uzaci.

— Tātad izlūkam Ulsam ir dots īpašs konfidenciāla rakstura uzdevums? - viņš jautāja.

- Nepavisam. Esmu komisionēts, saistībā ar veselības pasliktināšanos.

- O-o, cerēsim, ka jūsu veselība vēl uzlabosies.

Ar to saruna pārtrūka.

Viņš ir absolūti necaurredzams, Ulss pie sevis vīlies rezumēja. Pieaugusi bezkaislīgas pieklājības maska. Nu, paskatīsimies, kā viss ies tālāk. Ja viņš ir uz vienu roku, šāda saruna viņu noteikti piespiedīs panervozēt. Lai palauza galvu, vai man radušās kādas aizdomas, vai nē. Bet no nervozitātes līdz kļūdai - viens solis. Vismaz viena, mazākā kļūda, lai nāk pilnīga apskaidrība, un tur jau nav tālu līdz kolonistu kuģim ...

Stop. Kāds es esmu idiots! Visas divsimt četras trimdinieku planētas jau atrastas. Un uz nevienas no tām, nav kuģa. Tos vai nu izjauca gabalos, vai apraka kultūras slānis. Visā kolonijā neatradīsies neviena kuģa, kas piemērots kapitālajam remontam, nemaz nerunājot par lidojumu. To zina pēdējais slaists no pēdējā sola izlūku skolā. Bet es, es jau sadzejoju veselu versiju... Pilnīga muļķība. Jā, divi simti četri zvaigžņu kuģi izsūtīti, divsimt četras planētas atrastas, un neviena vesela kuģa. Fakts.

Ulss saskuma. Viņš nomākts stumdīja nak-naka bandiniekus, iedzina sevi stūrī, aplenca no visām pusēm un sagatavoja sev necilu nāvi, kad pēkšņi ar acs kaktiņu ieraudzīja, kā kapteinis Megs izvelk no maksts masīvu vecu revolveri.

Nu re, tā jau ir cita lieta, - nodomāja Ulss, un saspringa pabīdot kājas zem krēsla, sagatavojoties lēkt.

Ijietis pagrozīja ieroci rokā, nez kāpēc ieskatījās stobrā.

- Kapteinis Megs lūdz izlūkam Ulsam nelielu atbildes konsultāciju, - viņš iesāka. - Lai cik savādi nebūtu, bet kuģis uzbūvēts daudz vienkāršāk par revolveri. To izteikt var arī citādi: kapteinim Megam nav ne jausmas, kā rīkoties ar šo smago dzelzs gabalu. Vai izlūks Ulss varētu padalīties pieredzē par šaušanu?

- Ar jūsu atļauju nevis izlūks, bet otrais pilots Ulss,- viņš atbildēja, neticot savām ausīm.

- Lai arī tā, - kapteinis Megs piekrita, pasniedzot revolveri.

Ulss pārbaudīja ieroci, pārliecinoties, ka tas ir labā darba kārtībā un pielādēts.

- Atļaujiet man vispirms noskaidrot, kāpēc jūs nēsājat līdzi revolveri, ja nezināt, kā ar to rīkoties?

- Tāda ir instrukcija.

- Pirmo reizi dzirdu par šādu instrukciju.

- Pirms sešām stundām visiem kosmosa flotes kapteiņiem tika dots rīkojums nēsāt personīgos ieročus.  Saistībā ar izņēmuma apstākļiem, par kuriem instrukcijā paskaidrojuma tomēr nav. Piekrītiet, ar sešām stundām nepietiek, lai iemācītos lietot ieroci.

- Tas var nozīmēt tikai vienu lietu, - secināja Ulss. - Kosmosā parādījušies kolonisti. Lai cik fantastisks ir šis izskaidrojums, es nevaru iedomāties citu.

- Tik tiešām, cita iemesla nevarētu būt.

– Bet kāpēc tad šie vecie pulvera revolveri, ar kuriem vieglāk nogalināt nekā ievainot? Vai ampulas pistoles nav labākas?

- Diez vai būs tik daudz ampulu pistoļu cik ir kapteiņu Galaktikā.

– Arī taisnība. Un tomēr instrukcija ir absolūti neprātīga! - Ulss satraucās. - Vai tiešām atradīsies kaut viens kapteinis, kurš spēs izmantot ieroci pret citu cilvēku pat ārkārtas situācijā? Lūk jūs, personīgi, varētu?

Kapteinis Megs noplātīja rokas.

– Grūti atbildēt tā uzreiz. Bet, ja tiktu apdraudēta apkalpes dzīvība un kuģa liktenis... tad... nav izslēgta varbūtība...

- Atklāsiet uguni?

– Nav izslēgta iespēja.

- Un līdz ar to pārkāpsiet Cilvēcības Principu?

- Situācijā, par kuru mēs runājam, Cilvēcības Princips būs pārkāpts neatkarīgi no tā, vai kapteinis šaus vai ne.

– Jūs kaut kā stipri sarežģīti skaidrojiet.

— O, nemaz. Ja kapteinis neizšaus un nepadarīs nekaitīgu to, kurš apdraud citas dzīvības, to sauc par palīdzības atteikumu. Tādējādi tiks pārkāpts viens no Principa aspektiem. Veidojas neatrisināma un traģiska pretruna.

- Viss skaidrs, kaptein. Ar revolveri rīkojas tā. Vispirms pārvieto šo te drošinātāju. Pēc tam pavērš stobru uz... hm... šaušanas objektu. Pēc tam ar rādītājpirkstu nospiež sprūdu. Ja nepieciešams, šauj atkārtoti, līdz sasniedz vēlamo rezultātu.

Kapteinis uzmanīgi vēroja Ulsa manipulācijas.

— O, tas ir pavisam vienkārši. Nav nepieciešama pat speciāla apmācība, - viņš sacīja, izņemdams ieroci no izlūka rokām un ievietojot to makstī. - Ļoti pateicos.

Atskanēja zummers. Rezultātu tablo sāka laika atskaiti pirms  ieniršanas subtelpā. Kapteinis Megs atgriezās savā vietā, apsēdās un uzlika plaukstu uz pults.

5. nodaļa VIENĀDĪBAS ZĪME

— Kaptein, atvainojiet, ja novēršu jūsu uzmanību, — Ulss atsāka sarunu. - Bet līdz niršanai vēl ir laiks. Un es gribētu parunāties, ja jūs, protams, neiebilstat.

Kapteinis Megs pagriezās kopā ar krēslu pret Ulsu.

– Lūdzu.

- Vai jums nešķiet, ka instrukcija par kapteiņa revolveriem ir absurda no sākuma līdz beigām?

- Kapteiņa Mega personīgajam viedoklim ar to nav nekā kopīga. Instrukcijas ir paredzētas lai tās izpildītu, nevis apspriestu.

- Piekrītu. Bet jūs instrukciju izpildījāt precīzi. Tagad nav grēks to apspriest savā brīvajā laikā. Pirmkārt, ne uz katra kuģa atradīsies atvaļināts izlūks, kas apmācītu kapteini šaušanā.

Par laimi, mūsu gadījumā tas tā nav.

– Tad, lūdzu, parunāsim par mūsu konkrēto gadījumu. Pieņemsim, ka mūsu kuģī iekļuvis kolonists. Atliek noskaidrot, kurš tas varētu būt. Hisks? Tods? Varbūt es?

- Pēdējais ir visticamākais, - kapteinis piezīmēja bez humora ēnas. — Stūrmanis Hisks un mehāniķis Tods uz šī kuģa neiet pirmajā reisā un bija iespēja novērtēt viņu kvalifikāciju. Viņi nav kolonisti. Viņi ir pārāk kompetenti, lai tādi būtu.

Ulss iesmējās.

- Lieliski, kaptein! Viens - nulle jūsu labā. Pieņemsim, ka esmu kolonists, kurš noziedzīgā nolūkā iefiltrējies uz kuģi. Pieņemsim arī, ka es jums gatavojos uzbrukt. Interesanti, ko jūs darīsiet? A?

Kapteinis Megs iegrima mokošās pārdomās. Nē, nē un vēlreiz nē, viņam acīmredzami nebija nekādas saistības ar kolonistiem. Pārliecinājies par to, Ulss varēja ar mierīgu prātu mazināt spriedzi.

- Labi, - viņš teica. - Beigsim jokot. Es neesmu kolonists. Kaut vai tāpēc, ka mani pēc skata pazīst Vecais.

- Šis vārds kapteinim Megam neko neizsaka.

— Nu, galvenais dispečers, galu galā.

- Ak, jā, pilnīgi pareizi, - kapteinis uzstaroja. - Labākais pierādījums, cits nav nepieciešams.

- Es arī tā domāju. Bet tomēr gribu uzdot to pašu jautājumu, to nedaudz pārveidojot: kā jūs uzvestos, ja gadītos iesaistīties kaujā ar kolonistiem? Vai esat pārliecināts, ka varēsiet izšaut?

- Ja ir kaut mazākā iespēja šo jautājumu nepārrunāt, kapteinis Megs vēlētos to izmantot, ar visdziļāko atvainošanos.

- Bet tomēr, - neatstājās Ulss. - Pirms desmit minūtēm ar abstraktu pieņēmumu palīdzību jūs pārliecinājāties, ka bez šaušanas neiztikt. Bet viena lieta ir atrisināt problēmu abstrakti, prātā, un pavisam cita lieta ir šaut uz jums uzbrūkošo izdzimteni. Es baidos, ka, ja nonāks līdz ļoti konkrētām darbībām, kaptein, jūs to nevarēsiet. Diemžēl, tas tā ir.

- Nepieciešamība nodarīt ļaunu citam ir visgrūtākais pārbaudījums, - padomājis sacīja kapteinis Megs. - Tieši nepieciešamība nodarīt ļaunu citam cilvēkam.

- Viņi nav cilvēki! — Ulss iekliedzās. - Jūs nezināt, jūs pat nevarat iedomāties, kas tie par zvēriem! Esmu tos redzējis, zinu, par ko runāju, esmu redzējis pietiekami daudz tādu lietu, par kurām nekādā murgā neredzēt Redzēju, kā viņi  nogalina viens otru. Gan pa vienam, gan desmitiem tūkstošu uzreiz. Viņiem iznīcināt sev līdzīgos nav grūtāk, kā nospļauties! Jūs to nevarat iedomāties, jūs esat dzimis uz Ijes. Bet tie ir zvēri. Zvēri! Visbriesmīgākie un plēsīgākie zvēri visā Galaktikā. Tie ir cilvēkēdāji. Tie ir ārpus likuma. To jums saku es, es, kas tūkstošreiz staigāju viņu vidū par matu no nāves! Un, ja es varētu, es viņus...

Ulss apklusa, pats nobijies no tā, kas gandrīz bija norāvies no mēles.

- Būtu nogalinājis, - Ijietis pabeidza viņa domu. - un tas nozīmētu tikai to, ka jūs, nespēdams viņus pacelt lūdz savam līmenim, nolaistos līdz viņu līmenim. Bet ziniet, izlūk Uls, jūs esat ļoti vājš cilvēks. Ļoti, ļoti vājš. No pirmā acu uzmetiena var šķist, ka jūsos ir neparasts spēks. Bet tas viss ir kā piramīda, kas stāv uz virsotnes. Jūsu spēks ir liels, bet, diemžēl, nestabils. Es saprotu, ka mūsu saruna beigtos ar lūgumu nodot jums revolveri. Jums ir aizdomas, ka lidojums nenotiks gluži normāli, lai gan šaubos, vai tas tā būs. Viena lieta ir skaidra: jums ierocis nav vajdzīgs. Jā, jūs ne reizi vien esat skatījies nāvei acīs un ne reizi vien turējis savās rokās cilvēku likteņus. Bet ielikt ieroci šajās rokās es nevaru, negribu un nedarīšu.

Viņa runas tonis ne ar ko neatšķīrās no ierastā – vienmērīgs un uzsvērti korekts. Tomēr Ulss pamanīja un novērtēja kaitinošo Ijes pieklājības formulu trūkumu. Kapteinis Megs bija zaudējis savaldību. Kapteinis Megs bija atklāti rupjš. Savu iespēju robežās, protams.

- Nu ja nē, tad arī nevajag, - Ulss atmeta ar roku. - Neslēpšu, man būtu drošāk, zinot, ka revolveris ir tādās drošās rokās kā manējās. Bet, kaptein, pat neapbruņots, esmu desmit bruņotu vērts. Es to saku bez lielīšanās. Jūs droši vien zināt vismaz esat dzirdējuši, kā apmāca izlūkus.

- Spriežot pēc jums, galu galā viņiem nav iemācīts tas, kas vajadzīgs, - tajā pašā tonī atbildēja kapteinis Megs. — Nē, ne tas.

— Interesants arguments. Kas man būtu jāiemācās?

– Pirmkārt, spēja saredzēt kolonistos cilvēkus. Atcerēties, ka viņi tomēr ir cilvēki. Neaizmirst, ka viņi ir cilvēki. Tādi paši kā mēs.

- Redziet, kaptein, katrs no viņiem par cilvēku atzīst tikai sevi. Bet pārējos par cilvēkiem neuzskata. Ar visām no tā izrietošajām sekām viņi necieš no augstākas pakāpes problēmām. Viņi pat neaizdomājas par to, ka otrs arī var piedzīvot sāpes, izjust garīgas ciešanas. Bet, ja viņi kaut ko tādu pamana, tas viņus tikai uzjautrina. Viņi nesaprot pašu elementārāko – ka arī otrs grib dzīvot.

- Pamāciet viņiem šo izpratni. Galu galā viņi ir mūsu brāļi.

— O, jūs viņus uzskatāt par brāļiem? Starp citu, daudzi no viņiem jūs neatzītu par brāli. Viņi to uzskatītu par apvainojumu vai ņirgāšanos.

- Kā tā?

- Ļoti vienkārši. Jūsu ādas krāsas dēļ.

Ijieša zili melnā seja sastinga pilnīgā neizpratnē.

- Iespējams, es neesmu pārāk zinošs par tur esošajām paražām un domāšanu, - viņš beidzot teica. - Vai tādam sīkumam vispār var būt kāda nozīme?

- Var būt, kaptein, un vēl kā var būt! Kolonijā ir pārstāvētas gandrīz visas rases, visas krāsas un ādas toņi. Ir maz planētu, kuru iedzīvotāji nebūtu bijuši izsūtīti. Tad lūk šajā murgainajā pasaulē, kur viss ir piesātināts ar vardarbību un ļaunprātību, visur valda visbriesmīgākā nevienlīdzība. Uz dažām planētām baltie cilvēki apspiež melnādainos. Citos gadījumos situācija ir diametrāli pretēja. Trešajā - dzeltenādainie tur verdzībā pārējos. Bet princips ir nemainīgs: viena rase dominē, otra tiek uzskatīta par zemāku un tiek pazemināta līdz darba lopu stāvoklim. Turklāt var būt diskriminācija dēļ acu krāsas, deguna, zoda, galvaskausa formas. Un pēc šī principa no dzimšanas cilvēkiem arī pieškir vai nu tiesības uz kundzību, vai tiesības uz trūkumu, kaunu un verdzību.

- Cik absurdi, biedējoši, zemiski... - čukstēja Megs.

– Nevienlīdzība un vardarbība, vardarbība un nevienlīdzība – lūk divi pīlāri, uz kuriem balstās visa kolonija. Viņu planētas ir izkaisītas, starp tām nenotiek informācijas apmaiņa, taču uz lielākās daļas no tām jūs sastapsiet vienu un to pašu. Nevienlīdzība rada vardarbību, vardarbība rada nevienlīdzību. Un tam nav gala. Vardarbība tur plaukst visos līmeņos un visos veidos. Turklāt atkarībā no apstākļiem vardarbība tiek sodīta vai veicināta. Ja jūs pilsētas laukumā nodursiet cilvēku, jums tiks piespriests nāvessods. Bet, ja jūs to izdarīsiet kaujas laukā,  saņemsiet apbalvojumu. Tūkstošu cilvēku nāves vaininieks var baudīt godu, dažādus labumus un mierīgi nomirt sirmā vecumā. Ak, jā, arī: milzīgus panākumus gūst vardarbības imitācija. Vai jūs tam noticētu, kaptein, ka ļaužu pūlis skatās uz iestudētu vardarbību vai spēli, kuras pamatā ir spīdzināšanas vai nogalināšanas princips. Viņi kļūst satraukti, viņi  akūti pārdzīvo, viņi iekrīt īstā psihozē atkarībā no tā, kurš uzvar, vai zaudē.

- Murgaina pasaule, murgaina pasaule… Jūs nepārspīlējat?

– Pārspīlēt vienkārši nav iespējams. Visa viņu dzīve tiek pavadīta naidīguma atmosfērā. Katrai lielai cilvēku grupai ir kāds nāvīgs ienaidnieks citā līdzīgā grupā. Līdztekus katrā no tām ir divas pretējas nometnes. un tā tālāk. Bet visi pretendē uz varu, tas ir, citiem vārdiem sakot, par iespēju neierobežoti izmantot vardarbību.

- Tas ir briesmīgi. Sašķelta pasaule, sadalīta cilvēce.

— Jā, kaptein, tā ir kolonija.

— Runa nav par koloniju, — kapteinis Megs sacīja. - Pirmkārt, sadalīta ir apdzīvotā Galaktika. Tā sadalās kolonistos un pārējos.

- Bet atļausiet, kaptein. Kā jūs varat likt vienādības zīmi starp viņiem un mums?

- Ļoti vienkārši. Ja šo zīmi izsvītrot, rodas tā pati ļoti nedabiskā nevienlīdzība, ko tikko kā nosodījāt.

Pret šādu argumentu nebija ko iebilst. Tomēr Ulss nepadevās:

- Es jums saku, kaptein, viņi ir cilvēki tikai pēc izskata, pēc visu bioloģisko īpatnību kopuma. Starp viņiem un mums nav nekā kopīga. Viņu eksistence atrodas pavisam citā plānā. Viņi ir iegrimuši sīkās nesaskaņās, nesaskaņu plosīti, pastāvīgi iejaucas viens otra dzīvē, kas jau tāpat ir neticami īsa ...

— Vēl jo vairāk viņiem vajag līdzjūtību, — kapteinis Megs klusi un nopietni pateica.

Ulss paklusēja, apkopodams domas.

- Sarunu laiks beidzas, - sacīja Ijietis. - Ja pilots Ulss atļaus, kapteinis Megs ķersies pie savu tiešo pienākumu izpildes. Bet mūsu strīdu var atstāt uz citu reizi.

No sava stūra Ulss nevarēja saskatīt laga ciparnīcu. Bet virs tās jau sen izgaismojās liels cipars 5, kas nozīmēja, ka kuģis sasniedzis piekto kosmisko ātrumu, pie kura iespējams ienirt hipertelpā. Spēcīgo gravitāciju zona tika atstāta aiz muguras, un nekas neliedza ienirt nezināmajā Nekurienē, lai iznirtu simtiem gaismas gadu attālumā no šejienes, netālu no Soforosa.

Nē, nodomāja Ulss, ar kapteini Megu viss nav tik vienkārši. Lūk, izrādās, uz ko tēmē dvēseliskais Ijes iezemietis. Sabrāļoties ar kolonistiem. Uz sašķeltās cilvēces atkalapvienošanu. Un mani, starp citu, acīmredzot viņš cer savervēt par savas doktrīnas atbalstītāju. Eh, kaptein! Lūk arī noskaidrots sastāvs. Kolonisti nav nekādi muļķi, oi, nav muļķi. Lūk, kur slēpjas mūsu vājums. Lūk caur kurieni viņi var iekļūt mūsu pasaulē. Atrast tajā savus atbalstītājus. Cienījamais naivais kapteinis Megs. Varu iedomāties, ar kādu skābu seju tavus sprediķus klausās stūrmanis Hisks. Un ar kādu baudu viņš tev pārgriezīs rīkli, tiklīdz tu vairs nebūsi vajadzīgs. Nē, dārgā Meg, pirms tu ar brālīgiem apskāvieniem dodies pie kolonistiem, tev šī publika kaut vai nedaudz ir jāizpēta. Un rūpīgi jāpārdomā, vai ir tā vērts. Oh, oh! Laikus viņi mani norakstīja otrajos pilotos. Ļoti laicīgi. Šie Megi paši nezina, ko dara. Vēl mazliet – un visa Galaktika kļūtu par kolonijas sastāvdaļu. Ak, kaptein, kaptein, neviens labs darbs nav palicis nesodīts, tā saka kolonisti ...

Kapteinis Megs pa translāciju paziņoja:

- Apkalpei būt savās vietās. Trīs minūšu gatavība. Un koncentrēti uzlika rokas uz stūres.

Pavērās kajītes durvis.

Kapteinis neizpratnē atskatījās.

Durvīs stāvēja Hisks. Viņam pār plecu slējās Tods.

6. nodaļa KAUJA

- Kas noticis? — kapteinis Megs noraizējies jautāja.

Vien aklais tagad nevarētu pamanīt, ka Hisks noširvojies līdz acīm. Seja kļuvusi purpursārta, nāsis trīc, lūpas savilkušās bezjēdzīgā smīnā.

Smagos soļos, viņš piegāja pie pults.

- Nekas īpašs, Meg. Atbrīvo šo vietu Todam. Kravas kuģi vadīs viņš. Mums jāapmeklē viens draugs uz kādas planētas, netālu no šejienes.

Kapteinis pārsteigts piecēlās no krēsla.

- Lūk, jums kolonisti, - Ulss pateica. - Kā pieminēti, tā klāt.

- Tod, parūpējies par viņu, - Hisks izmeta pār plecu. - Man šķiet, ka viņš ir ložņa.

Mehāniķis pieliecās un pataustījās aiz zābaka stulma, un viņa rokā nozibsnīja garš nazis.

- Nu, tu draņķi greizais, - viņš nomurmināja, tūlīt es tev uztaisīšu zem sarkanas apkakles.

Uz tablo uzplaiksnīja nulle. Nedaudz vēlāk atskanēja zummers, uzmirgoja avārijas lampiņa. Automātika signalizēja, ka apkalpes vainas dēļ lidojuma programmā radusies aizķeršanās.

- Kaptein, tu kurls, vai stulbs, vai kā? - Hisks pacēla balsi. - Nu, pazūdi no šejienes lillā smerdeli!

Tods apstājās divus soļus no krēslā sēdošā Ulsa, un novicinājās ar nazi.

- Ei, Hisk, - viņš teica, nenovēršot acis no izlūka sejas. - Šķiet, ka šis apaugušais čunars no mums nemaz nebaidās.

- Es tak tev teicu: viņš ir ložņa. Draņķa policists no apskates. Piebeidz tak viņu.

Apbruņots cilvēks nav bīstamāks par vienroci. Visa viņa uzmanība koncentrēta uz ieroci. Viņa rīcību viegli paredzēt. Un pats galvenais – viņš ir pārliecināts par savu priekšrocību pret neapbruņoto. Ulss plati pasmaidīja, izstaipoties krēslā, kas Todu pilnīgi nokaitināja. Kas arī bija vajadzīgs pilnīgam spēku pārsvaram par labu izlūkam.

- Ah tu, gnīda! - iebrēcās kolonists un metās uz priekšu, vicinādams nazi.

Tajā pašā brīdī kapteinis ar saviem gadiem negaidītu veiklību ielēca stūrī, izrāva no maksts revolveri un pavērsa to pret Hisku.

- Stāvēt! - viņš uzkliedza.

Xisks paspēra soli uz priekšu. Revolveris Mega rokā viegli notrīcēja.

Šāviens nesekoja.

Zibens ātrumā kolonists sagrāba kapteini ar kreiso roku,  no Hiska labās dūres izlēca saliekamā naža asmens un iestrēdza Mega krūtīs līdz rokturim. Viss notika dažu mirkļu laikā. Kabīnes stūrī  ar nazi krūtīs gulēja Mega ķermenis. Pretējā stūrī, starp nak-nak bandiniekiem, kas izkaisījās pa grīdu, stenēja savērptais Tods. Ulss stāvēja  virs viņa, ar nazi rokā, un skatījās, kā Hisks pret viņu pavērš kapteiņa revolveri.

Īdēja zummers, mirgoja signāllampiņa.

Izlūks nedomāja par revolveri, bet gan par kapteini Megu. Revolveris - krāms, bērnu plaukšķene. Kamēr nervu impulss, kas atspoguļojas šāvēja acīs, aizskrien pie pirksta, kamēr muskulis saraujas, kamēr tiek nospiests sprūds un atsitas pret dzelksni, kamēr izdeg šaujampulveris, stobrā ieskrūvējas lode, kamēr tā lido caur telpu ar ātrumu pusjūdze sekundē - laika ir vairāk nekā pietiekami. Viegls fints ar ķermeni, lēciens, sitiens pa revolvera stobru. Hisks vienkārši nepaspēs izšaut otrreiz. Nevīža ar pretīgi lēnu reakciju. Tāpat bruņurupucis varētu mēģināt iekost čūskai.

Ne jau par revolveri, kas Hiska rokās ir nekaitīgāks par bērnu rotaļlietu, domāja Uls,s bet par kapteini Megu.

Ijens tomēr neizšāva.

Bet kurš gan varēja iedomāt, ka Hisks viņu vienkārši nodurs? Ulss bija pilnībā pārliecināts, ka kapteinis sadarbojas ar kolonistiem. Vadoties no labākajiem, no viscilvēcīgākajiem motīviem, bet sadarbojas. Nolādētā domāšanas inerce.

Izlūks saprata, ka kapteiņa nāve guļ uz viņa sirdsapziņas. Vajadzēja uzreiz bez kavēšanās  vienā rāvienā abus neliešus sagūstīt un atgriezties kosmoportā-1. Galu galā agri vai vēlu būtu kļuvis skaidrs, kurš organizēja degvielas zādzību un kur atradās kolonistu kuģis.

Megs. Augstsirdīgais nepretošanās ļaunumam sludinātājs Megs. Nē, kaptein, te kaut kas nav kārtībā. Tavā koncepcijā ir kļūda. To tu atklāji ar savu likteni. Tu kļūdījies, kaptein. Nav nekā cildenāka un varonīgāka par šādu nāvi, taču ir grūti iedomāties muļķīgāku.

Joprojām zvanīja zummers, un mirgoja avārijas signāls.

Tu cerēji, ka slepkava nobīsies no revolvera, Meg. Bet viņš zināja, ka tu nevarēsi izšaut pat nāves priekšā. Viņš mierīgi un ciniski nodūra tevi, jau iepriekš zinot, ka nespēsi pretoties.

Šeit kaut kas nav kārtībā. Kamēr pasaule ir sadalīta hiskos un megos, no ieročiem atteikties nav iespējams. Pat riskējot nostāties uz viena dēļa ar slepkavām. Kurš kuru. Vai nu mēs atbrīvosim pasauli no vardarbības indes, vai arī kolonisti piespiedīs mūs pielīdzināties viņiem. Bet tu izvēlējies savu ceļu, Meg. Citādi nevarēja būt.

Pretinieki stāvēja pretējos kabīnes stūros. Hisks tēmēja, godam gods, nevainojami. Pa labi un trim pirkstiem zemāk zem kreisās krūts.

Ulsam būtu viegli izvairīties no lodes, pārtvert ar asinīm notraipīto roku un salauzt to kā sausu zaru. Viņš dārgi atdotu, lai tā lēnām sprakšķētu un cīpslas pārplīstu pa vienai, bet slepkavas smadzenes pārsprāgtu no sāpēm, līdz pār tām nokrīt žēlsirdīgais bezsamaņas plīvurs. Lai. Lai lielais Cilvēcības Princips iet pie visiem velniem, ja mirst tādi cilvēki kā kapteinis Megs. Bet tad spēle būs beigusies. Un Mega nāve netiks pilnībā atriebta.

Ja ārsts būtu zinājis, uz kādām domām spējīgs izlūks Ulss, viņš vispār iedotu invaliditāti.

Tā pagāja vairākas sekundes. Hisks rūpīgi notēmēja. Bet nešāva.

- Žēlsirdīgais velns, - kolonists beidzot nomurmināja, - bet šitas pat lodes nebīstas.

Vaidošais Tods sakustējās un apsēdās uz grīdas. Salauzta roka aizskāra apgāzta galda kāju, un kolonists nošņācās neciešamās sāpēs.

- Ko tu velc?! - viņš kliedza niknuma aizžņaugtā balsī. – Šis draņķis man grābekli izšķaidījis! Piebeidz viņu!

— Nevāries, — Hisks atbildēja, turpinot tēmēt Ulsam krūtīs. - Ko gan citu viņš varēja darīt ar tādu nevērtīgu havirlu? Tu tagad esi galīgi tru-ļa-ļa. Kurš vadīs kravas kuģi?

Domā, ka viņš ir pilots? Viņš ir ložņa, ļegašu ložņa, zvēru pie Torņa!

– Legašs vai nē, bet viņš ir duci, tādu nevajadzīgu čunāru, kā tu, vērts. Sēdi, pūt lupatā. Ārstē savu grābekli. Klausies, tu, — viņš pagriezās pret Ulsu, — tikai nedomā muldēt šķībi. Tu tiešām esi pilots, vai tikai sūda ļegašs?

- Es protu vadīt kuģi. Vai tev ar to pietiek?

- Viņš muld! Viņš grib dzīvot un muld! Muitniekiem kuģus vadīt nemāca! - kliedza Tods. - Labāk piebeidz viņu. Vadi pats!

Ulsam bija labi pazīstams kolonistu lietotais ar slengu bagātais kolonistu žargons. Tā runāja uz astoņpadsmit karantīnas planētām. Tātad meklēšana sašaurinās. Bet tas tomēr nav panākums. Tas ir niecīgi maz. Vajag, lai paši kolonisti aizved izlūku uz paslēpto kuģi.

— Es nevaru vadīt, — Hisks atbildēja. – Grābekļi trīc.

- Saširvojies! Saširvojies, sprāgoņa! Tagad mums abiem beigas. Zets uzzinās - pakārs tevi Tornī aiz zarnām! Tikai mums tur nenokļūt. Poliči mūs tepat arī saņems. Siltus.

- Nekas. Visbeidzot šitas ļegašs būs ķīlnieks. Nu-ka, met prom to duramo, tu!

Ulss aizsvieda nazi uz kajītes tālāko galu.

- Runā kā pie prokurora: tiešām proti vadīt, vai līmē bārdu?

Cik reizes var atkārtot? - ierunājās Ulss. - Otrās klases pilots, vairāk nekā simts niršanas.

Hisks samiedza miglainās acis.

- Nu skaties. Ja bāz batonu, es tevi neapskaužu. Es tevi uzreiz nenogalināšu. Es tevi nedēļu mocīšu. Noraušu nost visu ādu pa gabalam, ja kaut kas noies greizi. Saprati? Sēdies pie pults! Dzīvāk!

Nenolaidis revolveri, kolonists atkāpās sānis, lai ļautu izlūkam apsēsties pie pults. Ulss uzlika rokas uz jūtīgajiem sensoru stūres spilventiņiem.

Tods vaidēja savā stūrī un rupji lamājās.

- Es viņu tik un tā piebeigšu, - viņš teica. - Es viņu noduršu pa tīro. Viņš mani zem krusta nolika ļegaša gnīda.

— Aizver rīkli, — Hisks noburkšķēja. - Bet tu netricinies, vadi mierīgi. Ja ienirsi pareizi, neviens tev pirkstu nepieliks. Tā būs.

Ulss kaut kā nespēja noticēt kolonistu pateicībai.

- Ahh, cik ļoti sāp… Žēlsirdīgais velns, kā sāp, u-u-u… - Savā stūrī  gaudoja Tods.

- Tak aizveries tu! - neizturēja Hisks. - Beidz smilkstēt!

- Sā-ap...

- Kas es tev - salipinātājs? Grābekļus nelaboju.

- Dod noširvoties. Dod. Varbūt atlaidīs. Brīdi vilcinājies, Hisks izvilka no kabatas portatīvo inžektoru un pameta to sakropļotajam.

- Turi ratus. Neiebrauc vairāk par trim iedaļām, citādi neviens tevi neatpumpēs.

Ar veselo roku Tods iešļircināja sevi augšstilbā tieši caur kombinezonu.

- Nu viss. Braucam, - pateica Hisks. - Nirsti iekšā, otrās klases ļegašu pilot.

- Zināt, kur nirt.

- Ak tā, pareizi, - stūrmanis izvilka no krūšu kabatas moduli ar mnemonisku kristālu. - Ķer.

Ulss noķēra moduli lidojumā, ievietoja to ievades slotā un ātri nolasīja  no displeja koordinātes. Tad atcerējās vajadzīgo lappusi no izlūkdienesta atlanta.

Planēta K-103.

Aptuvenais nosēšanās datums, ņemot vērā relatīvismu, - četrdesmit tūkstoši gal. Kolonija - kompakta, urbaniska tipa, dzīves telpai ierobežots rādiuss, iedzīvotāju skaits - aptuveni pieci simti tūkstoši cilvēku. Sociālās nevienlīdzības indekss - /5x104. Kultūras attīstība - deģeneratīva. Pašapgāde - 0,15 no potenciālā līmeņa. Rūpniecības nav, lauksaimniecība sākuma stadijā. Zaudējumi no sociālās netaisnības – 90 procenti. Dominējošā masu psiholoģija - parazitāra. Dzīvesveids - galvenokārt dārzeņu tipa. Valstiskums - monokrātisks, kastu sistēma. Vispārējā attīstība - ar pretēju zīmi, degradējot, līdz homeostāzes līmenim.

Kas vēl?

Kuģis.

Ierašanās kuģis nav identificēts un nav atrasts. Jādomā, ka slēpjas kultūrslānī. Nu ko, tas neiederas versijā, bet arī to neatmet. Meklēsim. Jādomā, ka ne velti kolonistiem pārtverto kravas kuģi vajadzēja nogādāt tieši tur. Visticamāk, uz K-103 atrodas noslēpumainais Zets, kuram ir vara pār stūrmaņa Hiska zarnām. Apciemot tādu lielu putnu nav grēks.

No datora izlīda plata lente ar niršanas parabolu. Ulss to norāva un piestiprināja virs stūres pie pupitra, virs tipiskās niršanas shēmas uz Soforosu.

- Gatavs? — Hisks jautāja.

- Tūlīt nirsim. Tikai, paklau, nevicinies aiz muguras ar savu stulbo šaujamo. Nespied uz psihi.

Pavilcinājies, Hisks aizgāja un apsēdās krēslā, kas bija palicis vesels pēc kaujas. viņš bija lieliski redzams planetārā lokatora izliektajā ekrānā, kas bija izslēgts kā nevajadzīgs,. Slepkava turēja roku ar revolveri uz roku balsta, stobrs tēmēja uz Ulsu. Izlūks nešaubījās, ka, tiklīdz kravas kuģis iznirs K-103 tuvumā, Hisks viņam iešaus pakausī.

7. nodaļa KAĶIS AR PELI UZ AKLO

- Paklau, tu rejekli. Pamēģini tik nirt nepareizā virzienā. Es šauju precīzi, - brīdināja Hisks.

— Ej tak tu, — Ulss atmeta ar roku.

— Ko-o?!

- Es tev teicu, nekrīti uz nerviem. Ja man dēļ tevis kaut pirksts notrīcēs,  mūsu pakaļgals iznirs šodien, bet priekšgals - parīt. Un piedevām dažādos zvaigznājos. Tu vispār tu apjēdz?

- Aha. Tomēr nobijies, - kolonists gandarīti atzīmēja. - Tad kārtībā.

Narkotiku apreibināts, Tods mierīgi gulēja uz grīdas.

- Labāk pieskati savu draugu, - Ulss ieteica. - Ja mēs aiziesim ar drebekli, lai viņš galvu nesašķaida.

- Es viņu ko, lai ņemu klēpī? Nirsti bez sarunām. Nevelc garumā, žēlsirdīgā velna dēļ!

Ulss sakoncentrējās cik spēja.

Tūlīt transtelpiskais impulsu ģenerators izgriezīs parastās trīs dimensijas, un kuģis iekritīs tajā, ko pat nosaukt par bezdibeni būtu pārāk prasti. Tur vispār nav piemērojami ierastie priekšstati par telpu. Līdz šim laikam nav zināms, kāda veida hipertelpa tā ir. Taču, lai labi peldētu, nemaz nav nepieciešams zināt ūdens ķīmisko sastāvu. Pilota uzdevums ir aizvadīt kuģi precīzi pa aprēķināto parabolu. Bet, ja kuģis sāk drbināties pa ieniršanas līkni vai, vēl ļaunāk, pēkšņi izveidos cilpu, ieies štoporā, pilotam stingri simetriski jāatkārto kuģa evolūcija uz izejas līknes apgrieztā secībā. Viņam nevar palīdzēt nekāda elektronika jo hipertelpā atoms vairs nav atoms, elektrons vairs nav elektrons. Un, lai gan spuldzes deg kā parasti, to gaisma nesastāv no fotoniem, bet no citām, nezināmām daļiņām. Pa vadiem joprojām plūst strāva, bet nedarbojas neviena elektroniskā shēma. Hipertelpā mikromoduļu pusvadītāju pn savienojumi zaudē savu vienpusējo caurlaidību. Un visas cerības ir tikai uz pilota atmiņu, viņa rokām, viņa zibensātro reakciju. Vajag tik pieļaut mazāko neprecizitāti - un kuģis sašķīdīs gabalos, izejot no niršanas, uz hipertelpas un trīsdimensiju pasaules robežas. Lai arī reti, tā tomēr gadās.

Un lūk pienāca brīdis, kad Ulss, aizturējis elpu, ieslēdza taimeri un viegli piespieda plaukstas pie stūres. Taimeris atskaitīja pēdējās piecas sekundes pirms niršanas. Tad kuģis viegli nodrebēja, kā laiva, kas iebrauc upes straumē. Virs vadības pults iedegās uzraksts: "Automātikas kļūme".

Ulss pirmo reizi parabolisko niršanu veica nevis uz trenažiera, bet gan pie kuģa stūres. Kā pasažieris viņš tūkstošiem reižu bija šķērsojis hipertelpu. Un katru reizi jutās nedaudz neomulīgi. Jo gan kuģis, gan gaiss kajītē, gan kombinezons, gan pats izlūka ķermenis vairs nesastāvēja no parastās matērijas. Matērija mainīja zīmi, izgriezās uz āru, tika pārveidota par spoguļattēlu; notika viss kaut kas, bet tā kā uz kuģa viss mainījās vienlaikus, izmaiņas palika nemanāmas. Un tikai elektronikas atteice liecināja, ka kuģis ieniris citā, svešā pasaulē.

Katru sekundi pilota skatiens skrēja pār koordinatora skalām, žirokonasu, lagu, hronometru, lentes gabalu ar niršanas parabolu. Mazākās novirzes no aprēķinātās trajektorijas viņš nekavējoties laboja ar vieglām pirkstu kustībām un iefiksēja atmiņā. Kuģis kustējās viegli, netika novērotas nekādas svārstības. Ar perfektu precizitāti, ieliekot pagriezienu Ulss atgriezās atpakalgaitas kursā. Nevajadzēja pat domāt: rokas pašas atcerējās, kas jādara.

Atkal kuģa korpusam pārskrēja drebuļi, un ekrānu, skalu un ciparnīcu neaktīvā daļa atkal atdzīvojās.

Niršana beigusies.

Tagad elektroniskajam pilotam vajadzēja izvest kravas kuģi orbītā ap K-103, un Hisks, paskatījies uz koordinatoru un novērtējis niršanas precizitāti, ar mierīgu dvēseli varēja  pilotu piebeigt.

Uzmetis skatienu uz lokatora izliekto ekrānu, Ulss redzēja, kā stūrmanis pacēla revolveri un nesteidzīgi nomērķēja. Acīmredzot Hiskam nebija ne mazāko šaubu, ka kravas kuģis nogādāts vajadzīgajā vietā.

- Kā iznirām? Kārtībā? - kolonists jautāja.

Tikai viens īss "jā" šķīra Ulsu no lodes pakausī.

Un tad iestājās tumsa.

Pēkšņa, piķa melna, biedējoša, tas piepildīja kabīni kopā ar absolūtu klusumu.

- Kas par velnu?! — Hisks attapies iekliedzās. - Ei! Avārija?!

Atbildes nebija.

- Tu ko, jokus sadomāji dzīt? - es šaušu! Ei-ei! Padod balsi, gnīda! Kas noticis?

Kajītē joprojām bija tumšs un kluss. Hisks vilcinājās nejauši izšaut, un Ulss novērtēja viņa izturību. Izlūks gaidīja, ka, tiklīdz viņš pavilks avārijas slēdzi, apmulsušais kolonists atklās uguni. Tāpēc Ulss zibens ātrumā noslīdēja no krēsla uz grīdas, tad klusi aizripoja gandrīz pie pašām slepkavas kājām. Tas varēja izšaut nejauši, taču diez vai viņš būtu uzminējis, ka izlūks guļ uz grīdas divu soļu attālumā no viņa.

- Ei! — pasauca Hisks. - Legaš sūda! Vai nu tu iedegsi gaismu, vai arī es šaušu!

Ienaidnieki sastinga, ieklausījās. Ikviens pēc skaņas mēģināja noteikt, kur atrodas ienaidnieks un ko viņš dara.

- Skaitu līdz trīs, tad šauju! - kolonists brīdināja. - Viens! Divi!

Izlūks pacēlās, gatavs uzlēkt kājās, tiklīdz uzplaiksnīs šaujampulvera uzliesmojums. Šāviens nodos Hisku ar galvu. Tiklīdz Uls redzēs, kur atrodas roka ar ieroci - pie gurna, jostas vai plecu līmenī - tā viss, dueli var uzskatīt par pabeigtu. Tumsā šāvējs ir neaizsargātāks nekā neapbruņots.

- Trīs! — nokliedza kolonists.

Tomēr šāviens neatskanēja.

Kas-kas, bet atjautības un savaldības Hiskam netrūka. Kaķa un peles spēle nedaudz ievilkās. Bet tas neietilpa aprēķinā. Laiks līdz šim darbojās Hiska labā. Agri vai vēlu izlūks izdos sevi ar mazāko šalkoņu. Un slepkava šaus pārliecinoši pēc skaņas. Skaņas.

Uzmanīgi kustinot roku milimetru pa milimetram, Ulss atrada uz grīdas vienu no izkaisītajiem nak-nak bandiniekiem. Tad tikpat klusi iemeta to tālākajā stūrī. Atskanēja skaļš klikšķis. Tūlīt pār pašu Ulsa galvu pārskrēja liesmu kūlis un atskanēja šāviens.

Neoaspēja apklust rikošeta spindzoņa, tumsā atskanēja strauja elsošana un aizžņaugts kolonista lāsts, tad sāpju kauciens, un nedaudz vēlāk pret grīdu atsitās uzvarēts ķermenis.

Iedegās gaisma.

Ulss apsēdies uz kapteiņa krēsla roku balsta, spēlējās ar revolveri. Hisks gulēja stūrī. Pēc kāda laika kolonists piecēlās, atspiedās pret sienu un, sāpēs viebdamies, sāka ar kreiso roku masēt savu saņurcīto locītavu.

- Nu, kas te ir rejeklis? Kas ir čunārs? - izlūks pajautāja.

- Tavs paņēma, ļegaš. Nu nekas. Skaties ar abām. Hisks vēl nevienam nav devis atlaidi. Ū-u, žēlsirdīgais velns. Tu taču mani gandrīz bez grābekļa atstāji.

- Un vajadzētu. Rokas-kājas tev izlauzt, nelieti.

- E, nē, - kolonists sarkastiski iebilda. - Tu nevari neko tādu. Jūsu tīrā ticība to nepieļaus.

- Aha. Tāpēc jau tu ne no kā nebaidies. Tiešām, ko var no tevis paņemt? Maksimums - nosūtīt pēc tiesas uz to pašu tavu planētu.

- Pareizi, ļegaš. Neko tu man neizdarīsi. Bet mēs izdarīsim. Oh kā izdarīsim. Gan redzēsi. Un tad mēs jau nodibināsim sev normālu dzīvi bet jūs iegrūdīsim trakākajā no visām trakākajām planētām. Ja nebūs vieglāk jūs norakstīt pašā saknē. Bet ar tevi mēs norēķināsimies, nešaubies.

- Ah, cik tu par to esi pārliecināts... - vāroties niknumā, izlūks piecēlās no roku balsta un pavērsa revolveri Hiska sejā.

- Ei... - viņš satraukti nomurmināja. - Ei, tu ko? Iesprūdi ķīlī? Traks paliki? Tu… tu ko…

— Tu esi ārpus likuma, — Ulss ledainā balsī pateica. – Liecinieku nav. Man pat nav vajadzīgi nekādi pierādījumi, sevis attaisnošanai. Jebkura komisija noticēs uz vārda, ka es pašaizsardzības nolūkos netīšām sašķaidīju tev galvaskausu, nevis savainoju plecā. Bet man vienaldzīgas visas komisijas. Lai mani kaut izraida, bet tevi es iznīcināšu. Celies augšā, čūskulēn! Tiesa nāk.

- Tu ko? Kāda tiesa?

- Mana personīgā. Klausies spriedumu. Kapteiņa Mega slepkavam tiek piespriests nāvessods, nošaujot. Spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams. Izpildīt nekavējoties, - noskaldīja izlūks. - Piecelties!!!

Hisks piespiedās pie sienas, acis pievērsis melnajam stobra caurumam.

- Nē... tu nevari... tu nespēj... - viņš beidzot nomurmināja. - Ļegaši nenogalina. Tu nenogalināsi.

- Ar tādu pārliecību, protams, ir patīkami nogalināt pašam, - izlūks pasmīnēja. - tu rēķinājies, ka par šo nāvi tev nekad nebūs jāatbild? Vai tā? Var mūs visus sašķēlēt līdz pēdējam un neviens nedos atpakaļ? Bet tu ne uz to uzrāvies, neģēli. Es agrāk strādāju izlūkošanā. Līdz brīdim, kad ārsts uzzināja, ka vēl nedaudz, un es sākšu šaut pa kreisi un pa labi pa tādiem neliešiem kā tu. Un tagad šķiet, ka es tiešām spēju nogalināt. Jo tādi cilvēki kā tu ir jānogalina. Jo tevi nedrīkst atstāt dzīvu. Tas būtu noziegums nesašķaidīt tādu čūsku kā tu.

Pār širakeša sārteno seju izplūda krītains bālums.

- Tu nevarēsi, - viņš nomurmināja. - Neticu.

- Tūlīt pārliecināsies, - un Ulss ar īkšķi aukstasinīgi uzvilka stingro sprūdu.

- Nē-e-e-e! Nē! Nevajag, nevajag! Nē nē! Aizsedzot seju ar rokām, slepkava locījās histērijā.

- Klusēt! Proti saņemt nāvi kā pienākas, - Uls pavēlēja.

- Nē-nē-nē-nē-nē-nē... es negribu! negribu! negribu! negribu!

Pieķēries pie viena vārda, kolonists to atkārtoja kā burvestību, kas sevī ietver iespēju dzīvot. It kā šāviens nevarētu atskanēt, kamēr viņš runā.

- skaties šurp! - Ulss uzkliedza. - Skaties stobrā! Neko citu vairs nekad neredzēsi.

— Nevajag — nevajag — nē, — atkārtoja nolemtais, aizrīdamies šņukstos.

— Tfu! - nospļāvās izlūks, ieslidinot revolveri aiz jostas. - Mīkstmiesis.

Hisks uzreiz apklusa un, neticēdams, ka vēl ir dzīvs, paskatījās caur  slapjajiem no asarām pirkstiem.

Izturējis nepieciešamo pauzi, izlūks sāka nopratināšanu, jo psiholoģiskā apstrāde noritēja veiksmīgi.

- Pagaidām dzīvosi, - viņš pateica, - bet tikai vienā gadījumā: ja atbildēsit uz visiem maniem jautājumiem neko neslēpjot. Citādi es tevi nošaušu un aci nepamirkšķināšu. Saprati?

-Jā-jā.

- Labi saprati? Necenties samelot, tik un tā apjuksi. Ja es tevi pieķeršu pie mazākajiem meliem, tev beigas. Sākām. Kurš organizēja degvielas iekraušanu? Kas izplānoja visu operāciju?

Hisks klusēja.

- Atbildi, ātrāk! - Ulss satvēra revolvera rokturi.

– Vispirms uzdod visus jautājumus. Un tad es paskatīšos, atbildēt vai nē.

- Oho! Neilgi pietika tavu baiļu. - pabrīnījās Ulss. - Vai arī tu nodomāji, ka es jokoju?

- Visus jautājumus uzreiz. Citādi vispār neatbildēšu, — Hisks spītīgi nomurmināja.

- Ja uzreiz, tad uzreiz. Esmu pretimnākošs. Tātad tā. Ja degviela nepieciešama jūsu kuģim, tad kur tas atrodas? Kā jūs nokļuvāt kosmosā un uz kuģiem? Cik jūsu ir? Ko tu pazīsti un ar ko esi saistīts? Kas tevi sūtīja un kas apmācīja? Kāds ir operācijas gala mērķis? Kas ir Zets, kur viņu var atrast? Iesākumam pietiek.

— Nē, — Hisks atbildēja ar negaidītu stingrību. - Es pārdomāju. Es tev nekādas bumbiņas neripināšu.

- Tad es tevi nogalināšu. Zvēru pie visiem svētajiem, ja neatbildēsi, tu esi miris. Vai arī tu domā, ka man nepietiks dūšas tevi nošaut? Pietiks, un kā vēl.

- Šauj ar. Tik un tā hana. Tikai arī tev hana, jo esi iekrāsojies šajā jautājumā. Tu jautā kas ir Zet? Labāk nelien, nemērcē ragus, aizmirsti šo vārdu, ļegaš. Aizmirsti. Bet mani vari piebeigt. Jo, ja es sākšu runāt, es tāpat neesmu dzīvotājs šajā pasaulē. Tad jau labāk no lodes. Tā ir viegla nāve.

Nu-nu. Izklausās, ka no Hiska tiešām neko neizdabūt. Kas gan ir šis Zets, kurš iedzinis tādas bailes pat pārliecinātam slepkavam?

- Gulies! - izlūks uzkliedza. - Ar seju uz leju!

Kolonists pēc nelielas vilcināšanās izpildīja pavēli. Ulss aizlika viņa rokas aiz muguras, piesprādzēja kombinezona kreiso aproci pie labās, lai Hisks nevarētu atbrīvoties bez palīdzības no malas.

- Paguli un rūpīgi padomā, - viņš ieteica sasietajam. - Varbūt tomēr ir jēga pastāstīt.

Uzvēlis kapteiņa Mega līķi sev uz muguras, Ulss aiznesa to uz saimniecības telpu. Tur viņš ievietoja mirušo hermētiskā kapsulā un savienoja to ar šķidrā slāpekļa cauruļvadu.

Paliec sveiks, kaptein.

Mūsu strīdam punktu pielika cits.

Viss ir beidzies, un tu guli ledus zārkā simtiem parseku attālumā no svētītās Ijes. Bet tevi apglabās mājās, ar visu godu. Es tev to apsolu, kaptein.

Tu man neatdevi revolveri, bet pats nepaspēji izšaut. Un tevi nodūra neģēlis.

Tas ir noticis kopš neatminamiem laikiem - kamēr pastāv labais un ļaunais, labais izskatās bezpalīdzīgs salīdzinājumā ar daudzpusīgo un negodīgo ļaundari. Nelietis var izmantot visas cīņas metodes, gan legālās, gan netīras. Tātad atklātā divkaujā godīgs cilvēks ir nolemts.

Vai tā?

Sviras likums: iegūstot attālumu, zaudē spēku. Atrodot dzīves augstāko jēgu, pastāv risks pazaudēt pašu dzīvību. Pasaulei ir nosliece uz to, ka godīgums un labestība vienmēr paliek zaudētājos.

Vai tā?

Galu galā, kurš tad ņem virsroku? Brutālais spēks? Gara diženums?

Bet kas var būt nicināmāks par vāju garu un kas var būt atbaidošāks par brutālu spēku bez dvēseles?

Vai tiešām tie ir atdalīti, kā ūdens un eļļa, un nekad nesajaucas?

Kurš rezultātā uzvar?

Un kur viņš ir, tas rezultāts?

Tas, tāpat kā horizonta līnija, pārvietojas kopā ar ejošo.

Paliec sveiks, kaptein. Es nāku.

8. nodaļa NAV LABI BŪT ŠIRAKEŠAM

Atgriezies kajītē, Ulss parūpējās par guļošo Todu. Aptieciņā bija pudele ar šķidru kalcija sulfātu. Izlūks rūpīgi apšļakstīja Toda kombinezona piedurkni, un drīz vien kolonista sakropļotā roka atpūtās pagaidu ģipsī. Līdz slimnīcai var iztikt, bet tur viņa kaulus saaudzēs vislabākajā iespējamajā veidā.

Ulss zināja, ka jebkurš humānisma jomas teorētiķis viņu nosodīs par nevajadzīgu ievainojumu nodarīšanu Todam. Taču steigā Ulss neizdomāja citu veidu, kā nošķirt kolonistus no kuģa vadības. Viņš uzsāka lielu spēli, un līdz šim tā ir izdevusies izcili. Iedomātu rigoristu balsī, pareizāk sakot, sirdsapziņas balsī viņš centās pārāk neieklausīties. Viņš uzskatīja, ka galvenais ir nokļūt uz īstās planētas.

Lūk, viņa ir, planēta, kas redzama pa visu ekrānu. Lai gan virs kontinenta karājas mākoņi, neko nevar redzēt.

Noskaņojot kuģa rāciju uz avārijas frekvenci, Ulss saklausīja neatlaidīgu pīkstoņu. Ti-ta-ta-ti. Ti-ta-ta-ti. Jā, blakus ir kontroles boja, sarunvalodā - pīkstulis. Ar šo pīkstēšanu, brīdinot kuģus par karantīnu, vienmēr sākas izlūka darbs.

Ulss pieprasīja bojai par nesenajiem karantīnas pārkāpumiem. Izrādījās, ka planētai nebija pietuvojies neviens kuģis, kopš 8.izlūkošanas brigāde veica K-103 pārbaudi profilaktiskās novērošanas ietvaros. Noteikts izpētes orderis, to izdevusi Galaktiskā Līga. Viss ir tā, kā jābūt.

Nav daudz. Vajadzētu apskatīt G8 ziņojumu. Pēc tā pastāvīgo novērošanu, tātad, uzskatīja par nevajadzīgu, planēta tika iekļauta neperspektīvo sarakstā, atstāta pīkstuļu aprūpē līdz labākiem laikiem. Interesanti, kas veica reidu un sastādīja ziņojumu? Nu labi, jāsāk turēt aizdomās savējie ... Bet kurš tad? Kurš, izņemot izlūkošanu, nodarbojas ar karantīnu? No otras puses, pirms sešsimt GALiem ne Hiska, ne Toda vispār uz pasaules nebija. Ja nu vienīgi... relatīvistisks paradokss? Kaut kādas muļķības.

Šeit intuīcija mudināja Ulsu pieprasīt no bojas pašreizējā brīža analīzi. Lai gan izlūku vidū to uzskatīja par tikpat bezjēdzīgu kā iztaujāt durvju rokturi par viņa labklājību.

Ulss pacietīgi noklausījās datus par borta sistēmu darbību, laika apstākļiem uz karantīnas planētas un daudzas citas lietas tādā pašā garā. Beidzot pīkstulis izsmēla savas iespējas un pārtrauca ziņojumu.

Viena vienīga frāze, kas mirgoja starp nepanesami garlaicīgajām muļķībām, apstiprināja Ulsa minējumu.

"Karantīnas pārkāpumu nav," bravūrīgi ziņoja pīkstulis.

— Bet kuģis orbītā? - Ulss pajautāja.

"Kuģa nav. Karantīnas pārkāpumu nav,” - noziņoja pīkstulis, bez mazākā apmulsuma par šāda paziņojuma neloģiskumu.

Viss kļuva skaidrs. Boja vienkārši neredz kravas kuģi. tā ir akla. Droši var apgalvot, ka pīkstuļi visās orbītās ap K-103 arī izmanīgi sabojāti. Nu, gan pacentušies. Šie puiši sagatavojušies ne pa jokam.

- Ei, Hisk, - Ulss uzsauca pār plecu, - kāpēc ap šito planētu riņķo bojātas bojas? Vai tā kāda kārtība?

- Ej tak tu... - kolonists gurdeni nomurmināja.

- Nu-nu, mīlīt, bez rupjībām, - Ulss pagriezās krēslā, lai palūkotos uz pratināmo. - padomā ar smadzenēm. Tu iekriti? Iekriti pa tīro. Degvielu atvedi? Tu degvielas vietā atvedi ļegašu-rāpuli. Jau tūlīt varu nodot tavu planētu ravēšanai. Visu atklāsim nedēļas laikā, vari būt drošs.

- Nu, tad atklāj vien tālāk. Bet es neesmu tev līdzdalībnieks.

- Padomā, padomā labi. Ja tavs mīļais Zets paliks dzīvs, ko viņš ar tevi izdarīs? Ej ieskaidro viņam, ka klusēji. Labāk neklusē, iedod pavedienu. Nolikšu tavu Zetu aizgaldā, un tu būsi drošībā.

— Zetu aizgaldā?! Rokas tev par īsu. Pamēģini tik līst pie viņa. kaut ar visu savu ļegašu baru. Viņš tevi ātri uz vītnes uzgriezīs.

Ko nozīmē "uz vītnes uzgriezt" Ulss nezināja. Taču šķiet, ka Hisks ir patiesi pārliecināts, ka Zets, ja tik gribēs, uzskrūvēs uz vītnes ne tikai Ulsu, bet arī visu izlūkdienestu. Interesanta persona. Kā ar viņu iepazīties tuvāk?

- Stulbeni, - sacīja Ulss. - sava izdevīguma neredzi. Ja jau tā, dod padomu kā piekļūt šim Zetam. Salaid mūs kopā. Vai nu es viņu, vai viņš mani. Citādi savu ādu tev nepasargāt.

- Nē, man tik un tā hana, - Hisks nomurmināja, tukši lūkodamies griestos. - Hana pilnīgi. Un tev arī hana. Visiem hana. - Zets nepiedos. - Teicu tev, neslapini savus ļegaša ragus. Tev viņu neatrast. Bet, ja atradīsi, tad tev tikai sliktāk. Laidies prom no šejienes, kamēr vesels.

- No šejienes? Re ka iekriti. Tātad Zets atrodas uz šīs planētas?

- Es tev neko neesmu teicis, - Hisks laiski iebilda. - Un vispār, atšujies. Ļauj nosnausties.

Viņš izaicinoši aizvēra acis. Šķiet, ka narkotiskais uztraukums viņam nomainījās ar dziļu apātiju. Jā, turpmākā nopratināšana būs jāatliek.

Bet galvenais ir tas, ka Zet atrodas uz planētas K-103. Jā, un arī izdzimtenis izrunājās, ka pie viņa var netikt - tas ir, pie Zeta.

Jādodas reidā. Nepieciešams pārsteigt ienaidnieku nesagatavotu, kamēr viņš gaida konteineru ierašanos. Un visticamāk Zets uz savas planētas ir ļoti ievērojama personība. Bet maz ticams, ka viņš pazīstams ar šo iesauku. Nu ko, padzīvosim - redzēsim.

Izkāpšanai aiz labākas trūkuma derēs kapteiņa ceļojumu laiviņa.  Var doties jautrā reidā. Bez priekšniekiem, bez brigādes, bez ordera, pats sev priekšnieks. Nu ko, tā ir vēl jautrāk. Lai viņi mani izdzen no izlūkdienesta, es tomēr vienalga esmu ko vērts. Un sliktāk arī nebūs, kā jau ir. Un pat ja pēc tam mani norakstīs pa tīro, būs ko atcerēties. Vai varbūt vēl nenorakstīs ... Jebkurā gadījumā tagad nav neviena, kam prasīt atļauju.

Izlūks pagriezās pret pulti, noregulēja apskatu. Uz ekrāna zilgmoja caurspīdīgs pusmēness. Kuģis gāja pāri naksnīgam kontinentam. Tur lejā, tumsā, atradās apmetne, vienīgā uz visas planētas. Neliela cilvēku rases pote, ko veicis zvaigžņu kuģis uz resnajiem planētas sāniem. Automātika nosēdinājusi trimdas kuģi selvas biezoknī, upes ielokā. Augštecē sākās nepārvaramas kalnu grēdas. otrā pusē ir plaši  purvi pakava veidā. Un tikai niecīgs zemes gabaliņš, ko daba iežogojusi no visām pusēm, uztur kolonistus.

Viņi joprojām dzīvo uz zemes pleķīša, ko nolaišanās laikā izdedzinājušas kuģa sprauslas. Radioaktīvos putekļus izkliedēja vējš vai aizskaloja lietus, bet ilgu laiku uz sakaltušās augsnes nevarēja pacelties neviens zāles stiebrs. Laika gaitā cilvēki uzdrošinājās pamest kuģi. Ziņkāre ņēma virsroku pār bailēm no nezināmā. Nākamā paaudze jau pārstāja baidīties no zilā bezdibeņa augšā un metāla starpsienu trūkuma apkārt. Uz pelniem izauga zemnīcas, teltis, šķības būdas no neaptēstiem akmeņiem, ar māliem piesmērētām spraugām. Vēlāk pamestajā zvaigžņu kuģa masīvā ieklīda tikai bērni vai tie, kuriem vajadzēja kādu metāla gabalu naža izgatavošanai. Saimniecisko vajadzību sagrauzts, kuģis pamazām pārvērtās par apgrauztu skeletu, un tā ribas, noņēmušas ādu, beidzot sabruka, nespējot izturēt savu svaru. Metāllūžņu kaudze pazuda zem atkritumu slāņiem, un līdz tam laikam, kā likums, atmiņa par kuģi bija pilnībā izdzisusi.

Jebkurā gadījumā tāds bija zvaigžņu kuģu liktenis uz lielākās daļas planētu, kuras Ulsam bija iespēja redzēt.

Viņa domas pārtrauca pieklusināta stenēšana.

Izlūks atskatījās uz guļošo Todu. Pseidomehāniķis klusi šņāca, ar veselo roku sažņaudzis inžektoru; Blakus gulēja trīs tukšas ampulas.

Vaidēja Hisks.

- Ei, kas ar tevi? - Ulss viņam uzsauca. Kolonists atvēra plakstiņus un izbolījās griestos ar izvalbītām, neprātīgām acīm.

- Širvu... - viņš nomurmināja. - Ratiņu... Mmmm...

- Ā, atiešana sākusies? - izlūks līdzjūtīgi painteresējās. - Nekas, pacietīsies.

- D-dod. Dod man širvu. Ātrāk. Deg.

- Nedošu un pat neprasi. Es tevi iepriecināt netaisos.

- H-hah! Hisks elpoja, mētājās un grozījās. - Nu dod. D-dod. Neesi gnīda. Ah, žēlsirdīgais velns! Visas iekšas cepās. Nu dod. Nu vismaz pusratiņu..

Viņam sākās abstinences sindroma lēkme. Tās simptomi strauji saasinājās.

Širakeša ķermenis izliecās pa grīdu lokā. Stūres māju satricināja necilvēcīgs bļāviens.

— Ši-irvu! — bļāva Hisks. - Dod! Dod! Dod uzširvoties! Doooood!!! Kuces dēls! Draņķi! Legavra! Ak, kā dedzina ... Ah-ah-ah! Dot! Ratiņu! Kaut pilienu! Pilienu! Šiiirvu! Es mirstu! Es mirstu! Es mirstu-uuuu!

Neciešamās mokās širakešs locījās uz grīdas. Pār viņa zilajām lūpām lidoja putas.

- Dod! Dod! Dod-dod-dod! Draņķi! O-o, izņemšu iekšas caur rīkli! Dodiet man ratiņuu! Uuuu, žēlsirdīgais velns! Es taču mirstu, vai tad tu neredzi, nezvērs?! Dod!!!

- Man neprasi. Paprasi kapteinim. Viņš iedotu. Bet es esmu cita rūdījuma. Vari te kaut noliekties vai noiet no prāta - es nepamirkšķināšu ne aci. Kapteinis tevi pažēlotu. Bet tu viņu nodūri, nezvērs. Un tagad nav neviena, kas par tevi apžēlotos. Saprati?

Hisks norēcās aiz naida un sāpēm. Viņš pūlējās atraut aiz muguras sasprādzētās piedurknes, taču formas tērpa audums un sprādzes nepadevās.

- Es tevi noduršu-u-u-u! - viņš gaudoja; - Bārdainais gnīda, aaaa! Noduršu! Ooo, es nojūgšos! Es noliekšos! Ak, kā dedzina! Tā ir uguns! Iemet vismaz pusi ratiņa! Vai tu esi cilvēks vai nē?

Ulss izņēma inžektoru no guļošā Toda rokas. Hisks nomierinājās un lūdzošām slimām acīm skatījās uz kāroto "ratiņu". Tas bija vairākkārt uzlādējams aparāts, paredzēts masveida vakcinācijām. Ar tādiem nodrošināja bioloģiskās laboratorijas un glābēju medicīnas komandas.

-Kur tu ņemi šādu labu "ratiņu"? - izlūks pajautāja, pārliecinājies, ka inžektora aptverē ir vēl divi duči ampulu.

- Kravā...

— Un širvu arī tur?

-Jā-jā. Iedod. Iedod ātrāk. kaut pilienu. Esi taču cilvēks.

- Cilvēku tu nogalināji. Bet es esmu tikai izlūks. Es tev iedošu širvu. Bet vispirms tu man visu pastāsti. Visu! Bez slēpšanas.

Kolonists sāka dauzīties krampju lēkmē. Ulss bija redzējis skatus, bet no šīs dzīvnieciskās gaudošanas un krampjiem viņam kļuva nelabi. Noliecies, viņš pielika inžektopa uzgali pret Hiska kakla un ievadīja minimālo devu. Trīcošais narkomāns sastinga, ieklausīdamies, kā pa vēnām plūst narkotikas.

- Vairāk... Dod vairāk, - viņš čukstēja. - Tas ir uz piecām minūtēm. Dod pilnu ratiņu.

– Vispirms pasaki, kas ir Zets, kāpēc jums vajadzīga degviela, kas ar jums sadarbojas. Ātrāk!

Hisks skatījās uz Ulsa roku, kas turēja inžektoru.

- Nē…

- Nu, kā zini, - izlūks iztaisnojās un ieslidināja inžektoru kabatā.

- Palīdzi... glāb... - Hisks čukstēja, un lēna asara ritēja pār viņa vaigu. - Tūlīt viss sāksies no jauna. Es to nevarēšu izturēt. Es nojukšu...

- Atbildi, - Uls mēģināja viņam argumentēt. – Sliktāk nekā ir, vairs nebūs.

- Nē.

Baidies no Zeta?

- Jā.

- Bet vai tad nesaproti, ka tūlīt nomirsi? Vai arī tev izdegs smadzenes - atšķirības nekādas. Tā vai tā tevis pasaulē vairs nebūs. Ulss izvilka no kabatas inžektoru un pagrozīja to širakeša asaru notraipītās sejas priekšā. - Re kur glābiņš. Es tevi ieslēgšu kajītē, iedošu ratiņu, širvojies kaut nedēļu. Tikai vispirms iepriecini mani par pārējo tavu kompāniju. Nu?

Hiska vaibsti šausmīgi izkropļojās. Izskatās, ka sāpes pastiprinās ar jaunu spēku.

- Tu... ne ar ko... neesi labāks... - viņš nogārdzās, lokoties krampjos.

- Ko-ko? -Ulss nesaprata.

- Tāds pats kā mēs, - Širakešs sacīja, pārvarot mokas, tad apmetās uz vēdera, saritinājās kā embrijs un apklusa.

- Pēc piecām minūtēm būs par vēlu! — Ulss uzkliedza. — Runā! Runā, un es tevi atpumpēšu!

Hisks gārdza. Pēkšņi viņa gārdzieni apklusa, un muskuļi saspringa līdz galam. Sākās kataleptiskā fāze, pēc kuras varēja sekot tikai agonija.

Ulss noliecās, piespieda inžektora sprauslu pret mirstošā miega artērijas un ielaida pilnu devu. Pēc brītiņa kolonista ķermenis kļuva ļengans, viņš ilgstoši nopūtās un svētlaimīgi izstiepās uz grīdas.

Izlūks atbrīvoja viņa sasietās rokas, atpogājot aproces, apgrieza Hisku uz muguras un ielika viņam plaukstā inžektoru. Širakešs nāvējošā tvērienā savilka savus pirkstus uz roktura.

- Ņem, - sacīja Ulss. - širvojies kamēr nosprāgsi.

Viņš apsēdās  krēslā un, neievērodams pie kājām guļošo kolonistu, iegrūda seju dūrēs. Viņš trīcēja kā drudzī.

Ne visiem ļauts būt par bendēm.

II DAĻA TORNIS

.

1. nodaļa UZ SAVU RISKU

Šķita, ka viņš karājas pilnīgā tumsā.

Tikai skaitļu skrējiens uz kvantu lotes skalas liecināja, ka izbraukumu laiva milzīgā ātrumā lido uz naksnīgo cietzemi.

Varbūt vēl nekad gatavošanās izlūkošanas reidam neaizņēma tik maz laika. Ulss ievilka Hisku un Todu, apreibinājušos līdz nejutīgumam, kopkajītē, atstāja viņiem kasti ar avārijas pārtiju un cieši aizbloķēja durvis no ārpuses. Pēc dažām minūtēm viņš jau sēdēja kapteiņa laivā un, izbraucis caur slūžum, metās lejā uz aizliegto planētu.

No šī brīža Ulss tika uzskatīts par noziedznieku ārpus likuma, kā rupjš karantīnas noteikumu pārkāpējs.

Pirmo reizi viņš iekļuva tik nopietnā konfliktā ar likumu, kuru līdz tam bija sargājis visos iespējamos veidos, saistībā ar dienesta pienākumiem un tas viņu pat uzjautrināja. Lai gan viņa situācija bija tāla no komiskas.

Viņš devās reidā, uz savu risku, laivai nebija īpašās izlūkošanas tehnikas. Bija jāstrādā vienam, bez aizsega, bez rūpīgas izlūkošanas un iepazīšanās, bez maskēšanās, sakariem, bioaizsardzības. Viņam nebija ko gaidīt uz palīdzību no malas. Viņam nebija līdzi ne pneimatisko ieroču ar miega ampulām, ne gāzes granātu, kas sēja paniku jebkurā, visdrosmīgākajā armijā. Viņš nebija detalizēti iepazīstināts ar iedzīvotāju paražām un sociālo struktūru, nebija nodrošināts ar atbilstošu biogrāfiju, apģērbu, grimu, banknotēm.

Izlūkdienestā tiek tiesāti arī uzvarētāji, tāpēc atgriežoties, viņu sagaida bargs sods. Viņš nezināja, kāds tieši, un šīs izredzes viņu arī pārāk nesatrauca. Sliktāku sodu par diskvalifikāciju viņam nevarēja izdomāt neviens.

Tagad, lidojot mazā laiviņā pretī nezināmajam, viņš saprata, ka jau sen sapņojis tieši par šādu reidu. Kur visas cerības ir tikai uz sevi pašu. Kur uzreiz var redzēt, ko  esi vērts. Tieši pats. Tu pats.

Komandieris Ivzs to nosauktu par bērnišķību, ārsts – par noziedzīgu egocentrismu. Taču Ulss negribēja atskatīties uz kāda cita viedokli. Cilvēks, kurš pieradis riskēt, reti domā par tālu nākotni. Jo šī nākotne var arī nepienākt.

Līdz šim viņu nodarbināja viens: kā atrast cilvēku vārdā Zet un atklāt viņa aģentūru. Izskaitļot ceļus, pa kuriem notiek cilvēku, informācijas, kravu apmaiņa. Novērst galaktikas mēroga konflikta draudus. Par katru cenu neļaujt kolonistiem iziet kosmosā.

Pirmais raunds palika Ulsa labā - viņš pārtvēra degvielas kravu. Bet tomēr bija jāatrod un jāpārgriež pavedieni, kas saistīja koloniju ar... Ar ko? Kā kosmoostās vispār varēja rasties nodevība? Tā nu ir mīklu mīkla.

Reids pilnīgi nebijis. Parasti, dodoties uz nākamo karantīnas planētu, Ulss zināja visus tās iemītnieku dzīves smalkumus, un tie pat nenojauta par viņa klātbūtni. Kopumā viņi naivi sevi uzskatīja par Visuma centru, nedomājot par to, vai kaut kur citur varētu būt saprāts, kas atšķirtos no viņu pašu. Un, kad viņi pamanīja starp mākoņiem mirgojošo izlūkdienesta laivas sudrabaino disku, viņi to uzskatīja par optisku ilūziju vai fantāzijas izdomājumu. Viņu vidē Ulss iefiltrējās  viegli. Lai kāda loma viņam būtu bijusi – ubaga, kalpa vai bagātnieka –, viņš pastāvīgi juta savu neizmērojamo pārākumu pār apkārtējiem.

Jo viņi nezināja, kas viņš patiesībā ir. Jo aiz viņa stāvēja viss izlūkdienests.

Tagad situācija bija radikāli mainījusies. Ulss uzsāka cīņu ar milzīgu, augsti klasificētu un profesionāli noregulētu mašīnu, kas, acīmredzot, darbojās ne sliktāk kā izlūkdienests. Tātad, ja lietas nonākušas tik tālu, tas nozīmē, ka kolonistu spiegu tīkls ir neparasti spēcīgs un plašs, un Hisks ir pilnībā pārliecināts, ka izlūkdienesta un viņa saimnieka Zeta sadursmes gadījumā zaudētājs būs tieši izlūkdienests. Protams, šī pārliecība bija vismaz uz kaut ko balstīta.

Ulss pieķēra sevi pie kādas jaunas, līdz šim nezināmas sajūtas. Likās, ka viņš nejauši saelpojies gāzi, ar kuru piepildītas aizsega grupu granātas. Tikai desmit reizes vājāku.

Vai tiešām tās ir bailes, viņš domāja. Esmu nobijies? Muļķības. Noplucis ciemats uz mežonīgas planētas, kādu nopietnu pretestību tur varētu sagaidīt ... It kā man nekad nebūtu gadījies nepatikšanu ...

Bet nomācošā sajūta nekādi nepārgāja.

Lūk kādas ir bailes. Tas ir tad, kad jūti, ka ir kaut kas nezināms,  kura priekšā esi bezspēcīgs. Vai arī vari tāds būt. O, ja vecais Ivzs būtu zinājis, ka bezbailīgais Ulss, pēc iesaistīšanās īstā lietā, tomēr nobijies. Jo ko lai saka, nevienu no iepriekšējiem reidiem nevarēja salīdzināt ar šo.

Jā, Ivz,  es pirmo reizi izjūtu bailes. Bet atpakaļ neatgriezīšos. Nekad agrāk oikumena nav bijusi tik atkarīga no viena vienīga izlūka un viņa reida rezultātiem. Vari man pārmest, komandier, par to, ka es devos viens. Šeit varbūt tu ieraudzīsi papildu apstiprinājumu savai nožēlojamajai diagnozei. Bet es nevaru atgriezties kosmoostā. Es nezinu, cik tālu aizgājusi nodevība. Šeit vismaz ir skaidrs, no kurienes gaidīt triecienu un kur meklēt ienaidnieku.

Tu iebildīsi, ka es ar mierīgu dvēseli varētu doties uz kosmoostu 3, pie tevis, bet mums ar tevi ir savi norēķini. Turklāt tu atšķetini šo lietu no otra gala. Satiksimies  pa vidu, Ivz, un godīgi sadalīsim slavu. Ak, tev nepatīk šis vārds? Tu domā, ka tā ir atslēga visam, kas šobrīd notiek? Tas gan ir tā, gan ne tā. Nevarētu teikt, ka slava man būtu vienaldzīga. Bet es varu iztikt bez tās. Es tikai vēlos tikt klāt šim noslēpumainajam Zet un pēc tam izlasīt visu alfabētu, no pēdējā burta, līdz pirmajam. Paskatīsimies, kas ir tas, kurš rada šīs bailes un kādas personīgās drosmes rezerves ir viņam pašam. Un, ja pavisam godīgi, es ienīstu šo Zetu kā nevienu citu, jo tieši viņš man pirmo reizi lika izjust bailes.

Tikmēr laiva iebrauca zemākajā pelnu krāsas nakts mākoņu slānī. Ulss apturēja savu lidojumu, lidinoties virs paša apmetnes centra.

Infravizorā, ar kuru, par laimi, laiviņa bija apgādāta, izlūks ieraudzīja daudzus, gaišus punktus. Viņš pievienoja palielinājumu. Punkti pārvērtās par izplūdušiem, neregulāras formas plankumiem. Šādi  infrasarkanajā spektrā izskatījās mājokļi, ko sasildīja guļošo iedzīvotāju elpa. Ciemata vidū bija izteikts, vienmērīgas un spēcīgas gaismas aplis. Palidojot nedaudz uz sāniem, izlūks atklāja, ka spīdošajam objektam ir cilindriska forma. Novērtējis ēkas augstumu un diametru, Ulss neviļus nosvilpās.

Līdz rītausmai vairs nebija ko darīt. Izņemot atpūtu.

Izlūks nosūtīja laivu uz selvas pusi. Drīz vien zemāk parādījās varenu vainagu kontūras, kas tik tikko bija saredzamas ekrānā. Ulss samazināja ātrumu, uzmanīgi pašķīra zarus un ielidoja kāda milzu koka skuju tumsā. Laiva no sāniem tika pārklāta ar zariem. Izvilcis manipulatoru, Ulss aplika to ap koka stumbru un tādējādi droši noenkurojās. Tad atlocīja abu krēslu atzveltnes un, brīvi apgūlies uz tiem, aizmiga.

Varēja gulēt vismaz divas stundas. Taču nepagāja ne pusotra, kad viņš pamodās kā pagrūsts.

Bija jau manāmi gaišāks. Pāri caurspīdīgajam kabīnes blisterim karājās resni dzeloņi zari. Pašķīruši tos, uz guļošo Ulsu glūnēja divas sejas. Lai gan nebūtu gluži precīzi nosaukt par sejām divus sapinkājušos matu kamolus, no kuriem zem salipušajām šķipsnām zvēroja izspiedušās acis, bet zemāk baloja spēcīgi gari ilkņi. Pamanījuši, ka Ulss pamodies, radījumi pārgāja trakā uztraukumā. Viens no viņiem atspiedās uz blistera ar spēcīgajām spalvām apaugušajām krūtīm un saspieda to ar mezglainajām nagainajām ķetnām, it kā mēģinātu pārspiest šo caurspīdīgo riekstu kopā ar tā pildījumu. Otrs radījums nikni dauzīja blisteru ar cietu baltu priekšmetu, ko Ulss pazina kā cilvēkam līdzīga žokļa fragmentu. Acīmredzot spalvainie radījumi bija attālā radniecībā ar izlūku un cerēja savu iepazīšanos padarīt tuvāku.

Nepievēršot uzmanību negaidīto viesu rosībai, viņš noņēma manipulatoru. Laiva nostūmās, iznira cauri zariem un pakārās rītausmas debesīs. Atbildot uz to, radījumi mainīja taktiku. Viņi sāka apstrādāt ar nagiem un ilkņiem, blistera savienojumu ar korpusu, neskatoties uz šādas darbības acīmredzamo bezjēdzību. Entuziasms, ar kādu viņi mēģināja tikt pie savām brokastīm, neļāva viņiem pamanīt, ka laiva ir uzlidojusi tādā augstumā, no kura krist nav droši.

Apmeklētāju neatlaidība ātri vien apnika. Atkal metoties koku biezoknī, Ulss burtiski noslaucīja briesmoņus no blistera, cieši palidojot zem resna zara. Paskatīdamies atpakaļ, viņš redzēja, ka radījumi sēdēja uz zara un ar sastingušu sarūgtinātu skatienu pavadīja aizslīdošo laupījumu.

Izvilcis no krēsla apakšas barības paku, izlūks ātri uzkoda un aizvadīja ar laivu atpakaļ uz ciematu. Kad laiva parādījās virs zaļā selvas plašuma malas, nācās pacelties līdz gubu mākoņiem un pārvietoties bālganajā dūmakā, šķērsojot brīvo telpu ar zibenīgiem rāvieniem. Sudrabaina, ar oranžu fluorescējošu joslu gar sāniem, laiva, protams, nebija piemērota izlūkošanas pārlidojumiem. Bet ko lai dara. Nācās sevi mierināt ar to, ka tādā augstumā, tā no zemes izskatījās kā ātra mirdzoša mušiņa, un arī tad, ja ieskatās vērīgi. Toties Ulss, aizsegts ar muslīna mākoņu aizkaru pie mākoņu apakšējās robežas, varēja mierīgi aplūkot ciematu caur binokulāro refraktoru.

Kolonijā var ieraudzīt ne to vien. Tur tiek dāsni pasniegti visi iespējamie civilizāciju varianti - no tehnokrātiskā līdz bukoliskajiem. Visvairāk tomēr ir barbarisms, ko nosaukt par civilizāciju negriežas mēle. Bet tas, kas pavērās binokļa redzes laukā, bija kaut kas nepārspēts un ar savu nabadzību šokēja pat daudz pieredzējušo izlūku. Mājokļi lielākoties bija no pussapuvušiem zariem celtas būdas. Bet to nebija pietiekami daudz, un lielākā daļa cilvēku šajā agrajā stundā vienkārši gulēja brīvā dabā, uz kailas zemes. Griežot objektīvus un fokusējot tālummaiņas objektīvu, Ulss izpētīja apdzīvoto vietu un visur atrada vienu un to pašu. Pusmiljons ubagu gulēja cieši blakus, saspiedušies viens pret otra sāniem. Un, lai gan labvēlīgais klimats ļāva viņiem nebaidīties no aukstuma visu gadu, skats no tā nekļuva mazāk briesmīgs.

Bet neticamās ainas centrā bija milzīga akmens ēka, kas naktī infravizora ekrānā izskatījās kā karsts aplis. Pat no putna lidojuma, ēkas kolosālie izmēri šķita pārsteidzoši.

No neskaldītiem akmeņiem celtais tornis vainagojās ar konisku baļķu virsotni. Apakšā to apvija koka piebūve ar daudzām šaurām spraugām un lieliem divvērtņu vārtiem, no kuriem stiepās plats taisns, ar akmeņiem klāts ceļš. Tas gāja kā rādiuss cauri visai apdzīvotai vietai kalnu virzienā un aptuveni pa vidu sadalījās. Teritorija ap ceļu un aiz sazarojuma bija pilnīgi neapdzīvota, draudīgā kontrastā ar pārējo blīvi apdzīvoto daļu.

Ceļš pa labi veda pie iespaidīgas akmens sienas, kas aptvēra plašu taisnstūrveida laukumu. Tur aiz sienas kupli auga rindās sastādīti koki, akurāti apstrādātu laukumu kvadrāti, no iekšpuses sienai piekļāvās vairāki šķūņi. Pusi no zemes gabala aizņēma ziedoša pļava, un tajā ganījās lielu četrkājaiņu ganāmpulks.

Kreisais ceļš beidzās klinšu grēdas pakājē, pazūdot tuneļa ieejā. Nebija skaidrs, kurp ved tunelis: tālāk aiz klintīm pacēlās stāvas kalnu dzegas, pārejot mākoņiem klātā plakankalnē. Šur tur, mākoņu spraugās spīguļoja sniega cepures, kas baroja ielejā tekošo upi. Selvā un netālu no apmetnes tā pārplūda plašā puslokā, satikusi savā plūdumā dambi, ar māliem pārklāta akmens uzbēruma veidā.

Vērojot ainavu, Ulss atkal ņēmās pētīt torņa bezlogu un kā škita neapdzīvojamo masīvu. Pamatojoties uz izmēru un proporcijām, viņš apsvēra, kāda veida zvaigžņu kuģis varētu būt iekšpusē. Jo nebija šaubu, ka Tornis bija izsūtīto kuģis, apklāts ar akmeņiem. Acīmredzot šī celtne, kas bija paredzēta, lai aizsargātu kuģa apvalku no atmosfēras ietekmes, bija paņēmusi visu stikla cementa krājumu, kas kopā ar būvniecības un lauksaimniecības instrumentiem tika iedots līdzi uz mūžīgo trimdu notiesātajiem.

Izlūks pabrīnījās par pārdabisko nabadzību, ko vilka apmetnes iedzīvotāji, un par dedzību, ar kādu viņi, acīmredzami, sargāja savu bezjēdzīgi nevērtīgo zvaigžņu kuģi. Viens tomēr palika neskaidrs: spriežot pēc infravizora datiem, kuģis nemaz nebija tik nelietojams un nevērtīgs. Spēcīgs termiskais starojums norādīja, ka kuģa iekšpusē darbojās vidēja izmēra atomreaktors - visticamāk dzīvības uzturēšanas reaktors. Saskaņā ar atsauci atlantā apmetne pastāvēja apmēram četrdesmit tūkstošus gal. Pa šo laiku, kam vēl būtu jāpieskaita ievērojamais lidojuma ilgums, reaktoram bija jāiztukšo visas iespējamās enerģijas rezerves. Kaut kas te nesaderējās.

Saule bija pacēlusies diezgan augstu, jo guļošie sāka mosties. Ieinteresētais Ulss uzspieda refraktoru līdz maksimālajam palielinājumam, līdz varēja pat saskatīt kolonistu rokām pirkstus. Pamodinātie pulcējās pie neskaitāmām netālu no Torņa zemē ieraktām mucām un tvertnēm, pildītām ar biezu zaļganu masu. Viņi to smēla ar saujām un bāza mutē. Paēduši, viņi aizklīda prom, viņu vietā stājās citi.

Ulss pārsteigumā nosvilpās. Viņš zināja, ka kaut kur uz dažām kolonijas planētām, kolonisti joprojām kultivē mikroskopiskās aminorellu aļģes. Nepretenciozs, vairojoties brīnumainā ātrumā, tas kalpoja kā pilnvērtīgs pārtikas produkts uz tā laika kuģiem. Bet, lai kolonisti pārtiktu tikai no tā un pat neapstrādātā veidā, tas pārsniedza visus priekšstatus par nabadzību un degradāciju.

Līdzenuma iedzīvotāji nebija pabeiguši savu nepievilcīgo maltīti, kad atvērās koka piebūves vārti Torņa pakājē. No turienes iznāca četras cilvēku grupas melnos apmetņos, plecos nesot mirdzošas lāpstas. Viņu parādīšanās izraisīja pūlī paniku. Aizmirsuši par aminorellu, kolonisti metās uz visām pusēm, bet melnie apmetņi izvērsās ķēdē un, ietriekušies skraidelējošo cilvēku barā, sāka ķert cilvēkus pa labi un pa kreisi. Katra nodaļa vai grupa saņēma divus desmitus gūstekņu, un ar to ķeršana izbeidzās. Vairāki ar lāpstām līdz nāvei sadauzītie cilvēki tika atstāti guļam turpat uz zemes. Izdzīvojušie nekavējoties atgriezās pie brokastīm.

Viena no grupām, kas bija sagūstījusi bērnu baru, atgriezās apaļajā koka barakā, aiz tās vārti aizcirtās. Pārējās divas nodaļas, kas ķēra tikai vīriešus, aizveda savus gūstekņus pa akmeņiem klāto ceļu. Pēdējā nodaļa, kura upuri izrādījās dažādi, devās uz ūdenskrātuvi.

Ceļa sazarojumā viena kolonna pagriezās pa labi, otra pa kreisi. Tie, kurus veda uz nožogoto teritoriju, gāja mierīgi. Taču sagūstītie, kas tika virzīti uz tuneli, kā viens sanīka un samazināja ātrumu, tā ka sargiem nācās viņus pamudināt ar lāpstām. Pēkšņi viens no sagūstītajiem mēģināja izlauzties cauri melno kapuču ķēdei. Viņš nogāza tuvāko apsargu, metās prom no ceļa, taču viņu nekavējoties panāca un ar lāpstu pāršķēla galvaskausu. Pārējie negribīgi gāja tālāk, līdz pazuda tumšajā tuneļa atverē. Apsargi viņiem nesekoja, bet norobežoja ieeju, paņemot ieročus gatavībā.

Tikmēr rīta vējiņš arvien pastiprinājās un dzina mākoņus purva virzienā. Debesis virs apmetnes skaidrojās, un Ulss bija spiests atkāpties.

Beigās viņam izdevās tikai pamanīt, kā ceturtā gūstekņu grupa, iejūgta ratos ar cisternu, melno sargu uzraudzībā atveda ūdeni no upes un ar to papildina mucas ar aminorelām.

2. nodaļa KOLONISTU PLUDMALE

Atkāpjoties pēdējā vēja dzītajā mākonī, Ulsam ienāca prātā ka, ja Tornī iemūrētā kuģa sistēmas ir darba kārtībā, tad priekšgala lokatori jau sen piefiksējuši gan orbītā esošo kravas kuģi, gan glābšanas laivu. Tad šāda slēpšanās mākoņos kļūst tikpat bezjēdzīga, cik aizdomīga.

Ulss cīnījās ar kārdinājumu nodoties improvizācijai. Proti: nolaisties pie Torņa vārtiem, iziet ārā tērpies kombinezonā un pavēlēt apjukušajam sargam aizvest viņu pie Zeta. Ja vien būtu pārliecība, ka Zets atrodas tieši šeit. Ja vien zinātu, vai tā ir iesauka, tituls vai kas cits. Ja vien…

Tomēr viņš neuzdrošinājās veikt šādu frontālu uzlidojumu. Protams, tie, kas plānoja degvielas zādzību, vienojās gan par iepriekš norunātiem signāliem, gan parolēm, un iespējams, ka visi dalībnieki viens otru pazīst pēc izskata. Nebija vērts, neko nezinot, līst tieši viņu midzenī.

Virs purva, tiklīdz tornis vairs nebija redzams, izlūks, pametis mākoni, platā lokā, ārpus redzamības līnijas, lidoja no līdzenuma uz upes augšteci. Tur viņš nolaidās līdz pašai straumei un augsto krastu aizsegā metās atpakaļ uz apmetni. Tiklīdz upes gultnes dziļums to ļāva, Ulss nolaida laivu ūdenī, virs tās aizvērās straujā kalnu straume.

Viņš peldēja, saules atspīdumu piesātinātā, zaļganā straumē virs akmeņainās gultnes. Dziļums pakāpeniski palielinājās. Kad tas sasniedza apmēram piecdesmit olektis, taisni pa kursu pavērās slīps dambis. Tad Ulss lēnām pagriezās pret straumi, paceļoties gandrīz pie pašas virsmas, atsedzot tikai periskopu – lokana tērauda taustekļa galu ar gaismas vadu.

Ielūkojies okulārā, viņš ieraudzīja smilšaino krastu, sazarotiem krūmiem aizaugušas kāpas. Smilšainā pludmale mudžēja no kolonistiem. Acīmredzot peldēšanās bija viņu iecienītākā, ja ne vienīgā izklaide.

Viņu apģērbs bija no rupja auduma izgatavots rombs, kura vidū bija caurums, kurā varēja iebāzt galvu. Romba aizmugurējais stūris, izstiepts, izgāja starp kājām un tika aptīts ap vidukli, tajā pašā laikā aptverot pārējos trīs nokarenos stūrus. Ne apakšveļas, ne apavu, ne citu lieku mantu. Tomēr pat bez šī brīnišķīgi vienkāršā tērpa kolonisti jutās lieliski. Nometuši smiltīs netīros rombus, nepievēršot uzmanību savam un citu kailumam, vīrieši un sievietes kopā metās upē, lai plunčātos tur  līdz spēku izsīkumam un drebuļiem. Tie, kas izkāpa no ūdens, sameklēja brīvu vietu, apgūlās un sildījās saulē. Turpat tika izspēlētas vienkāršās ainas, kas ved uz sugas pieaugumu - pārāk sasteigti no vieniem dalībniekiem un lielākoties vienaldzīgi - no otriem. Tas nepiesaistīja absolūti neviena uzmanību, tostarp bērni, jauni un veci, skraidīja pa pludmali un ik pa laikam saņēma no pieaugušajiem, kuriem traucēja, spērienus un pļaukas. Šajā pamestajā pusmežonīgajā pasaulē neplauka ne ģimenisms, ne mīlestība pret bērniem.

Vēl, izlūku, kurš bija pieradis pie visādām cilvēku posta izpausmēm pārsteidza invalīdu pārpilnība. Daudzi kolonisti, neskatoties uz aminorellas augsto uzturvērtību, nēsāja uz sevis nepietiekama uztura zīmogu. Pūļa vidū bija ievērojams skaits izdzimteņu un visdažādāko kropļu ar pārmērīgi pietūkušām galvām, idiotiskām sejām, atrofētām vai izkropļotām ekstremitātēm. Vecu cilvēku nebija vispār: acīmredzot vidējais mūža ilgums ir ļoti zemā līmenī. Neskatoties uz to, gandrīz katrs trešais pūlī bija pilnīgi bez matiem. Un reti kuram no vīriešiem mati nebija  ar haotiskiem nelieliem kailiem plankumiem. Tas attiecās tikai uz vīriešiem, jo sievietes plikpaurība neskāra nemaz. Turklāt daudziem uz rokām bija pietūkušas purpursarkanas rētas un čūlas. Un visbeidzot, lielākā daļa kroplu cieta no pilnīga akluma. Atstāti pašplūsmā, aklie četrrāpus taustījās ceļā uz upi, ar visā drēbēm iegremdējās un steidzās prom no pūļa kājām.

Ulss atrāvās no okulāra. Viņam sāpēja sirds.

Viņam nebija ne jausmas, ka ir spējīgs uz tādu līdzjūtību. Starp savējiem tai vienkārši nebija vajadzības. Uzdevumos tā acīmredzamu iemeslu dēļ tika slēpta. Tagad viņš beidzot saprata, kas ir līdzjūtība. Šī sirdi plosošā vēlme palīdzēt, kad palīdzēt nav iespējams.

Planēta K-103 viņu bija mācījusi jau divām līdz šim nepazītām sajūtām.

Bet viņa prāts strādāja, neskatoties ne uz ko, aukstasinīgi un profesionāli.

Deformāciju daudzveidība un specifika skaidri norādīja, ka lielākā daļa vīriešu saskaras ar diezgan augsta līmeņa starojumu. Tomēr visa lidojuma laikā laivas dozimetrs, tik tikko tikšķēja, kā parasti, un tā adata atzīmēja parasto planētas fonu.

"Astotā", eh, "astotā", domāja izlūks. Visai astotajai brigādei vajadzēja kārtīgi noziepēt galvu par tādu nevērīgu darbu...

Un tad no atmiņām uzpeldēja kaut kas tāds, kas lika Ulsam nodrebēt.

Pirms sešsimt gal, īsi pirms viņa nesaprotamās, brīvprātīgās pāriešanas no astotās brigādes uz dispečerdienestu kosmoostā, brigādi komandēja Vecais.

Ulsa priekšā uzreiz nostājās nepielūdzama faktu ķēde.

"Astotā" - profilaktiskā pārbaude - slēdziens par pastāvīgās kontroles bezjēdzību - pāriešana uz dispečerdienestu - degvielas kravas nosūtīšana - apstiprinājums par viltus pieteikumu uz konteineriem.

Vecais?!

Nevar būt. Kāpēc nevar? Bet kolonisti ar dunčiem vadības kajītē - var būt ?!

Ja tas ir Vecais... Vai viņš savervēts? Muļķības. Viņš pats vadītājs? Murgi. Viņš sadarbojas ar tiem labprātīgi? Prātam nepieļaujami.

Ja tas tiešām ir Vecais, tad ir slikti. Pirmās kosmosa ostas galvenā dispečera iespējas ir neierobežotas. Viņš ir karalis un dievs. Turklāt viņš ir izlūkdienesta veterāns. Bet visā šajā lietā jūtama dzelžaina un pieredzējusi roka.

Vecais ir Zet?!

Galvenais Dispečers pārstāv faktisko varu, ne mazāku par to, kas ir koncentrēta Galaktiskās Līgas rokās.

Pieņemsim, ka Vecais ir nodevējs. Negribīgi samierinot emocijas, uzspļaujot veselajam saprātam un pieturoties tikai pie formālās loģikas, pieņemsim.

Viss nonāk pie Vecā un koncentrējas pie viņa. Viss - tas ir, vāji netieši pierādījumi, secinājumu pavediens, bet tos var viegli novirzīt arī pa citu ceļu. Tiešu pierādījumu nav.

Meklēsim. Auksti, lietišķi, bez ažiotāžas un histērijas, meklēsim. Bez mazākajiem aizspriedumiem. Neatzīstot sev, ka atdotu visu pasaulē, ja vien Vecajam nebūtu ar to nekāda sakara. Tēva draugs. Gaisma logā. Kopš bērnības. Un visus gadus izlūkdienestā.

Turpināsim reidu.

Galvenais, par ko Ulss pārliecinājās, apskatot pludmali, bija pilnīga vienaldzība pret tiesībām uz īpašumu. Kolonisti savus ietērpus nometa kur pagadās, un pēc sirds patikas nopeldējušies un nosauļojušies, paņēma pirmo, kas pagadās, uzvilka un laiski klīda tālāk.

Te lieti noderēja garie mati un bārda, no kuriem Ulss liktenim spītējot nebija šķīries. Viņš ne ar ko neatšķīrās no peldošajiem kolonistiem. Jebkurā gadījumā no tiem, kuri necieta no distrofijas un matu izkrišanas.

Ulss stūrēja laivu augšup pa straumi, līdz dziļums samazinājās līdz apmēram divdesmit piecām olektīm. Pieredzējušam nirējam divdesmit piecas olektis ir sīkums, bet starp kolonistiem tādu noteikti nav.

Nolaidies uz grunts, izlūks izlika abus manipulatorus un iegrūda tos dziļi gultnē, lai straume laivu neaiznestu. Tad izģērbās kails un, atvēris šauro šķērsenisko vāku aiz sēdekļiem, apgūlās šaurajā pakaļgala slūžā. Kabatā uz gaisa slūžas sienas gulēja niecīgs cilindrs ar avārijas gaisa rezervi. Ulss to izņēma, iekodās iemutņa vārstā un pārbaudīja, vai balons ir pilns. Tad ieslēdza slūžu automātiku. Vāks virs viņa aizcirtās, un šaurā kamera sāka ātri piepildīties ar ūdeni. Ādu apdedzināja aukstums. Dažas reizes dziļi ieelpojis, Ulss iebāza balonu atpakaļ kabatā, iespraucās caur atvērto slūžas izeju un devās uz virsmu.

Virs ūdens viņš uzreiz neparādījās – sākumā vairākas reizes ievilka elpu, izbāzdams tikai degunu un lūpas, uzreiz ienira un slepus izpeldēja krastā. Beidzot viņš atradās starp kolonistiem, kas plunčājās un draiskojās seklajā ūdenī. Mati, bārda un dabiski tumšā āda padarīja Ulsu no tiem neatšķiramu. Vēl viena peldētāja parādīšanās ūdenī palika nepamanīta.

Stāvot līdz viduklim ūdenī, izlūks apskatīja krastmalu. Pašā malā gulēja neliels laukakmens. Atskatījies, Ulss pretējā stāvkrastā pamanīja šauru gaišu nogruvuma joslu. Lieliski. Zemes nogruvums un laukakmens kalpos kā orientieri atgriežoties.

Un pēkšņi viņam kreisajā ceļgalā it kā iegrūda nokaitētu īlenu. Gandrīz iekrītot upē, izlūkam izdevās izkulties malā.

Viņš apsēdās uz laukakmens un apskatīja kāju. Mazliet zem ceļgala bļodiņas pie ādas bija pielipusi dzeltena dēle mazā pirkstiņa lielumā. Ulss to saspieda ar diviem pirkstiem, bagātīgi izšļakstīja asinis. Pat beigta, dēle neatlaida piesūcekņu gredzenu. Vaibstoties, izlūks to norāva no ādas un nosvieda smiltīs. Mazā pietūkusī brūce neizturami dega kā ugunī.

Trūka tikai vēl, lai radījums izrādītos indīgs. Tad visam beigas. Lūk, ko nozīmē doties reidā vienatnē un piedevām pēc nejaušības principa.

Un tomēr, viņš drūmi nosprieda, puse darba padarīta, konteineri galamērķi nesasniegs. Agri vai vēlu izlūkdienests K-103 orbītā atklās kravas kuģi, bet kravas saņēmēju nebūs grūti noteikt. Tikai nāve gan pavisam muļķīga. Stulba. Bet vai tad tā mēdz būt savādāka...

3. nodaļa URKAS UN LOHI

Lai kā arī būtu, sēdēt uz laukakmens nebija jēgas.

Klibodams Ulss devās uz krūmiem. Šī pludmales daļa izrādījās mazāk pārpildīta nekā tā, kuru izlūks pārlūkoja caur periskopu. Šeit sauļojās un peldējās tikai vīrieši. Viņu nomestās drēbes šur tur nekārtībā gulēja smiltīs.

Pamanījis kādu tīrāku rombu, kas bija piespiests pie smiltīm ar akmeni, Ulss to pacēla un uzmeta sev apkārt.

- Ei! - atskanēja no aizmugures. Izlūks mierīgi, kā īsts kolonists, aptina garāko skrandu kā jostu.

- Ei tu! Man šķiet, es ar tevi runāju? Kāpēc tu paņēmi Raibā bahu?

Ulsam ceļu aizšķērsoja plecīgs, melnbārdains vīrietis. Labās rokas vietā viņam bija stumbenis. Acīmredzami iedzimts defekts.

- Nu-ka stāvi! No kurienes tu te uzradies?

Izlūks saprata, ka radušās problēmas. Mierīgi saulē guļošie kolonisti uzlēca no smiltīm, un ap Ulsu izveidojās satrauktu cilvēku loks.

- Kas te notiek?

- Lohs!

- Kas, šitas vai?

- Nu jā. Viņš nozaga Raibā bahu!

- Raibais! Ei, Raibais! Te kāds lohs iekārojis tavas lupatas!

Slapjais apģērba īpašnieks pēc draugu aicinājuma jau steidzās ārā no upes.

- Kas vēl nebūs?! — viņš draudīgi pajautāja, atrodoties apļa centrā, aci pret aci pret apmulsušo Ulsu.

Spēcīgu ķermeņa uzbūvi, gandrīz divas galvas tiesas garāks par izlūku, savilkdams dūres Raibais piegāja pie zagļa.

Eh, Ulss ar skumjām nodomāja, ja nebūtu kājas, viegli būtu izmētājis visu baru ...

– Par ko tāds tirgus? - viņš skaļi jautāja, nepiespiesti novilkdams strīdīgo apģērbu un pasniedzot to sākotnējam īpašniekam. - Nu pārskatījos, padomāsi kas par nelaimi... Tu ko tā satrakojies, koriš?

Kompānija satraukti sāka runāt.

- Lohs. Patiešām lohs!

- Lohs arī  ir, no valodas dzirdams!

Par maz esam viņus mācījuši...

- Raibais, un tu to pacietīsi?!

Raibais aukstasinīgi paņēma savu bahu un aizmeta to pār plecu smiltīs.

- Pārskatījies, saki, nelaimīgais lohs? - viņš līdzjūtīgi pajautāja. - bet tas, ka tā piespiesta ar akmeni, tev neko nenozīmē? Pēc aklā tu pagaidām neizskaties.

– Ko tur daudz runāt! - iekliedzās tumšmatainais ar stumbeni rokas vietā. - Nu-ka, urkas, sadosim viņam, lai citureiz zina!

Kolonisti bija gatavi mesties Ulsam virsū, taču Raibais ar vienu žestu novērsa nekārtības.

- Pagaidiet. Es pats tikšu ar viņu galā. Pareizi, ataman?

- Pareizi, - atsaucās cilvēks ar kuplu sarkanu bārdu. - pārējie neiejaucas.

Aplis pašķīrās. Visi ar nepacietību gaidīja jautru izrādi.

- Nosist es tevi nenositīšu, - Raibais apsolīja. – Bet mazliet pārmācīšu. Lai zinātu, kā līst pie urkām.

- Ko te ceremonēties? - visapkārt skanēja. - Sadod viņam kārtīgi! Sit!

Raibais atvēzējās, un viņa dūre ķēra gaisu vietā, kur tikko bija atradusies izlūka seja. Zaudējis līdzsvaru, uzbrucējs knapi noturējās kājās. Viņš pagriezās un devās  Ulsam virsū.

- Oho! - Atamans izsmejoši sacīja. –Vēl nav zināms, kurš kuram sados Vai ne, Raibais?

Milzis neaprakstāmi sadusmojās:

- Ah, tu! .. Nu, saņem!

Ulsam šoreiz tik tikko izdevās izvairīties. Kāja, ko sakoda dēle, šausmīgi sāpēja un slikti locījās ceļgalā. Tomēr izlūkam izdevās paslīdēt zem Raibā elkoņa un atkal nonākt viņam aiz muguras. Bet tas, ielicis sitienā visu sava varenā ķermeņa masu un visu niknumu, ar dūri trāpīja tukšumā un nokrita garšļaukus smiltīs.

- Nu gan!

- Tas tik ir lohs!

- Malacis, zvēru pie Melnās nāves!

- Nekad mūžā nebiju redzējis tādu izveicību... Izvārtījies, smiltīs Raibais, gāja ienaidniekam virsū, izpletis rokas.

- Lai mani apēd! - viņš kliedza. - Lai es bedrē nonāku! Es viņu nožņaugšu! Es viņam visus kaulus salauzīšu!

Tomēr viņa balsij pietrūka tās pārliecības, kāda bija agrāk. Ar šiem draudīgajiem uzbrēcieniem viņš drīzāk uzmundrināja sevi.

Ulss saprata, ka viņa misija izgāzusies pavisam. Ja ne kāja, viņš būtu viegli izlauzies cauri kolonistu lokam, aizskrējis līdz upei un tad lai pameklē. Taču viņš negribēja atgriezties laivā kā zaudētājs, pat ja to varētu.

Raibais mēģināja apķert izlūku ar spēcīgajām rokām. Sakodis zobus un stenēdams no sāpēm kājā, Ulss pārmeta viņu pāri plecam. Viņš mēģināja pretinieku nomest mīksti, it kā viņi cīnītos treniņu zālē, un, neatlaidis tvērienu, burtiski izklāja smago Raibā ķermeni smiltīs. Tad viņš to palaida vaļā un iztaisnojās.

- Pietiks? - viņš jautāja. Vai arī vēlies atkārtot?

- Lai pārsprāst man acis! — nobrēcās Raibais un ar negaidītu veiklību, pielēca kājās, no četrrāpus stāvokļa. Viņš gribēja saķert savu veiklo pretinieku aiz kājām, bet atkal neveiksmīgi. Pēc inerces dziļi ierakdamies smiltīs, viņš piecēlās un apstulbis pakratīja galvu.

- Nu, vītenis, - viņš nomurmināja. — Zvēru pie žēlsirdīgā velna!  Dzīvē nenoticētu.

Kurš vēl vēlas izmēģināt spēkus? — ierosināja Ulss, labsirdīgi smaidīdams.

Viņš gāja uz visu banku. Vai nu tūlīt metīsies virsū veselā barā un saplosīs gabalos vai arī...

— Neuzdrošināties! - nodārdēja Atamana balss - Kas viņam pieskarsies, tas atbildēs ar galvu!

Gatavi mesties svešiniekam virsū, urkas sastinga.

- Ataman! - pēc vispārēja apjukuma izraisītas pauzes teica melnbārdainais invalīds. - Vai tad šitas lohs aizies nesodīts?!

- Viņš it kā negrasās doties prom, - Atamans atbildēja un pagriezās pret ienaidnieku ielenkumā mierīgi stāvošo Ulsu: - Atbildi, kas tu tāds esi? Lohs?

- Vai tiešām tik svarīgi, kas es esmu? Es atnācu pie jums. Ja varat pieņemt, pieņemiet savā barā. Ja nē, palaidiet mierā. Es nevienam no jums neesmu nodarījis neko sliktu.

- Ko teiksiet, vataga? – Atamans pagriezās pret klātesošajiem. – Viņš ir veikls un drosmīgs. Viņš vēlas būt kopā ar mums. Ko viņam atbildēt?

Urku sejas lēnām izplūda smaidos, atklājot šķirbainas, greizu zobu rindas - nepātrauktas šķidras diētas rezultātu.

- Jā! kāds nokliedza.

- Derīgs vecis, - nomurmināja cits.

- Ko tur, cienīgs ...

— Bet kāds ir tavs viedoklis, Raibais? Šķiet, ka tu ar viņu nesapraties? - jautāja Atamans.

Raibais pārtrauca kratīt no pleciem smiltis un piegāja pie Ulsa.

- Tu mani itkā apkaunoji, - viņš iesāka. - Bet tu esi vienīgais, kurš varēji mani pārspēt. Vienīgais! Nebiju domājis, ka satikšu tādu cilvēku. Bet ja jau satiku... - Viņš pastiepa izlūkam roku: - Turi! Es neturu ļaunu.

Un viņš sirsnīgi paspieda roku savam uzvarētājam.

- Ļoti labi, Raibais, - Atamans apstiprināja. - Īsti urkas nesāk strīdus savā starpā. Un viņš no šī brīža ir mūsējais. Kā tevi sauc?

- Sauc mani Uls.

- Nostājies ceļos, Ul, un atkārto aiz manis,-  pavēlēja vatagas vadītājs. - Zvēru, ienīst Torni. Zvēru glābt savējos. Zvēru paklausīt vadītājam. Zvēru godāt žēlsirdīgo velnu.

Ar zināmām grūtībām atspiedies uz sava veselā ceļgala, izlūks paklausīgi atkārtoja.

- No šī brīža tu esi iesvētīts Pazemes Brālībā, - sacīja Atamans, ar diviem pirkstiem pieskaroties ceļos stāvošā neofīta plecam. Tā sauc mūsu grupu. No šī brīža līdz nāvei tava dzīvība ir uzticēta mums, bet mūsējā – tev. Celies brāli Ul.

Urkās ieceltais paklausīja, bet, tiklīdz viņš pārcēla ķermeņa svaru uz kreiso kāju, acis aizmiglojās no sāpēm un zeme aizgāja kaut kur šķībi uz sāniem.

Pamodies no īsās bezsamaņas, viņš redzēja, ka Raibais uzmanīgi atbalsta viņa galvu, bet Atamans aplūko viņa sakosto ceļgalu.

— Kas, dzeltenā dēle? - viņš pajautāja.

- Tā pati, - apstiprināja Ulss.

- Žēl, - Atamans nedaudz sarauca pieri. - Nu bet neko. Varbūt izdzīvosi. Raibais!

— Klausos, Ataman.

- Dabū viņam bahu. - Vēlams kādu tīrāku. Es domāju, ka viņam ir tiesības paļauties uz tavu palīdzību.

- Aha. Es mirklī! - Un stiprinieks metās pilnā ātrumā turp, kur bezrūpīgi peldējās lohi.

- Guli tepat, atpūties, - un Atamans aizgāja.

Mēģinot novērst uzmanību no dedzinošās sāpes kājā, Ulss pārdomāja, cik neizdibināmi ir cilvēka runas veidi. Zagļu žargoni tika izdomāti, lai varētu izcelties no pūļa, nekļūdīgi pazīt savējos. Bet kolonijā, kur visi runā žargonā, zagļu feņa kļuvusi par  literāro valodu... Patiešām dīvaini.

Raibais atgriezās ar steigā izmazgātu bahu rokā.

- Tūlīt izžūs, un  varēsi to uzvilkt, - viņš teica, uzklājot audumu uz karstajām smiltīm. - Bija zemes kodēji, bet es tos visus izkratīju. Tāpēc valkā droši. Kā kāja - ļoti sāp?

- Ļoti.

- Nekas, brāl. Neskumsti. Pats savām acīm redzēju vienu, kurš izdzīvoja,  - Raibais viņu mierināja. - Tu esi stiprs vecis. Klau, kas tevi iemācīja tā kauties?

- Neviens. - Ulss tukši skatījās debesīs. – Izdodas pats no sevis.

- Vai tu re ko! .. - spēkonis pabrīnījās. – Labi, ka atnāci pie mums. Mūsu vataga nav tāda kā citas. Iesim vakariņās – redzēsi pats. Tev tādi brīnumi ne sapņos nav rādījušies. Spēsi aiziet? Te nav tālu.

- Aiziešu.

- Ja neaiziesi, es aiznesīšu. Hei, velns, tu taču esi īsts urka. Gribi, paspiedīsim viens otram roku, kā brāļi?

- Kā tas ir?

- Pareizi, no kurienes tev zināt. Tas tiek darīts šādi, - Raibais satvēra izlūka roku un savija viņa un savus pirkstus. - Tagad tev jāsaka: "Raibais ir mans brālis."

- Raibais - mans brālis.

- Uls mans brālis, - un stiprinieks sajūsmā paspieda nosauktā brāļa roku tā, ka tas gandrīz nespēja novaldīt kliedzienu.

- Tev gulēt ērti? - līdzjūtīgi jautāja Raibais.

- Paldies, diezgan ērti.

- Es aiziešu vēl pamērcēšos, labi?

- Protams, ej.

Ulss palika viens pats.

No malas varētu šķist, ka viņš mierīgi gozējas saulē, bet patiesībā viņš uzmanīgi vēroja apkārt notiekošo. Izlūks līdz pilnībai bija apguvis no lūpām nolasīšanas paņēmienu, un viņam nebija ne mazāko grūtību saprast, par ko krūma ēnā, nomaļā vietā, vismaz piecdesmit olekšu attālumā no no Ulsa, sarunājas Atamans un melnbārdainais vīrs ar stumbeni.

- Parunāsim par jauno? - jautāja melnbārdainais, noliecies pār Atamana plecu un vērīgi lūkodamies Ulsa virzienā.

- Labprāt, - tas atbildēja, nepagriezdamies.

- Tu viņu tiešām pieņēmi vatagā! Tiešām ielaidīsim viņu Patvērumā?

- Protams. Es taču visu priekšā pateicu, ka no šī brīža šis cilvēks ir mūsējais. Tu kurls esi, Kuļtjapa?

- Un viņš uzzinās visus mūsu noslēpumus un plānus?

– Citādi tas nevar būt. Kāpēc šie liekie jautājumi?

- Tāpēc, Ataman, ka viņš neizskatās pēc loha. Esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka viņš nav lohs. Viņam uz rokām nav ne plankumiņa. Veseli mati. Zobi  taisni. Jāpaskatās vēl, vai ausī nav iecirtums...

- Tas neko nenozīmē. Tu taču redzēji, viņš ir izveicīgs kā zemes kodējs.

- Nu kā zini. Tu esi Atamans, nevis es. Bet brīdinu, uzmanies no viņa. Viņš nav tas, par ko uzdodas. Es to jūtu ar savām zarnām.

Atamans iesmējās.

- Bet viņš jau nemaz arī neteica, ka ir lohs. Vienkārši pateica, ka vēlas būt kopā ar mums.

— Tad viņš ir štemps! Saprati? Iesūtīts štemps!

- Un nemaz nav štemps, - Atamans nevērīgā balsī iebilda. - Viņam ir pārāk gudras acis.

— Tātad tu domā, ka viņš ir glabātājs no paša Torņa? Izbēdzis, sailgojies pēc zaļā strebekļa un Melnās Nāves?

- Nu nē. Tik naivs es neesmu. Traucē tev aizdomas, Kuļtjapa. Bet viss ir ļoti vienkārši. Viņš nav urka, nav lohs, nav štemps un nav glabātājs. Un, prorams,  nav arī orongs.

- Kas tad viņš ir?

- Nebļausties, Kuļtjapa. Pādomā. Atceries Svēto Leģendu.

- Ataman, tu esi jucis. Visas mūsu leģendas ir bābu murgi un pļāpāšana no pirmā līdz pēdējam vārdam.

— Tu aizmirsties, Kuļtjapa.

- Atvaino, Ataman. Es negribēju tevi aizskart. Karstumā izmuldējos.

- Tā lūk. Šis cilvēks nenāca no Torņa. Viņš iznira no upes. Bet ir taču teikts, ka Sūtnis atnāks kails un tīrs, kā bērns. Sargi labi skatījās apkārt. Ne no labās, ne no kreisās, ne no aizmugures, viņš parādīties nevarēja. Ūdenī plunčājās trīs un vēl trīs cilvēki no vatagas. Tad parādījās vēl viens – šis te.

— Es tev ticu, Ataman. Tu esi gudrs, tu proti skaitīt. Bet es neticu nekādam Sūtnim, vēl jo mazāk tam, ka šis cilvēks ir Sūtnis.

– Velti. Viņš jau parādīja necilvēcīgas veiklības brīnumu. Tradīcija saka, ka Sūtnis izskatās parasts, bet patiesībā viņš ir stiprāks par vistiprāko. Viņš bahu paņēma no paša varenākā urkas visā vatagā. Jo viņa roku vada paša žēlsirdīgā velna nodoms. Bēdas tiem, kas noraida Sūtni, Kuļtjapa! Bēdas! Jo tādus piemeklēs tāds pats liktenis, kādu žēlsirdīgais velns ir sagatavojis Tornim.

- Vai patiešām tu tici tam visam, Ataman?

- Jā. Tornis kritīs mūsu acu priekšā. Un to sagraus cilvēks, kuru es šodien iesvētīju urkās. Sāk piepildīties senie pareģojumi.

– Pieņemsim. Bet, kad kritīs Tornis, kas mūs visus pasargās no orongiem? Arī viņš?

- Kas var pārvarēt Torni, tas pārvarēs visu. Patiesi es tev saku, Kuļtjapa, nāk atpestīšanas stunda.

- Vispirms lai tas cilvēks pārvar dzelteno dēli, -  ļauni sacīja kroplis.

- Eh, neticīgais. Vai tev nav grūti nekam neticēt, Kuļtjapa? Kāpēc dzīvot, ja netici? Malkot zaļo žļurgu un bēguļot no štempiem? Klausies. Vai tad ir teikts, ka Sūtnis ir neievainojams? Viņš ir gaļas, kaulu un baiļu cilvēks kā jebkurš cits. Dēle ir muļķa būtne, kā viņa lai pazītu Sūtni. Bet viņš izdzīvos, jo viņu izglābs žēlsirdīgais velns.

— Bet ja neizdzīvos?

- Redzēsim.

- Labi, Ataman, lai ir pēc tava prāta. Kamēr viņš ir bezpalīdzīgs, lai dzīvo mūsu patvērumā: Bet, ja tiešām notiks brīnums un viņš nenomirs, skaties ar abām.

– Neesmu tik vienkāršs. Pienāks laiks, un es pajautāšu atklāti, kas viņu sūtījis šurp – žēlsirdīgais velns vai glabātāji.

– Protams, viņš mēģinās izlikties par Sūtni. Visi grib dzīvot.

- Bet tad lai parāda mums brīnumu. Lai mēs patiesi noticētu. Bet, ja viņš nespēs parādīt Sūtņa spēku, tad viņš ir štemps. Un tad mēs viņu nositīsim. Saruna  beigusies, Kuļtjapa.

– Saruna beigusies, Ataman. Tu esi patiesi liels un gudrs.

Melnbārdis piecēlās un devās peldēties.

4. nodaļa ŠTEMPI UN ORONGI

Saule cēlās arvien augstāk un augstāk. Vataga gozējās uz karstajām smiltīm.

Pēkšņi atskanēja skaļš sargu sauciens:

- Štempi!

Aiz krūmiem draudīgi spīguļoja nerūsējošā tērauda lāpstas. Pludmali aplenca sargi melnajos paltrakos.

Kā sausa zāle uzliesmoja panika. Uzlekuši kājās, nobijušies urkas metās uz visām pusēm.

- Vataga, aiz manis! - atskanēja Atamana sauciens. Viņš metās gar krastu uz selvas pusi, un puskailais bars plīvojošās bahās ar  kliedzieniem steidzās viņam pakaļ.

Ulss ar mokām piecēlās no smiltīm. Kad viņš mēģināja atsperties uz sakostās kājas, gandrīz nokrita un ievaidējās no sāpēm.

- Sēdies uz muguras! - pavēlēja pieskrējušais Raibais,  sagrābdams no smiltīm abas bahas, savu un Ulsa.

Stiprinieks pieliecās, izlūks ieķērās viņam plecos un piespiedās pie varenās muguras. Turēdams nosaukto brāli aiz labā ceļgala, Raibais skrēja pa irdenajām smiltīm.

Lai arī cik spēcīgs bija Ulsa nesenais pretinieks, viņš ar savu nastu bezcerīgi atpalika no ātrās vatagas. Taču nobarojušies apsargi ar lāpstām gatavībā skrēja vēl sliktāk.

Drīz vien Atamans ar vatagu atrāvās no vajātājiem melnajos apmetņos un nogriezās uz krūmiem aizaugušajām kāpām.

Aizelsdamies, Raibais pielika soli.

Ulss atskatījās un redzēja, ka sargi, kas viņus vajāja aiz tīra dienesta pienākuma, ne tikai atpaliek, bet arī pagriežas atpakaļ, pakaļ vieglākam laupījumam - lohiem.

Raibais nogriezās uz taciņas, kas bija iespiesta starp stāvām kāpu nogāzēm, apstājās un atvilka elpu.

— Fu! Šķiet, ka izdevās,- viņš elsodams sacīja. Bet tad saceļot smilšu virpuļus no kāpas novēlās sargs melnā balahonā. Viņš aizšķērsoja ceļu un, pavērsdams savu ieroci uz Raibā krūtīm, iesaucās:

- Ne no vietas!

Ulss atlaida sava glābēja plecus un sabruka smiltīs. Stiprinieks sastinga, it kā būtu hipnotizēts no nāvējošā tērauda mirdzuma.

- A-a, nelieši! — norēca no skriešanas piesarkušais sargs. - Aizbēgt  gribējāt!

Viņš pakāpās uz priekšu un, ar krekšķi, plati atvēzējās. Ulss metās uz priekšu, aizsegdams sastingušo Raibo. Atgrūdies ar veselo kāju, izlūks lēca un ar kreiso roku atvairīja briesmīgo cirtienu - kāts noslīdēja gar aukšdelmu, lāpsta iestrēga smiltīs. Saņēmis spēcīgu triecienu ar dūri kaklā, apsargs norukšķējās un kā maiss nokrita uz taciņas.

Pēc izrāviena izlūks neveiksmīgi nokrita uz dēles sakostas kājas un locījās sāpēs.

Atguvies, Raibais paķēra lāpstu, uzskrēja līdz kāpas virsotnei un, notupies, paskatījās apkārt.

- Cita neviena, - viņš teica, kāpjot lejā. Viebdamies no sāpēm ceļgalā, Ulss piecēlās un apsēdās.

- Nu, bet veikls gan tu esi, - apbrīnodams sacīja stiprinieks. - Bet es jau domāju, ka beigas mums abiem. Ar štempiem joki mazi...

Ar mani tie vēl mazāki.

- Ei, varētu padomāt, ka esi pats žēlsirdīgais velns cilvēka izskatā.

Izlūks klusēja. Stiprinieks noliecās pār nejūtīgo sargu un izkratīja viņu no netīrā balahona. Tad paņēma lāpstu, piemērojās, atvēzējās ...

- Neuzdrošinies!!! — uzkliedza izlūks.

- Tu ko? - Raibais bija pārsteigts.

— Neuzdrošinies nogalināt!

- Viņš taču gandrīz nogalināja mūs.

- Vienalga neuzdrošinies.

Sargs attapās un, ieraudzījis virs sevis milzi ar paceltu lāpstu, šausmās sarāvās. Raibais pašūpoja izspūrušo galvu.

- Ja tu mani nebūtu izglābis, es padomātu, ka tu pats esi štemps. Vai svētais. Bet priekš svētā tu kaujies pārāk labi.

- Kāpēc viņu nogalināt? Viņš vairs nevienam nav bīstams. Atpakaļ pie savējiem, ceļa viņam nav. Lai iet pie lohiem, padzīvo viņu ādā.

– Kaut mani apēstu, tas ir veikli! - Raibais iesmējās. - Pareizi. Citādi būtu ticis cauri pārāk viegli.

- Tieši tā, - secināja Ulss.

Brāļi uzvilka bahas, paņēma trofejas un devās dziļāk kāpās. Kailais sargs palika guļam ne dzīvs, ne miris.

Ulss kliboja līdzi, atspiežoties uz lāpstas. Viņam reiba galva, acīs peldēja dzelteni punktiņi.

- Ļoti slikti? - Raibais līdzjūtīgi pajautāja. - Pacieties, drīz būsim klāt.

Kāpas pārgāja ar garu zāli klātos pauguros. Pa kreisi, pusjūdzes attālumā, kā zaļa siena stāvēja selva. Pa labi stiepās lohu pilnais līdzenums un slējās drūmais Torņa cietoksnis, tīts attāluma dūmakā.

Uzkāpis nākamajā nogāzē, Raibais pēkšņi sastinga, pavilka Ulsu aiz rokas un ieklausījās.

- Klusu! - viņš čukstēja. - Apgulies. Izlūks jau sen bija saklausījis priekšā daudzu ķepu dipoņu un dažādas dīvainas skaņas: šņaukāšanos, čāpstināšanu, apslāpētu murmulēšanu, taču uzskatīja, ka tur ganās savvaļas zālēdāju bars.

Brāļi uzrāpās pakalna galā un piesardzīgi palūkojās ārā no biezās zāles.

- Tā arī ir! - Raibais izdvesa. — Orongi. Pa ieplaku gāja ar brūnu vilnu apauguši briesmoņi, tieši tādi paši, kādus Ulss sastapa no rīta selvā. Uz zemes viņi pārvietojās uz pakaļkājām, stipri saliekušies un nokāruši garās priekškājas. Briesmoņi nesa smagas mezglotas vāles. Tēviņu baram sekoja mātīšu un mazuļu pūlis. Paši mazākie bērni sēdēja mātēm mugurā, ar ķepām pieķērušies pinkainajai vilnai, bet tie, kas bija vecāki, skraidelēja, te paskrienot uz priekšu, te, nobiedēti no ņurdošā tēviņa, aizbēga uz pašu aizmuguri. Gājiens kopumā atstāja stingri pārdomātas disciplīnas iespaidu. Kopā ar mātītēm barā bija vismaz divi simti īpatņu.

- Gandrīz uzskrējām virsū, - Raibais čukstēja izlūkam ausī. - tad gan būtu labie.

Orongi pagāja garām ieplakai un, paslēpušies augstajos zālaugu biezokņos, tuvojās līdzenumam, pa kuru bezmērķīgi klaiņoja neko nenojautušie lohi.

- Ir gan stulbi radījumi, - stiprinieks jau jautrāk atzīmēja. - Atkal lien. Nu nekas, Tornis viņiem tūlīt rādīs...

Pielavījušies līdz pašai apmetnes robežai, orongi uzreiz uzlēca pilnā augumā un ar mežonīgu rēcienu metās virsū cilvēkiem. Tie šausmās skraidelēja apkārt, viens otru apgāzdami, bēga uz visām pusēm.

Vairākus invalīdus, aklos un pusaudžus briesmoņi  nogalināja uz vietas un, uzvaroši rūkdami, metās tālāk. Viņu uzbrukuma izkliedētā masa attīrīja ievērojamu līdzenuma daļu. Satriekts, Uls redzēja, kā orongu mātītes un mazuļi metās virsū līķiem un sāka tos alkatīgi plēst ar ilkņiem. Tēviņi pārstāja uzbrukt un devās atpakaļ; katrs no viņiem, izņemot asiņainu nūju, vilka pa zemi loha līķi.

Raibais skraidelēja pa kalna virsotni, dūres kratīdams.

- Nu! Aiziet! Nu!! Ko gaidi? - viņš kliedza, pagriezies pret tālo Torni.

It kā atbildot uz viņa aicinājumu, Torņa baļķu virsotne sāka lēnām griezties. Ulss to pamanīja, pārvietojoties tumšai vertikālai svītrai — acīmredzot pavērās vaļā lūkas vāks —, kas izgāja no konstrukciju vainagojošā kupola malas, un apstājās, notēmēts triumfējošo cilvēkēdāju virzienā.

Un tad no lūkas izšāvās stars.

Neizturami spilgts, daudzkrāsains, zaigojošs, tas pacēlās virs līdzenuma. Visneparastākais bija tas, ka tas gaisā aprāvās, pirms sasniedza zemi. Cieši ieskatoties, izlūks stara iekšpusē saskatīja kaut ko līdzīgu spirālveida varavīksnei, kas vienmērīgi griezās ap centra līniju. Stars pamazām pagarinājās, un tā nogrieztais gals nokarājās pāri neko nepamanījušo orongu galvām, kuri jau bija sapulcējušies gājiena kārtībā un bija gatavi ar laupījumu doties atpakaļ uz selvu.

- Nu! Nu nu! Nu! - Raibais mīņājās nepacietībā.

Virpuļojošā varavīksne skāra pinkaino baru. Notika neiedomājamais. Lēnām un nevaldāmi, kā sapnī, bars tika ievilkts starā. Ķermeņi salipuši kopā vienā masā, izliecās pa daudzkrāsainas spirāles līnijām. Likās, ka orongi samaļas milzīgā caurspīdīgā gaļas maļamajā. Pār līdzenumu nolija bieza asiņaina lietusgāze.

Atmaksa notika dažu sekunžu laikā. Stars pazuda, un sarkanā putra, kurā bija pārvērtušies orongi, ar plakšķi nogāzās no augstuma. Putrai bija rotācijas gliemeža forma - karidoāla, un tās mazais fokuss bija pavērsts pret Torni.

- Tā lūk. Kārtībā, — apmierināti sacīja Ulsa pavadonis.

"Zets jūs ātri uz vītnes uzskrūvēs", - izlūks atcerējās Hiska draudus. Lūk, tā vītne. Lieta daudz nopietnāka, nekā viņš bija domājis iepriekš.

- Ir gan stulbeņi, tie orongi, - piezīmēja Raibais. – Mal viņus cik gribi, lien vienalga. Nu ejam. Pavisam maz atlicis.

Viņi nokāpa ieplakā un gāja tālāk, līkumodami starp pakalniem.

Jā, tā ir tā pati vītne, un to izmanto briesmīgais, nepazīstamais Zets. Ulss uzreiz saprata, kas tas ir. Parastais piecdimensiju stars, ko rada kuģa transpers. Patiešām, sākotnēji pāra dimensiju īpašības tika izmantotas kā varens iznīcināšanas ierocis. bet tad šaušanas treniņos pa kustīgiem mērķiem, tika pamanīti neparedzēti efekti, kā rezultātā tika atklāta ārpusdimensiju niršana. Savā laikā Ulss cītīgi pētīja tālā ieroču laikmeta vēsturi un mācību kvantu filmā pat bija redzējis kaut ko līdzīgu tam, kas tikko notika viņa acu priekšā.

Viena lieta paliek nesaprotama: transpers ir stingri saskaņots ar kuģa asi, ar to nevar nomērķēt. Kā redzams, Torņa iedzīvotāji pārveidojuši apstarotāju savām steidzamajām vajadzībām.

Noslēpumi vairojās stundu pēc stundas, bet tos atrisināt nebija iespējas. Un vēl nevietā parādījās šī dzeltenā dēle. Ulss saprata, ka iznākums var būt letāls. Cik muļķīgi.

Kāja kļuva zila un pietūka kā baļķis. Turklāt sākās galvassāpes un nepanesams vājums.

- Turies, - Raibais paņēma no viņa lāpstu un ļāva atspiesties uz pleca. - Mēs jau esam klāt.

Priekšā pacēlās klinšu grēda, kas aizstiepās tālumā un lokā ap daļu no līdzenuma. Ulss atcerējās, ka tās tālākajā galā bijis tunelis, kurā sargi sadzina gūstekņus.

Izlūka pavadonis apstājās pie šauras, lekna krūma aizsegtas spraugas.

- Nu-ka paosti gaisu, - viņš pavēlēja. No spraugas, kas pazuda kaut kur klintī, izplūda rūgta dūmu smarža.

- Jūti? Tā smaržo žēlsirdīgā velna zieds. Ejam, brāli. Tūlīt tu ieraudzīsi ko tādu, ko nekādā sapnī nesapņot. Lai tad es neesmu Raibais.

Ulss pēdējoreiz pagriezās un paskatījās uz tālo smago Torņa siluetu.

Abi ielīda caurumā. Tumšā eja lēzeni nolaidās un pagriezās. Raibais gāja pa priekšu, Ulss kliboja viņam pakaļ, turēdamies pie sienas un centās nevaidēt.

Viņi neredzēja, kā Torņa augšdaļa atkal sāka griezties. Mirdzošais stars noslīdēja uz sargu norobežotā attīrītā ūdenskrātuves aizsprosta un ietriecās, paceļot gaisā vairākas tonnas ar māliem sajauktu akmeņu.

Spraugā ieplūda upes straume.

5. nodaļa. VECAIS RŪGUŠPIENS

Priekšā uzspīdēja gaisma.

Šaura un gara eja atveda uz alu, kuru apgaismoja ugunskura gaisma. Spriežot pēc kaļķu nogulsnēm uz sienām, tā bija karsta izcelsmes. Tās augstajā, akmens krokām izvagotajā velvē bija neliela zila sprauga, no kuras kā stabs pacēlās dūmi. Ap uguni, trīcošu sarkanu atspulgu apspīdēti, sēdēja Pazemes Brāļi ar Atamanu priekšgalā.

Alas tālākais gals sašaurinājās un pazuda tumsā. - Šeit tas ir, patvērums, - Raibais priecīgi paskaidroja. - Lieliski, vai ne?

Izdzirdējuši viņa balsi, urkas pameta rupjās māla bļodas ar vakariņām un, sajūsmināti vāvuļojot, ielenca atnācējus.

- Skaties! Raibais pacēla virs galvas roku ar spīguļojošo lāpstu. Uls atņēma to štempam. Viņš to uzvarēja ar kailām rokām. Tagad mums ir ierocis!

Izbrīna sauciens satricināja alu. Trofeja tika padota no rokas rokā, plastmasas rokturi izmēģināja ar nagu, un piesardzīgi pieskaroties aptaustīja asi uzasināto malu.

- Ai kāds Uls!

- Nu, malacis!

Atamans vērīgi paskatījās uz Kultjapu, it kā sacīdams: “ Nu ko, noticēji? Kādus pierādījumus tev vēl vajag?"

Tas nopūtās, maigi glāstīdams lāpstas asmeni ar savu stumbeni:

- Eh, ja mums būtu vairāk šādu lietiņu. Tad tikai juška no štempiem izšļāktos. Tad mēs vēl paskatītos, kam jālien pakaļ Melnajai Nāvei.

— Nekas, Kuļtjapa. Pienāks tādi laiki! - apliecināja Atamans.

Viņš aplika roku Ulsam ap pleciem un palīdzēja viņam pienākt karstajai liesmojošajai ugunij.

Mums arī ir ar ko lepoties. Ul. Skaties. Tas ir žēlsirdīgā velna zieds. Tāds pieder tikai mums. Pat tiem, kas atrodas Tornī, tāda nav. Tas dažreiz uzzied pēc pērkona negaisa uz augstiem kokiem. Visi no viņa baidās. Bet tiem, kas mūsu patvērumu jau sen dibināja, izdevās to pieradināt. Viņi nocēla to no koka, atnesa uz šejieni. Uz koka zieds nomirst, apēdis visus tā zarus. Bet šis vēl ir dzīvs, jo mēs viņu barojam ar žagariem. Viņš mums pretī dod gaismu un siltumu. Jūti? Viņš ir gluži kā saule. Apsēdies viņam blakus un atpūties, nebaidies.

Vataga atkal sapulcējās pie ugunskura un turpināja vakariņas.

Turot rokās bļodu ar aminorellas buljonu, Atamans turpināja lekciju:

- Žēlsirdīgā velna zieds dara brīnumus. Viņš mālu pārvērš akmenī, kas no ūdens vairs neizjūk. Redzi, tas ir veidots no māla bet pēc tam norūdīts zieda viducī. Un tas arī zeļenku padara daudz garšīgāku. Īpaši garšīgi, ja tā nav pilnībā atdzisusi. Ņem, ēd.

Ulss paņēma krūzi un iedzēra malku.

- Zieds nomirst ne tikai badā, - piebilda Raibais. - Zini, kas viņu nogalina? Parasts ūdens. Viņu vajag labi pieskatīt un sargāt. Ak tā, vēl kas: tam nedrīkst pieskarties. Jo tad būs čūlas, kā no Melnās Nāves. Saprati?

Izdzēris buljonu, Ulss pamāja.

– Garšīgi? - Atamans jautāja.

- Un kā vēl…

- Droši vien, ja neko tādu neesi ēdis, tad karsta zelenka nešķitīs sliktāka par rūgušpienu! — ne bez nodoma teica Kuļtjapa.

Uzskatot viņa mājienu par joku, vataga unisonā izplūda smieklos.

- Tas gan tiesa! Un nekāds rūgušpiens nav vajadzīgs! - urkas ķiķināja.

Un tad atskanēja briesmīgs bļāviens:

- A?! Kas?! Kur?! - No tumša alas stūra pie ugunskura pieskrēja sirms vecis, galīgi saplēstā bahā. - Kur rūgušpiens?!

Vataga sāka smiet vēl skaļak.

- Ehē, uzreiz pamodās, - Atamans labsirdīgi nomurmināja. - Nomierinies, viņi joko. Nav nekāda rūgušpiena. Lūk, šeit ir mūsu jaunais brālis, viņu sauc Uls. Skaties arī tu, Ul, skaties abām acīm. Nekad neko tādu neesi redzējis, un arī neredzēsi nekur citur.

Večuka acis mežonīgi klīda, viņš smagi elsoja un nevarēja atjēgties no satraukuma.

- Skaties, - Atamans atkārtoja. - Tā izskatās cilvēks, kurš nodzīvojis ļoti ilgu laiku. Viņš apgalvo, ka agrāk viņa āda bijusi tāda pati kā visiem pārējiem - gluda,  bet mati bijuši tumši. Kas zina, varbūt tā tiešām bijis.

- Es nekad nemeloju, - večuks aizvainojās. - Mani mati ir patiešām izbalējuši. Jūsu vēl pasaulē nebija, kad tie jau sāka kļūt balti. Bet tu tātad esi jauniņas?

- Viņš ir varonis,- Raibais paskaidroja. - Viņš uzvarēja štempu un atņēma no viņa lāpstu.

— Tsk-tsk, — večuks ar apbrīnu sacīja. -Varonis ne varonis, bet tu man lūk ko pasaki. Vai kādreiz esi ēdis rūgušpienu?

- Nē.

- Nekad nekad?

- Ei, no kurienes tu zini, kas ir rūgušpiens? - Kuļtjapa jautāja Ulsam.

Es arī nesaku, ka zinu tādu. Teicu, ka neko tādu neesmu ēdis. Vai tad es varu ēst ko tādu, par ko man nav ne jausmas?

- To ēd tikai Tornī, - paskaidroja Atamans. - Fermā ir dzīvnieki, kas dod pienu - tādu baltu šķidrumu. No tā iegūst biezu baltu masu un aizved to uz Torni. Tas arī ir tas rūgušpiens. Stāsta, ka esot pārsteidzoši garšīgs.

- Jā jā! - uzpūties, apstiprināja večuks. Tam ir tāda garša, ko nevar aprakstīt vārdos. Kur nu jūsu zeļenka, pat ja tā ir karsta. Es ēdu rūgušpienu. Jā. Ēdu!

- Paskat kā melš, - pusbalsī atskanēja replikas. — Klau, tu, Ul, netici viņam. Maz ko viņš tur maļ. Viņam prāts samežģījies.

- Nē! Es to ēdu! Ēdu! Tiešām ēdu! Zvēru pie žēlsirdīgā velna dārziem!

No visām pusēm atskanēja smiekli un murmināšana. Šķiet, ka aina netika izspēlēta pirmo reizi un jau sagādājusi vatagai daudz patīkamu mirkļu.

— Viņš, protams, ir jucis, — Atamans iečukstēja Ulsam. - Bet ne pavisam. Viņš prot aizskaitīt līdz trīs. Un man to iemācīja. Tā ka ne visas smadzenes viņam nošķiebtas... Kur tad tu to ēdi, to rūgušpienu? - viņš skaļi pajautāja.

— Tornī, kur tad vēl! Es agrāk dzīvoju Tornī! Uz turieni no fermas atved rūgušpienu! Tas tur ir vienmēr! Un es to ēdu! Zvēru!

- Ei, Rūgušpien! - kāds iekliedzās izbaudot mirkli. - Pastāsti mums, kā tu graizīji mirušos.

- Jā-jā, - Atamans uzķēra, - pastāsti visiem, ko tu darīji Tornī. Esi tik laipns.

Jūs atkal smiesieties par mani.

- Nē, nesmiesimies!

- Pastāsti, Rūgušpien!

- Kas smiesies, tam visas ribas saskaitīšu! - Raibais apsolīja.

- Labi. Ja tā, pastāstīšu. - Večuks noķiķināja un, rādīdams ar mezglaino pirkstu uz Atamanu, sāka ar to zīmēt gaisā.

- Hi-hi, es graizīju mirušos. Tā, šitā un vēl šitā. Es tos griezu gabalos, daudzos, daudzos dažādos gabalos un saliku kaudzēs. Un tad tos aizveda, lai aplūkotu.

- Kam gan un kāpēc būtu jāaplūko miroņu gaļu? - jautāja Kultjapa.

- Daudz tu saproti, - ārprātīgais noraidoši atcirta. - Tornī sēdošajiem ir tāda nūja, un tajā ir sacietējis ūdens. Caur to skatās uz sagriezto gaļu.

Vataga izplūda ilgi aizturētos smieklos:

- Vajag tak ko tādu izdomāt! Ciets ūdens!

- Aha, - Rūgušpiens apstiprināja, nemaz nesamulsis. - Ciets un gluds. Neiztek ārā. Caur to var redzēt cauri. Reiz es paprasīju, un arī man ļāva paskatīties. Bet es neko nesapratu. Tas nemaz neizskatās kā gaļa.

- Labi, atstāsim šo tēmu, - Atamans teica. - Tālāk. Kāpēc tie tur Tornī lika graizīt līķus? Ko viņi meklē?

- Viņi salīdzina bērnu gaļu ar pieaugušo gaļu. Lai atrastu noslēpumu, kā dzīvot mūžīgi. Būtu labprāt sagriezuši arī mani, salīdzinājuši manu gaļu ar bērnu, bet es laikus aizbēgu.

Agerontons, Ulss saprata. Agerontons! Tie, tur Tornī, meklē brīnumaino serumu. Viņi zina par tā esamību. Neticami. Pētīt un preparēt līķus. Baismīgs naivums. Tikpat labi varētu mēģināt no svina iegūt zeltu. Tāda pati iespēja.

Izlūks pēkšņi iedomāja, ka izskatās gandrīz jaunākais vatagā. Patiesībā viņš dzīvo jau vairākas reizes ilgāk nekā jebkurš no viņiem. Bērni. Kādi viņi gan ir bērni? Padomāt tikai. Viņi taču tik mazi un nesaprātīgi... Ko viņi var iemācīties un izdomāt savā tauriņa mūžā?

- Vai tiešām iespējams dzīvot mūžīgi? - Atamans pamudināja večuku. - Beidz tak, Rūgušpien. Tas nevar būt.

Viņi saka, ka var. Viņi saka, ka uz zvaigznēm dzīvo cilvēki. Un tiem, kā stāsta, pieder noslēpums, kā nekad nemirt. Ir tādas zāles, - mirkšķinot un vilcinoties skaidroja Rūgušpiens.

- Pasakas! - Raibais žāvājoties paziņoja.

– Bet būtu jauki dzīvot mūžīgi. Pareizi? - Atamans uzrunāja klātesošos, it kā pirmo reizi dzirdētu Rūgušpiena teikto.

- Ko vēl ne, - nomurmināja Kuļtjapa, acīmredzot padodot ilgi noslīpētu un atkārtotu repliku. - Kāpēc man būtu mūžīgi jāguļ uz siena kaudzes un jāēd tikai zeļenka? Es labprātāk kaut kā nodzīvošu līdz normālai nāvei.

– Pareizi, – Atamans piekrita, un viņa acis nelāgi samiedzās. – Viņiem, glabātājiem, gribas dzīvot mūžīgi. Viņiem dzīve saldāka nekā mūsējā.

– Rūgušpien, vai tad jau viss? Stāsti tālāk!

- Bet vēl runā, ka cilvēki varot lidot, - Rūgušpiens steidzīgi turpināja, baidīdamies, ka viņu atkal pārtrauks. - Tikai tam vajag daudz, daudz Melnās Nāves. Tik, cik lohiem nemūžam nesavākt. Un tad Tornis var aizlidot kā putns uz jebkuru zvaigzni un iekarot mūžīgās dzīves noslēpumu.

- Galīgi aizmelojies!

- Eh kā melš! Taisni ausis nokalst...

Neprātīgais apvainojās. Viņš notupās, atņirdzās un izplestām acīm paskatījās apkārt uz smējējiem.

- Ah tā! - viņš nošņācās. - Pagaidiet vien. Es jūs visus sagriezīšu gabalos. Zināsiet, kā ņirgāties. Visus sagriezīšu līdz pēdējam. kad aizmigsiet. Sagriezīšu!

Un, vatagas smieklu pavadīts, večuks ieslīdēja tumsā, no kuras bija iznācis.

- Nu ko es tev teicu? - Raibais jautāja izlūkam. - Teicu, ka ieraudzīsi brīnumus. Visā līdzenumā neatrast neviena cilvēka, kurš būtu nodzīvojis tik ilgi kā Rūgušpiens.

— Nelaimīgais, — Ulss klusi nomurmināja.

- Jā. Viņš tur Tornī sajuka prātā. Bet, zini, manuprāt, viņš nemelo, - sacīja Atamans, un viņa balsī bija noskaņa, ar kādu runā par kaut ko apburošu un noslēpumainu. – Viņš tiešām ēda to rūgušpienu.

Pēc vakariņām Raibais apguldīja Ulsu uz savas zāļu kaudzes, bet pats apsēdās pie kājām.

- Drebuļus jūti? - viņš jautāja.

- Jā. Viss ķermenis ir kā ledus. Bet kāja deg.

- Ē-ē! Slikti, brāl. Tagad sāksies tas drudzis.

Izlūks gulēja un vēroja, kā pa alas jumtu klīst neskaidri sarkani uguns atspulgi. Viņš pārstāja just ķermeni, viņam sāka šķist, ka viņš ir bezsvara stāvoklī, un, ja nebūtu karstās un smagās sakostās kājas svara, viņš kā balons, pildīts ar hēliju, uzlidotu zem akmens griestiem. Brīžiem uznāca ledains vēsums, pietrūka elpas. Uz pieres parādījās lipīgi sviedri, un Raibais to slaucīja ar savas bahas stūri.

Tad viņš sāka aizmirst, kur atrodas, kas ar viņu notiek, kāpēc acu priekšā dejo sarkanas čūskas, un murgi arvien biežāk sāka mīties ar realitāti, līdz Ulss pavisam aizmirsa, ka guļ alā uz aizliegtās planētas K-103. Viņam šķita, ka atrodas turpat viesnīcas istabā, kuru pirms nepilnas kuģa dienas bija atstājis, par kaut ko strīdoties ar Ivzu.

- Guli guli, brāl. Varbūt izķepurosies, - komandieris atbildēja uz visiem viņa argumentiem Raibā zemajā basā.

Bet Ulss negribēja paklausīt, viņš mēģināja uzlēkt un ātri skriet uz turieni, kur kapteinis Megs ar nosarmojušu mirušu seju bezpalīdzīgi kārpījās zirnekļtīklos. Viņš redzēja šo sārto tīklu, kas bija austs no dzeloņainām metāla trosēm un bija nestabils, kā saules atspīdums akmeņainā upes gultnē. Tas aptvēra visu Galaktikas ovālu, aptverot kosmoostas, karantīnas planētas un zilās apdzīvoto planētu debesis. Ulss rāpās pa vienu no zirnekļu tīkla pavedieniem, lai palīdzētu kapteinim Megam izkļūt no briesmīgajām važām, bet, kad beidzot sasniedza mērķi un pastiepa roku, ieraudzīja, ka tas nemaz nav Megs, bet gan Hisks. Širakešs iesmējās, mērķējot ar inžektoru trīs pirkstus pa labi un zem kreisās krūts. Tievā un izturīgā kā adata, narkotiku strūkla izdūrās cauri Ulsam, un viņš ar skumjām nodomāja, ka, ja ne viņa dzeltenās dēles sakostā kāja, viņš viegli būtu izvairījies no šāviena ar elementāru fintu. Pirksti atlaida trosi, un viņš iekrita zvaigžņotajā bezdibenī, kur riņķoja un neatlaidīgi signalizēja sabojātie pīkstuļi. Viņa kliedzienu atbalsoja lāpstas vicinošo orongu triumfējošais rēciens. Zemāk, refraktora attāluma mērītāja režģī, parādījās Torņa aukšdaļa, pārklāta ar baļķu virsotni, caur kuru draudīgi spīdēja meteorītu putekļu saēstā zvaigžņu kuģa apšuvums. Kuģa caurspīdīgajā priekšgala kabīnē tīkla pavedieni, kas apņēma Galaktiku, saplūda vienā punktā, un šajā punktā sēdēja, ar pinkainajām ķepām un savilkdams un savilkdams savu ķerošo tīklu, resns zirneklis ar burtu Z. uz muguras un ar cilvēka galvu. Zirneklis pacēla seju, un izlūks pazina Veco. Ulss ieraudājās, pastiepdams viņam pretī rokas un joprojām ticēdams, ka notikusi muļķīga sakritība, pārpratums, kļūda, ka tūlīt viss noskaidrosies uz labo pusi, bet galvenais dispečers ierēcās un, paķēris mezglotu rungu, ietrieca to Ulsam pierē. Tālāk izlūks vairs neko nejuta, neatcerējās, nezināja.

6. nodaļa KAS IR MELNĀ NĀVE

Viņu aizskāra kaut kas rūgts, tik rūgts, ka viņš viss nodrebēja un vārgi ievaidējās.

- Viņš tomēr atdzīvojas, Kuļtjapa,-  virs viņa ierunājās.

- Tā izskatās.

- Jā, nav šaubu, ka viņš dzīvos. Žēlsirdīgais velns pastiepa roku un izglāba viņu. Tagad, es ceru, tu tici?

– Man liekas, ka viņam palīdzēja nevis velns, bet Raibais.

- Nezaimo.

- Un tomēr velnam ar to nav nekāda sakara.

- Tu tiešām domā, ka pasaules valdnieks pats atnāks uz mūsu alu, lai izdziedinātu savu Vēstnesi? Nē. Viņš radīja brīnumu ar Raibā rokām. Viņš atsūtīja savu žēlastību uz Raibo, un tas izdziedināja Vēstnesi.

- Nabaga Raibais. Žēlastība viņam dārgi izmaksāja.

- Tu esi nelabojams, Kuļtjapa.

_ Bet tu pārāk lētticīgs. Tagad skaties ar abām, Ataman.

Balsis attālinājās, un atkal uznāca melna, necaurlaidīga aizmirstība.

... Ulss atgriezās realitātē lēnām, it kā sajūtas viena pēc otras iznirtu no tumsas nn pievienotos viņa ķermenim. Šķita, ka viņš atkal atcerējās, kā ir ar muguru sajust apakšā samesto zāli, dzirdēt, redzēt. Atvēris plakstiņus, viņš ieraudzīja pār sevi noliekušos sarkanbārdainu seju. Ne uzreiz ienāca prātā vārds: Atamans. Bet, radies, tas noslēdza zināmu trūkstošo kontaktu un uzreiz parādījās pagātne. Tornis. Vataga. Raibais. Ala.

Viņš mēģināja piecelties, bet nevarēja.

- Guli, guli, - Atamans viņu mierināja. Tu vēl esi ļoti vājš.

- Kur Raibais? - Ulss jautāja.

- Viņa vairs nav. Viņš aizgāja un neatgriezās. Laikam uz visiem laikiem.

- Kā tā? - nočukstēja izlūks.

- Raibais starp urkām atrada cilvēku, kurš izdzīvoja pēc dzeltenas dēles koduma. Tas ieteica zāles, - Atamans pielka Ulsam pie acīm gaļīgu dzeloņainu lapu. - Lūk. Šis krūms aug tikai fermā. Tā lapu sula dziedē dēles sakostos. Raibais naktī devās uz fermu un savāca tik daudz lapu, cik vien varēja aiznest bahas stūrī. Bet viņam šķita par maz. Nākamajā naktī viņš atkal devās uz turieni. Neviens no mums nevarēja viņu atturēt. Kopš tā laika viņš ir pazudis. Acīmredzot štempi pamanīja aplauzīto krūmu un pastiprināja apsardzi.

- Kad tas bija?

— Aizpagājušajā naktī.

Tātad es slimoju ilgi?

- Trīs un vēl divas dienas.

Ulss aizvēra acis.

Raibais nogalināts. Viņš atdeva dzīvību par savu nosaukto brāli. It kā nāve apzināti nopļautu pašas tīrākās dvēseles. Vispirms ijens Megs. Tad kolonists Raibais. Izlūks nošņirkstināja zobus.

- Mēs visi sērojam par Raibo - sacīja Atamans.

– Viņš ar mani sabrāļojās. Paspieda roku.

- Mēs visi esam brāļi. - Iestājās klusums.

- Ēst gribi?

- Gribu, - slimnieks atbildēja.

Atamans aizgāja un atgriezās, nesot siltu bļodu ar vārītu aminorellu. Viņš pacēla Ulsa galvu un padzirdīja ar buljonu. Šķielēdams uz pie ugunskura sēdošo vatagu, izlūks pamanīja, ka viņu vēro ar ziņkāri, taču bez pārsteiguma. It kā Atamanu kopēja lomā visi būtu pieņēmuši kā pašsaprotamu.

- Kā tu jūties?

Ulss sniedzās līdz ceļgalam un pamīcīja to starp pirkstiem. Sapampums joprojām turējās, bet bija kļuvis nesāpīgs. Kāja locījās slikti, ar grūtībām.

- Sāpes nejūt. Tikai nespēks.

- Tas nekas. Pats galvenais, ka izdzīvoji. Runāt nav grūti?

- Nemaz.

Atamans aiznesa bļodu pie ugunskura.

- Kuļtjapa, - viņš pievērsās pie sava pastāvīgā padomnieka. – Vatagai pienācis laiks doties uz pludmali. Es palikšu šeit. Tu būsi viņiem vecākais. Brāļi, klausiet Kuļtjapu kā mani.

- Labi,  Nesakārtoti atbildēja vataga. Urkas piecēlās un viens pēc otra pazuda spraugā.

Atamans viņus pavadīja ar skatienu un atgriezās pie guļošā izlūka.

Parunāsim, Ul.

Parunāsim, Ataman.

- Tajā dienā, kad tu parādījies mūsu vidū, pludmalē iebruka štempi. Es nezinu, ko viņi tur meklēja. Neviens neatcerējās ko tādu, ka uzbruktu pludmalei. Tātad iemesls bija nopietns.

Atamans apklusa, pētoši skatīdamies izlūkam acīs. Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja:

– Bet tas vēl nav viss. Pēc tam, kad mēs paslēpāmies no tvarstīšanas, štempi izdzenāja visus lohus. Un tad tie tur Tornī ar savu nāvējošo varavīksni ietriecās aizsprostā. Viss ūdens aizplūda, atstājot tikai straumi pašā gultnes apakšā. Štempi tuvumā nevienu nelaida, bet, vai var samazināt cilvēku ziņkārību. Klīst baumas, ka sausajā gultnē atrasts milzīgs gliemežvāks, cilvēka augumā vai vēl augstāks. Es nolēmu to pavērot no paugura. Un lūk, ko man izdevās saskatīt.

Atkal Atamans ieturēja pauzi. Izlūks skatījās viņa caururbjošajās acīs tikpat mierīgi kā iepriekš, it kā viņš tagad nepiedzīvotu pirmo izgāšanos pēc neskaitāmajiem reidiem un turklāt visgrūtāko, bīstamāko neveiksmi, kādu vien var iedomāties.

- Šis gliemežvāks augšpusē ir apaļš un caurspīdīgs, bet apakšējā puse spīd kā štempu ierocis. Sānos spilgta svītra. No tā kā vabolei izspraukušās divas garas ūsas, ar kurām tā turas pie dibena. Gliemežvāka iekšpuse tukša, un tur var iekāpt cilvēks, pat ne viens vien. Bet pats galvenais, tas atrodas iepretim laukakmenim, kur tevi sakoda dēle, nedaudz uz augšu pret straumi. Tagad atbildi man, vai tu nezini, kas tas par gliemežvāku?

It kā nejauši Atamana rokas stiepiena attālumā gulēja smags akmens.

- Atbildi.

— Štempiem ar to nav nekāda sakara, Ataman. Tu pats uzminēji, ka viņi kādu meklē. Tātad gliemežvāks nepieder Tornim, citādi kāpēc gan viņi pārrautu aizsprostu un pieliktu aizsargus?

- Jā, gliemežvāku dienu un nakti apsargā lielākā štempu grupa, kādu esmu redzējis. Bet tu nedevi tiešu atbildi uz manu jautājumu.

— Tavs minējums ir pareizs, Ataman. Jā, es iznācu no tā gliemežvāka.

Vadoņa sejā attēlojās sīva iekšējā cīņa. Viņš gribēja uzdot citu jautājumu, un pats baidījās no tā, ko varētu dzirdēt kā atbildi.

- Viss līdzenums tik par to vien runā par šo neparasto gliemežvāku, - viņš iesāka. – Atradās gan tulkotāji, gan pareģi. Viņi apgalvo, ka gliemežvāku upē iemetis pats žēlīgais velns. Viņi kā pierādījumu min daudzas visneskaidrākās frāzes no mūsu Svētās leģendas. Prāti ir kļuvuši nemierīgi. Neviens nezina, kam ticēt un ko gaidīt. Pasaki man, cilvēk no gliemežvāka, kas tu esi? No kurienes tu nāc? Kāpēc tu nāc? Un vai tiešām, es, necienīgais, tiku pagodināts ...

Viņš neuzdrošinājās turpināt un paskatījās uz izlūka seju. Viņa brūnajās acīs atspoguļojās bailes, cerība un satraukums.

— Vai esi pagodināts skatīt Sūtni? - Ulss pabeidza viņa vietā. - Nē, Ataman, es nemelošu. Es neesmu Sūtnis. Esmu tāds pats cilvēks kā tu. Tikai atnācis no zvaigznēm. Vai atceries, ka neprātīgais Rūgušpiens apgalvoja, ka debesīs dzīvo cilvēki? Viņu tur ir daudz, tik daudz, ka nevarētu ietilpt nevienā līdzenumā. Un es esmu viens no viņiem.

Iestājās smags klusums.

- Ticu, - sacīja Atamans aizlauztā balsī. - Ticu, ka tu esi no zvaigznēm. Bet kas tevi šeit atveda? Vai tad jūsu dzīve ir vēl sliktāka par mūsējo?

— Ne jau tādēļ. Es uzzināju, ka tie, kas dzīvo Tornī, draud ar nāvi visiem, kas dzīvo pie zvaigznēm. Kā un kāpēc ir pārāk gari izskaidrot, bet Tornis ir mans lielākais ienaidnieks. Es sekoju pēdām, un pēdas mani atveda uz šo līdzenumu. Bet līdz šim man nav izdevies neko īsti uzzināt ne par Torni, ne par jūsu dzīvesveidu. Es daudz ko nesaprotu. Palīdzi man, Ataman. Paskaidro. Varbūt varēsi man palīdzēt saprast un sagraut Tornī mītošos ienaidniekus.

- Nesaprotu, kā Tornis var apdraudēt debesis, - Atamans pakratīja galvu. - Tas ir augsts, bet ne tik ļoti.

– Rūgušpiens toreiz pateica tīro patiesību, Ataman. Šis Tornis var lidot. Iekšpusē tas ir no tāda paša spīdīga materiāla kā mans gliemežvāks. Saproti, paceļoties, tas izgrūdīs tik milzīgu žēlsirdīgā velna ziedu, ka apkārtnē neizdzīvos neviens. Mirs lohi, mirsiet jūs, un tad viņi nogalinās visus cilvēkus pie zvaigznēm ar savu varavīksnes staru. Es atnācu, lai to nepieļautu. Tornis nedrīkst pacelties, Ataman, ja tikai tu man palīdzēsi.

- Tas viss izklausās pēc pasakas. Bet es neesmu Kuļtjapa, es spēju noticēt. Kā es varu palīdzēt?

- Vispirms pastāsti man visu, ko zini par Torni.

– Es zinu tieši tikpat daudz, cik tu jau esi dzirdējis no Rūgušpiena.  Vairāk no viņa ieizdabūt. Viņš ir aizdomīgs un bailīgs. Viņš baidās no Glabātāju atriebības, lai gan tie šeit viņu nesasniegs.

Tu teici glabātāji. Kas viņi ir?

- Tie, kas dzīvo Tornī un komandē štempus. Neviens viņus nekad nav redzējis. Ir tikai zināms, ka viņus sauc par Gudrības Glabātājiem. Es viņus ienīstu. Viņi mūs tur verdzībā. Tieši viņi ir iemesls, kāpēc mēs nepazīstam ciparus vai burtus un dzīvojam kā lopi. Viņi neuzskata mūs par cilvēkiem.

Izlūka sirds sāpīgi sažņaudzās. Bet kā ar mums, viņš domāja. Ar mums humānistiem, augsti attīstīto, vareno rasi? Ar ko mēs atšķiramies no šiem Torņos sēdošajiem kungiem? Ar to, ka neizlejam asinis?

Viņš nokaunējās un nobijās no šādām domām. Bet nevarēja atspēkot to rūgto patiesumu.

- Nu lūk, kaut kas tomēr zināms, - viņš skaļi teica. - Tagad paskaidro, kāpēc štempu vienības ķer cilvēkus? Tos, kas nes ūdeni zeļenkas mucām, ir saprotams. Arī tos, kurus ved uz fermu. Vajadzīgi strādnieki. Bet kāpēc tiek ņemti bērni? Un kas ir tas caurums, kas izcirsts klintīs?

- Tornī nav sieviešu, un nav, kas dzemdētu, - atbildēja Atamans. - Štempi atved uz Torni bērnus, kuri jau prot staigāt un runāt, bet ātri aizmirst pagātni. Glabātāji tos pārbauda, iztaujā, lai novērtētu viņu ķermeni un prātu. Atjautīgie tiek atstāti Tornī un audzināti kā Glabātāji. Ar spēcīgiem ķermeņiem tiek štempiem. Bet tiem, kas nav ne šis, ne tas, uztaisa iecirtumu ausī, lai citreiz nejaucas, un palaiž vaļā.

Viņš ar pirkstu atbīdīja matus un parādīja Ulsam trīsstūrveida izgriezumu uz auss ļipiņas.

- Es slikti atceros, kā mani toreiz atveda uz Torni, - viņš teica. - No bailēm es neko neredzēju apkārt un nevarēju savienot divus vārdus. Mani uzskatīja par muļķi un atbrīvoja. Bet lūk Raibajam, lai viņa dvēsele dus mierā, viņam vispār nebija iecirtuma. Viņu noteikti būtu aizveduši pie štempiem, taču viņam vienmēr izdevās izbēgt no ķeršanām.

- Saki man, Ataman, vai ir iespējams izdarīt iecirtumus visiem bērniem iepriekš? Lai Torņa dzimta tiek pārtraukta.

– Tas būtu labi. Bet lohiem nav ar ko iegriezt. Un tad, taču orongi. Bez Torņa un tā stara mēs visi būtu apēsti.

- Skaidrs. Tagad pastāsti man par to caurumu klintīs.

Tā ala iestiepjas dziļi pazemē. To veidoja Torņa varavīksnes stars vēl neatminamos laikos. Tur ir mūžīga tumsa. Lohiem, kurus tur sadzen, jārāpjas pašā dziļumā un ar tausti ar akmeņiem jādauza sienas. Atlūzas tiek iznestas un pārbaudītas. Ja lohs atrod kaut kripatiņu no Melnās Nāves, viņš tiek palaists brīvībā. Pārējie atkal tiek sadzīti alā.

- Paskaidro kas ir Melnā Nāve, - Ulss jautāja, sākdams saprast, kas par lietu.

- Melni akmeņi. Tādu melnu akmeņu nekur nav, izņemot to alu. Es nezinu, kāpēc glabātājiem tie vajadzīgi. No tiem lohiem uz rokām parādās čūlas. Jau sen novērots, ka tie lohi, kuri biežāk par citiem pabijuši bedrē, novājē, pazaudē matus un kļūst akli. Nolādēta vieta. Vēl stāsta, ka no Melnās Nāves samazinās vīriešu spēks un dzimst kropļi. Var jau būt. Tikai ej nu saproti, kurš kura bērns. Nav iespējams.

Ulss juta ka lēnām sastingst no šausmām. Urāna dzīslas izstrāde ar kailām rokām. Kam jābūt, lai izdomātu ko tādu?! Lai cik necilvēcīgas būtu kolonijas paražas, par tādu nežēlību neviens nebija iedomājies. Bet vispār jau kodolsabrukšana tika atklāta un izmantota tikai uz trim karantīnas planētām, pārējās tehniski  pārāk atpalikušas.

- Vai šie akmeņi izskatās kā graudi, kas salipuši kopā, vai arī kad sašķeļas, cieti un spīdīgi? - viņš jautāja.

- Kā graudi. Apaļi. Runā, ka tās ir žēlsirdīgā velna sasalušās asaras, ar kurām viņš raudāja, noskatoties uz mūsu dzīvi, - piebilda Atamans. - Pārlūzuši tie mirdz kā asaras. Un, stāsta, ja kāds pār viņiem nolasa īpašu lūgšanu, ko zina tikai Gudrības Glabātāji, tāds tūlīt iemācās skaitīt, lasīt un rakstīt, kļūs laimīgs un neievainojams. Bet es tam īsti neticu. Kuļtjapa arī apgalvo, ka tie ir meli. Es par to arī šaubos.

Apaļi melni satecējumi. Mirdz lūzumā. Tātad, nevis nasturāns, bet urāna darva. Tomēr kāda starpība. Atgūt rūdu no oksīda, izmantojot kuģa sintezatoru-utilizatoru ļoti viegli. Un arī bagātināt, jo reaktors taču nepārtraukti strādā. Tīra urāna iznākums būs no 40 līdz 70 procentiem atkarībā no rūdas kvalitātes. Cik viss ir vienkārši. Risinājums gulēja virspusē, traucēja viens - tas ka tāda nežēlība neienāca prātā.

- Tas ir tāpat kā sausie zari jūsu ziedam, kādam vajadzētu būt arī Tornī, - skaidroja Ulss.

- Tā jau domāju. Šo akmeņu radītās čūlas ir ļoti līdzīgas tām, kas rodas no mūsu zieda.

- Bet tagad, Ataman, padomāsim par to, kā es varētu tikt pie pašiem Gudrības Glabātājiem.

Tas pakratīja galvu.

- Tornī iekļūt nav iespējams.

- Pārģērbšos par štempu. Ir gan lāpsta, gan kapuce.

- Viņi nekad nestaigā pa līdzenumu vienatnē. Lai cik lohi iebiedēti un vāji, tie uzbruks vientuļam štempam barā un saplosīs to. Tu vienkārši netiksi līdz Tornim.

- Tā. Nu bet no fermas taču kāds nes Tornim pārtiku? Pieņemsim, ka  es izdarīšu tā, lai štempi mani noķer ar citiem lohiem ...

- Nē, tā nesanāks. Lohi netiek ielaisti aiz Torņa vārtiem. Un turklāt, kā tu zini, vai nonāksi fermā vai alā? Daži pat labprāt dodas uz fermu. Tur ir ļoti grūti jāstrādā, bet var kaut ko nozagt un apēst. Ja vien to nepamana, citādi nosit uz vietas. Ala ir cita lieta. Daži nomirst uzreiz pēc tās. Viņiem sāk nākt asinis no sēžamvietas un viņi mirst agonijā. Izdomā kaut ko citu, cilvēk no zvaigznēm.

- Ko? — Ulss rūgti jautāja. - Nu ko te var izdomāt? ..

- Nezinu, - pēc ilgām pārdomām atbildēja Atamans.

7. nodaļa BURTI NO BURTIEM ATŠĶIRAS

Viņi kādu laiku pavadīja klusējot. Ulss domāja par to, ka iesprostots uz karantīnas planētas. Torņa lokators pamanīja laivu un izsekoja tās ceļu, vai arī glabātāji nojauta par nosēšanos. Cik pārsteidzīgi, nevērīgi un augstprātīgi viņš rīkojās un tagad tiek bargi sodīts. Pirmkārt, dzeltenās dēles kodums, kas joprojām ietekmē. Zaudētas piecas dienas, un nav zināms, cik vēl būs jāzaudē. Kamēr kāja atgriezīsies normālā stāvoklī, un tas, acīmredzot, vēl būs ak, cik ne drīz, atklātās tuvcīņas Ulsam nav pa spēkam. Izlauzties līdz laivai caur štempu kordonu - tagad nav ko domāt. Štempiem no tās maz labuma, jo, gatavojoties reidam, izlūks visu kuģa vadību uzstādīja ļoti šaurā spektrā un tas pakļaujas tikai viņa individuālajam biolaukam. Neviens nevar iekāpt laivā, vēl jo mazāk to izmantot. Bet Ulss neredzēs kosmosu kā savas ausis, ja vien steidzami neizgudros kaut kādu izdevīgu gājienu. Jā, stāvoklis ir sliktāks nekā jebkad agrāk.

Un visgrūtākais un nelabojamākais ir tas, ka viņš kļuva par neapzinātu vaininieku sava nosauktā brāļa Pockmarked nāvē.

Atamans sēdēja pie slimnieka guļvietas ar muguru pret ugunskuru, un viņa rudie mati, liesmas apgaismoti, ierāmēja tumšo seju ar spilgtu oreolu. Par spīti krēslai, Ulss pamanīja, ka sarunu biedrs ir nervozs, acīmredzot vēloties pateikt kaut ko ļoti svarīgu, taču neizlēmīgi vilcinās.

- Vari man uzticēties, - sacīja izlūks, pieskaroties Atamana rokai. - Es esmu draugs. Un protu glabāt noslēpumus.

Tik necaurredzami izsmejošs vai stingrs attiecībās ar vatagu, vadonis pēkšņi ilgi, saraustīti nopūtās. Viņš bija izlēmis.

- Pastāsti man, cilvēk no zvaigznēm, - viņš iesāka. - Vai tu proti lasīt?

- Protams.

- Bet mēs - nē. Neviens no mums neprot ne lasīt, ne rakstīt, ne skaitīt. No nostāstiem, no leģendām zināms, ka šādas darbības pastāv un tajās ir ietverta gudrība. Bet Gudrības Glabātāji stingri tur zināšanas savās rokās un nevēlas mūs apgaismot. Turklāt ikviens, kurš mēģina iekļūt skaitļu un burtu noslēpumā, tiek sodīts ar nāvi. Bet mēs, urkas, neatzīstam Torņa varu. Mēs to ienīstam. Mēs nevēlamies viņiem vākt Melno Nāvi. Par mūsu patvērumu kļuvušas alas, kurās ieguva akmeņus Torņa celtniecībai. No šejienes tas cēlies, no šejienes pienāks tā gals; tā teikts lohu mutvārdu leģendās. Bet mēs esam pārāk vāji un maz zinām. Mēs baidāmies, ka bez Gudrības Glabātājiem pazudīsim pavisam. Lai cik slikta dzīve ir zem viņu jūga, bet bez viņu zināšanām vispār nepaliks cerību uz labāku. Un tāpēc nepieciešams izraut zināšanas no viņu rokām. Saki man, tu tici žēlsirdīgam velnam?

- Nemelošu, Ataman. Neticu.

—  Bet kam tu tici?

Ulss padomāja.

— Sev, — viņš beidzot teica.

– Ar to nepietiek.

- Vēl cilvēkiem.

- Labi. Zvēri pie sevis un visiem cilvēkiem pasaulē, ka nenodosi manu noslēpumu.

- Zvēru.

Atamans izskatījās satraukts. Viņa rokas krampjaini burzīja bahas stūri.

- Es tev ticu, - viņš teica. - Un pat ja neticētu, nedrīkst palaist garām šādu iespēju.

Viņš piecēlās, piegāja pie savas zāļu čupas, parausa to to un izvilka nelielu sainīti. Tad viņš atgriezās pie guļošā Ulsa.

- Man ir grāmata! viņš teica. Jā, jā, pati īstākā grāmata. Tikai velns zina, kā tā nokļuvusi līdzenumā. Štempi uzzināja par to un mēģināja atrast, lai atņemtu, bet es viņus apsteidzu.

Viņš runāja arvien ātrāk un skaļāk. Likās, ka vēl mazliet – un šis cilvēks, pieradis valdīt pār sevi un citiem, kritīs histērijā.

- Tornī ir daudz grāmatu, un tajās ir spēks! - Glabātāji domā, ka atņēmuši mums gudrību vienreiz un uz visiem laikiem. Ka mūžīgi paliksim bezsmadzeņu lopi. Bet nē! Lūk, grāmata! – Atamans pakratīja saini, it kā piedraudot ar to nezināmam ienaidniekam. - Mēs to izlasīsim un uzzināsim visu - gan kā darbojas varavīksne, kas nogalina orongus, gan kā aizlidot uz zvaigznēm, gan kāda ir mūsu pasaule, un kas ir augstākā gudrība un dzīves mērķis!

Viņš aizrijās no saviem vārdiem un apklusa, tad mierīgāk turpināja:

Palīdzi man, cilvēk no zvaigznēm. Iemāci man burtus. Dažus burtus zina Rūgušpiens, un viņš man tos parādīja. Es tos atšķiršu starp tūkstošiem citu. Veselas naktis, kamēr vataga guļ, es cīnos ar šo grāmatu, mēģinot iekļūt tās jēgā. Bet laikam man vēl nav pa spēkam iemācīties lasīt pašam. Ja tu man palīdzēsi, es būšu tavs lohs līdz nāvei. Es atdošu savu dzīvību par tevi, tikai iemāci man burtus.

Viņš pasniedza izlūkam savu dārgumu. Tas atritināja mīkstās mēbeļu plastmasas gabalu, izņēma nobružātu kabatas izmēra sējumu. Uz vāka bija rakstīts: “Kā uzvesties viesībās, vakariņās un ballē. Īsa instrukcija iziešanai augstajā sabiedrībā."

Saraucis pieri, Ulss šķirstīja veca, saplaisājuša polimēra lapas. Atamans vēroja viņu ar spriedzi un bažīgu cerību.

- Žēl gan. Es nepazīstu šos burtus, ar kuriem te rakstīts, - beidzot ierunājās izlūks, atdodot grāmatu.

- Vai tad burti atšķiras?

- Jā. Uz zvaigznēm ir daudz ciematu. Tajos runā un raksta atšķirīgi.

Atamans žēlabaini paskatījās uz savu mazo sējumiņu.

- Lūk kā... es pat to nezināju...

Viņš saspieda grāmatu rokā un, saraucis pieri, paskatījās turp, kur pāri sausajiem zariem dejoja aprijoša liesma. Tomēr viņš ātri mainīja savas domas.

- Nē, - viņš nočukstēja, skaļi rezumējot savas rūgtās domas. – Es tomēr izlasīšu. Es to izlasīšu pat tad, ja palikšu akls.

Uzmanīgi iesaiņojis grāmatu, viņš atgrieza to sākotnējā vietā un izlīdzināja salmu klājumu. Tad atgriezās pie slimnieka guļvietas.

- Vataga noraizējusies, - sacīja Atamans. - Cilvēki nezina, ko par tevi domāt. Kuļtjapa runā, ka esi iesūtīts štemps. Bet kamēr tu esi manā aizsardzībā, vari šeit dzīvot, cik ilgi vēlies. Tu esi Torņa ienaidnieks, kas nozīmē, ka mēs esam sabiedrotie. Kas attiecas uz šo sarunu, skaties, nestāsti nevienam, citādi pavēlēšu tevi nogalināt. Nedrīkst atņemt cilvēkiem viņu ticību.

Pirms Ulss paspēja atbildēt, Atamans strauji pagriezās un, saliecies, aizgāja tumsā.

Slimnieks aizvēra acis. Pēc minūtes viņš gulēja ciešā atveseļošanās miegā.

Viņš pamodās pēkšņi, it kā smadzenēs būtu pagriezusies svira un apziņa sākusi strādāt ar pilnu jaudu. Viņu pamodināja neskaidra apdraudējuma sajūta.

Viņa acu priekšā kaut kas nozibēja, kaut kāda ēna klusi atkāpās no gultas.

Pacēlies uz elkoņa, Ulss pārlaida alai skatienu un pārliecinājās, ka vataga cieši aizmigusi. Acīmredzot augšā līdzenumā valdīja nakts. Pussadzisuša uguns trīcošās gaismas apgaismots, starp guļošajiem klaiņoja vecais Rūgušpiens. Tieši viņš izraisīja satraukumu, kas Ulsu atgrieza realitātē.

Vājprātīgā rokā spīguļoja liela lancete.

To redzot, izlūks atcerējās draudus sagriezt visus guļošos smējējus un viņam kļuva auksti.

Rūgušpiens noliecās pār vienu no bezrūpīgi krācošajiem urkām. Kaut ko murminādams zem deguna, viņš sāka kustināt lanceti pār guļošā cilvēka seju, pār rīkli, pār ķermeni, šķērsām un gareniski, it kā sašķēlējot paslēptuves dūmakaino gaisu lielās šķēlēs.

Acīmredzami gulētājam ko dzīvot atlicis maz. Ulss mēģināja izdomāt, kā novērst slepkavību. Uzkliegt? Uzklupt vājprātīgajam? Jebkurā gadījumā viņš paspēs ar savu aso rīku sagraizīt upuri.

Nenovēršot acis no trakā, izlūks noripoja no guļvietas un bez trokšņa rāpoja tuvāk. Viņš bija veicis piecu soļu distanci, kad viņa pietūkusī, neveiklā kāja nejauši aizskāra vienu no gulētājiem, starp kuriem viņš līda.

Urka ar rāvienu piecēlās sēdus uz savas guļvietas un nesaprātīgām acīm skatījās uz izlūku. Tas bija smagnējs, kails vīrietis ar ieplēstu rētu pār visu vaigu un iztecējušu aci.

- Tu ko te? - viņš sašutis noducināja.

- tssss... - Ulss norādīja Rūgušpiena virzienā. Izbolījis vienīgo aci, urka pablenza uz večuku, tad atkal uz izlūku:

- Nu un kas?

- Klusāk. Kā kas? Sagriezīs taču.

- Ej  tu bedrē. Ko ārdies? Nevienu viņš neaiztiks. Viņš katru vakaru tā muļķojas.

Izdzirdis balsis, Rūgušpiens atskatījās, iztaisnojās; lancete pazuda bahas krokās. It kā nekas nebūtu noticis, večuks aiztipināja pie zaru kaudzes, kas gulēja pie ieejas, paņēma klēpi un iemeta to izdegošajā ugunskurā. Zari nosprakšķēja, augšā uzlidoja dzirksteļu spiets un, lidojumā izgaisot, pacēlās uz zvaigžņoto spraugu alas griestos.

- Tā lancete viņam jāatņem. Tas ir bīstami, - Ulss čukstēja.

- Ej atņem. Gaudos dienu un nakti kā izsalcis orongs. Labāk nedari trakajam pāri. Lai spēlējas.

- Bet ja viņš pēkšņi kādu nogalinās?

- Kaut tevi apēstu! Atradis no kā baidīties. Vācies prom no šejienes, Ļauj gulēt.

- Bet nevar taču tā. Viņu vajag pieskatīt...

- Zvēru pie vienīgās acs, tūlīt tu norausies pa galvu, ja nenomierināsies. Atsienies. Es gulēt gribu.

Vienacis apgūlās un novērsās. Gandrīz uzreiz viņš sāka krākt.

Rūgušpiens ar zariņu koncentrēti maisīja nodeguļus. Ulss piecēlās no grīdas un piegāja viņam klāt.

- Paklau vecais, - izlūks pajautāja, - ko tu pirmīt darīji?

Trakais izbīlī nomirkšķināja acis un pēkšņi ieķiķinājās.

- Tevi es pazīstu, - viņš atbildes vietā paziņoja, norādot uz Ulsu ar līku pirkstu. - Tu esi jauniņais.

- Jā.

- Tu esi Raibā draugs, - turpināja Rūgušpiens. - Raibais labs.

- Viņš ir pazudis.

- Bet zini ko? Tu kādreiz esi pagaršojis rūgušpienu? Ne? Bet es ēdu. Patiešām. Zvēru.

- Es ticu.

— Tici? Jā, tu esi labs. Tu nesmejies. Gribi, es tev parādīšu, kā sagriezt mirušos?

- Labāk kādu citu reizi.

- Kad es dzīvoju Tornī, es graizīju mirušos. Vilku viņus, griezu, slaucīju asinis, novācu paliekas. Nepatīkami. - Jā, kas gan tur patīkams.

– Bet reiz man izdevās pagaršot rūgušpienu. Tie, kas Tornī, ēd to pēc sirds patikas. Bet tad kādu dienu ieraudzīju, ka kāds uz galda  atstājis neizdzertu rūgušpiena krūzi. Iedzēru veselus divus malkus. Neviens neredzēja. Tu tici?

- Ticu.

- Tu esi labs cilvēks, - vājprātīgais sacīja ar dziļu nopūtu. - Ja tik tu zinātu, kāda tam brīnišķīga garša. Tas vienkārši kūst mutē – svaigs, skābens, biezs... Ne citādi, to ēd taisnie žēlsirdīgā velna pazemes dārzos.

Sarunu biedri paklusēja.

— Tātad, lūk. Apēdu divus malkus. Bet tad nobijos, ka mani sodīs, ja uzzinās. Būtu pavēlējuši sagriezt mani gabalos. Nav labi, ja sagriež, vai ne?

- Nekā laba.

- Tā tā. Klausies. Es nobijos un aizbēgu. Ilgi rāpoja tumsā pa apakšzemi. Beidzot ieraudzīju gaismu. Un atnācu šeit. Sākumā domāju, ka, vēl dzīvs būdams, esmu nonācis pazemes dārzos, kur dzīvo tīras dvēseles. Viņi sēdēja pie šī gaišā un karstā krūma. Kad es teicu, ka esmu no Torņa, viņi gribēja mani nosist. Pēc tam pažēloja. Atstāja šeit, lai rūpējos par karsto krūmu.

- Pag, pag, - izlūks piesardzīgi iesāka, baidīdamies nobiedēt izmuldējušos trako. - Tu saki, ka iekļuvi pazemē no Torņa?

- Jā.

- Kādā veidā?

- Es nobijos. Es ļoti nobijos un nokāpu līdz pašai apakšai. Tad atradu caurumu. Ielīdu tajā, aizcirtu vāku. Tur bija ļoti tumšs, un es nopriecājos, ka mani neatradīs. Rāpoju tumsā un pēkšņi kaut kur iekritu. Ļoti smagi sadauzījos. Ilgu laiku rāpoju starp akmeņiem. Man šķita, ka nomiršu badā. Tad atnācu šeit, un viņi mani pabaroja.

- Paklausies. Vai tu varētu man parādīt ceļu, pa kuru atnāci?

- Kāpēc?

- Es gribu tikt pie tiem, kas atrodas Tornī, - Ulss čukstēja ausī. - Viņi ir mani ienaidnieki.

- Nevaru. Man ir bail no viņiem, — Rūgušpiens nomurmināja ātri mirkšķinot. - Viņi kuru gribi sagriezīs gabalos.

- Viņi tevi neaiztiks, - apliecināja izlūks. - Aizvedīsi mani līdz Tornim un atgriezīsies.

Večuka apjukušajā prātā notika cīņa starp līdzjūtību pret Ulsu, bailēm un neuzticību. Beidzot viņa piere nogludinājās, un acīs iemirdzējās saprāts.

- Labi, - viņš teica. - Es zinu, tu esi no zvaigznēm. Es visu dzirdēju. Es tev palīdzēšu.

Viņš paņēma no uguns liesmojošu zaru. Ulss salasīja klēpi sausu, sveķainu zaru lāpām. Tuvojoties alas tālajam, tumšajam un lēzeni slīpajam galam Rūgušpiens pieliecās un ielīda ieapaļā izskalojumā. Izlūks viņam sekoja.

8. nodaļa "MANI SAUC AORS"

Lāpa kūpēja un liesmoja, izgaismojot izžuvušo pazemes upju gultnes, kas akmens masā veidoja tuneļu, alu un bezdibena šahtu labirintu. Vecis soļoja pārliecināti, negrozoties, un klibojošais izlūks tik tikko spēja viņam tikt līdzi.

Ceļš gāja te augšup, te lejup. Reizēm nācās kāpt pa nogāzēm, pieķeroties plaisām un kaļķainiem izaugumiem.

– Kā tu te tumsā rāpoji? - Ulss bija pārsteigts.

- Dzīvot gribēju.

- Bet visu atpakaļceļu, vai tiešām iegaumēji?

– Nē, es to atradu vēlāk. Man patīk šeit staigāt. Jauki. Urkas baidās, saka, kaut kur netālu no šejienes esot žēlsirdīgā velna mājokļi. Bet es nebaidos. Viņš mani neaiztika.

Viņi gāja ilgu laiku, un pēc slimības novājinātais izlūks zaudēja spēkus.

-Pagaidi, - viņš lūdza, apsēdies uz akmens dzegas un atspiedies pret sienu.

Večuks apstājās, iededza jaunu lāpu un izmeta dziestošo. No klēpja bija palikuši tikai daži zari.

Kā gan atradīsi ceļu atpakaļ bez gaismas? — Ulss norūpējies jautāja.

Tornis ir tuvu. Bet es atgriezīšos tumsā. Es neaizmaldīšos. Šeit esmu daudz staigājis.

Viņi paklusēja. Ulss berzēja sāpošo ceļgalu.

- Kad tu kļūsi par Torņa saimnieku, - sacīja vājprātīgais, - tu man atmaksāsi ar labu. Vai ne?

Izlūks neatbildēja uzreiz, domādams, ko teikt.

- Es nevēlos kļūt par Torņa saimnieku.

- Tad kāpēc tev tur iet?

- Tu dzirdēji mūsu sarunu ar Atamanu. Man jāizglābj cilvēki pie zvaigznēm. Viņiem draud nāve.

— A-aa. Es padomāju, ka tu uzvarēsi Torni un pabarosi mūs visus ar rūgušpienu, - večuks nožēlā sacīja.

Ulss sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņš negribēja maldināt nabadziņu. Taču nevarēja arī pateikt patiesību, ka atklāta iejaukšanās karantīnā esošo planētu dzīvē ir aizliegta un Galaktiskā līga bargi sodīs par aizlieguma pārkāpšanu.

- Labi, - Rūgušpiens pārtrauca pauzi. - Ejam tālāk.

Pa stāvu tuneli viņi uzkāpa plašā stalaktītu alā. No tās velvēm karājās neskaitāmas porainas kaļķainas lāstekas, tām pretī cēlās bedraini, nopilējuši stalagmīti, kas pa laikam saplūda kopā. Rūgušpiens pārliecinoši līkumoja starp biežajām dzeltenajām kolonnām, ko gadu tūkstošiem audzēja sīkie ūdens pilieni. Viņš aizveda izlūku uz platu kā pils kāpnes kaskādi. Kaļķakmens nogulsnes krita tās nogāzē sasalušās, lielās putās.

Uzkāpuši augšā, ceļabiedri nokļuva šaurā ejā, kas bija aizsprostota ar raupja mūra fragmentiem. Šajā vietā grīdu pāršķela ieslīpa plaisa, un Torņa celtnieku uzceltā neskaldīto akmeņu starpsiena bija sabrukusi. Pārkāpuši pāri drupām, viņi nokļuva klinšainā azotē, kur bija jāiet saliektiem.

Nolaižoties, zvaigžņu kuģis ar uguns straumēm izšķaidīja irdeno augsni un nolaidās tieši uz granīta masīva, kas, iekšā būdams izgrauzts karsta ūdeņiem, neizturēja svaru un saplaisāja.

Viena no plaisām šķērsoja azotes zemos griestus, tā pie sienas paplašinājās tā; ka tajā varēja izlīst vidējas miesas būves cilvēks. Granīta biezums šajā vietā nepārsniedza trīs olektis.

— Šeit, — Rūgušpiens paziņoja. Ulss iztaisnojās un pastiepās uz plaisas augšējo malu, lai aizķertos.

- Pagaidi, cilvēk no zvaigznēm, - tupošais večuks viņu apturēja. - Padod roku.

Izlūks noliecās pie viņa, pastiepa roku, un Rūgušpiens ielika tajā šauru, iegarenu priekšmetu. Tā bija viņa lancete.

- Ņem. Noderēs. Sagriez viņus gabalos.

- Kāpēc? Nevajag.

- Ņem, ņem. Labs. At to var sagriezt jebkuru.

- Nē, atstāj sev.

– Kā tad tu viņus pievarēsi?

- Neuztraucies, tikšu galā. Pasaki Atamanam, ka es neatgriezīšos. Saki, lai neuztraucas. Jūsu patvērumu es neizdošu.

Šaurā grīdas spraugā iesprūdušas lāpas mirgojošās gaismas apgaismots, večuks skatījās uz Ulsu. Šajā uzticības pilnajā skatienā šoreiz nebija nekā neprātīga.

- Patiesībā mani sauc Aors, - viņš teica. Sauca Aors. Sauc mani par Aoru. Lūdzu. Tas ir mans vārds.

- Labi, Aor. Paliec sveiks Aor. Paldies.

- Paliec sveiks. Tu esi labs cilvēks. Es redzu. Droši vien, ja tevi sagriezīs, iekšā būs viena liela sirds. Liela, liela, - večuks apklusa, meklēdams vārdus, lai izteiktu jūtas, kas viņā plosījās. - Nevienam citam nenoticētu. Tev ticu.

- Paldies, Aor, - izlūks atbildēja, norijot kamolu kaklā.

- Lai tev veicas, labais cilvēk.

Ulss nedaudz palēcās un satvēra plaisas malu. Pievilkties bija neērti - šauri, un pirksti gandrīz noslīdēja no granīta. Viņš bezpalīdzīgi taustījās gar gludo sienu ar kāju.

— Aor! Pacel mani, - izlūks lūdza. Lejā atskanēja dīvaina klusināta kņada. Tad kāds Ulsu satvēra aiz potītes, bet tā vietā, lai palīdzētu viņam uzkāpt, ar spēku norāva lejā. Izlūkam izslīdēja pirksti; krītot, viņš ar pakausi atsitās pret plaisas apakšējo malu un bezsamaņā sabruka.

Attapās viņš no plakšķoša sitiena pa seju, atklāja, ka plaukstas un potītes cieši saistītas ar bahas galiem. Triumfējošais Kuļtjapa noliecās pār viņu un pielika viņam pie rīkles lancetes asmeni.

- Beigas tev ir, štemp, - atņirdzies viņš teica. - Tu neatgriezīsies Tornī un nenodosi mūs. Es visu sapratu un izsekoju tevi. Bet pirms nāves saki: kāpēc tevi atsūtīja? Ko Tornī uzzinājuši par mums? Ko vēlas darīt ar vatagu un patvērumu? Runā!

Ulss klusēja. Matains, kutinošs vēsums izplūda no asmens, kas bija piespiests ādai. Nu lūk. Nepietika, ka dēle padarīja viņu par pusinvalīdu, bet Tornis atņēma laivu. Tagad viņu sagūstīja invalīds ar vienu roku. Ak, kāds izlūks, kaut arī atvaļināts.

- Negribi runāt?

Kuļtjapa aizsvieda malā lanceti un izvilka no spraugas liesmojošo zaru. Sagriezis acis, Ulss redzēja, ka Aors guļ guļus. Blakus sasistajai sirmajai galvai gulēja asiņains akmens. Viņam kaklā cēlās niknas raudas, taču viņš neizdvesa ne skaņu, un viņa acis palika skaidras un sausas.

- Žēlsirdīgā velna zieds atvērs tev muti, - apsolīja kroplis. - Labāk stāsti pats: neliec man tevi mocīt. Tad es tev vienkārši pārgriezīšu rīkli. Nu runā!

Un viņš piegrūda lāpu izlūkam pie sejas, gandrīz apdziedot bārdu.

- Eh, neticīgais, - Ulss nopūšoties teica. - Un tev nav bail nekam neticēt, Kuļtjapa? Atceries Atamana vārdus toreiz krastā. Bēdas tiem, kas noraida Sūtni, viņš teica. Viņi piedzīvos likteni, ko žēlsirdīgais velns ir sagatavojis Tornim. Stunda ir tuvu. Tu toreiz atbildēji, lai šis cilvēks vispirms pārvar dzelteno dēli. Vai tev nav bail, Kuļtjapa? Tu iejaucies tā darīšanās, kura priekšā tu esi nenozīmīgāks par putekļiem.

- Noklausījies... - Kuļtjapa apmulsis sacīja.

- Atceries: es gulēju tālu, visu acīs. Es nemaz nevarēju dzirdēt jūsu sarunu.

- Tātad… kāds bija paslēpies krūmos.

- Bet kā viņš man atstāstīja jūsu sarunu? Tajā dienā es nonācu jūsu alā un vairs neizgāju no tās.

- A! Tev pateica pats Atamans!

- Vārdu vārdā? Klausies: "Kas tad viņš ir?!" "Netrokšņo, Kuļtjapa. Pādomā. Atceries svēto leģendu." "Ataman, tu esi jucis. Visas mūsu leģendas ir sieviešu muļķības un pļāpas no pirmā līdz pēdējam vārdam. Lūk ko tu uzdrošinājies pateikt. Nožēlo grēkus. Ietici, kamēr nav par vēlu. Šodien man sapnī parādījās pasaules kungs un pavēlēja: "Kad Kultjapa tevi sasies, paziņo viņam, ka neticīgie nenodzīvos līdz nākamajam saullēktam." Bet, lai tu nešaubītos un saņemtu zīmi, viņš man atstāstīja jūsu sarunu ar Atamanu, kuru neviens cits nevarēja dzirdēt.

Kuļtjapam klusi klabēja zobi.

- Ticu! - viņš aizsmacis izelsa. - Ticu! Piedod man!

Un viņš nokrita pie Ulsa kājām.

- Piedod! Piedod! viņš murmināja. Es biju kurls un akls. Bet tu mani dziedināji. Patiesi tu esi Sūtnis.

- Man žēlastību neprasi. Esmu tikai kalps.

Iebāzis lāpu atpakaļ spraugā, Kuļtjapa ar zobiem steidzīgi atšķetināja mezglus.

- Neturi ļaunu, Sūtni. Es biju stulbs un dusmīgs. O, žēlsirdīgais velns! Piedod man, novērs sodu! Ļauj man izpirkt savu vainu...

Izlūks piecēlās sēdus, berzēdams stīvās plaukstas.

- Viss būtu labojams, ja tu nebūtu nogalinājis šo nelaimīgo! - viņš sašutumā teica, pamājot ar galvu uz Aora ķermeni. - viņa asinis tevi piemeklēs!

- Viņš ir dzīvs. Dzīvs. Es nevarēju labi atvēzēties, te ir šauri, - Kuļtjapa sāka bērt, pagriežot večuku uz muguras.

Tas klusi ievaidējās.

- Aiznesīsi viņu uz paslēptuvi un rūpēsies par viņu. Līdz savu dienu beigām tu viņam kalposi un sargāsi no izsmiešanas, - Ulss pavēlēja.

- Jā! Jā! Es izdarīšu visu…

Tagad palīdzi man. Pacel mani. Tad padosi jaunu zaru, pārstādot uz tā ziedu.

Kuļtjapa nostājās uz ceļiem. Izlūks uzkāpa viņam uz pleca, atgrūdās un vienā rāvienā tika augšā. Tad paņēma no apakšas pasniegto lāpu.

Viņš stāvēja Torņa apakšā.

Virs viņa galvas, atspoguļojot vienmērīgo lāpas liesmu, spīdēja vienas no galvenajām sprauslām pulētā piltuve. Salīdzinot ar to, Ulss izskatījās pēc pundura. Pieliecies, viņš ielīda starp sprauslas malu un grīdu. Kā jau gaidīja, avārijas lūka milzīgā lejasgala centrā bija atrauta vaļā.

Pieklibojis pie piekārtā elastīgā trapa, Ulss uzrāpās augšā, atrada gaismas slēdzi un pagrieza to, ieslēdzot miniatūru plafonu ķēdi, kas gāja augšā pa avārijas šahtas sienu. Dūmi no kūpošā zara netika iesūkti šahtā, kas nozīmēja, ka augšējā lūka ir aizvērta. Viņš nometa lāpu.

Ar grūtībām kustinot savu nelocīgo kāju, Ulss uzkāpa augšā pa kāpnēm. Vairākas reizes viņš apstājās atpūsties. Kad viņš nokļuva augšā, acīs lija sviedri, koda brūci pakausī;  pēc slimības, vājie muskuļi tik tikko klausīja.

Augšējā, aizvērtā lūka bija atbloķēta. Bez grūtībām to atvēris, izlūks iekļuva pakaļgala nodalījumā. Tā kā dzinēji nedarbojās, no radiācijas nebija jābaidās. Blāvi spīdēja nedziestošās dežūrlampas, izgaismojot neskaitāmus cauruļvadus, apvalkus, cieši aizdarītas remontlūkas. Borta tīkls pateicoties Melnajai Nāvei darbojās bez klūmēm.

Zvaigžņu kuģa izkārtojums neatšķīrās no impērijas laika tipiskā. Tas atviegloja uzdevumu.

Uzkāpis pa vītņu kāpnēm līdz griestiem, Ulss nospieda pogu, un biezās niķelētās svina durvis paklausīgi aizslīdēja sānis. Ulss iegāja vāji izgaismotajā tilpnē. Kā gaidīts, lielākā daļa aizlodēto kastu ar instrumentiem un ierīcēm, ar kurām tika apgādāti trimdinieki, bija neskartas.  Šeit glabātā pietiktu, lai apgādātu veselu pilsētu-fabriku.

Neriskēdams izmantot liftu, izlūks kāpa tālāk pa pie kravas konveijera režģa šahtas piestiprinātajām kāpnēm. Viņš drīz vien nesasniedza dzīvojamo klāju līmeni, kas spirālē vijās ap milzīgo daudzpakāpju kravas telpu. Tās sākās virs kravas lūkas vārtiem, par ko liecina pirmās durvis hidrauliskā lifta caurspīdīgajā caurulē. Turklāt kāpnes vienkārši bija piestiprinātas pie starpsienas, un gar tām vienādā attālumā viens no otra bija sarkani avārijas izeju aizvari. Sasniedzis augšējo no tiem, Ulss apstājās un atvilka elpu.

Caur aizvara lūku viņš nokļuva apkalpes klājā, ko vainagoja vadības kabīne. Izlūks bija aizgājis gandrīz līdz pašam kuģa priekšgalam, līdz Torņa virsotnei, kas draudīgi pacēlās pāri naksnīgajam līdzenumam. Viņš cerēja, ka ārā vēl ir nakts un zvaigžņu kuģa iemītnieki mierīgi guļ. Diez vai viņi savos gaiteņos salikuši sargus.

Tomēr viņa sirds viegli nodrebēja, kad viņš pagrieza rokturi, pavēra lūku un ieklausījās.

Pilnīga klusuma nomierināts, viņš izgāja tukšā šaurā koridorā, kurš, pa skrūves vītnes gaitu, apvija kuģa resno viduci. Kreisā, izliektā siena bija tukša, izņemot avārijas lūkas, caur kādu viņš te bija iekļuvis. Gar labo, ieliekto sienu stiepās durvju rinda. Ulss kustējās gar to, satriekts skatoties uz durvju plāksnītēm: A, A1, A2, A3, B, B1, B2, B3, C, C1... Varēja taču uzreiz uzminēt, viņš sev teica.

Tā uz pasažieru kuģiem apkalpes kajītes kopš neatminamiem laikiem tika apzīmētas vienkārši ar cipariem. Burti ar cipariem pieņemti uz superkravas kuģiem ar lielu apkalpi. Bet šis nav kravas kuģis, uz tādiem neizsūtīja. Bet vēl? Izlūkpārvaldes fregates, protams. Bet tajā laikā  protams, tādu vēl nebija. Bet uz kādiem citiem kuģiem bija kajītes ar burtu-ciparu apzīmējumiem?

Uz militārajiem.

Klibodams, Ulss gandrīz skrēja pa gaiteņa nolietoto grīdu, kas gofrējumu bija saglabājusi tikai gar malām. Viņš steidzās pie pēdējā kaujas apkalpes numura, pie durvīm ar vienīgo literu Z. Labajā pusē mirgoja Y un Y1. Koridors atdūrās tukšā starpsienā. Izlūks nodrebēja. Tad pagrieza galvu. Nu protams. Pēdējās durvis, kas veda uz galējo priekšējo nodalījumu, atradās kreisajā pusē.

Standarta plāksnīte ar melnu zigzagu uz tās liecināja, ka Ulss beidzot ir sasniedzis savu mērķi.

Ņoslepkavotais Megs.

Pazudušais Raibais.

Prātu zaudējušais Aors.

Lohi.

Pienācis laiks norēķināties par visiem.

Nebija vērts uztraukties. Kāpēc uztraukties? Spēles iznākums jau iepriekš noteikts. Tātad, jāatvelk elpa un mierīgi jāpieskaras durvju pogai.

Uzreiz atvērās ieejas atvere.

- Labdien, cienījamais Zet, - sacīja izlūks, apstājies pie kaujas kreisera ieroču telpas sliekšņa. - Esiet sveicināts uz Galaktikā vienīgā karakuģa.

9. nodaļa AUGSTĀKĀS GUDRĪBAS GLABĀTĀJS, KUNGS ZET

Izlūkam pretī spēra soli apaļvaidzīgs jauneklis sniegbaltā halātā un tādā pašā apaļā cepurē. Acīmredzot viņš tikko bija piecēlies no guļvietas, kas vēl nebija ievāzta sienā, blakus lielai pusapaļai pultij, virs kuras spīdēja seši lokatora ekrāni.

Viņa bālo seju, kas nepazina sauli, ierāmēja blondas cirtas, kas izlīda no cepures un krita ar vilni līdz pleciem. Apmulsumā miedzās dzidri zilās acis

- Kas jūs tāds?! - viņš iesaucās spalgā pusbērnišķīgā balsī.

- Nomierinies, lūdzu. - Ulss nospieda pogu un durvis aizvērās. - Esmu tas pats pilots, kura laivu tagad sargā jūsu balbesi.

Jauneklis no izbrīna pārakmeņojās.

- Tā arī runāsim stāvot kājās? - izlūks jautāja.

Pietika ar nelielu pauzi, lai Zets pilnībā atgūtu savaldību.

- Lūdzu, apsēdieties, - viņš ar laipna valdnieka žestu norādīja uz krēslu kajītes stūrī un apsēdās uz spirālveida ķebļa, ar muguru pret pulti. -  Klausos jūs.

– Pirmkārt, kāda velna pēc, jūs iznīcinājāt dambi un atmaskojāt laivu? - atlaidies pret atzveltni un pārmetis kājas pāri kājai, iesāka izlūks. Vai ko gudrāku izdomāt nevarējāt? Vai arī jums jau nospļauties par konspirāciju?

— Atļausiet, —  atbildēja Zet tādā tonī, kas nesolīja neko labu. - Šeit jautājumus uzdodu es. Atbildes nav mana specifika. Pirmkārt, kā jūs šeit iekļuvāt?

- Elementāri. Tiklīdz es ieskaidroju, ka jūs mani gaidāt, sargi sastinga un nešaubīgi izlaida mani cauri. Patīkami sadarboties ar solīdu vadītāju.

- Meli. Nevar būt.

- Lieciet pajautāt sargiem. Viņi nenoliegs.

Jauneklis pieliecās pie selektora, nospieda vienu no taustiņiem.

— kungs eF? viņš jautāja, kad izdzirdēja atbildi. - Lūdzu noskaidrot, kāpēc cilvēks loha apģērbā netraucēti pagājis garām sargiem un nokļuvis mūsu kajītēs.

- Tas ir izslēgts, - no skaļruņa atskanēja aizsmakusi balss.

- Es arī biju par to pārliecināts. Tomēr šis cilvēks tagad sēž manā priekšā.

- Tūkstoš velnu!!!

- Pilnīgi pareizi. Lai gan briesmas man nedraud. Viņš atstāj labvēlīgu iespaidu. Noskaidrojiet pie saviem cilvēkiem un ziņojiet, kad to izdarīsiet.

Zet izslēdza selektoru.

- Ja jūs samelojāt, tas uzreiz atklāsies, - viņš teica. - Pagaidīsim rezultātus. Bet pagaidām turpināsim. Ar kādu nolūku jūs nolaidāties uz šīs planētas?

- Atvedu degvielu, - atbildēja Ulss. - Trīsdesmit konteinerus.

— Ko-o?! - Jauneklis pārsteigts pacēla uzacis. Viņš paklusēja, pārdomādams dzirdēto. Ulss instinktīvi saprata, ka te viss nav kārtībā. Viņš pieļāvis pirmo kļūdu, kas var izrādīties arī pēdējā.

- Kāpēc tik ātri? - vaicāja Zets, un viņa ledus zilās acis nelāgi samiedzās. – Bija noteikts cits datums.

Nu tas vēl sīkums. Nevajag pat neko izdomāt.

– Nācās pasteigties. Kaut ko uzošņāja izlūkošana un nogrāba dažus mūsu puišus. Mēs negaidījām, kad pienāks mūsu kārta.

- Kas - mēs?

- Hisks, Tods un es.

- Beidzot. Ar to bija jāsāk.

Bet jautājumus uzdodat jūs, vai ne? - Izlūks iedzēla.

Tikai nedomājiet, ka tie jau beigušies. Šaubas jūs neesat kliedējis. Kāpēc nenosēdāties pa nakti fermā, bet turpinājāt spēlēt paslēpes? Kāpēc nedevāt norunātos signālus? Jūs rīkojāties tik nekaunīgi, it kā jums nebūtu ne jausmas, ka mums ir lokators. Protams, mēs jūs uzskatījām par spiegu. Jūs vienkārši uzprasījāties, lai jūs notriec. Un tagad, kad jūsu laiva arestēta un jūs esat manās rokās, jūs atnākat, stāstiet pilnīgus melus un cerat, ka es noticēšu nevienam jūsu vārdiem. Tik naivs es neesmu.

- Man būs jāsāk no sākuma. Citādi jūs jau iedomājāties, ka esmu no izūkdienesta.

- Man par to nav šaubu.

- Tātad, klausieties, - Ulss runāja vienmērīgā, gandrīz vienmuļā balsī, it kā nebūtu pienācis ilgi gaidītais izšķirošais brīdis, kura dēļ viņš riskēja. -  Ar jums sadarboties mani pārliecināja Vecais.

Zets saviebās.

– Vai tiešām man būtu jāzina visu izpildītāju iesaukas? Nieki. Pastāstiet, labāk, kāpēc piekritāt. Tas būs daudz interesantāk.

Tātad Vecajam tiešām nav nekāda sakara ar to? Vispār jaunietis neatbildēja ne jā, ne nē. Šī zefīrā būtne ar meitenīgajām cirtām patiesībā ir bīstams un viltīgs pretinieks. Labi, paskatīsimies, kurš uz kura ēsmas uzķersies.

Mani motīvi ir pavisam vienkārši. Esmu rezerves pilots, otrā šķira, apkalpoju kravas kuģus. Nav sakaru, nav izredžu, nav iespēju sevi parādīt. Piekrītiet, tas ir neapskaužams liktenis. Es uzskatu, ka esmu pelnījis labāku.

- Ā, ambīcijas. Patiešām, jūsu pasaulē tā ir vienīgā piedeva dzīvei. Ļoti pārliecinoši dzejojat. Turpiniet.

- Es nedzejoju! - Ulss nozibināja acis. - Jums nesaprast, kā tas ir, kad esi pastumts malā, iegrūsts niecību kategorijā, kad  viduvējības  plaukst un zeļ, bet nepūlas nolaisties līdz tavam līmenim!

- Nu-nu. Bez lieka karstuma un satraukuma. Tālāk.

- Es sapratu, ka šī bija mana vienīgā iespēja izlauzties no bezjēdzīgās veģetatīvās dzīves, kas…

- Es teicu, tālāk.

Ulss nošņācās, norijot atlikušo tirādes daļu un nomierinoties.

- Kad izlūkdienests nogrāba Ediju, - viņš atsāka, - konteineri jau bija gatavi iekraušanai. Jebkurā brīdī mūs visus varēja arestēt. Nomaiņai izdevās iekārtot mani. Lidojums bija it kā uz Soforosu...

- Īsāk.

- Kad lieta nonāca līdz kursa maiņai, viena pēc otras sākās nepatikšanas. Vispirms…

- Pagaidiet. Kāpēc tika notverts Edijs?

Zets pratināja profesionāli. Viņš bija apguvis visus šīs sarežģītās mākslas smalkumus. Viņa acis pamanīja vismazākās izmaiņas izlūka sejas izteiksmē.

Tas tikai pabrīnījās vien.

- Es jau teicu, izlūkdienests kaut ko uzošņāja. Viņi nogrāba visu apkalpi, ar kuru Edijs bija lidojis iepriekš. Kravas nosūtīšanu nācās forsēt.

- Jūs teicāt, ka Edijs tika arestēts, kad degvielas krava jau bija sagatavota. Nesaskan.

- Tos puišus nogrāba kosmoostā trīs, - Ulss pacietīgi skaidroja. - Mūs laikus brīdināja, un nācās iet uz visu banku.

Kas brīdināja?

- Es nezinu? - izlūks uzsprāga. - zinu tikai to, ka mani izvilka no viesnīcas un skriešus aizsūtīja uz ostu. Tur es saņēmu baržu ar konteineriem, kuru būtu vajadzējis vadīt nabaga Edijam. Aizvedu to uz kuģi. To kas noticis man pastāstīja Tods. Viņš gan pārāk neiedziļinājās detaļās.

- Nezināšana ir diezgan ērta pozīcija, lai aizstāvētos, vai ne?  Atstāsim to, pastāstiet, kas notika lidojumā.

– Bet lidojumā notika lūk kas. Tas nelietis Hisks izgrāba no aptieciņas narkotikas un piesūcās ar tām līdz ārprātam. Mums ar Todu nācās viņu slēpt, lai netrāpās acīs kapteinim. Tiklīdz kravas kuģis nokļuva ārpus tiešās komunikācijas zonas un bija gatavs nirt, mēs ar Todu gribējām neitralizēt kapteini. Bet viņam radās par kaut ko aizdomas un pie rokas gadījās parastais revolveris. Un pirms es viņu paspēju sarullēt, viņš nošāva Todu uz vietas.

Zeta uzacis nicinoši pacēlās.

- Klaji meli. Nekad neticēšu, ka jūsu rafinētie humānisti ir iemācījušies nogalināt.

- Es pats tam neticēju. Bet kas viņam atlika, kad Tods izvilka savu nazīti? Iespējams, kapteinis gribēja viņu tikai ievainot plecā, vai vienkārši izšāva aiz nemākulības... vispār jau no tā Todam vieglāk nekļūst.

– Pieļausim. Bet Hisks, es ceru, izdzīvoja? Viņš labi zina signālus, paroles un nosēšanās vietu.

- Jūsu sasodītais Hisks atrodas savā kajītē, sanarkojies pēc sirds patikas. Un pietiek pieklauvēt pie viņa kajītes durvīm, viņš sāk bļaut ka izgāzīs iekšas jebkuram bezkauņam, kurš uzdrošinās viņu traucēt par niekiem. Šis lops kļuvis galīgi vājprātīgs.

Ak, kā jums gan nepaveicās.

- Domāju gan, - izlūks izlikās ka nav pamanījis izsmieklu. – Labi, ka navigācijas istabā atradu jūsu planētas koordinātu ierakstu. Citādi es pat nezinātu, kurp jālido.

- Tas nelietis nepaļāvās uz atmiņu?! Viņš uzdrošinājās atstāt tik svarīgu pierādījumu, piedevām būdams uz iekrišanas robežas?! - Zets niknojās.

- Tieši tā. Paradoksālā kārtā tas izglāba gan mani, gan jūs. Es lidoju, zinot tikai planētas koordinātes, uz kuras atrodas kuģis, un jūsu vārdu.

– Jūtos aizkustināts. Bet šajā kritiskajā situācijā jūs uzvedāties visnoslēpumainākajā veidā. Sākumā lidinājāties laivā virs līdzenuma, kaut ko ošņādams.

- Ko, jau vairs nevarēs paskatīties uz jūsu lohiem? Es nekad neko tādu nebiju redzējis...

- Tad paslēpāties ūdenskrātuvē, - Zets turpināja. - Iedomājāt, ka mēs jūs pazaudējām no redzesloka? Nekā nebija. Lokators pamanīja jūs zemajā lidojumā, divas sekundes pirms ieiešanas ūdenī, laiva parādījās redzamības zonā.

- Es slēpjos ne jau no jums. Izlūkdienests jau varēja būt kaut ko uzošņājis un līdzenumā iefiltrēt savus cilvēkus, atstāt slazdu.

— Vai viņiem nebūtu bijis vieglāk ar patruļkuģiem bloķēt planētu?

Kas zina, kas viņiem vieglāk. Man bija bail nolaisties nekaunīgi un visu priekšā. Jau bez visa tā es riskēju bez mēra.

- Tā ka jūs esat atvedis degvielu, mēs kļūstam par Galaktikas saimniekiem. Baidīties ir muļķīgi.

- Ko es varēju zināt, varbūt jūsu kuģis vēl nav gatavs startam ...

Selektors klusi iepīkstējās. Zets nospieda uztveršanas taustiņu.

- Ziņo eF. Sargu maiņa apgalvo, ka šajā naktī neviens Tornī neiegāja. Bet lohus viņi pat tuvumā nelaiž.

- Mirklīti. Jauneklis izslēdza mikrofonu un izsmējīgi paskatījās uz Ulsu: — Kā jūs to izskaidrosiet?

- Kas tur ko skaidrot? Viņi nobijās, kad tika saukti pie atbildības. Saprata, ka pieļāvuši kļūdu. Tagad cenšas visu noliegt. Bet kā gan citādi es varēju šeit iekļūt? Nokritu no debesīm?

– Patiešām, – Zets vēlreiz nospieda taustiņu. - kungs eF, es jau paskaidroju, ka pie manis tagad sēž ciemiņš. Pajautājiet saviem cilvēkiem vēlreiz. Un efektīgāk, efektīgāk! - Viņa augstā melodiskā balss aizlūza.

- Sapratu. Atļausiet izpildīt?

- Viņu vaina ir acīmredzama. Skatieties, lai tā nekļūst arī par jūsējo.

- Klausos! - nobrēcās brašais kalpotājs. Zets izslēdza selektoru.

– Atliek noskaidrot: kur jūs atvēsinājāties veselas piecas dienas? Kāpēc neatnācāt uzreiz, nekavējoties?

Ulss norādīja uz pietūkušu ceļgalu un sauso kreveli koduma vietā.

- Izkāpjot mani sakoda dzeltenā dēle.

- Jūtu līdzi. Pareizāk sakot apsveicu, jo esat palicis dzīvs.

– Tiklīdz varēju pārvietoties pats, uzreiz devos pie jums. Tas arī viss.

— Neticami. Jūsu stāstā ir pārāk daudz kas neticams.

- Dzīve ir trakāka par jebkuru izdomājumu. Negribiet - neticiet. Bet kas tad pēc jūsu domām bija patiesībā?

– Patiesībā jūs esat izlūkdienesta kaujinieks, kurš pieļāva milzum daudz muļķīgu kļūdu. Galvenā no tām ir laivas zaudējums. Tagad jūs mēģināt pārspēt mani viltībā, lai varētu nokļūt laivā un droši atgriezties pie savējiem.

- Ak tā? Bet, ja mani sūtīja izlūkdienests, tātad konteineri pārtverti. Jūs esat atmaskots. Viss zaudēts.

- Nedomāju gan. Pagaidām atmaskots esat tikai jūs. Pie kam jūsu nāve būs neapskaužama, vai zināt.

Bet kur tad loģika? - Ulss uzliesmoja.

- Nebļaustieties. Esmu zaudējis lielo prieku iznīcināt jūs visus. Pretī saņēmu mazu - iznīcināt vienu spiegu. Mainās mērogs, bet ne pats prieks.

– Jūs taču esat maniaks! - noelsās izlūks. - Ar ko esmu sapinies! Ar šaurpierainu mežoni!

- Izvēlieties izteicienus.

- Stulbums, murgi! Kāpēc izlūkdienestam jūs provocēt?! Kāpēc sūtīt laivu, zinot, ka jums ir ieroči un lokators! Atļausiet! Vai es izskatos pēc pašnāvnieka?

Viņu pārtrauca selektora signāls.

- Ziņo eF, - atskanēja no skaļruņa. - Sargi atzinās visā.

- Nu tad labi.

– Kā pavēlēsiet ar viņiem rīkoties?

Jūs jautājat man, kā jārīkojas šādos gadījumos? - Zets ar  pirkstu nikni pagrūda slēdzi. - Pie kā mēs apstājāmies?

- Pie tā, ka es neesmu pašnāvnieks. Bet pieņemsim, ka es tomēr esmu aģents. Viens kā pirksts, parastajā kuģa laivā, kurai nav izlūkošanas aparatūras. Ne pieseguma, ne sakaru... Kopumā acīmredzami lemts neveiksmei un nosūtīts drošā nāvē. Kā, jūsuprāt, tas ir izlūkpārvaldes stils?

— Spriedumam netrūkst smalkuma. Bet varbūt tieši uz to likts aprēķins.

- Aprēķins? Kāds aprēķins? Kāds ir mērķis? Jūs atbruņot? Jūs nevienam neesat bīstams. Ja jūsu cilvēkus arestējis izlūkdienests, nevienam citam par jums vairs nav daļa. Kamēr pēc tūkstoš gadiem neiemācīsieties pats ražot īpaši smago degvielu. Bet līdz tam sēdiet uz savas planētas kā pūce dobumā. Tā ka nekāda aprēķina nevar būt.

- Aprēķins ir vienkāršs, - iebilda jauneklis. - Maz ticams, ka arestēti visi aģenti bez izņēmuma. Un jūs esat atsūtīts, lai uzzinātu...

— Es neko negribu uzzināt! - Ulss atkal uzsprāga. - Uzšķaudu tiem jūsu aģentiem! Es atvedu degvielu! Saprotat? Deg-vie-lu! Bet jūs spēlējat muļķi. Un laiks jau zaudēts. Ja nu īstie izlūki jau ir ceļā uz šejieni?

– Lai tik pamēģina bāzties.

- Bet kāpēc bāzties, kam tas vajadzīgs? Viņi aizdzīs kravas kuģi, tas arī viss.

- Labi, - Zets teica pēc īsām pārdomām. – Viss ir loģiski, ticami, pārliecinoši. Izņemot vienu detaļu. Tik drosmīgs, veikls un viltīgs cilvēks kā jūs, maz līdzinās otrās klases rezerves pilotam. Jūs esat rūdīts profesionālis. Lūk kas jūs esat.

Viņi minūti klusēja, ar acīm urbjoties viens uz otrā. Ulss sirdī izrādīja cieņu tam, cik graciozi viņu tomēr apspēlējuši. Turpināt liegties nebija jēgas.

- Jā, - viņš pārtrauca klusumu. - Jums taisnība. Esmu kadru izlūkdienesta aģents.

Jauneklis apmierināti pasmaidīja.

– Nu lūk, tas jau ir daudz interesantāk. Iegūsiet tiesības dzīvot apmaiņā pret vissīkākajām ziņām. Pastāstiet: kā notika mūsu iekrišana, kas zināms izlūkdienestam un ko tas vēl cenšas noskaidrot? Un pats galvenais – ko jūsu saimnieki plāno darīt turpmāk. Tad kopīgi padomāsim, kā situāciju labot.

- Pagaidiet. Es vēl nepateicu visu. Vajadzētu precizēt: es esmu aģents pagātnē. Nesen tiku diskvalificēts par nedisciplinētību un pārcelts uz rezerves pilotiem. Tas ir vienīgais, ko nepieminēju.

- Ā, karjeras sabrukums. Aizvainojums uz likteni.

- Ne uz likteni. Uz visiem šiem tīrajiem rīmām...

— Tad arī jums piedāvāja ar mums sadarboties?

- Jā. Ņemiet vērā, ka es pārzinu izlūkdienestu kā savus piecus pirkstus. Pazīstu kosmosu, koloniju. Apmācīts pilotāžai. Domāju, jūs mani spēsiet novērtēt.

Tomēr tas nepadara jūsu stāstu ticamāku. Pagaidām jūs mani ne par ko neesat pārliecinājis.

- Paklausies, Zet... - izlūks noguris sacīja.

— Kungs Zet, ar jūsu atļauju.

"...kāpēc jūs vispār ievārījāt šo putru, ja baidāties pat no savas ēnas?

– Operācijas plānu izstrādāja jau sen, mani priekšgājēji. Pēdējais no viņiem pēkšņi nomira no sirdstriekas, un es ieņēmu viņa vietu.

Lūk kā. Varas maiņa. Jāpieņem, ka pašreizējais Zets vēl nav pilnībā pārņēmis visus vadības smalkumus. Un ļoti labi. Bijušais, pieredzējušais, varēja arī neiekrist lamatās. Paveicās.

- Ko tad tagad pavēlēsiet darīt? - izlūks jautāja. — Aizvest konteinerus atpakaļ uz kosmoostu un jūsu vārdā atvainoties?

— Bet ko piedāvājat jūs?

- Ej tu pie velna! Idiots! Puņķutapa! Es taču atnesu pasaules atslēgas!

- Jūs aizmirstaties, mīļumiņ.

— Gļēvulīgais kretīns! - Ulss nobrēcās. - Viss var sabrukt jebkurā minūtē! Arī bez tā, re cik daudz laika zaudēts! Bet jūs svinat gļēvuli! Stulbiķis!

- Šķiet, ka esat aizmirsis, ka atrodaties manā varā, - kungs Zet nicinoši samiedza acis.

- Nu nē, putniņ! Ulss pielēca no krēsla un noliecās pār mierīgi sēdošo Zetu, saspraudis rokas sānos. - Es tevi esmu sagrābis aiz rīkles! Tu man esi lūk kur! - Viņš pakratīja dūri. - Vēlies valdīt pār Galaktiku? Ņem! Tikai uz pusēm. Sadalīsim laupījumu no šejienes līdz šejienei. Piecpadsmit kiloparseku tev, piecpadsmit man. Citādi es nepakustināšu ne pirkstu, lai viss ripo pie velna!

Zets pacēla uzacis.

- Oho, jums gan krietna apetīte.

- Bet jūs kā domājāt!

Pieņemsim, ka es piekrītu. Kādas garantijas jums ir vajadzīgas?

Es pats esmu sev garantija. Tev bez manis neiztikt. Tāds cilvēks kā es ir atradums, vai tad nesaproti? Vai arī tu ceri viens pats pārvaldīt visu Galaktiku? Formāli diktators būsi tu. Lūdzu. Mani uzskatīs par tavu vietnieku. Savāc visus vizuļus un titulus, bet katrs valdīs pats, savā pusē.

- Jocīgi, - Zets pasmīnēja ar lūpu kaktiņiem. — Jūs lieliski kaulējaties. Man jāatzīst, ka jūsu apgalvojumi nav nepamatoti. Ikviens jūsu vietā būtu rīkojies tāpat. Es to biju paredzējis un esmu gatavs pieņemt jūsu noteikumus.

- Bet ņem vērā, - Ulss nevarēja rimties. - Ja lauzīsi vienošanos, vaino pats sevi. Nožņaugšu ar kailām rokām. Un nekādi štempi neglābs.

- Beidziet. Esmu reālists. Vietvaldis tiešām ir vajadzīgs. Jūsu kandidatūra, cik varu spriest, ir ļoti piemērota. Domāju, ka starp mums vairs nebūs nekādu nesaskaņu.

- Pa rokām! — izlūks iesaucās.

Zeta sejas muskuļi nedaudz sarāvās, un viņš ar grūtībām apspieda smīnu.

- Lai arī kas jūs patiesībā būtu, vilcināties nav jēgas, - viņš teica. - Uz spēles ir likts Visums, un kauliņi ir mesti. Ja jūs melojat, es acīmredzami esmu zaudējis, ja nē, esmu uzvarējis. Nav vērts baidīties no tā, kas jau noticis.

Viņš ieslēdza selektoru:

— Kungs eF? Pēc trim minūtām pie izejas izvietojiet četrdesmit vīru grupu. Es pastaigāšos pa līdzenumu.

- Kā? — izbrīnīti jautāja balss skaļrunī.

- Vai es neskaidri izteicos? Man jāaiziet līdz upei un atpakaļ. Nodrošiniet apsardzi.

— Tātad jūs tiešām iziesiet ārā no Torņa? - eF turpināja brīnīties.

- Jā. Izpildiet.

Zets piecēlās un atvēra sienā lifta durvis.

- Lūdzu.

Viņi iegāja kabīnē un ātri nobrauca lejā.

- Es stingri pavēlēju, nevienu nelaist pie laivas bez manas personīgās klātbūtnes, - skaidroja Zets. - Piesardzības nekad nav par daudz.

— Saprātīgi, — Ulss pamāja.

Lifts apstājās. Pie gaisa slūžu izejas viņus gaidīja divās rindās sarindota melnu balahonu nodaļa. Aizelsies resns vīrietis baltā mantijā ar melnu svītru, acīmredzami kungs eF, zemu paklanījās. Zets viņam atturīgi pamāja un, Ulsam sekojot, devās uz trapa kāpnēm. Labi apmācītie sargi ieslēdza abus karē un devās gājienā, pielāgojoties valdnieka gaitai un draudīgi izlikuši asās lāpstas.

Traps aizveda tumšā, nepatīkami smakojošā štempu barakā. Rievotās grīdas segumu nomainīja bruģēts ceļš, kas veda cauri steigā atvērtajiem vārtiem.

- Nevarētu mazliet lēnāk? - Ulss noņurdēja. – Mana kāja vēl nav atguvusi lokanumu.

- Ak jā, - Zets samazināja ātrumu.

Viņi iznāca rītausmas līdzenumā. Bija stunda, kad tropiskās nakts smacējošais siltums nomainās ar dienas karstumu. Spīdeklis vēl nebija parādījies no aiz plato brūnās grēdas, bet debesis jau bija gaišākas un kļuvušas pelēcīgi zilas. Kaut kur ārpus necaurredzamās atmosfēras, virs planētas riņķoja kravas kuģis ar trīsdesmit degvielas konteineriem kravas telpā.

Karē priekšējā mala pārrindojās ķīļa formā. Ar spērieniem sargi modināja un izklīdināja lohus, kas gadījās valdniekam ceļā.

- Baržu nosēdiniet tieši pie Torņa vārtiem, - Zets pusbalsī skaidroja. - Iekrausim konteinerus un tūlīt pacelsimies.

- Ko darīt ar kravas kuģi?

- Atstājiet orbītā. Pēc starta patrenēšos šaušanā pa kustīgiem mērķiem. Vēlāk noderēs.

- Bet cilvēki?

Zets neizpratnē pacēla uzacis, it kā Ulss būtu pateicis kaut ko ļoti stulbu.

-Mums vairs nebūs vajadzīgi ne lohi ne štempi, - viņš paskaidroja.

Gājiens šķērsoja līdzenumu, garām kāpām un devās uz ūdenskrātuves sauso gultni, kur netālu no laukakmeņa - izlūka iezīmes, štempu trīskāršā gredzena ielenkumā gulēja apkalpes laiva, ko no sāniem apskaloja ātrā kalnu straume, par kādu bija pārvērtsies upe. Ieraudzījuši melnā kvadrāta centrā balto mantiju, sargi steigšus pašķīrās.

Ulss apskatīja laivu un pārliecinājās, ka tā ir pilnīgā kārtībā. Tad pielika pirkstu pie iedobuma bortā, un atvāzās blisteris.

- Lieciet viņiem palīdzēt, - izlūks palūdza, nogūlies ar krūtīm pret sānu bortu un mēģinot pārmest tam pāri kāju.

Zets tik tikko manāmi pamāja ar galvu, un štempi metās pacelt Ulsu.

— Gaidu baržu, — Zets īsi pateica un pagriezās, lai dotos prom.

- Vēl mirklīti! Gandrīz aizmirsu. Vēl divi vārdi.

- Kas vēl?

Ulss pašķielējas uz sardzi. Zets pagriezās un ar skatienu norādīja distanci, līdz kādai melnajiem balahoniem vajadzēja atkāpties. Tie steidzīgi paklausīja.

— Klausos, — Zets sacīja, nedaudz pieliecies pret krēslā sēdošo izlūku. Tas sagrāba valdnieku aiz apkakles, ar otru roku ietrieca pa nervu stumbru zem auss un ar rāvienu ievilka ļengano ķermeni pār sānu bortu.

Pirms sargi paspēja atjēgties, caurspīdīgais blisteris aizcirtās, un laiva kā svece uzlidoja debesīs.

III DAĻA CILVĒCĪBAS PRINCIPS

.

1. nodaļa SKATĪJUMS NO MALAS

Starp neskaitāmajiem zvaigžņu izbārstījumiem, kas izklājās ovālā virpulī tūkstošiem parseku tālumā, starp visu šo dzirkstošo, neiedomājami milzīgo karuseli, tā malā, ap parastu, starp citiem spīdekļiem, zvaigzni, griezās maza zila planēta un tās nenozīmīgas masas izspiestajā četrdimensiju iedobē, pa eliptisku trajektoriju riņķoja un riņķoja metāla graudiņš, kas nejauši bija kļuvis par kapenēm vienai saprātīgai būtnei un par cietumu vēl divām citām.

Tas savā klēpī nesa trīsdesmit čaumalas, piepildītas ar super-smagu pašsairstošu vielu, kuras dēļ divkaujā uz nāvi sadūrās divi likteņi, ieskauti vēl mazākā metāla graudā nekā tas, kas riņķoja elipsē ap planētu, un šie abi graudi strauji, to mēroga izteiksmē, tuvojās viens otram; tad viens norija otru, un zilā planēta palika tālu aiz muguras, bet metāla drupatas, kas izšļakstīja enerģijas kūli, iznesa cauri starpzvaigžņu telpai būtnes ar savu izaugsmi, centieniem, cīņu, kopā ar visu, kas tajā brīdī norūpēja un aptumšoja viņu prātus, apgrūtinot apzināties, ka viņi patiesībā atrodas, nevis metāla apvalkā, kas lido cauri tukšumam, nē, plašākā, daudz plašākā, nekā ir dots saprast.

Un ja būtu kāds, kas spētu aplūkot visu Visuma kopainu no ārpuses, precīzāk, ja tāds skats būtu iespējams pats par sevi, bez jebkādām atkarībām, mijiedarbībām, un sekām, un, kas zina, varbūt tāds tiešām ir, lai gan tas ir vismaz dīvaini - runāt par tā esamību, kas aptver visu esošo bez pēdām, un tāpēc, ja mēs atzīstam šāda skatiena klātbūtni no malas, viņš nepamanītu metāla putekļu grauda, kurā ceļo dzīvas būtnes, kustību.

Bet pat to pamanot, viņš neuzskatītu par savas uzmanības cienīgu vai, pareizāk sakot, nemaz neatšķirtu tos biolauka uzliesmojumus, spēka līniju iejaukšanos, neparedzamus un nekontrolējamus staru kūļus sajauktu starojumu, vārdu sakot, visas tās kaislības, kas satricina sauju saprātīgas protoplazmas, kura sadalīta vairākos bioloģiskos indivīdos un atrodas iekšā dobā graudā, kas izšļāc enerģiju, pazuduši kaut kur uz dzirkstoša, neiedomājami milzīga karuseļa malas, starp ovālu viesuli, starp neskaitāmo parseku zvaigžņu tūkstošiem.

2. nodaļa BROKASTIS DIVATĀ

- Nu lūk, tagad mans viesis esat jūs, - Ulss teica, pamanījis, ka kungs Zet pamodies. - Un tagad uzdot jautājumus sākšu es. Neņemiet ļaunā.

Jauneklis vērīgi paskatījās uz viņu.

- Labi izdomāts, - viņš atzina. - Nu ko, es taču neizsēdzu arī šādu variantu.

Bet viņš prot zaudēt, - nodomāja Ulss. Ar visu naidu pret viņu izlūks saprata, ka šāds ienaidnieks ir jāciena.

- Sāksim sarunu, kungs Zet. Laiks ir dārgs.

- Vispirms tomēr es gribētu paēst, - jauneklis kaprīzi paziņoja. - Jūsu dēļ es vēl neesmu ēdis brokastis.

Te nu arī pats Ulss juta, cik ļoti viņam tukšs vēders.

- Tūlīt atnesīšu ēdienu, - viņš apsolīja, izgāja ārā un katram gadījumam aizbloķēja kapteiņa kajītes durvis, kurā bija ievietojis savu gūstekni.

Atvēris blakus esošās durvis, kas veda uz kopkajīti, viņš neviļus sastinga uz sliekšņa. Neskatoties uz pareizi funkcionējošu gaisa kondicionēšanas sistēmu, degunā iesitās šķebīga līķa smaka.

Uz grīdas starp izmētātām tukšām ampulām, saburzītiem iesaiņojumiem, atvērtām kastēm, ēdiena pārpalikumiem sēdēja Hisks, grozīdams rokās izlādētu inžektoru. Širakešs pielika sprauslu gan pie elkoņa locītavas, gan pie augšstilba un, veltīgi nospiežot mēlīti, svētlaimīgi bolīja acis uz debeszilajiem griestiem. Šķita, ka viņš Ulsu nemaz neredz. Tods gulēja pie sienas. Pseidomehāniķa galva nedabiski sasvērās atpakaļ, viņa pietūkušajā sejā bija redzami purpursarkani plankumi. Viņa stiklainās acis izskatījās aizvainotas un apmulsušas.

- Par ko tu viņu tā? - jautāja šokētais izlūks.

Širakešs iesmējās.

- Paskat tik, smird, - viņš teica. - Sliktāk nekā dzīvs.

- Es jautāju, kāpēc tu viņu nožņaudzi?

- Nav ko te širvu izniekot. Es aizmigu atslēdzies. Bet viņš manu ratiņu, gnīda nozaga. Man pašam nepietika, - piepūtis lūpas paziņoja kolonists.

Ulss ieskatījās širakeša platajās, mierīgajās acīs un sarāvās. Hisks bija zaudējis prātu.

Izlūks satvēra smago mirušo zem padusēm un aizvilka uz noliktavu.

Tagad jau divas nosarmojušas kapsulas gulēja blakus, pilnīgi neatšķiramas viena no otras. Stāvot virs tiem, Ulss jutās tā, it kā arī viņa sirds būtu iegremdēta šķidrā slāpeklī.

Abi nāves gadījumi varēja nenotikt.

Tas nebūt nenozīmēja, ka viņš sevi uzskatītu par vainīgu. Un ne jau vainā meklējama būtība. Bet gan tajā, ka neatgriezeniski pazudušas, divas dvēseles, divi prāti  un jebkādas atšķirības starp tām izgaist pirms zaudējuma smaguma, jo, lai cik labs vai ļauns, godīgs vai zemisks, tīrs vai netīrs cilvēks būtu, nāve paliek nāve. Tā aizslauka visus, nepieņemot atšķirības, un tās triumfa brīdī viss Visums nodziest. Ijens Megs un kolonists Tods iekrituši Lielajā Nekurienē. No universālā Visuma atņemti divi vietējie Visumi. Ulss zināja, ka viņa sirdsapziņa neliksies mierā, kamēr vien viņš to atcerēsies. Un zināja arī to, ka aizmirstība tiks liegta.

Ar nospiestu dvēseli izlūks atgriezās kapteiņa kajītē. Zeta neizpratnes pilnais skatiens viņam atgādināja solītās brokastis. Viņš atkal devās uz kopkajīti, kur nevienam uzmanību nepievēršošais Hisks spēlējās ar tukšām ampulām, izliekot tās vēdeklī, pēc tam pēc kārtas.

No pustukšās ēdiena kastes Ulss izņēma divus biezus plastmasas maisiņus.

Iepazinies ar to saturu, Zets nedaudz paviebās, bet sekojot izlūka piemēram, norāva no caurspīdīgās bļodas foliju un iemērca proteīna briketi mineralizētajā ūdenī.

- Nav slikti, ziniet, - viņš atzina, košļājot uzbriedušo masu.

- Labāka trūkuma dēļ, - Ulss norūca, atcerēdamies aminorellas tvertni.

- Nu, un kur mēs tagad lidosim?

— Pagaidām tikai ieskrējiens. Īpašas steigas nav. Mums taču ir daudz par ko parunāt, vai ne?

- Kļūdāties. Es nedomāju sarunāties ar parastu izpildītāju. Tas nav mans līmenis.

Gribat vai nē, no sirsnīgas sarunas neizvairīties.

- Atkārtoju, mēs stāvam uz pilnīgi atšķirīgiem pakāpieniem, - auksti iebilda Zets. - Jūs neesat nekas vairāk kā sava veida štemps. Jūs esat apmācīts veikt aizsargfunkcijas. Un diez vai jums būs svarīgi – ko un no kā sargāt. Bet es esmu nolēmis izskaidroties tikai tiem, kas reāli pilda varas funkcijas. Ar jūsu vadību.

- Tur jau tas āķis, ka es tagad esmu pats sev vara un vadītājs. Es tiešām esmu bijušais izlūks, pazemināts par otro pilotu. Pēc kapteiņa nāves kuģa vadība pārgājusi man.

— O, ceru, ka spožā karjera nav sareibinājusi jums galvu?

- Nedruskas.

Paēdis izlūks vēroja, kā Zets no tūbiņas aizrautīgi malko saldo krēmu. Šis jauneklis ar eņģeļa izskatu gandrīz pārspēja izlūkdienestu un gandrīz sagrāva Galaktisko līgu. Ulss neviļus atcerējās Melnās Nāves sakropļotos lohus, Aora neprātīgās acis, nazi kapteiņa Mega krūtīs...

Pabeidzis brokastis, Zets nometa zem galda saplacināto tūbiņu un ierunājās:

– Tomēr es dotu priekšroku nozīmīgākiem sarunu biedriem par jaunizcepto kravas kuģa kapteini.

- Paceliet tūbiņu un nolieciet to uz galda, - Ulss pavēlēja.

– Pat nedomāju.

Viņu acis sakrustojās: izsmejošās - Zeta un naidīgās - izlūka.

- Apgalvoju, ka agrāk vai vēlāk jums tas būs jāizdara.

- Esmu pārāk pieradis, ka man tiek sniegti sīki pakalpojumi, - jauneklis nopūtās. - Varat pacelt pats un uzskatīt, ka ar to jums tiek izrādīts gods.

- Kā vēlaties. Brīdinu: kamēr nepacelsiet tūbiņu, nesaņemsiet pārtiku.

Zetam iepletās acis.

- O, nezināju, ka izlūkdienests izmanto spīdzināšanu...

– Kāda tur spīdzināšana, tikai higiēnas iemaņu ieaudzināšana.

Zets ar niknu skatienu urbās Ulsā. Tad kaut kas no šī skatiena pēkšņi izgaisa. Viņš noliecās, paņēma tūbiņu un nolika blakus atvērtajam iepakojumam.

Tikai nedomājiet, ka varat kaut ko iegūt, piedraudot, - viņš brīdināja. - Es no jums nemaz nebaidos.

– Bet velti.

- Nu ko jūs varat man nodarīt? - Zets uzmeta augstprātīgu grimasi. - Mocīt? Nonāvēt?

- Jūs lieliski zināt, ka tas ir pretrunā ar mūsu dzīves galveno principu.

- Tiesa, jūs varat mani nosūtīt atpakaļ cietumā, - jauneklis turpināja. Bet es līdz šim jau dzīvoju cietumā. Es nevarēju pamest Torni, vēl jo mazāk planētu. Es domāju, ka vissaprātīgākā izeja no situācijas ir atgriezt mani savā Tornī. Jūsu priekšnieki to noteikti atzīs par vispiemērotāko.

- Nu ko, atgriezt jūs varu, - domīgi sacīja Ulss. - Kaut tūlīt pagriezīšu atpakaļ. Tikai izlaidīšu jūs  līdzenumā un piedevām kailu. Dzīvosiet starp lohiem, būsiet lohs. Izjutīsieti uz savas ādas, kas ir Melnā Nāve. Radiācijas apdegumi, distrofija, katarakta utt. Vēlaties?

- Jūs to neuzdrošināsieties.

- Kā vēl uzdrošināšos.

- Nu ko, sargi mani pazīs jebkurā apģērbā. Tiklīdz es nonākšu pie vārtiem, un ...

- Un jūsu štempi jūs ar baudu sakapās ar lāpstām. Tiklīdz pazīs pēc sejas, sitīs līdz nāvei, sakropļos līdz nepazīšanai, un neviens viņiem nepieprasīs nekādus paskaidrojumus. Vai domājat, ka viņiem nav par ko ar jums norēķināties?

Zets neiebilda. Šķiet, ka viņš saprata.

- Bet kas būs, ja es jūs atgriezīšu, bet ne uz jūsējo, bet uz citu planētu? - izlūks turpināja. - uz tādu, kur gaiša āda nav cieņā? Un jūs kopā ar citiem baltajiem vergiem locīsiet muguru plantācijā, līdz ceļiem dubļos, mirstot no drudža. Jūs saņemsiet pamaz balandas, bet daudz ar pātagu. Tad gan nepaliktu nekādu izredžu atgriezties Torņa vadības kabīnē. Kā būtu ar to, kungs Zet?

- Neticu, ka jūs esat spējīgs uz šādu zvērību.

— Bet ko lai dara? Kamēr jūsu aģenti nav izķerti līdz pēdējam, jūs draudat ar nāvi visai cilvēcei. Un atgriezt jūs diktatora krēslā būtu pilnīgs neprāts.

- Tā. Saprātīgi. Bet vai varat man garantēt drošu atgriešanos neliekot šķēršļus, ja es piekāpšos?

Citiem vārdiem sakot, ja nosauksiet savus līdzdalībniekus?

- Jā.

- Tad nav jēgas jūs sodīt. Apsolu, ka tādā gadījumā jūs atgriezīsities Tornī.

Vai esat pietiekami atbilstošs, lai izlemtu tik svarīgu jautājumu? Jūs, tieši jūs, patstāvīgi?

- Protams. Šajā jautājumā es esmu ne mazāk kompetents kā Galaktiskā līga pilnā sastāvā. Dodu jums savu goda vārdu, un neviens visā oikumenē nepieļaus, lai tas tiktu pārkāpts. Viena negods - kauns visiem. Tādi ir mūsu principi.

- Ļoti jauki. Bet es gan labāk dotu priekšroku pašas Galaktiskās Līgas, vai kā viņu tur, garantijām. Ulss pašūpoja galvu.

- Nekas nesanāks, - viņš teica. - Kāpēc velti traucēt aizņemtus cilvēkus? Mēs ar jums kaut kā tiksim galā paši. Ja nevēlaties atbildēt, tās ir jūsu tiesības. Bet man ir tiesības uz savu atbildību izsēdināt jūs uz tādas planētas, kur jūs nolādēsiet dienu un stundu, kad esat dzimis. Lūk, ko es izdarīšu. Bet pēc tam turpināšu patstāvīgu izmeklēšanu. Un varat būt pārliecināts, ka es to izvedīšu līdz galam.

– Un jūs nesodīs par patvaļu?

- Vēl vienu stingro rājienu kaut kā pārdzīvošu. Bet varbūt līdz tam nemaz nenonāks. Galu galā es nerīkojos kāda uzdevumā, bet gan piespiedu kārtā radušos apstākļu dēļ. Esmu jūs saņēmis gūstā un rīkošos ar jums, kā uzskatīšu par pareizu, ņemot vērā ārkārtas situāciju. Tāpēc iesaku jums nolaisties līdz manai necilajai personai un pārāk neizmantot manu labsirdību. Tās krājumi var izsīkt.

Zetam nebija nepierciešams ilgs laiks pārdomām. - Jā, viss ir loģiski un pārliecinoši, - viņš atzina. - Lūdzu, esmu jūsu rīcībā.

Izlūks nešaubījās, ka viņam izdosies salauzt ienaidnieka pretestību un pakļaut viņu savai gribai. Bet viņš paredzēja ilgstošu, nogurdinošu strīdu, sekundāro emociju vētru, pakāpenisku, soli pa solim nopratinātā atkāpšanos strupceļā, no kura varēja izkļūt tikai uz bezierunu kapitulācijas rēķina. Bet Zets padevās neticami viegli un vienkārši, gluži kā dators, nak-nak spēlē, tiklīdz tam paziņoja iespējamos atbildes gājienus.

3. nodaļa SARUNA ĀRPUS ŽANRA

Ulss nolēma sākt iztālīm, lai, kā to saka izlūkpārvaldē, “izripinātu” sarunu biedru un vienlaikus apmierinātu savu ziņkāri.

- Vispirms paskatīsimies uz kopējo ainu, - viņš iesāka. - Kā es saprotu, sākotnēji uz jūsu zvaigžņu kuģa bija diezgan liels procents enerģisku un gudru cilvēku. Viņi ātri iemācījās uzdot toni, un zagļu vadoņiem, no kuriem uz kuģa nebija nekāda labuma, bija jāatkāpjas otrajā plānā. Esmu gatavs atzīt, ka sākotnēji jūsu kastu vadīja vislabākie nodomi. Saglabāt zināšanas, novērst barbarismu, pretoties degradācijai utt. Bet tad, tāpat kā jebkura kasta, Glabātāji deģenerējās par pašpietiekamu noslēgtu klanu. Pārņemti rūpēs par savu labklājību, viņi vairs tik dedzīgi nesniedzās pēc saviem sākotnējiem mērķiem...

- Kļūdāties, - Zets viņu pārtrauca. - Mūsu mērķis bija un paliek atriebība.

- Ak tā, pareizi. Jo uz kuģa bija ieroči. Starp citu, kāpēc tie pirms izsūtīšanas netika demontēti?

– Acīmredzot neuzskatīja par vajadzīgu ņemties, griezt un metināt apšuvumu. Tika izņemtas viegli noņemamās svarīgākās detaļas, bet pārējās padarītas nelietojamas. Toties mums, vairāku simtu gadu laikā, kopš nolaišanās uz planētas, izdevās sakārtot kreiseri līdz pilnīgai kaujas gatavībai.

- Skaidrs. Ar nolaišanos, teiksim atklāti, jums nepaveicās. Automātika neņēma vērā visu dabas faktoru kopumu, un piespieda jūs dzīvot uz neliela zemes pleķīša. Turklāt jūs joprojām vajā pamatiedzīvotāji ...

- Jūs domājat orongus?

- Ko tad vēl?

— Kas jums teica, ka viņi ir autohtoni? - Zets bija pārsteigts. - Nekas tamlīdzīgs. Viņi, tāpat kā mēs, ieradās ar to pašu kuģi.

- Kā tā?! - Ulss bija pārsteigts.

- Vieglāk par vieglu. Laika gaitā kreiseris kļuva pārapdzīvots, jo Glabātāji nespēja izveidot efektīvu dzimstības kontroli. Tāpēc daļa pasažieru pārcēlās uz pakaļgala nodalījumu. Protams, bez īpašiem aizsargtērpiem. Bet kas ir delta starojums, es ceru, jūs zināt. Tā līmenis, tiesa gan, nesasniedza letālo. Taču šo cilvēku bērni izrādījās mutanti, un mutācija progresēja no paaudzes paaudzē. Sākumā orongi mums šķita pat mīļi. Tādi draiski dzīvnieciņi. Mutanti tika nobloķēti savā nodalījumā, un tiem tika piegādāta aminorella no kopējā cauruļvada. Bet ar viņu vairošanās ātrumu pārtikas drīz vien vairs nepietika.

Paši saprotat, aminorellas inkubatoram bija ierobežota jauda. Vispār lidojuma laikā visi dzīvoja pusbadā ...

- Visi, izņemot Glabātājus?

- Protams. Tāpēc lūk, laika gaitā, mutanti sāka viens otru ēst. Un burtiski pēdējās lidojuma dienās atklājās, ka dabiskā atlase pakaļgala nodalījuma apstākļos mums radījusi varenu un mežonīgu kanibālu rasi. Tos iznīcināt nebija iespējams. Mēs nolēmām nomērdēt viņus badā. Taču zvaigžņu kuģis jau bija nolaidies. Un, tā kā ārā bija normāls atmosfēras spiediens, aizmugurējās evakuācijas lūkas slēģi atslēdzās automātiski. Ātri vien, viens no niknajiem izsalkušajiem orongiem parāva sviru, un lūka atvērās. Pārējais skaidrs bez komentāriem.

- Nu gan, - bija viss, ko Ulss varēja pateikt.

- Labi vēl, ka orongi paniski baidās no tumsas un nekad nemedī naktī. Citādi līdzenumā nebūtu palicis neviena dzīva loha.

- Un vienlaicīgi pienāktu Torņa gals.

- O jā! Starp citu, orongi nes arī kaut kādu labumu, neļaujot lohiem aizklīst tālu no Torņa. Ja selva nebūtu mudžējusi no tiem, kā lai mēs varētu turēt šādu baru paklausībā? Traukam ir vajadzīgas sienas, pretējā gadījumā saturs iztecēs. Bet piecdimensiju stars lieliski demonstrē visiem iedzīvotājiem gan Glabātāju spēku, gan viņu pastāvēšanas likumību. Vai ne?

- Bet vai jums nešķiet, ka parazitējat uz lohiem?

- Var jau gadīties. Bet mums absolūti nav citas iespējas saglabāt kosmosa kuģi, kultūru, un arī cerību uz labāku nākotni.

- Kāda vērtība nākotnei, kas apmaksāta ar šādu tagadni? - Ulss klusi jautāja.

- Jūs gribat vainot mūs?

- Nē, es tikai jautāju.

– Lai notiek, es atbildēšu. Lohi ir tik degradējušies, ka pat nespēj sevi nodrošināt ar aminorellu. Viņiem slinkums. Viņi mirs badā, bet pat neiedomāsies atripināt ūdens tvertni, lai piepildītu mucas. Mums tie jāpiespiež, sūtot sargus, lai viņi liek nodrošināt sev pārtiku.

- Vai tiešām jūs nesaprotat, ka jūsu kasta bija tā, kas viņus iegrūda mežonībā un neziņā? Jūs, tikai jūs viņus novedāt līdz dzīvnieku līmenim!

Zets riebumā saviebās.

- Mums nav vajadzīgi padotie ar akadēmisku izglītību. Pietiek ar to, ka viņi atšķir urānu no tukša ieža gabala. Saprotiet, mēs neesam nekādi sadisti. Taču mums ir ārkārtīgi ierobežoti resursi. Mēs varam pastāvēt tikai uz darba lopu rēķina. Bet lopiem jābūt lopiem, lai viņi pat nebūtu spējīgi domāt par labāku dzīvi.

- Tie nav nekādi darba lopi, tur tā lieta, - iebilda Ulss.- Es padzīvoju viņu vidū. Un zinu, ko runāju. Tie ir daudz kas vairāk nekā darba lopi. Lai kā jūs mēģinātu tos iemīdīt dubļos, viņi ir un paliek cilvēki.

– Jūs mūs vērtējat no kaut kādām abstraktām un triviālām pozīcijām. Es atkārtoju, mēs neesam nekādi briesmoņi. Mēs esam pietiekami saprātīgi un racionāli valdnieki. Piemēram, mēs ļoti atzinīgi vērtējam mūsu padoto sadalīšanu paklausīgajos lohos un tajos, kas izvairās no urāna rūdas ieguves. Lohi, pat ja tie spēj vairoties, rada tikai invalīdus. Bet urkas ir veselīgā genofonda nesēji, kas nav nonākuši saskarē ar radiāciju. Ja nebūtu viņu, līdzenumu galu galā apdzīvotu tikai izdzimteņi un kropļi. Nebūtu neviena, kam papildināt štempu rindas un Gudrības Glabātāju kontingentu.

– Papildus racionalitātei ir arī cilvēciskums.

— Hm... Maz ticams, ka jūs spēsiet uztvert to, ko es jums tagad pateikšu, bet klausieties. Spēks ir zināšanas, bet zināšanas ir spēks. Abas funkcijas ir necilvēcīgas tādā nozīmē, kādu jūs piešķirat šim vārdam. Es teiktu, ka tās ir necilvēcīgas attiecībā pret cilvēku, kurš šīs funkcijas izpauž.

Jūs žonglējat ar jēdzieniem. Būtība nemainās.

- Es taču teicu, ka nesapratīsiet.

- Lūk, ko es gribētu saprast,-  pēc brīža sacīja Ulss. - Pastāstiet man, Zet, bet tur, līdzenumā, taču dzīvo jūsu tēvs, māte, jūsu brāļi un māsas. Ja viņi vēl ir dzīvi, protams. Jūsu brāļu rokas ir čūlu saēstas. Jūsu tēvs kļuvis akls no radiācijas kataraktas. Ar māti pludmalē izklaidējas pirmais, kas pagadās. Vai tas jums nekad nav ienācis prātā? Vai jums nav bail? Vai nesāp sirds par viņiem?

Jauneklis nicīgi pacēla galvu.

- Nerunājiet ar mani par bioloģiskajām saitēm. Mums, Glabātājiem, tās nenozīmē neko. Mani baroja un izaudzināja Kuģis. Un es esmu padevīgs tikai Kuģim. Šis kolosālais tērauda veidojums, šis gigantiskais akmens stabs ir mana īstā māte un tēvs.

- Labi, atstāsim simboliku. Bet tomēr vismaz kaut kam cilvēciskam jūsos jābūt?

- Ko jūs ar to domājat?

- Nepieciešamība pēc mīlestības. Pēc draudzenes. Bērniem.

- Glabātājiem nav vajadzīgas šādas viltus vērtības. Mēs esam Kuģa smadzenes. Jebkuras kaislības mūs tikai traucētu, ienestu mūsu dzīvē nesaskaņas un apjukumu. Visu, kas iziet ārpus racionālā, mēs atmetam pilnībā.

- Varu iedomāties, cik grūti jums to izdarīt.

- Nepavisam. Esmu sterilizēts, - sacīja Zet. - Tāpat kā visi Glabātāji.

Šokētais Ulss nevarēja atrast vārdus, ko teikt.

Smalka balss, tūska, zods bez apmatojuma... Nelaimīgais. Un viņš vēl lepojas ar savu kroplumu ...

Izlūks atcerējās savu tēvu. Tas arī bija izlūks, Vecā labākais draugs. Viņš gāja bojā reidā. Ulsa māte neizturēja zaudējumu. Viņa palika dzīva, bet skumjas pamazām saēda viņas smadzenes kā skābe. Kad beidzot apkārtējie saprata, kas slēpjas aiz atrautības un izolētības, kas viņu bija pārņēmusi, process izrādījās neatgriezenisks. Viņa tika ievietota klīnikā. Bet zēns, tik tikko pieaudzis, aizbēga no internātskolas un nonāca izlūkpārvaldes skolā. Lai gan viņa vecums neatbilda uzņemšanas nosacījumiem, viņš tika uzņemts kā kursants. Daļēji aiz cieņas pret tēva piemiņu, daļēji tāpēc, ka bija bezcerīgi pārspēt pusaudzi ietiepībā. Tā Ulss kļuva par izlūku. Līdz šim viņš tā arī neizveidoja ģimeni, uzskatot to par nesavienojamu ar savu profesiju. Tēva, mātes un paša liktenis viņam šķita pārāk daiļrunīga liecība. Bet tagad, raugoties uz cirtaino, bālo jaunekli, kuru arī piemeklējis bāreņa un atteikšanās liktenis, bet kurš šādu likteni nekādā gadījumā neuzskata par nelaimi, izlūks juta, kā viņa sirds sāpēs sažņaudzas. Tāpat kā tad, kad viņš caur periskopu vēroja lohu pludmali. Viņš vēlreiz pārliecinājās, cik majestātisks un visaptverošs ir Princips, kas tagad nosaka oikumenas dzīvi, šī dažu vārdu frāze, kas izkalta uz pieminekļa visiem upuriem...

- Es vēlētos precizēt mūsu sarunas žanru, - Zets pārtrauca viņa pārdomas. - Tā neizskatās pēc draudzīgas pļāpāšanas, mums nav tās attiecības. Ja tas ir misionāra sprediķis, tad jūs esat sevi pārvērtējis un turklāt izvēlējies nepiemērotu objektu. Bet, ja tā ir pratināšana, tad, lūdzu, pieturēties tuvāk lietas būtībai. Bez psiholoģiskiem pavērsieniem.

— Jums taisnība, — Ulss atzina. Patiešām ķersimies pie lietas. Cik saprotu, Hisks un Tods ir citas planētas pamatiedzīvotāji? Kādas?

- Viņi ir no Zelta Grāvja.

Ā, pazīstama vietiņa. Ar kādām vēl planētām jūs sadarbojaties?

— Nekādām. Izpildītājus saviem mērķiem mēs izvēlamies un izņemam slepeni. Garantējam viņiem neaizskaramību, izvēles brīvību un piedāvājam brīvprātīgi ar mums sadarboties. tā ka viņi iefiltrējas pie jums un saņem agerontonu, nekad nav bijis gadījuma, kad kāds būtu atteicies.

- Jūs teicāt: "sadarbojas ar mums", "mēs" ... Vai varat konkrētāk, kas tie ir - jūs?

- Mēs esam manis vadītā slepenā organizācija, kuru pirms manis vadīja mani priekšgājēji.

- Cik cilvēku tajā ietilpst? Kāda ir tās struktūra? Kurus jūs varat nosaukt pēc vārdiem?

Es neiedziļinājos tādās detaļās. Mans nelaiķis mentors pagaidām man bija sniedzis tikai pamata detaļas. Viņš nomira pēkšņi. Man zināmas kontaktpersonas, bet tās jau zināt arī jūs.

— Hisks, Tods, Edijs un kompānija.

- Pilnīgi pareizi.

– Bet kas vada un koordinē jūsu cilvēku aktivitātes kosmosā?

— Mūsu pilnvarotais emisārs. Patiesībā mēs ar viņu valdām uz vienlīdzīgiem pamatiem. Vēl jo vairāk cik zinu, savus noslēpumus viņš neuztic nevienam. Viņš ir ārkārtīgi piesardzīgs un ārkārtīgi gudrs cilvēks. Mēs pilnībā paļaujamies uz viņu.

Kas ir šis jūsu emisārs? Ulss jautāja, ar izbailēm, jo jau zināja atbildi.

— Pirmās kosmosa ostas galvenais dispečers.

4. nodaļa "MĒS JUMS ESAM KĀ ORONGI"

Tātad Vecais.

Jā, tātad tomēr viņš. Un nav nekādas kļūdas. Zetam nav vajadzības melot. Un, pat ja viņš būtu ieņēmis galvā apmelot, izvirzījis viltotu versiju, viņam diez vai būtu zināma netiešo pierādījumu ķēde, kas Ulsa aizdomas pārvērta gandrīz simtprocentīgā pārliecībā.

Viss sakrīt.

Bet kāpēc, kāpēc? Tas ir prātam neaptverami. Atteikties no visas dzīves darba - kā vārdā? Slēgt slepenu vienošanos ar niknākajiem ienaidniekiem - kāds ir mērķis? Apdraudēt savu labo vārdu, slavu, augsto amatu un godu, neveiksmes gadījumā nolemjot sevi nodevēja zīmogam un mūžīgai trimdai? Patiesi neapdomīga izvēle. Neiegūstot neko vairāk par to, kas jau ir, pazaudēt iespēju saņemt agerontonu un atlikušās dienas pavadīt oikumenas nomalē, uzraudzībā? Kam bija jānotiek lai Vecais — lielais Vecais! - kļūtu par renegātu?

Tomēr tagad vairs nav vietas ne mazākajām šaubām.

— Tātad, tomēr Vecais, — Ulss skaļi atkārtoja.

- Atvainojiet?

Es teicu Vecais. Izlūkpārvaldē tā joprojām sauc galveno dispečeri.

- Man nav zināms viņa pseidonīms.

- Protams.

Iestājās smags klusums.

Ko vēl jūs vēlētos uzzināt? - Zets jautāja.

- Viens nenozīmīgs jautājums. Vai pēdējās dienās jums neziņoja par nakts zādzībām fermā? Un ja tā, tad kāds ir notvertā liktenis?

- Ja kāds arī ir informēts par šādiem sīkumiem, tad tas ir kungs eF. Ja vēlaties, es viņam uzdošu šo jautājumu pēc atgriešanās. Ceru, ka tas notiks pietiekami drīz?

- Tūlīt pēc tam, kad konfrontācijā apstiprināsiet, ka jūsu emisārs bijis galvenais dispečers.

– Diez vai viņš sāks visu noliegt. Spēle beigusies. Vai ir iespēja mani atgriezt Tornī bez kavēšanās?

- Nē. Nevaru velti tērēt laiku.

- Bet tur, tornī, pie pults sēž mans pēctecis, - Zets iesāka, un viņa balsī ieskanēja lūdzoša nots. – Viņš vēl ir bērns. Vai viņš spēs aizstāvēt līdzenumu no orongiem?

- Cerēsim.

– Vai jūs saprotat, ka varat kļūt par vainīgo visu līdz pēdējam lohu nāvē?

- Viņi gandrīz gāja bojā starta liesmās. Un kopā ar viņiem arī visa oikumena. Tā ka nevajag apelēt pie manas sirdsapziņas. Runājot par izstarotāju, ar to var tikt galā jebkurš bērns.

Viņi atkal apklusa, neskatīdamies viens uz otru.

- Bet kāpēc, kāpēc?!  Kā viņš varēja iziet uz ko tādu? - Ulss neizturēja.

- Jūs domājat dispečeru?

- Ja varat atbildēt...

– Labprāt. Risinājums ir ārkārtīgi vienkāršs. Šķiet, ka galvenajam dispečerim ir vairāk līdzjūtības pret mums, nekā pret jums.

- Ar līdzjūtību vien šeit nepietiek. Galu galā viņš gatavoja drošu nāvi visai oikumenai. Viņš pārkāpa Cilvēcības Principu, lūk kas ir neticami.

- Vai drīkstu jautāt, kāds ir šis Princips?

- Vai tiešām nezināt?

— Es domāju, kā to saprotat personīgi jūs?

- Droši vien, tāpat, kas miljardiem citu cilvēku, - atbildēja izlūks. - Pirmajā kosmosa ostā atrodas lielākais piemineklis Galaktikā. Piemineklis visiem upuriem. Uz tā pjedestāla ir rakstīts: "Viņš esi tu." Tas ir Cilvēcības Princips tā tīrākajā izpausmē.

Jā, bet kādā izpausmē to apliecināt jūs?

- Es pēc savas iniciatīvas nedaru otram neko tādu, ko negribētu sev.

— Nē, ne jūs personīgi, bet jūs visi kopā, kas mūs nolēmāt mūžīgai trimdai?

Ulss paraustīja plecus.

- Bet tas taču notika tumšajā laikmetā, - viņš teica. – Vēl pie impērijas. Tagad Galaktiskā līga meklē izeju, lūk, tāpēc tika izveidota izlūkpārvalde. Bet jūsu apsūdzībai nav reāla pamata. Kā jūs saprotat, ne es, ne kāds no šodien dzīvajiem cilvēkiem neizsūtīja kosmosa kuģus mūžīgā trimdā.

Zets aizmeta nelaimīgo izspiesto tūbiņu, ko bija grozījis pirkstos, un uzlēca kājās.

- Bet es personiski arī nepārkāpu likumus! - viņš iekliedzās. - Pirms simtiem gadu tos bija pārkāpis mans sencis! Kāpēc tieku sodīts es? Tieši es?! Es un visi pārējie nelaimīgie uz divsimt karantīnas planētām?

- Teiksim precīzi, tādu ir simts deviņdesmit astoņas, - iebilda izlūks. - Uz sešām planētām karantīna noņemta. Tās iekļautas Līgā, bauda visus cilvēces sasniegumus un tiesības, jo to iedzīvotāji dabiski nonākuši pie secinājuma, ka viņu vidū bez ierunām jāvalda Cilvēcības Principam.

- Bez ierunām!!! — briesmīgā balsī iekliedzās jauneklis. Viņa seja kļuva violeta un saviebās. - Par kādām bezierunām jūs te stāstiet?! Par kādu cilvēcību? Mēs priekš jums esam kā orongi! Tie bijāt jūs, kas mūs samīdījāt, iemetāt tumsā, ieslēdzāt mūs kā mutantus pakaļgala tilpnē, aprīt vienam otru! Bet kas jūs tādi esat, ar ko lepojaties un vai esat daudz cilvēcīgāki par mums? Vai jūsu izlūkpārvalde daudz atšķiras no tiem pašiem štempiem? Vienīgā atšķirība ir tā, ka jūsu lāpstas nenogalina, tās ir tehniski vairāk attīstītas un iedarbojas bez asinīm!

- Izbeidziet šo histēriju, - Ulss pavēlēja.

- Jūs vainojat mūs, Glabātājus, par to, ka mēs parazitējam uz lohiem! Bet paši parazitējat uz mums visiem! Jā, jā parazitējat - ar to, ka uz mūsu rēķina radījāt savu krāšņo, nolaizīto, siltumnīcas pasauli! Un kamēr jūs svētlaimīgi rijat agerontonu, mēs esam lemti ēst cilvēka gaļu!

- O jā! Tikai jums sagribējās paplašināt ēdienkarti uz visu Galaktiku ...

- Bet kas cits mums vēl atliek? Gaidīt, kamēr pazīsiet mūs par brāļiem, lai cik bīstami un absurdi tas neliktos? Dodiet agerontonu arī mums! Dodiet zināšanas! Tehniku! Dodiet iespēju izbēgt no tā asiņainā murga! Pasniedziet mums palīdzīgu roku - mūsu plaukstas ir čūlās no urāna darvas! Ko?! Bail?!

- Līdz šim jūsu plaukstas klātas ar līdzcilvēku asinīm.

- Bet kur tad jūsu izslavētais Princips? Kurš ir bezierunu? Galu galā es taču esmu tas pats “viņš”, es esmu tu! Lohu asinīs mirkst arī tavas rokas, neviena cita. Jo jūs mūs esat pametuši, atteikušies no mums! Mēs esam jūsu brāļi, kurus jūs esat pametuši Visumā! Mēs esam kļuvuši par mežoņiem, briesmoņiem - piekrītu! Jā! Tūkstoškārt jā! Bet - tikai ar jūsu gribu!..

Jauneklis aizrijās no pēkšņa klepus. Ar roku aizsedzis muti, viņš klepoja tā, it kā viņa plaušas būtu no koka un kāds tās no iekšpuses cirtu ar cirvi. Atklepojies, viņš pārbrauca ar roku pār savu balto mantiju, atstājot slapjas, koši sarkanas pēdas.

- Tornī nav neviena vesela cilvēka, - viņš teica. – Mēs iznīkstam. Vai nu sirds, vai plaušas, vai abi reizē. Pārāk daudz ieguldīts Kuģī, un pārāk maz atlicis medicīnai.

- Jūtu līdzi.

- Ai, nu beidziet. Jūsu līdzjūtība nav norautas vītnes vērta. Jūs runājāt par cilvēcību. Bet galu galā tā nemēdz būt daļēja, selektīva, ierobežoti derīga. Vai nu tā ir, vai tās nav vispār. Tā ir viena uz visiem, un tāda ir tās būtība. Un jūs pat nenojaušat, cik zemiski izskatieties ar savu uzlaboto, bailīgo cilvēcību. Paši jūs nenogaliniet, nē. Bet jūs mierīgi ļaujat kolonijā nomirt citiem - no nepietiekama uztura, nabadzības, kariem. Jūs nepalīdzēsiet, mierīgi lūkosieties no saviem izlūku botiem, kā mēs dzīvi satrūdam.

- Un ko tad jūs iesakāt?

- Nu protams. Jūs taču esat racionāli līdz sirds dziļumiem. Jūsuprāt, pilnīgs cilvēces triumfs ir sasniedzams tikai tad, kad jūs kļūsiet patiesi visvareni, bet mēs iemācīsimies būt svētie bada, neziņas, netīrības vidū. Bet tā taču ir ciniska humānisma parodija - šī jūsu kautrīgā, piesardzīgā, izmērītā un izsvērtā labestība ...

Šķiet, ka jūs sākat atkārtoties.

- Vēl mirkli pacietības. Tūlīt pabeigšu. Jūsu princips ir nestabils, jo jebkurš svešu asiņu piliens to nekavējoties saēd no augšas līdz lejai, kā fluorūdeņražskābe. Bet ja tikai tas vien...

- Kas tad vēl?

Zets ievilka elpu un ierunājās ļoti mierīgi, pat vienmuļi, it kā niknuma uzplaiksnījums, kas izšķīda tuberkulozes klepū, viņu būtu pilnībā izdedzinājis:

Lieta tāda, ka kosmoss, Visums ir bezgalīgs. Un, lai gan tas aizveras telpā, ar aprēķināmu rādiusu, to nekas neierobežo laikā. Tas, ko jūs nodarījāt mums, atkārtosies un tiks atkārtots, nav svarīgi kādos izmēros. Un arī tas vēl nav viss. Arī dimensiju skaits Visumā ir bezgalīgs, un mūsu garums, platums un augstums ir tikai izsalkušā minimums, zemākais pakāpiens, uz kura varēja rasties dzīvība. Nevienam nav dota iespēja patiesi iekļūt par pakāpi augstāk. Un nevienam nav dots zināt, no kurienes, no kādām sēklām uzdīgusi dzīvība un saprāts. Varbūt visa cilvēce ir tikai zāģu skaidas, kas nokritušas no kāda darbagalda. Varbūt jūs ar savu lepnumu, savu Principu, nevērību pret mums, esat ne mazāk ļauni un nožēlojami kāda nezināmā acīs. Jūs priekš kāda cita arī esat tikai orongi. Bezgalīgais iet uz augšu un uz leju – no bezgalīgi mazā pretī bezgalīgi lielajam, bet cilvēks iedomājies, ka stāv tā centrā. It kā bezgalīgajam varētu būt vidus...

Viņš apklusa.

- Kas tas ir - jūsu reliģija? - Ulss līdzjūtīgi jautāja.

- Saprotiet kā gribat. Man ir vienaldzīga  jūsu sapratne un līdzjūtība. Bet tagad lūdzu lieciet mani mierā.

Pēc nelielas pauzes izlūks pagriezās un aizgāja.

Vadības kabīnē esošie instrumenti ierasti spīdēja un samirkšķinājās. Elektroniskais pilots bija pilnībā pabeidzis programmu, un no datora slota rēgojās lente ar izskaitļoto niršanas parabolu uz Kosmosa Ostu Viens.

Ulss steidzīgi apsēdās pie pults. Viņš bija paspējis tieši laikā, uz trīs minūšu gatavību. Bija nepieciešamas dažas sekundes, lai aizmirstu par sāpošo kāju, sadauzīto pakausi, lai pilnībā koncentrētu apziņu skatienā, pārlūkojot paneļa rādītājus un uz plaukstām, kas gulēja uz stūres.

Ar pamirstošu sirdi viņš nosūtīja kuģi nirienā.

Pagāja sekunde, tad vēl viena, un tad, apstiprinot viņa sliktākās priekšnojautas, sākās kratīšana. Ārēji tā nekādi neizpaudās. Pilots joprojām sēdēja savā krēslā un ar pirkstiem maigi glāstīja stūri. Taču uz paneļa sacēlās īsta vētra: lidojuma virziens un ātrums mainījās ik mirkli, spēj tik koriģēt kursu. Līdz ieejas zara beigām Ulsa acis bija pārplūdušas asiem sviedriem, un tos nebija iespējas noslaucīt.

Tas viss bija tā, it kā mēģinātu noslīcināt dēļa gabalu, kurš mēģina izslīdēt no rokām, šūpojoties šurpu turpu. Un tad, kad dziļumā iegremdētais dēlis pēkšņi atbrīvojās un pa īsāko ceļu metās uz virsmu, bija nepieciešams to palēnināt, liekot tam pārvietoties tādā pašā tempā un pa to pašu trajektoriju kā iegremdēšanas laikā.

Kravas kuģis iegūla atpakaļgaitā.

Vingrinājumus uz simulatora, ko Ulss izpildīja viegli, nevarēja salīdzināt ar īstu niršanu, lai gan uz simulatora gadījās daudz sarežģītākas figūras. Šeit no pilota rīcības bija atkarīgs nevis atestācijas rezultāts, bet gan kuģa un visu uz tā esošo cilvēku liktenis. Taču Ulss neļāvās panikai. Pat tad, kad pamanīja, ka netīšām nogriezis vienu no pēdējiem galvu reibinošajiem savirpuļojumiem, un tas solīja gandrīz drošu nāvi, viņam izdevās saglabāt vēsu prātu un novest pārējās evolūcijas līdz galam.

Pienāca apgrieztās pārejas brīdis, neizbēgams, draudošs ar pēkšņu, neapzinātu sairšanu.

Izlūkam izdevās ar nolemtu vienaldzību nodomāt, ka nepaliks pat katastrofas pēdu...

Spēcīgs trieciens sadrebināja kuģi.

Neviļus sarāvies, Ulss atvēra acis un noslaucīja sviedrus. Steidzīgi viņš ieslēdza korpusa panorāmas skatu. Izrādījās, ka no divpadsmit manevra dzinējiem, kas piestiprināti ap pakaļgalu uz varena loka, trīs nogriezti pilnībā. Nav patīkami, bet arī ne tik briesmīgi. Kravas kuģa lidojuma rezerve paredzēta ne tikai tādām nepatikšanām.

Galvenais, ka niršana beidzās aprēķinātajā punktā. Reisā M-80429 bez vēsts pazudušais kuģis aptuveni pēc kādām trīs tūkstoš sekundēm ieies rezerves orbītā ap Kosmosa Ostu Viens.

5. nodaļa MAZULIS PRET VECO

Neidentificēts kuģis, kas bez dispečera atļaujas tuvojas kosmosa ostas orbitālajai joslai un nereaģē uz pieprasījumiem, ir reta parādība, taču nekādā ziņā ne neparasta. Maz kas kosmosā var atgadīties. Piemēram, atteica galvenais sakaru kanāls un pēc tam arī rezerves sakari. Tā gadās. Šādiem gadījumiem kopā ar vidēja rādiusa orbītu tiek rezervēts vismaz viens ievades sektors, lai avārijā cietušie ar sava elektroniskā pilota palīdzību varētu nevienam netraucējot dreifēt un mierīgi gaidīt palīdzību.

Taču nakts vidū pamodinātā tehniskās palīdzības grupa nepaspeēja sagatavoties startam, lokatori liecināja, ka no kuģa startējusi apkalpes laiva, kas uzturēja stabilu radioklusumu. Grupas vadītājam tika uzdots atlikt startu līdz apstākļu noskaidrošanai.

Tikmēr virszemes dienestu apmulsums pieauga. Laiva arī neatbildēja uz pieprasījumiem ne vispārīgajā, ne ārkārtas diapazonā. Mēģinājumus nodrošināt nosēšanos ar regulāriem signāliem tā neņēma vērā un, ignorējot tai norādīto vietu dienesta kosmoostā, metās uz vispārējo pacelšanās laukumu. Tā nosēdās gandrīz pie pašām centrālās ēkas sienām. Un, kad trīs pamodinātie muitnieki skriešus metās uz notikuma vietu, viņiem pretī jau soļoja pieklibojošs, bārdains cilvēks tērpies kombinezonā bez pazīšanas zīmēm, kuram ap galvu bija kā pagadās uzsiets pārsējs.

- Ā, Vaiss, - viņš teica. - Sveiks, vecais. Kas jauns?

Prožektoru kontrastainajā gaismā viņa seja izskatījās pilnīgi bez asinīm.

— Ulss?! - muitnieks pārsteigti izbrīnījās. - Kas noticis? Jūsu kravas kuģi meklē pa visu Galaktiku...

– Kas tur ko meklēt – tas atrodas rezerves orbītā. Varat doties uz apskati. Reģistrējiet, ka kravā ir trīsdesmit degvielas konteineri izsniegti pēc viltus piepradījuma. Pie reizes iepazīstieties arī ar kolonistiem. Uz kuģa ir divi, trešais - miris.

– Neko nesaprotu. Kā trīs? Kas ir miris? kur jūs bijāt pazuduši? Kas, pie velna, te galu gālā notiek?

- Kapteinis Megs ir miris. Hisks un Tods izrādījās kolonisti.

- Un trešais kolonists - Megs?!

- Nē. Trešais kolonists ir no planētas K-103. Es viņu paņēmu kā liecinieku. Dokumentējiet ar gūstekņa statusu.

— Tu ko, pabiji uz karantīnas planētas? Bez atļaujas?

- Jā.

- Esam spiesti tevi aizturēt, Uls.

- Pagaidi, vecīt. Paspēsi. Ar saviem puišiem dodies uz kravas kuģi, bet man ļoti vajadzīgs Vecais. Vai viņš dežūrā?

- Jā.Kā vienmēr. Manuprāt, viņš vispār nakšņo savā dežūrtelpā. Stāvi, uz kurieni?

— Pie Vecā.

-Kamēr apstākļi nav noskaidroti, mums nav tiesību…

- Nomierinies. Nekur neaizbēgšu. Man arī vajag, pie Vecā noskaidrot visus apstākļus.

-Viapār, mūsu pienākums ir tevi arestēt, - Vaiss pakasīja pakausi. - Zini, paziņo dežūrējošajam vecākajam muitas darbiniekam. Lai viņš izlemj. Bet mums nav tiesību pārkāpt kodeksu.

Nu ja nav tiesību, tad nav, - sacīja Ulss. - Iešu pie dežuranta.

-   Uz tikšanos, - Veiss pamāja ar roku un kopā ar diviem citiem muitnierkiem devās uz inspekcijas laivu.

Taču atstāts pats savā vaļā, Ulss pat nedomāja iziet cauri muitas turniketam, bet pagriezās uz dienesta lifta durvīm. Ierakstījis slēdzenes kodu, viņš iegāja kabīnē un acumirklī uzbrauca kosmosa ostas augstākajā līmenī zem radara atstarotājiem apšūtā kupola, svētākajā vietā — dispečeru telpā.

Izlūks kādu laiku pastāvēja viņam labi pazīstamajā ovālajā zālē, kuras sienas gandrīz pilnībā sastāvēja no durvīm, tad, pieklibojot uz slimās kājas, pienāca pie ievērojamākajām - vienīgajām dubultajām, ar lieliem. burtiem G un D uz to pusēm. Tiklīdz viņš pieskārās durvju zvanam, durvis pavērās. Vecais nekad nejautāja, kas tur ir. Uzreiz atvēra durvis. Pie Galvenā Dispečera nenāk ar sīkumiem.

Viņš sēdēja plašā kabinetā pie galda, kas bija nokrauts ar videksiem, ar muguru pret zvaigžņotās debess karti, kas aizņēma visu sienu. Datorterminālis uz galda stūrī un krēslu rinda sānos papildināja dežūrtelpas askētisko gaisotni.

- Mazais, - viņš apstiprinoši pateica, kad durvis aiz Ulsa aizcirtās.

- Viņš pats.

- Tā jau domāju, ka neidentificētais kravas kuģis ir tavējais.

- Jā, esmu atgriezies. Atvedu siltu kompāniju, ar kungu Zet priekšgalā.

- Pat lūk kā, - mierīgi pateica galvenais dispečers. - Nav slikti. Nu, apsēdies. Parunāsim. Ulss piebīdīja krēslu tuvāk galdam un apsēdās.

- Kas tev ar kāju?

- Sīkums. Drīz sadzīs pavisam. Ar galvu arī viss kārtībā.

- Redzu, ka ķēris tev pamatīgi.

-Tu gan protams negaidīji, ka atgriezīšos? - Vecais pat nedomāja novērst skatienu. Un vispār viņš neizskatījās pēc atmaskota cilvēka,

- Jā, - viņš atbildēja. - Godīgi sakot, man bija žēl. Tu pats saproti, es tevi uz kravas kuģi neaizsūtīju. Bet, kad uzzināju, neko vairs nevarēju mainīt.

– Tu pažēloji  mani vai par iespējamo neveiksmi?

Galvenais dispečers pasmējās.

- Nav slikts jautājums. Savādi, bet abi rezultāti mani īpaši neapmierināja. Un bija vienlīdz iespējami. Ko lai dara…

- Cik aizkustinoši. Līdz asarām, - sacīja Ulss. - Nu bet vienalga. Pāriesim pie lietas.

Tu, protams,  atnāci, lai pieprasītu paskaidrojumus.

- Tas gan.

- Lūdzu, - galvenais dispečers atgāzās krēslā. - Kas tevi interesē?

– Pirmkārt, kāpēc astotā brigāde iesniedza viltotu ziņojumu?

- Ļoti vienkārši. Kad mēs atklājām kuģi, es no visiem paņēmu parakstu par klusēšanu. Pasludināju šo lietu, par ļoti svarīgu un ļoti slepenu. Paziņoju, ka ziņošu par to Līgai personīgi.

- Bet nevienam neko nepaziņoji, bet noslēdzi vienošanos ar kolonistiem. Turklāt orbītā strādājošos pīkstuļus nomainīji pret bojātiem, lai brīvi varētu pārkāpt karantīnu.

- Kā redzu, ka tu velti netērēji laiku.

- Mani labi apmācīja, Vecais. Turpināsim. Tad tu sāki gatavot grupas degvielas pārtveršanai. Galveno un rezerves. Tajās ietilpa tikai kolonisti. Tā?

- Tā.

— Bet kā tev izdevās savervēt tos, kas kolonistus pārvadāja, apmācīja, iefiltrēja? Kā tad viņi piekrita?

- Es viņus vispār nevervēju. Viņi vēl šobaltdien uzskata, ka piedalās Līgas izstrādātā slepenā eksperimentā, un es tikai nodrošinu vadību. Eksperimenta galvenais mērķis it kā ir visas cilvēces atkalapvienošanās.

- Pamatīgi. Ļoti pamatīgi, Vecais. Bet kā tevi neatšifrēja pēc arestiem trešajā ostā?

Kolonisti apdomīgi klusē. Bet tie, kuri sevi uzskata par eksperimenta dalībniekiem, glabā noslēpumu. Pat tie, kuri tikuši arestēti saistībā ar šīs lietas izmeklēšanu. Viņi uzskata, ka pārpratums drīzumā tiks noskaidrots.

Bet tā nevar turpināties ilgi, vai ne?

- Es gaidīju kreisera ierašanos kuru katru minūti. Ja ne tu, kosmosa osta jau sen būtu kapitulējusi.

- Skaidrs. Pastāsti man, vai tavā eksperimentā piedalījās arī kapteinis Megs?

- Nē. Nepaspēju viņu apstrādāt. Operāciju nācās forsēt, kad iekrita galvenā grupa.

- Vēl jautājums. Kā kolonistus izdevās iefiltrēt kuģu apkalpēs un izvest tos caur muitas kontroli?

– Nekas nav vieglāks. Es noorganizēju, lai viņi varētu ceļot pārejot nokuģa uz kuģi, nepiestājot ostās. Nomainījuši divus vai trīs kuģus, viņi sajauca pēdas un brīvi gāja caur turniketiem.

– Tagad viss skaidrs. Bet vai tu pats saproti, ka esi slepkava? Tevis dēļ tika nodurts Megs. Un gandrīz gāja bojā visa oikumena.

- Mega man žēl. Es nedevu norādījumus viņu nogalināt. Kas attiecas uz oikumeni, ja to var iznīcināt viens vienīgs pirātu kreiseris, tad tur tai arī ceļš.

- Ko-ko-ko-o?! — apmulsis jautāja Ulss. - Pagaidi. Uz ko tad tu cerēji? Priekš kā tas viss?

- Lūdzu. Arī uz šo jautājumu es atbildēšu. Vai tiešām tu vēl neesi sapratis, ka cilvēce, piespiedu kārtā sadalīta divos pretstatos, ir nonākusi strupceļā? No vienas puses, ir eņģeliskā un augsti attīstītā oikumene. No otras - kolonija, smirdoņa un šausmas. Pirmie grēko pret savu sirdsapziņu, atsakoties no otrajiem. Bet otrie nespēj pārvarēt savu dabu un lēnām attīstās pa ceļu, kas pilns ar katastrofām un totālu pašnāvību beigās. Es nolēmu pacelties pāri gan vieniem gan otriem. Uzņemieties demiurga lomu un dot pasaulei pirmo grūdienu. Sakratīt Galaktiku kā pudeli ar mikstūru.

- Vecais, - Ulss noelsās, - ko tu tagad runā? Tā taču ir tipiska paranoja.

- Varbūt mazais. Var būt. Padzīvo tikpat cik es.

Galvenā dispečera sarukusī, krunkainā, vasaras raibumainā seja izgaismojās smaidā. Tomēr asarojošās acis izskatījās stingras un, kā izlūkam likās, mazliet skumjas. Ulss zināja, ka Vecais bija viens no pirmajiem brīvprātīgajiem, kurš izmēģināja agerontona ietekmi. Kopš tā laika ir pagājuši gandrīz pieci tūkstoši galu, un neviens oikumenē vairs nav nomiris dabiskā nāvē.

- Pamēģini mani saprast, - Vecais atkal ierunājās, - esmu nodzīvojis ilgu mūžu, daudz ilgāku nekā tāvējais. Un arī ilgāk nostrādājis izlūkošanas jomā. Pārāk ilgi esmu kalpojis kā starpnieks starp šo un viņu pasauli. Un zini, kā norit šāda starpposma dzīve? Sākumā tu ienīsti kolonistus — līdz krampjiem. Tad riebumu nomaina sapratne un žēlums. Šo otro fāzi nomaina trešā, kad dvēsele kļūst raupja, tu kļūsti vienaldzīgs pret cilvēku ciešanām un tajā pašā laikā pret visu pasauli. Jo tu esi redzējis visu. Kad labi iepazīsti koloniju, tevi vairs nekas nešokēs. Tā lūk, mazais.

— Tu gribi teikt, ka to izdarīji aiz vienaldzības?

- O nē. Ir vēl viena fāze, pēdējā. Kad tu sāc saprast, ka visu mūžu esi stāvējis pa vidu, īsti nevienam nepievienojoties un abus dziļi nicinot. Un tad sāc daudz vairāk ienīst savējos. Par viņu it kā tīrību. Par to, ka viņi ir tik nesatricināmi savā morālajā uzpūstajā pārākumā. Par to, ka viņiem viss vienreiz jau izlemts un šaubām nav vietas. Vai tu zini, kā nomira tavs tēvs? Viņu grupa pazaudēja kontaktu. Viņš nedēļu nogulēja būdā un nomira no brūces vēderā. Drīz viņu vairs nevarēja glābt nekas, un viņš ilgi un šausmīgi mocījās. Viņa mokas neviens nepārtrauca – aiz žēlsirdības. Jo humānisti taču nevienu nenogalina. Es ienīstu šādu humānismu. Šī pasaule ir sasniegusi savu robežu, mazais. Un atklājies šausminošais absurds. Mūsu Princips ir ārpus dabas. Tas ir melīgs un nolemts. Agri vai vēlu kolonisti izlauzīsies kosmosā ar visu savu ļaunprātību un nežēlību, bet mūsu puņķaiņi nespēs viņiem pretoties. Kamēr atklāti neatteiksies no mūsu melīgā lielā Principa. Nolēmu šo procesu paātrināt un izmest kosmosā kreiseri kā šķipsniņu fermenta. Tikai tik vien.

- Vecais, tas ir neprāts. Neprāts un noziegums.

- Var jau būt. Viss var būt. Es atkārtoju, nodzīvo līdz manējiem gadiem. Un tad spried tiesu.

- Man tevis žēl. Bet esmu spiests šo lietu nodot Līgai. Lai lemj tā.

- Nesteidzies, - sacīja galvenais dispečers, un viņa rokā blāvi nozibēja ampulu pistole. - Spēle turpinās.

- Ceri izgrozīties? Velti. Pat ja novāksi mani, pietiks ar vienu pierādījumu - trīsdesmit konteineriem ar falšu pieteikumu. Tevi nogrābs, vari būt drošs.

- Starp citu, esmu komisijas vadītājs, kas izmeklē pazudušā kravas kuģa un konteineru lietu. Tā konstatēja, ka viltotu pieprasījumu iesniedzis otrais dispečers.

- Nu, bet ko par to saka viņš pats?

- Viņš vairs nevienam neko nepateiks, jo kādu dienu viņu notrieca automašīna. Tiek uzskatīts, ka viņš izdarījis pašnāvību, baidoties no atmaskošanas.

- Ar vērienu strādā, - Ulss atzina. - Bet man ļoti nepatīk, kā tu ar mani runā. Tu esi atklāts kā ar līķi. Vai nav par agru?

- Man žēl, ka tu nostājies manā ceļā. Piedod, mazais.

- Pieņemsim, ka tu atbrīvosies no manis. Kāda jēga? Es atvedu kravas kuģi ar konteineriem un tavu labāko draugu Zet. Domāju, ka viņš jau stāsta muitniekiem par savu pazīšanos ar tevi.

- Vari uzskatīt, ka neviena no viņiem vairs nav pasaulē. Tikai radioaktīvie putekļi, draudziņ. Es paredzēju visu. Tiklīdz viņi ieslēgs kuģa sakarus, baržu sasniegs kodēts signāls no mana raidītāja. Bet tur, starp konteineriem, paslēpta tāda maza mašīnīte... Signāls jau ir ēterā kopš kravas kuģa pazušanas. Vārdu sakot, vienīgais liecinieks paliki tu, mazais. Tici, man ļoti žēl.

Pistoles platais stobrs bija pavērsts pret Ulsa vēderu. Ampulas iemidzina vidēji uz diennakti. Vecais nav Hisks.  No viņa šāviena neizvairīties.

- Tevi pavadīs mani cilvēki, - sacīja galvenais dispečers. - Ņem vērā, viņi ir kolonisti. Bet šaušanā satrenēti ne sliktāk par tevi. Esi apdomīgs.

Viņš nospieda pogu, un pa atvērtajām durvīm ienāca divi izsitēji muitnieku formas tērpos.

— Vecais, — Ulss teica, — tu neesi cilvēks. Tu esi vilkatis.

- Var jau būt, - viņš teica. - Pavadiet viņu uz angāru.

Abi izņēma ampulu pistoles un, diezgan prasmīgi turot tās pie sāna, izveda Ulsu gaitenī. Nobraucot ar viņiem kopā liftā, izlūks caur kombinezonu sajuta abu stobru aukstumu. Viens piespiests pie krūtīm, otrs pie lāpstiņas. Ai kas par puišiem. Izskatās, ka stāvoklis bezcerīgs.

Šajā nakts stundā kosmodromā nebija nevienas dvēseles.

Konvojieri veda Ulsu gar kravas baržu rindu, atpaliekot trīs soļus aiz viņa. Viņš redzēja, kā atveras priekšā esošā angāra vārti, un tur pustumsā ierūcās ar tālvadības pulti vadāma iekrāvēja dzinējs. Viņi pat nebaidās no atkārtošanas, domāja izlūks.

Līdz angāram atlika desmit soļi. Aiz tā vārtiem dūca un grabēja ar kāpurķēdēm nāve.

Kaut kur naksnīgajās debesīs skrēja kravas kuģis ar Mega un Toda līķiem ar vājprātīgo Hisku, diloņslimo Zetu un trim muitas darbiniekiem. Tā tilpnē esošā infernālā mašīna gaidīja brīdi, kad Vaiss ieslēgs vispārējo sakaru sistēmu. To Ulsam neizdosies novērst. Pat ja paar kādu brīnumu viņš uzvarērtu cīņā ar diviem bruņotajiem konvojieriem. Lai ziņotu par pārbaudes rezultātiem un saņemtu norādījumus, muitnieki izmantos kravas kuģa videksu, taču nepaspēs pagriezt slēdzi ...

Augstu nakts debesīs eksplodēja supernova.

Apžilbinošas gaismas straumes nolija pār kosmodromu no acumirklī zilajām kļuvušajām debesīm. Likās, ka viss ap viņu aizdegās ar baltu liesmu, līdz sāpēm acīs - tik spēcīgi orbītā uzliesmoja fotonu degviela.

Bet pirms nodzisa baismīgais zibens, kas abus konvojierus noveda apstulbušā stuporā, Ulss divreiz izšāva no kapteiņa revolvera. Divi aizžņaugti kliedzieni saplūda vienā. Un no cauršautajām rokām izkrita divas pistoles.

Un tad kosmodromā atkal iestājās nakts, ko šķēla prožektoru stari.

6. nodaļa ... UN VISA OIKUMENA

Desmit olektis virs cokola paceltais obelisks, kura galotni ietina mākoņi, bija redzams no jebkuras vietas Kosmosa Ostā Viens. Saskaņā ar senām tradīcijām šeit ieradās daudzi izlūki, pirms došanās reidā. Arī tagad divi cilvēki stāvēja pie milzīgā apaļā cokola, uz kura cilvēce bija sarkaniem burtiem ierakstījusi savu galveno un neiznīcināmo Principu.

- Nemaz nedomāju, ka mans reids patiešām izrādīsies pēdējais, - sacīja viens no viņiem, kas valkāja partikulāru uzvalku un ejot atbalstījās uz spieķa.

- Vai tiešām nav cerību? - jautāja viņa ceļabiedrs, gara auguma atlēts kombinezonā ar komandiera svītrām uz piedurknes.

- Kāpēc,  ir gan. Man piedāvāja operāciju, grib nogriezt locītavu un izaudzēt jaunu. Ilgstošs apgrūtinājums, ratiņkrēsls, bet neko nedarīsi, nāksies ...

- Nu tad lieliski. Izārstēsies - atgriezīsies. Es aizlikšu vārdu.

— Nē, komandier, — cilvēks ar spieķi iebilda. - Es neatgriezīšos izlūkdienestā.

- Kā tā?

- Redzi, es vairs neesmu tas mazais, kuram tika diagnosticēta psiholoģiskā nepiemērotība. Tagad šī nepiemērotība ir pavisam citāda veida. Es ēdu ar kolonistiem viņu aminorellu no viena katla. Es sabrāļojos ar vienu no viņiem, un viņš mani izglāba no drošas nāves. Saproti, es vairs nevarēšu doties uz karantīnas planētu, paliekot kā novērotājs no malas.

- Dīvaini, tu spried. It kā tūkstoš reižu nebūtu pabijis kolonista lomā.

– Tur jau tā lieta ka lomā. Tad es valkāju masku. Bet tad vairākas dienas nodzīvoju viņu dzīvi – pa īstam, bez jebkāda seguma un cerības, ka mani vienalga izvilks no visām nelaimēm. Un manī kaut kas pārtrūka. Es viņus saskatīju no pavisam cita skatu punkta...

- Ā, beidzot pārliecinājies?

- Ne tikai. Es sapratu ko citu. – Pirmais sarunu biedrs ar spieķi norādīja uz postamentu: – Cilvēcības Princips ir kļūdains. Pirmkārt, tāpēc, ka to pārkāpjam mēs paši.

- Pagaidi, pagaidi. Nesteidzies. Kamēr šo Principu neatzīst pilnīgi visi, to nevar piemērot pilnībā. Tas izriet no viņa paša. No viņa spoguļattēla.

- Nē, pagaidi tu. Morāle - ēka, no tās pamatiem nevar izņemt nevienu postulātu. Pretējā gadījumā tas viss sāks slīdēt lejup pa slīpu plakni, lidojuma laikā sadaloties gabalos. Pats postulāts tika atsaukts jau tad, kad par atstumtiem tika pasludināti vairāki tūkstoši cilvēku, tika ievietoti zvaigžņu kuģos un izmesti kosmosā kā sauja ar bīstamiem atkritumiem.

- Impērijas politiķiem šķita, ka tas ir vispareizākais. Necelt cietumus, neturēt apsardzi, nerūpējies par ieslodzītajiem. Un no otras puses, izolēt viņus uz visiem laikiem, apturot noziedzības vairošanos, turklāt kā brīdinājumu pārējiem. Visbeidzot, viņi cerēja, ka izsūtītie vienkārši būs spiesti laboties, nonākot šaurā sev līdzīgo vidē, kur viņu dzīve būs atkarīga no pašu darba augļiem ...

- Var arī piebilst, ka agresivitāte un nežēlība toreiz tika uzskatīta par recesīvām ģenētiskām iezīmēm. Ka izraidīšana notiek vadoties no labākajiem, humānākajiem, eigēniskajiem apsvērumiem, nevis piespiedu sterilizācijas.

- Un arī tas tiesa, - sacīja sarunu biedrs, kuru sauca par komandieri. - Bet lai ko arī teiktu, tagad vardarbība oikumenā ir beigusies, un triumfē Cilvēcības Princips.

- Es jau teicu, ka mēs vispār nepaužam pareizo principu. Mēs uz šī pjedestāla izgriezām: "Viņš esi tu." Bet patiesībā mēs ievērojam citu formulu:

"Es esmu viņš, ja viņš ir tāds pats kā es." Galvenā mēra - "viņš" vietā nonāk subjektīvais "es". Un galu galā tas viss noved pie tautoloģijas.

- Pieņemsim, ka tā arī ir. Ko tad tu piedāvā pretī?

- Nezinu. Ne man izlemt. Es pats pārkāpu vienu no Principa aspektiem, kaut arī netīši. Zināmā mērā manis dēļ gāja bojā cilvēki, sākot ar Megu un beidzot ar muitniekiem.

Visu tu nevarēji paredzēt. Maz ticams, ka kāds cits tavā vietā varētu izdarīt labāk.

– Un tomēr izrādījās, ka izdzīvot ir vieglāk nekā dzīvot, saprotot, ka no visiem esmu izdzīvojis viens pats.

— Un visa oikumena, — sacīja Ivzs, uzliekot roku Ulsam uz pleca.

Epiloga vietā

No pastaigas Ulss atgriezās savā viesnīcas istabā un apgūlās atpūsties. Tomēr viņš nepaspēja aizvērt plakstiņus, kad iezvanījās videkss.

- Klausos.

Vai jūs esat Ulss? Nu cik var jūs meklēt?! - no ekrāna rājās sašutis nevainojami apcirpies un noskuvies cilvēks. - Lūdzu, nekavējoties ierasties kosmosa ostas kancelejā!

- Kaut kas noticis?

- Ak jūs vēl jautājat! Līdz šim laikam neesat apmainījis savu žetonu pret otrās klases pilota apliecību!

DIVI NO ZELTA GRĀVJA

.

1

Planētai nebija vārda. Vispār nepieciešamība pēc tā arī neradās. Bezvārda kosmiskā ķermeņa, kas riņķo ap neuzkrītošu zvaigzni Galaktikas nomalē, iemītnieki uzskatīja savu pasauli par vienīgo, nemainīgo, kas dota vienreiz un uz visiem laikiem. Viņi nezināja, kā pārvarēt milzīgās bumbas pievilkšanu, uz kuras viņiem bija jādzīvo. Ne mazāk stingri gūstā viņus turēja parasto uzskatu, rutīnas un neziņas smagums. Ja nu vienīgi paši nelabojamākie fantasti, ja tādi bija viņu vidū, varētu domāt, ka kaut kur zvaigznēm jābūt citām, apdzīvotām pasaulēm.

Tātad nosaukuma tai nebija un arī nevajadzēja. Tomēr laika gaitā uzziņu grāmatās, atlantos un loču kartēs to piefiksēja ar kodu K-52, par ko tās iedzīvotājiem pat nebija aizdomu. Indekss "K" sērijas numura priekšā nozīmēja, ka šī planēta pieder karantīnas planētām, tas ir, to aizliegts apmeklēt bez īpašas Galaktiskās līgas atļaujas. Turklāt bija aizliegts atklāti kontaktēties ar tās iedzīvotājiem.

K-52 saņēma arī neoficiālu nosaukumu pateicoties savai lielākajai pilsētai - Zelta Grāvis. Metropole atradās lielākās zelta raktuves vietā. No smiltīm izskalotais cēlmetāls pārvērtās par ielām, bulvāriem, skvēriem, parkiem, savrupmājām, žogiem, pieminekļiem, veikaliem, bāriem, spēļu namiem, bordeļiem, birojiem, bankām, graustiem, prieka namiem, divstāvu mājām un apdzīvoja šī labirinta akmens šūnas neskaitāmi cilvēku pūļi. Zelts tomēr ne mazākā mērā necēla morāli un īsu brīdi uzkavējās to kabatās tiem, kas iedzina pirmos mietiņus un vicināja skalojamo kasti. Zelts, septiņdesmit devītais elements pēc atomsvara un pirmais pēc tā dēļ pastrādāto noziegumu skaita, inficēja viņa varas radīto pilsētu ar neārstējamu drudzi. Pārlieku lielā cilvēku pūļa magnētisms piesaistīja izcilus prātus, vilinošus ķermeņus, neapmierinātas ambīcijas, izrauties no dvēseles ikdienas važām - tie no jebkuras vietas steidzās uz metropoli, lai ienirtu diennakts trakajā viršanas procesā, paceltos līdz slavas augstumiem un, pārvarot savu tieksmju virsotni, nokristu dzīves dibenā, smacīgajā izlietoto, lieko dubļu netīrības zaņķī, kas mudž pagalmos un pagrabos, un visā šajā pilsētā. varētu šķist neparasti liels un sarežģīts filtrācijas trauks cilvēku straumēm, kas tajā ieplūst no pilsētām, mazpilsētām, ciematiem un kāda tuksneša, kur vēl nav pabijis neviens topogrāfs. Varētu arī šķist, ka šī kolosālā mašīna darbojas pati par sevi, netiecoties uz mērķiem un galu galā neradot nekādus produktus, tomēr, rūpīgāk papētot, kļuva manāms, ka kāda neredzama un visuresoša roka noņem zeltainas putas no burbuļojošā netīrā brūvējuma. Un šim ārējam vērotājam metropoli vajadzētu iedomāties nevis kā ķīmisku agregātu, bet drīzāk kā neparasti sarežģītu, sazarotu sistēmu, piemēram, asinsrites sistēmu, kurā zelts cirkulē visās tā iedomājamās formās un hipostāzēs. Ar banknošu šalkoņu, monētu šķindoņu, čeku sauso sprakšķēšanu, kas izplīst no grāmatiņas, ar spalvu čirkstēšanu virsgrāmatas līnijās, klīst no rokas rokā, visvarenais metāls, pareizāk sakot, tā visvarenā ēna, ko met bruņupagrabos paslēptu pilna svara lietņu mirdzums. No rokas rokā, no rokas rokā, pa letēm, pa kases logiem, aploksnēs, banku pakās, audekla maisos, portfeļos un koferos spokaini plūst zelts, pārvēršoties reibinošas zāles paciņā, vai žetonu kaudzē uz spēļu galda, vai pornogrāfisku pastkaršu komplektos, vai nazī slepkavas rokā. No rokas rokā, no rokas rokā, no rokas rokā, piedzīvojot daudzas metamorfozes, zelta graudi plūst, no meitenes zeķes, kas pāriet viņas kaķa nobružātajā somiņā, peldot prom bezķermeņa pirkstos, izslīdot caur dīkdieņa iegriezto kabatu, krītot no apgāztās naudas kases atvilktnes atvērtajā laupītāja somā, sajaucoties gan ar asinīm, gan ar indi, gan ar kaunu, iekāri, alkatību, nežēlību, tumšiem kaislību virpuļiem. Un tā dienu no dienas, visu diennakti, ne mirkli neapturot dīvaino kustību un galvu reibinošās pārvērtības, no smiltīm iegūtais zelts cirkulēja, klīda, plūda, bira, mainot formu un īpašniekus, līdz daudzi tā slepenie kanāli saplūda vienā vienīgā, nezināmā straumē, kas pie savas deltas pārvērtās par elpu aizraujoša izmēra uzbriedušu zelta pilienu, kas neizskaidrojamā veidā izvairījās no nodokļu departamenta acīm un klusi iekārtojās virknē ar daudzām nullēm bankas kontā.

Cilvēks, kuram piederēja minētais konts, faktiski dominēja metropolē. Tomēr viņa spēks palika slepens, bet bagātība - neredzama. Tajos sabiedrības sektoros, kuros policija interesējas par pienākumu avotiem, viņš bija pazīstams ar iesauku "Papucis". Bet aprindās, kas likuma sargiem ir nepieejamākas par sauli, viņu sauca par “ kungu Roltu.” Viņa īsto vārdu nezināja neviens.

2

Pēdējā saulrieta stundā pilsētas seja pārveidojās. Cilvēku pūļu trokšņainais paisums izgaisa. Cienījamos mikrorajonos klabēja slēģu un durvju aizbīdņi, piegružotas ietves kļuva tukšas, un tikai pastiprināta policijas patruļa uzdrošinājās iemaldīties draudīgi klusajos parkos. Atkāpusies no centra, pilsētas dzīve nebūt neapstājās - tā vienkārši pārcēlās uz bēdīgi slavenajiem rajoniem, kuros bija daudz nelāgas slavas pilnu vietu. Puspagraba smēķētavas, sliktas slavas tikšanās nami, zemas klases krodziņi, kur kā upe plūda pagrīdes izcelsmes alkoholiskie dzērieni, draņķīgi kazino, kuros spēlēja uz mazām likmēm, bet kāvās ar visu spēku - visa šī nožēlojamās uzdzīves, apmaksāto glāstu un zvērīgu kautiņu pasaule atvērās un uzziedēja naktī, ko apūdeņoja daļa no zelta straumes.

Tā nu saulrietā, visiem godīgajiem pilsoņiem nelāgā laika priekšvakarā, pa krēslainajām ielām nesās šiks lokomobilis. Velkot drakonisku dūmu un tvaiku strūklu, mētājot dzirksteļu spietu kūļus, ar elles dārdoņu un rēkšanu, tas šķērsoja vienu no rosīgākajiem nakts rajoniem un metās metropoles priviliģētās daļas dzīlēs. To varētu viegli uztvert kā neapdzīvotu vietu, ja ik pa laikam satumsušajā gaisā virs tās neizskanētu algoto sargu sērīgie saucieni un viņu koka grabekļu klaboņa.

Pilnā ātrumā ekipāža iegriezās līkumā ap stūri un pēkšņi iestrēga līdz riteņu rumbām smiltīs. Dzinējs noslāpa; enerģiski izsaucieni liecināja, ka vismaz viens no braucējiem inerces dēļ ar galvu ietriecies audekla tentu balstošajā stienī. Šoferis izlēca no lokomobila, rokās turot pa pistolei, taču uzreiz pārliecinājās, ka incidentu nav izraisījis nekāds ļauns nolūks. Tikai dziļi smilšainajā ielas segumā bija pārsprāgusi mitrinošā caurule. Blīvā mitrā seguma vietā izveidojās staigns purvs, bet tālāk, cik krēsla ļāva saredzēt, pletās irdenas sausas smiltis. Gan viens, gan otrs bija maz piemērots braukšanai.

Šoferis aizbāza pistoles aiz jostas un ar cieņpilnu žestu uzaicināja pasažierus izkāpt. Viens no viņiem, garš, pavecāks vīrietis, ar dēļ mierīgas dzīves izplūduša cirka cīkstoņa izskatu, vispirms kārtīgi, ar trompetes skaņu, izšņauca degunu, pēc tam, uzzinājis par negadījuma cēloni, veltīja  pilsētas tēviem neglaimojošus vārdus, ko mēs neuzdrošināmies šeit atkārtot.

Viņa kompanjons, kārns, nemierīgs brunets ar nolaizītām ūsiņām un matu šķirkli, it kā izsistu ar krītainu auklu, bažīgi paskatījās uz klepsidru, ko bija izvilcis no īpašās bikšu kabatas.

- Vakara pēdējais ceturksnis, - viņš teica. – Baidos, ka nokavēsim.

— Nolādēts, — noburkšķēja vecākais, rāpjoties ārā no smilšainās mīklas un apskatīdams uz biksēm radušos traipus.

Iesēdies sēdeklī, vadītājs vēlreiz iedarbināja dzinēju un mēģināja lokomobili izkustināt. Dūmu un tvaika mākonis apņēma piepūlē drebošo automašīnu, un abi braucēji atkāpās. Niknā tvaika mašīnas rūkoņa apklusa atkal.

- Stingri iesēdis, - šoferis rezumēja un sarežģīti nolamājās.

- Ko ta tu neskaties kur brauc, sūda gabals?! - brunets bargi noprasīja.

- Tā jau ir...

— Liec tu viņu mierā, — vecais mīksti pavēlēja. – Nav ko sunīties. Aiziesim tāpat, nedaudz atlicis.

— Bet mēs nokavēsim! Un tas viss šitā neiznēsātā dēļ!

- Tā nav viņa vaina. Bet ja arī nokavēsim, nav liela bēda. Pagaidīs.

Cilvēks ar ūsiņām uzmeta šoferim iznīcinošu skatienu.

- Sēdi tepat, gaidi buksieri, - viņš nošņāca. - Ja kaut kas notiks ar mašīnu, es tev smadzenes izšķaidīšu.

- Tak labi jums, kungs Patke. Nu iesēdās. Kuram negadās.

- Ejam, - rezumēja vecākais ceļabiedrs. - Bet tu labi sargā mašīnu, dēliņ.

- Variet būt mierīgs.

Vadītājs ieslēdza acetilēna priekšējos lukturus, pārbaudīja, vai pulveris uz pistoļu plauktiem nav kļuvis mitrs.

Abi gāja pa sauso, putekļaino ielu. Drīz vien viņiem ceļā gadījās apmēram desmit gadus vecs zēns, kuram no pleca uz siksnas karājās raupja koka kaste. Bezļaužu krēslas panākts, bērns gāja steidzīgi un skatīdamies apkārt, bet, ieraugot divus pieaugušos, sarāvās, nogriezās uz pašu ceļa malu cerībā bez sekām paslīdēt garām.

- Ehei, tīrītāj! — iesaucās vecākais. - Nu-ka panāc šurp. Nāc, nāc, nebaidies.

Ceļabiedri apstājās zem blāvas ielas lampas. Tīrītājs tuvojās, vispirms piesardzīgi palūkojoties uz vienu un pēc tam uz otru, un gatavs jebkurā brīdī laisties lapās.

- Kas tad jums ienācis prātā? — pārsteigts sacīja tas, kuru šoferis nosauca par kungu Patki. - Mūs gaida!

- Nospļauties. Saved mani kārtībā, mazais.

Lietišķi atstiepis lūpu zēns apskatīja klienta dubļiem klātās kājas un paziņoja:

- Četri graši, kungs.

- Oho! - tas jautri izbrīnījās. – Atceros, manā laikā ņēma pusotru.

Tīrītājs papurināja pinkas.

- Nē. Daudz darba, vēls laiks. Lētāk neviens neņems.

- Re kāds mangotājs. Nu labi. Ja četri, tad četri.

Vecais kungs krekstēdams uzlika kāju uz laipni novietotās kastes.

- Tikai esi uzmanīgs, - viņš brīdināja. – Nevaru ciest kutināšanu.

Puika svilpodams aplēja kāju ar ūdeni no pudeles, noslaucīja to ar mīkstu drāniņu un nokasīja starp pirkstiem iestrēgušās smiltis. Ar divām plūksnainām birstēm viņš veikli novilka pa notašķīto bikšu staru. Tad tikpat veikli tika galā ar otru kāju.

- Gatavs, - viņš paziņoja.

- Nav slikti, mazais, - klients atzina. - Nemaz nav slikti. Bet tu, Vjun, tā arī čāposi ciemos netīrām kājām?

- Jāsteidzas,- tas noburkšķēja.

- Nu, tava darīšana. Lūk, dēls, turi, - tīrītāja plaukstā iekrita zelta monēta, plāna kā ziedlapiņa.

Zēns ar godbijīgu izbrīnu paskatījās uz veco kungu.

- Man nebūs tik daudz ko izdot, - viņš nomurmināja.

- Un arī nevajag. Tas par tavu labo darbu.

Jaunā tīrītāja acis izpletās šķiet ārpus dabas dotajām iespējām. Tad, nokratījis savu apmulsumu, viņš paķēra kasti un aizskrēja, cik ātri vien spēja. Nedaudz vēlāk - vāji apgaismotas ielas galā palika redzams tikai smilšains uzkalniņš, un arī tas ātri pazuda no redzesloka.

Vecākais no abiem pavadīja to ar labvēlīgu miglainu skatienu.

- Es arī kādreiz biju tāds pats puņķains sīkulis, - viņš iesāka un atkal devās tālāk. - Un uz Remastrātes arī tīrīju bikses katram suņu bērnam. Bet tagad, kad atceros, pats brīnos. Vai tas esmu es? Vai varbūt es tūlīt pamodīšos no mātes elsošanas, starp māsu un brāli? Man šķiet, Vjun, ka dvēselē cilvēks nemainās. Ārēji kaut kas notiek, bet viņš sēž sev, skatās baltajā pasaulē, un tik brīnās, kad frizieris viņam atnes spoguli.

- Baidos, ka shodņakam tas nerūpēs, - viņa pavadonis atzīmēja. - Viņi jau tāpat velnišķīgi nikni, bet mēs vēl kavējam. Preteklis Bonems kaut ko tādu uzodis un noteikti izliks to visiem priekšā, jūt mana sirds. Ne velti tas viss. Bonems jau sen mērķē kasi pārņemt pašam.

- Vajag paļauties uz veiksmi, - pazemīgi atbildēja padzīvojušais. - Mana māte, lai viņai vieglas smiltis, vienmēr teica, ka cilvēka nodoms nav nekas pret likteņa varu. Viņa bija dievbijīga sieviete. Vairāk nekā ceturtdaļu zelta pi nevienam neprasīja. Tāpēc jau man bija jāpelna papildus nauda, tiklīdz iemācījos staigāt. Sākumā lūdzu žēlastības dāvanas, pēc tam kļuvu par tīrītāju. Un tikai vēlāk, kad mana māte kopā ar brāļiem un māsām sadega, labi cilvēki mani paņēma un iekārtoja pie lietas. Tev, Vjun, to nesaprast, tu bērnībā zeltā peldējies.

- Ko jūs te bakstiet ar savu ciltskoku man degunā, - Vjuns atcirta. – Mēs jau sen esam vienos ratos.

- Tu kaut savu tēvu pazīsti. Lai arī izniekoja visu savu naudu un beigās viņu ar pudeli nosita, tomēr bija tēvs. Man arī tās netika. Ko tev vajag, puis? — pēdējā replika attiecās uz kādu garāmgājēju visai nobružātā sulaiņa livrejā, kurš parādījās no šķērsielas un ne no šā ne no tā aizšķērsoja ceļu.

- Labvakar, - viņš laipni ierunājās. - Man ir tas gods runāt ar kungu Roltu, vai ne?

-  Nu pieņemsim.

— Viņš arī Papucis, — svešinieks turpināja. - Bet jūs esat viņa personīgais sekretārs Patke, kas pazīstams kā Vjuns?"

Tā vietā, lai atbildētu, Vjuns soli atkāpās un ielika roku azotē.

- Un kas jūs tāds būtu? - viņš draudīgi noprasīja, bet ieroci neizvilka.

- Neiesaku jums iet uz to shodņaku, - teica cilvēks livrejā, ignorējot Patki ar viņa jautājumu un pistoli.

Rolts neizpratnē pacēla uzacis.

Jūs abi no tā dzīvi neaiziesiet. Kungs Gorgs Bonems, viņš arī Skrimslis, noskaņots ļoti nopietni. Un labi zina, cik miljardi ir pielipuši pie jūsu rokām, cienījamais kungs Rolt. Starp citu, ne bez jūsu aktīvās līdzdalības, Patke.

- Kas-kas-kas?!

- Nespēlējiet komēdiju. Mēs runājam par lielām finansēm, kas uzticētas jūsu pārziņā. Un par to summu, ko jums izdevās iekrāt savā kabatā. Bonems to liek deviņarpus miljardu apmērā, bet no savas puses uzskatu, ka tādu ir vismaz vienpadsmit. Ne par to ir runa. Šobrīd ir svarīgi, ka viņi pieprasīs no jums atskaiti, uzrādīs neapgāžamus pierādījumus, un sekos izrēķināšanās. Jūs abi līdz rītam nenodzīvosiet.

Pat sliktajā ielu apgaismojumā kļuva redzams, ka Papuča gaļīgā, apoplektiskā seja kļuva balta, it kā viņš jau būtu sadurts.

- Kas jūs tāds esat? - Vjuns uzbļāva, izvelkot pistoli,

- Pagaidi, dēls, - Rolts nomurmināja. – Izšaut vienmēr paspēsi. Cilvēks tak par lietu runā.

- Kā jau saprotat, jūs esat lemts, - sacīja svešinieks. – Diez vai izdosies paslēpties no atriebības.

Pistole Patkes rokā notrīcēja un lēnām nolaidās.

- Man jums ir piedāvājums, - turpināja noslēpumainais garāmgājējs. - Mani cilvēki jūs aizvedīs uz pilnīgi drošu vietu. Es garantēju jums neaizskaramību un pēc tam netraucētu atgriešanos.

- Jūs ko, no ļegavkas? - vaicāja apmulsušais Rolts.

-   O nē. Man vispār nav nekā kopēja ar vietējām varas iestādēm.

- Ko jūs par to gribat? vaicāja Patke, pētot svešinieka apnēsāto livreju.

- Neko.

— Tā nu neko?

-   Jā. Un nesaprotu, kāpēc jūs vilcināties. Šī ir vienīgā iespēja glābt jūsu dzīvības.

- Nesaprotu vienu lietu, - sacīja Rolts, kuram pa daļai atgriezās bijusī, sarkanīgi zilganā sejas krāsa. - Ja jūs neesat no policijas un ne no Skrimšļa, tad kas j;ūs tāds esat?

Atstāsim izskaidrojumu vēlākam laikam. Laiks ir dārgs, - svešinieks atbildēja, dodams zīmi kādam alejā. - Piekrītiet taču.

Norēcās tvaika mašīna, no alejas izripoja lokomobilis-furgons ar lopkopības uzņēmuma "Brāļi Horndjuļi" logotipu.

- Lūdzu, ekipāžā.

Pavilcinājies, Rolts spēra soli pie furgona.

— Slazds!! pēkšņi iekliedzās Patke un, pacēlis pistoli, izšāva tiešā tēmējumā.

Pirms bija izgaisis pulvera zibsnis, svešinieks, pārdabiskā ātrumā izvairījies no lodes, iekratīja plaukstā garu, spīdīgu priekšmetu ar saliektu rokturi. Noskanēja divi apslāpēti paukšķi. Patke nometa pistoli, paspēra soli, nokrita uz sejas. Pagriezies pret šāvienu, Rolts nodrebēja kā pagrūsts, tad, bezēdzīgi grābstīdamies pa gaisu ar izstieptām rokām, nosēdās smiltīs un nokrita uz sāniem.

Izlekuši no furgona, divi dūšīgi puiši uzreiz ievilka bezsamaņā esošus ķermeņus kravas kastē. Lokomobilis apgriezās un aizbrauca.

Kad pār tukšo ielu izklīda dūmi un tvaiki, nekas apkārtnē neatgādināja par notikušo.

3

Lai es pārsprāgtu, tas tik ir ko vērts.

Attapos tādā kā lazaretē. Galvā migla, mēle sausa. Guļu zem palaga, gulta mīksta, drēbes blakus, saliktas uz krēsla.

Palāta divvietīga. Otrajā gultā guļ mans boss-barboss. Šņākuļo,  grozās, čāpstina. Ne citādi, kā rijamo redz sapņos.

- Ei, Papuci! - Pasaucu viņu.

Tas kā-a salecas!

- A?! Kas ir?! - un redzu sev pie krūtīm grābsta, sataustīja kaut ko zem krekla un nomierinājās.

- Kur ta mēs esam? - viņš jautā.

- Kaut es zinātu, - saku. - tikko pats pamodos. Slimnīca ne slimnīca, bet kaut kas tamlīdzīgs.

Saģērbāmies un sākām apskatīties. Palātā tātad, pa gultai, pa naktsskapītim un pa krēslam uz brāļa. Izgatavoti no kaut kāda duļķaina stikla. Pamēģināju ar vienu krēslu pret sienu uzdot - neplīst. Bet uz sienas - kaut skrāpējums.

Piegāju pie loga, tas - kaut kāds viļņains. Cauri gaisma tiek, bet kas notiek ārpusē, nav saredzams. Netālu, uz plaukta, stāv nesaprotams verķis. Kaste ar pogām, bet tajā iestrādāts bālgans stikla gabals plaukstas lielumā. Gribēju tai pieskarties, bet pārdomāju. Nu viņu pie velna.

Pretī logam durvis. Gludas, ne roktura, ne atslēgas cauruma, ne actiņas. Boss tās pagrūda, tad vēl plecu pielika - nepadevās.

- Izskatās, ka esam ielipuši pamatīgās nepatikšanās, Papuci, - saku. – Viens iepriecina: to mums ne jau Skrimslis izkārtojis. Tas ķēpāties nesāktu.

-  Tā gan, - tas bubina.

- Nez, kādu izpirkuma maksu viņi lauzīs. Muļķi būs, ja mazāk par pieciem miljardiem.

- Ko tu, ko tu, - sarosījās vecais vepris. - Bet man ko, pēc tam pa pasauli ar tarbu staigāt vecumdienās? Nu, miljons, nu, divi, nu, desmit, vēl varētu saprast...

E kāds muļķis. Tie puiši, kuri mūs nogrāba, gan lieliski zina, cik daudz viņš sabāzis kabatās. Un acīmredzot, jokot nedomā. Es nebūšu es, ja viņam nenovilks septiņas ādas. Es pret viņa stulbumu iebilst nesāku, tikai nosmīkņāju un ķēros pie durvīm sienā - ne ta skapis, ne ta pieliekamais, ne ta izeja uz kaut kurieni. Arī bez rokturiem, bez slēdzenes un nepadodas. Tomēr redzu - pie sienas tām blakus - apaļa plāksnīte pogas lielumā. Vajadzēja tik pieskarties - durvis aizbrauca sānis. Aiz tām - neliela telpa, kas visa piebāzta ar kaut kādiem baltiem podiem. Viens tāds garš, tā, ka der cilvēkam, un stāv uz grīdas. Otrs - pie sienas, mazāks. Trešais - stūrī. Virs tiem no sienām rēgojas spīdīgas caurules ar svirām. Nu, es ātri sarēķināju, kas ir kas. Nomazgājos un visu ko tādu. Tiesa, gandrīz applaucējos, jo sākumā no caurules vidējā traukā gāzās dabīgākais verdošais ūdens. Tad izrādījās, ka strūklu var padarīt arī vēsāku. Pie sienas milzu spogulis - iespējams,  pustūkstoša monētu vērts, jei-jei, nemelošu. Bagāti šite dzīvo. Apbrīnoju savus dienu vecos rugājus un sapratu, ka nav pagājis nemaz tik daudz laika, un mūs aizvest tālu nevarēja. Maksimāli - uz Arhipelāgu. Paskaidroju savam dundukam, kā izmantot šo viltīgo mazo istabiņu, iekritu uz gultas un domāju.

Lieta sūdīga. Pie mums stingri ķērušies, pie tam ne policija vai Skrimslis, tas  skaidrs kā gaiša diena. Šķiet, ka visas šīs lietiņas ir ne no šīs pasaules. Bet no kādas - suns viņu zin, bet noteikti ne no mūsējās. Dīvaini tas viss.

Viņi, šie puiši, uzošņājuši, manuprāt, visus, kā ir, smalkumus. Viņi vēl pusbēda, varbūt kaut kā sapratīsimies. Bet, ja vecais celms no viņiem uzzinās, kurš Skrimslim izmuldēja par viņa zemādas miljardiem, tad man labi neklāsies. Nožņaugs tak, spēka viņam ka ne pagriezties, neskaties, ka galva sirma.

Jā-a. Ko viņiem vajag? Skaidrs, ko. Mans barboss pakrekšķēs, pakrekšķēs un attaisīs maku. Kur viņam glābties. Bet ko pēc tam, kad viņi dabūs savējo? .. Lūk par to negribas pat domāt.

Paskatīsimies. Arī mēs neesam aukliņām savīti. Interesanti, vai viņi mums parīt arī iedos kādreiz?

Bet pie griestiem kaut kāda actiņa. Izbolīta un ar lillā nokrāsu. Tā vien šķiet, ka caur to, uz tevi kā uz kādu kukaini caur palielināmo stiklu skatās. Nu ko jūs, draņķi, blenžat? Cilvēkus neesat redzējuši, vai?

- Paklau, Vjun, - papucis purpina, iznākdams no mazgātavas. - Varbūt pie durvīm pieklauvēt? Pasaukt kādu? Ēst gribas - jau zarnas salipušas.

Tieši tad atvērās lielās durvis, un tajās ienāca divi drūmekļi zaļos halātos. Skatos - viens melnvēderis, otrs līkdegunis. Mamma mīļā. Pretīgi normālam dzeltenajam ar tādiem pretekļiem elpot to pašu gaisu, kur nu vēl sarunāties. Es viņu kvartālu apeju ar jūdzi, un, ieraugot kādu no viņiem uz ielas, dvēseli griež otrādi. Tikai neko nepadarīsi. Pagaidām viņi mūs saņēmuši aiz olām, nevis mēs viņus.

- Labdien, - saka melnvēderis. - Kā jūtaties?

Šķiet, ka visi vārdi pareizi un izrunā tos normāli, bez tā viņu akcenta. Un tomēr kaut kā nedabiski. It kā cītīgi lasa no grāmatas, nevis runā.

- Labi, - atbild vecais ķēms. - Badošanās, nāk par labu veselībai.

- Tikai mums, manuprāt, balandas bļoda vai divas nenāks par ļaunu, - es piebilstu. - Kādam velnam tā veselība, bez rijamā.

Līkdegunis iziet ārā un iebrauc tādu kā galdiņu uz riteņiem. Sakrauts uz tā - priekš desmit. Viss kā pienākas.

- Mēs jau domājām, ka esat izsalkuši, - viņš saka. – Lūdzu.

- Vispirms pagaršojiet pats, - saku.

- Beidz muļķoties, Vjun, - Papucis burķšķ. - Kādam velnam mūs indēt.

- Cienījamam Roltam ir pilnīga taisnība, - iebāžas melnvēderis. - Jums nav no kā baidīties. Mēs vēlam jums patīkami apmierināt apetīti.

Nu-nu,  domāju.

Sākām ēst aiz abiem vaigiem, bet tie drūmuļi stāv un apbrīno. Tāda lūk jedilija.

Harči nesaprotami kādi, kas un no kā izgatavoti, tomēr garšīgi. Tiklīdz uzmetu skatienu uz tiem diviem pretīgajiem purniem,  kaklā kumoss iestrēgst. Būtu mana griba, es visus tādus izdzimteņus aiz kājām pakārtu.

Īpaši man augļu degvīns patika. Iedzēru pēc brokastīm - uzreiz smadzenes noskaidrojās un sāka darboties uz pilnu klapi.

- Ko, parunāsim? - jautā Papucis, pūšot un ar piedurkni slaucīdams sviedrus.

- Protams, jums ir tiesības prasīt no mums paskaidrojumus,- iesāka melnvēderis. - Mēs nožēlojam, ka mums nācās veikt izņemšanu pret jūsu labo gribu. Taču uz to spieda ārkārtēji apstākļi. Galu galā mēs jūs izglābām no drošas nāves. Turklāt izņemšana tika veikta, pilnībā ievērojot likumību. Lūdzu, iepazīties ar Galaktiskās līgas orderi.

Viņš iegrūž bosam kaut kādu papīru. Es paskatījos viņam pār plecu, redzēju, ka puse papīra bija noklāta ar nesaprotamiem ķeburiem, otra puse mūsu valodā.

"Komisija par kolonijas lietu

Ar šo Izlūkošanas dienesta ceturtajai brigādei tiek atļauts veikt reidu uz planētas K-52 ar mērķi slēpti izņemt divus tipiskus kolonistu psiholoģijas nesējus un pēc tam tos nodot Veselības dienesta pētniecības grupas rīcībā, prof. Emli un prof. Joilam.

Orderis derīgs vienai reizei, uz laiku 2 gal.

3. Galaktiskā Megaēra, 7. periods 816 gada 24. diena 11-tajā. gal.

Un tālāk visādi paraksti, zīmogi un tamlīdzīgi.

Tiklīdz šis tips pieminēja likumību, mans barboss saspicēja ausis, un, tiklīdz ieraudzīja oficiālu papīru, vispār uzziedēja.

- Es te kaut ko nesaprotu, - saka. - Kas jūs tādi esat?

Vispār viņam patīk izlikties par idiotu. Jo tad droši vien nav īpaši jāpiepūlas.

- Mūsu vārdi ir norādīti orderī, - atbild Līkdegunis. Mans kolēģis ir psihoterapeits Emli. Bet es esmu neirofiziologs Joils. Atļaujiet izteikt cerību, ka izpētes gaitā mums izdosies atrast kopīgu valodu.

- Muļķības, - paziņo boss-barboss. - Jūs te man galvu nejauciet. Uz jautājumiem atbildēšu tikai sava āķu meistara klātbūtnē. Kā tur viņu Vjun?

- Federālās āķu meistaru asociācijas loceklis, maģistrs Pfuls, viņa kantora adrese Zelta Grāvī Hei-straata 1242, -  nevilcinoties nobubinu.

- Vo-vo. Izsauciet viņu uz šejieni un lai viņš pasaka, vai jūsu papīrs ir pareizs. Kā es varu zināt, vai jums ir taisnība. Tad arī turpināsim runāt.

- Baidos, ka mēs nevaram atvest uz šejieni maģistru Pfulu. Tas ir nelietderīgi, un Līga nedos atļauju.

- Tātad, arī nav par ko runāt, - liec savu loku vecais puzans. - Jūs te man to savu papīru nebāziet. Nekādas darīšanas ar jums vest nevēlos. Bet par patvaļu sūdzēšos. Slava radītājam, esmu godīgs pilsonis, maksāju nodokļus un visu ko citu. Ielas vidū grābt mani neviens nedrīkst. Tas ir viss mans sakāmais jums.

Muļķis-muļķis, bet saprot.

- Ko par to domā, Patke? - jautā melnvēders Emli.

- Es pie sava bosa. Kā viņš, tā arī es.

- Skaidrs. Jūs veltīgi pretojaties, jo tā ir tikai medicīniskā pārbaude un virkne psiholoģisku eksperimentu, kas jūs absolūti neapgrūtinās. Bet pēc tam uzreiz saņemsiet pilnīgu brīvību un tiksiet aizvesti, kur vien vēlēsieties.

- Tas ir kā, bez izpirkuma maksas? - izbolās boss.

- Protams.

- pakalpojums pret pakalpojumu, - piebilst Līkdegunis, - mēs izglābām jūs no Gorga Bonema, jūs ļaujat mums izpētīt jūsu organismu īpašības. Tik vien un viss.

- Jāpadomā, - nomurmina mans oluhs. - Tā uzreiz nevar saprast, kas ir kas.

- O, jā, protams, - melnvēderis uzziedēja. - Padomājiet, laika pietiek. Ja jums kaut kas būs nepieciešams vai nolemsiet piekrist, varat izsaukt mūs - tādā te veidā.

Viņš pieiet pie kastes plauktā, iebaksta ar pirkstu uz sarkanās pogas. Stikls iedegās, un uz tā kā logā parādījās maza sievietes seja.

- Klausos, profesor, - viņa čivina saldā balsī.

- Es demonstrēju mūsu aizbilstamajiem, kā lietot videksu.

- Saprotu.

- Visu to labāko, Aizij.

- Visu labu, profesor.

Stikls izdzisa.

- Tas ir mūsu laborante Aizija. Viņa jebkurā laikā savienos jūs ar mani.

- Viņa ko, sēž tur, iekšā? - brīnās vecais stulbiķis.

- O nē, - melnvēderis profesors pasmīnēja. - Tas ir tikai sarunu aparāts. Aizija atrodas laboratorijā, desmit stāvus augstāk.

Kaut man izkrist caur grīdu, padomāt tikai. Vai ta tiešām ir tik augstas mājas...

- Uz redzēšanos, - saka Līkdegunis. - Tiklīdz pieņēmsiet lēmumu, ziņojiet mums pa šo ierīci.

Un viņi izgāja ārā.

Nedaudz pagaidīju, tad piespiedu plāksnīti uz aplodas, lai atslēgtu ārdurvis. Bet ne tur bija. Acīmredzot tās tikai viņus klausa.

- Nu, ko darīsim, Vjun? - vecais ēzelis skumji jautā.

– Domāju, ka mums vajadzētu piekrist.

Kaut kā baidos...

Labāk piekrist tagad. Nav vērts viņus kaitināt - tas var izmaksāt dārgāk.

– Tas gan pareizi.

Tā arī nolēmām.

4

— Tātad, kolēģi, ko jūs varat teikt par saviem sākotnējiem iespaidiem? – atlaidies dziļā atzveltnes krēslā jautāja Joils.

Emli satraukts soļoja pa plašo kabinetu, kaut ko murrādams zem deguna un bez pārtraukuma berzējot rokas, it kā tās mazgātu pirms ķirurģiskas operācijas.

-  Ko? Kas? Ak, jā, - viņš apstājās, pagriezās pret kabineta saimnieku. - Grezni, vai ziniet. Esmu sajūsmā. Cik varu spriest, lieliski eksemplāri, gan vecais, gan jaunais. Protams, man bija priekšstats par šādu patoloģiju, galvenokārt saskaņā ar Graisu, protams, un Nuhangiju, tā ir klasika, jā... Bet realitāte pārsniedza visas manas cerības. Un ko sakiet jūs?

Joils domīgi saspieda degungalu.

- Nu, man, pieņemsim,  jāsāk no nulles, kā jūs pats saprotat, - viņš teica. – Un pat ne no leptonu skenēšanas, bet no vecajām labajām encefalogrammām. Rīt pabeigsim kontrolgrupas atlasi un sāksim, laikam.

- Jā, jā, noteikti, - gandrīz palecoties Emli atkal sāka skraidelēt pa kabinetu, - rīt, bez kavēšanās. Es nezinu, kā jums, kolēģi, bet man tā ir zvaigžņu stunda ... Es pat nespēju tam noticēt, es jums zvēru, tik paradoksāla sasniegumu fāzes triviācija.

- Pirmssasniegumu ja atļausiet, - Joils izlaboja.

- Atļausiet nepiekrist, tieši sasniegumu un nekāda cita, tā ir mana maize, kolēģi ...

Jūs nesapratāt, es pajokoju. Esmu gatavs atzīt, ka joks bija neveiksmīgs ...

Bet Emli, šķiet, nedzirdēja. Viņš burtiski skraidelēja pa kabinetu.

- Ar ko sākt, ar ko sākt... - viņš smagi elsdams murmināja,. - Lomu analīze vai scenārija ... Scenārijs vai loma ...

- domāju, ka gan viens gan otrs, - Joils ierunājās.

– Nu bet protams, abi! - Psihoterapeits papleta rokas. – Tas ir pašsaprotami, komplementaritātes princips, stereozondāža... Bet ar ko sākt, ja ar lomu, tad... Kā tad ar scenāriju?

- Nevaru mierīgi noskatīties, kā jūs ciešat, kolēģi, - neirofiziologs juta līdzi. - Atrisināsim problēmu bez emocijām un bez aizspriedumiem, stohastiskā līmenī.

-   Tas ir?

-        Ļoti vienkārši. Šeit es rakstu, uz vienas lapas - "scenārijs", - Joils izņēma piezīmju grāmatiņu un rakstāmo, - bet uz otras - "loma".

Viņš saspieda papīrus dūrēs un, noliecies uz priekšu, aizlika rokas aiz muguras.

- Bet tagad izvēlieties, kuru roku.

- Asprātīgi, pat ļoti, - sacīja Emli. – Patiešām tā ir izeja... Kreisā!

– Lūdzu.

Psihoterapeits atlocīja papīru.

- Scenārijs, - viņš izlasīja. - Lieliski, es patiešām priecājos. Atklāti sakot, mana intuīcija arī teica, ka jāsāk ar scenāriju analīzi...

- Nu lūk redziet.

- Paldies, kolēģi. Metode ekstravaganta, bet efektīva, ko tur teikt ...

Atskanēja zummera signāls, Joils piecēlās no krēsla, piegāja pie galda un nospieda taustiņu.

- Klausos.

- Profesor, pie jums apmeklētājs,- no selektora ekrāna paziņoja Aizija.

- Tas ir pacients - vai?..

- Atvainojiet, jūs kādā jautājumā? - meitene pajautāja apmeklētājam, kurš, šķiet, stāvēja viņai blakus. - Profesor, viņš saka, ka svarīgā.

- Vai nevarētu precizēt? Redziet, esmu ne pa jokam aizņemts...

Izrādījās, ka precizēt nekādi nevar.

- Baidos, ka tas ir pacients un ļoti nopietns, - Emli ar smīnu minēja.

- Nu ko, pavadiet viņu pie manis, - sacīja Joils un izslēdza selektoru.

Apmeklētājs bija kalsnējs, maza auguma un tik neizskatīgs, it kā gadsimtiem ilgie eigēnistu centieni nemaz nebūtu ietekmējuši viņa ģenētisko kodu. Tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka tas tā arī ir.

- Esmu d a b ī b n i e k s, - viņš drūmi paziņoja no durvīm. - Un mani vecāki arī, Un senči, visi kā viens.

Spriežot pēc toņa, šis apstāklis bija viņa drūmā un tajā pašā laikā izaicinošā lepnuma avots.

- Ļoti patīkami. Lūdzu apsēdieties. Kā varu  jums palīdzēt?

- Jūs esat Joils? Un tas droši vien ir Emli?

- Profesors Emli, ar jūsu atļauju.

- Aha. Bet es esmu Bundurmahs, gavaists un scisists, - apmeklētājs stādījās priekšā ignorējot piedāvājumu apsēsties un ar nelaipnu skatienu caur pieri lūrēdams te uz Joilu, te uz Emli.

- Priecājos iepazīties, - Joils pamāja. – Tiesa, vēlētos precizēt, vai tas ir vārds, profesija vai tituls?

- Tikai nevajag izlikties,- brīdināja apmeklētājs, - ka jūs nezināt, kas ir GAVA un SCIS.

- Kā jūs teicāt? - kabineta saimnieks piebīdīja piezīmju grāmatiņu. - Atļausiet pierakstīt.

- Pierakstiet. Es pārstāvu Galaktisko Apkārtējās Vides Aizsardzības biedribu un Starpplanētu  Cilvēka Individualitātes Saglabāšanas biedrību. Un es jums izsaku kategorisku oficiālu protestu.

- Apžēlojieties, kas par lietu?

- Lieta tāda, ka no viņu dzimtās planētas nolaupīti divi cilvēki, un jūs gatavojaties ar viņiem eksperimentēt.

Emli no pārsteiguma nosprauslojās aizturot smieklus, bet Joils noplātīja rokas un izgrūda neartikulētu izsaucienu.

- Neredzu neko smieklīgu, - viesis bargi pašķielēja uz psihoterapeitu. - Jūsu darbības ar nolaupīšanu un apšaubāmiem eksperimentiem ir vienkārši briesmīgas. Nedomājiet, ka jums tas paliks bez sekām. Šodien, slava dabai, mums nav tumšie viduslaiki.

- Satriecoši, - Emli nomurmināja.

- Mirklīti, gribētu noskaidrot vai jūs protestējat, khm...- Joils paskatījās bloknotā. - Kā gavaists vai scisists?

- Abos veidos,-  Bundurmahs atcirta.

- Bet kāds tam sakars, lūdzu piedodiet, ar vides aizsardzību? Galu galā mēs te nerunājam par floru vai faunu, bet gan par cilvēkiem.

– Lūk, lūk, tieši tā. Un to sakat jūs, humānas profesijas cilvēks, mediķis, - viesis satriekts pašūpoja galvu. Vai tad cilvēki nav daļa no vides? Vai karantīnas planētas nav vide? Jūsuprāt, iznāk, ka mēs varam aizsargāt retus putnus vai reliktas kosas, bet cilvēkus nē? Interesanti jūs spriežat, ļoti interesanti. Vēlos zināt, vai varēsiet to atkārtot reportieru klātbūtnē?

— Kolosāli, — nočukstēja Emli un baudā noklikšķināja mēli.

- Protams, esmu gatavs atkārtot savus vārdus, - aizkaitināti atbildēja Joils. — Iegaumējiet, savus, nevis to apšaubāmo interpretāciju, ko jūs tiem sniedzat.

— Ļaujiet painteresēties, — Emli uzmanīgi iejaucās, — kāds galu galā ir jūsu vizītes mērķis?

— Ja līdz šim vēl nav skaidrs, atkārtošu, lai tā būtu, — Bundurmahs saslējās. - Es jums izsaku kategorisku protestu.

-  Ļoti labi. Mēs to jau esam dzirdējuši un ņēmuši vērā. Vēl kaut kas?

— Bet vai tad ar to nepietiek?

Zinātnieki saskatījās.

- Man personīgi pilnīgi pietiek un pat pārāk daudz, - noburkšķēja Joils.

- Protams, - Emli piebalsoja. — Pats par sevi saprotams, jūs protestējat, un mēs...

- kategoriski protestēju, - precizēja Bundurmahs.

- O, jā, protams, jūs kategoriski protestējat, un mēs, savukārt,  pilnā mērā ņemam vērā jūsu protestu. Vai tā nav, kolēģi?

- Mhm, - nomurmināja neirofiziologs.

- Lūk, redziet. Vai bija vērts tā uztraukties? Jūs protestējat un piedevām kategoriski, bet savukārt mēs to ņemam vērā pilnībā, tas arī viss, vai ne?

- Gan no GAVA, gan no SCIS? viesis jautāja ar neuzticības pieskaņu, bet jau daudz miermīlīgākā tonī.

- Atvainojiet, nesapratu... Ak, jā, bez šaubām. gan no... nu, vārdu sakot, no abiem. Esam jums ārkārtīgi pateicīgi, bijām ļoti priecīgi jūs satikt, noteikti iegriezieties vēl, - un, draudzīgi apskāvis ciemiņu aiz pleciem, Emli centās viņu izvadīt pa kabineta durvīm.

- Pagaidiet, tas vēl nav viss, - Bundurmahs mehāniski paspēris dažus soļus uz izeju, apņēmīgi atbrīvojās no psihoterapeita rokām.

- O, vai jūs pārstāvat vēl kādas biedrības intereses? - Emli bija pārsteigts.

- Jūs te mani nemulsiniet! Vajag taču, galīgi galvu sajauca! Ko jūs darīsiet tālāk?

— Turpināsim strādāt, — Joils noburkšķēja. - Un kas attiecas uz jūsu protestu, jūs varat to...

— Iesniegt rakstiski, — Emli pārtrauca, — un, vēlams, divos eksemplāros, vienu manam kolēģim Joilam, otru — man, mēs ar prieku iepazīsimies ar to vēlreiz un, atkārtoju, pilnīgi noteikti ņemsim vērā. Tāpēc visu to labāko, biju priecīgs iepazīties...

Tomēr apmeklētājs atkal sāka pretoties mīkstajiem mēģinājumiem viņu izraidīt no kabineta.

- E nē, jūs vispirms atbildiet tieši, - viņš pieprasīja. - Tālāk kas? Atbrīvosiet tos divus vai ne? Vai arī man nāksies pieņemt mērus?

- Protams, atbrīvosim, es jums dodu savu goda vārdu ... - Emli tarkšķēja.

- Atļausiet! - Joels sašutis uzlēca kājās. – Kā pavēlēsiet jūs saprast, kolēģi? Ko nozīmē – atbrīvosim?!

- Protams, atbrīvosim, - apstiprināja psihoterapeits, nikni grimasējot un piemiedzot kolēģim.

- Pamēģiniet tik neatbrīvot,- piedraudēja Bundurmahs. - Tad es noorganizēšu tādu sabiedrisko domu, tā-ādu traci sacelšu ...

- Nu, ko jūs, ko jūs, kāpēc, - Emli viņu mierināja, kamēr Joils uzskatīja, par labāku klusēt. - Mēs taču esam par visu vienojušies, vai ne?

Pēc ilgstošas pārliecināšanas, tielēšanās un pamudināšanas apmeklētājs beidzot atstāja kabinetu.

-   Kas par lietu?! - iekliedzās Joils, tiklīdz Emli aizvēra durvis aiz apmeklētāja. - Ja es jūs pareizi sapratu, jūs nolēmāt atteikties veikt eksperimentus lai izpatiktu šim maniakam?!

– Atļaušos jums nepiekrist, tas nekādā gadījumā nav maniaks, bet gan spilgti akcentēts tiecīga intraverta tips, palūgšu neputrot. Starp citu, tie visbiežāk sastopami tieši dabībnieku vidū ...

- Mani interesē kas cits, - Joils neatlaidās - Jūs viņam apsolījat, devāt viņam savu goda vārdu, pat neuzskatot par vajadzīgu uzzināt manu viedokli. Un ko jūs tagad darīsiet?

- Atvainojiet, kolēģi, bet baidos, ka jūs mani neuzklausījāt pietiekami uzmanīgi. Tiecīgam intravertam tas ir gluži dabiski un piedodami, bet jums... - un Emli ar ironisku smīnu noplātīja rokas.

- Bet es ar savām ausīm dzirdēju, ka jūs viņam apsolījāt atlaist abus kolonistus. Vai tad nē?

— Jā, pilnīgi pareizi. Un pat devu savu goda vārdu, jūs saklausījāt pareizi. Bet vai tad mēs viņus gatavojamies paturēt te mūžīgi? Galu galā agrāk vai vēlāk mēs viņus atbrīvosim, kad eksperiments būs beidzies. jūs uzķērāt? Es devu vārdu viņus atbrīvot. Tomēr, ņemiet vērā, ka es precīzi nenorādīju, kad to izdarīšu ...

- Bet ko jūs viņam teiksiet, kad viņš atkal šeit ieradīsies?

- Tas gan ir izslēgts, - psihoterapeits plati pasmaidīja. – Viņš ir pilnīgi apmierināts, kompensēts, un pie mums vairs nenāks. Es to apstiprinu kā speciālists.

5

Ticiet vai nē, mēs ar bosu esam nonākuši debesīs. Tā mums paskaidroja melnvēderis profesors. Sākumā nevarējām tam noticēt. Tad viņš mums parādīja kvantu filmu. Tā ir kā iluzions, tikai bildes nemirgo uz līdzenas sienas, bet it kā karājas tev priekšā gaisā, turklāt tās ir krāsainas. Protams, kailu bābiešu un viltīgu detektīvu viņu iluzionā nemaz nebija. Bet bija par zvaigznēm un to, kā planētas griežas ap tām, un kā var lidot no vienas zvaigznes uz otru ar dzelzs mašīnu kalna lielumā. Izrādījās, ka mūsu Zelta Grāvis atrodas uz nabadzīgas planētas netālu no niecīgas zvaigznes un gluži vai pašā Galaktikas nomalē, un, kad to ieraudzīju, es pat jutos aizvainots. Lai gan te nav uz ko apvainoties.

Kvantu filmu Mēs skatījāmies viņu laboratorijā. Mūs nosēdināja krēslos ar augstām atzveltnēm, un galvā uzmauca kaut kādas ķiveres, kurām bija piestiprinātas savītas daudzkrāsainas stieplītes, nu gluži kā bizes.

Drīz vien sapratu, kas tās par ķiverēm. Ar to palīdzību var noskaidrot, kas notiek cilvēka smadzenēs. Nepatīkami, protams, kad visādi melnvēderaini profesori ložņā pa galvu. Sākumā gribēju protestēt, tad padomāju, padomāju un atmetu ar roku. Lai tak. Neko sev glaimojošu viņi tur neatradīs.

Laboratorijā, kurā sēdējām, bezgala daudz visādu dzelzs skapju un kumodu, mirgo kaut kādas lampiņas, punktiņi, lodziņi, pa tiem skraida spilgti līkloči, nu bezmaz vai acis žilbina. No vienas tumbočkas izlien plata lente, izraibināta ar krāsainiem zigzagiem, it kā kāds ļoti ilgi būtu pie tās skrīpājies, būdams smagās paģiras. Līkdegunis pētī to lenti un kaut ko čukst smukulei Aizijai, kura, zin tik klikšķināt slēdžus.

— Emli! - viņš pēkšņi pasauca. — Dators izdeva specifisku vilni. Piedevām varbūtība ir astoņdesmit seši.

- Hm, - melnvēders purpina. - Tas jau ir kaut kas ... Cienījamais Rolt, vai jums labpatiktos uzspēlēt ar mani uz jautājumiem un atbildēm?

-   Kā tas būs?

- Es teikšu kādu vārdu. Bet jūs, lūdzu, nedomājot atbildiet. Sakiet pirmo, kas ienāk prātā. Labi?

- Uz priekšu.

- Nu-s, sāksim. Ēdiens.

- Sūds, - barboss izgrūž.

Melnvēderim vai acis izsprāga no pieres.

- Šitas... Kā tas jāsaprot? Dīvainas asociācijas. Vai esat neapmierināts ar mūsu uzturu?

- Nē. Apmierināts.

- Tad kāpēc tā...?

- Nu tā. Viens bez otra nemēdz būt.

- Mm-jā - ir jēga, - viņš piekrīt. - Vai drīkstu pajautāt,  jūs no aizcietējumiem neciešat?

- Bet jums ko, pašam klistiru nav kur iebāzt?

Tālāk viss tādā pašā garā. Tik pabrīnījos, kā melnvēderim vemt nesagribējās no bosa asprātībām.

Tad viņš sāka pārbaudīt mani. Nu te gāja bez aizķeršanās. "Roka" - "pa purnu". "Nakts" - "taverna". "Jautrība" - "bābas". "Galva" - "paģiras". un tamlīdzīgā veidā. Atbildēju skaidri, kā grenadieris parādes laukumā, un melnvēders Emli bija šausmīgi apmierināts.

- Nu, kā ir ar rezultātiem, Joil?- viņš jautā.

Līkdegunis sāka murmulēt par kaut kādām "projekcijām", "sinusiem", "amplitūdām", "darba cikliem", "spektriem" un beigās paziņo, ka varbūtība jau ir deviņdesmit viens, respektīvi, kļūda tikai deviņi.

- Labi! labi! — smaida melnvēders. - Bet ja kaut nedaudz precīzāk...

Ek ka viņu, domāju, sadala. Bet savu lietu zina smalki. Pat ja manam vecajam veprim kaut ko galvā, bez sapelējušām zāģu skaidām, atraduši, tad tiešām lieli meistari.

— Godātais Patke, — atkal piekasās smirdīgais profesors. - Tagad palūgšu, jūs pastāstīt savu biogrāfiju. Atcerieties, ja iespējams, nozīmīgāko no bērnības līdz šodienai.

-  Bet ko tur īpaši lai stāsta? - atbildu. - Kādreiz dižciltīgā ģimenē dzīvoja paipuisītis. Pirms viņš paspēja kārtīgi paaugties, viņa papucītis paspēlēja visu kas bija un kļuva par šuleri. Lūk, kad papucītim kazino iegāza pa galvu ar pudeli, mamma ņēma un no bēdām noindējās. Filantropi puisīti ievietoja bērnunamā. Tur viņš palēnām iemācījās zagt. Un uzzināja pirmo lielo patiesību: "Ja nezagsi, - nedzīvosi." Necik ilgi, un viņš nokļuva cietumā. Izgāja un drīz vien atkal iesēdās. Sēdēja, sēdēja un izdomāja otro lielo patiesību: "ja zagt tad tikai pa lielam". Jo, ja uzreiz nogrābsi veselu bagātību, neviens velns tevi cietumā vairs neiegrūdīs. Vienmēr atpirksies. Un galu galā puikiņš, jau krietni pieaudzis un pusi dzīves pavadījis uz nārām, sapazinās ar kungu Roltu. Un tas viņu pamanīja, pieņēma darbā, tad sāka uzticēt visdažādākos sīkus uzdevumus un galu galā paaugstināja viņu par savu sekretāru. Tas arī viss stāsts.

-   Tā-tā. Ļoti interesanti. Bet jūs, dārgais Rolt, vai jūs padalītos atmiņās?

Nu vecais ķēms to tik gaidīja. Viņu ar maizi nebaro - dod tik iespēju apnicīgi pamuldēt par savu dievbijīgo māmulīti un par to, kā viņš no maziem gadiņiem ubagojis, līdz sapelnījis naudu birstu kastei, un kā pēc tam smagi strādājis par tīrītāju, līdz sakrājis naudu pašai lētākajai pistolei un to, kā viņš vēlāk pēc sirds patikas atmaksājis par savu grūto bērnību...

- Pagaidiet, - pārtrauca melnvēders Emli. - Es īsti nesapratu, ko ta jūs meklējāt.

- Es tak tikko stāstīju, - saka boss. - Par to stādaigu dendiju ar zelta ķēdi uz vēdera. Viņš man iedeva tikai pusgrasīti par darbu un vēl apsolīja pamielot ar spieķi, ja neatstāšos. Lūk, viņu tad arī meklēju. Nošauju, tad pienāku tuvāk, skatos, nē nav gan viņš, cits. Nu, izgrābju naudiņu, novelku gredzentiņu, auskaru ... Šaujampulveri - to tak par velti nedod, vai ne? Tā arī staigāju katru vakaru, pašaudoties. Oh, kādas bailes tad es iedzinu visam Zelta Grāvim... Legavka no kājām krita. Bet kurš ta padomās uz puikiņu? Domāja - jauna banda parādījusies.

- Tātad jūsu karjera sākās tieši ar stādaigas dendija meklējumiem, kurš jūs aizvainoja?

- Tieši tā.

— Kā iet, Joil?

- Spilgti Izteikts izcilnis, -  atbild līkdegunis. - Nav šaubu, ka mēs to esam atraduši.

- Pagaidiet, gribu redzēt pats.

Melnvēders sagrābj lenti, groza to šurpu turpu, beidzot sāk starot un saka:

Apsveicu, kolēģi! Tas ir nenoliedzams panākums. Un, protams, galvenais nopelns ir jūsu ...

— Ak, ko jūs, ko jūs, Emli. Jūsu ieguldījums eksperimentā ir ne mazāks...

Un sāka dūdot, kā divi iemīlējušies baloži. Bet tā cirtainā sīkule, kura  laborante, skatās uz viņiem un vienkārši kūst aiz mīlestības pret zinātni.

Beidzot viņi izpriecājās, un līkdegunis saka:

— Vai panākumus nevajadzētu nostiprināt?

– Jūs domājat sameklēt pretfāzi?

-   Pats par sevi.

- Nu ko, sublimētā veidā tā noteikti izpaudīsies, - melnvēders paziņo un pavēršas pret mani.

- Dārgais Patke, lūdzu atcerēties, vai jūsu dzīvē bija kaut kas nepiepildīts? Kaut kas, pēc kā tiecāties, ko vēlējāties no visas sirds, bet diemžēl nesasniedzāt. Bija?

- Ļaujiet padomāt,  - saku. - Tā uzreiz pat neatbildēt. Sievišķi neskaitās. Nauda? Bet ko, nauda - ūdens. Cik ne ir, aizplūst vienā mirklī. Lai gan, protams, kādu miljardu vai divus gribētos gan. Tikai kur to lai nozog - miljardu ...

Runāju, bet pats nenolaižu acis no viņu fizionomijām. Vai tiešām, domāju, viņi nezina, ka Bonems man solīja miljardu kā atlīdzību... Nē, šķiet, ka nezina.

- Kā tur ir Joil?

— Vilnis nomiksēts. Sarežģīta reakcija. Nedomāju, ka tas ir tas.

- Un turklāt nav iespējama kompensācija laboratorijas apstākļos, - noburkšķ melnvēders. — Tas pats jautājums jums, cienījamais Rolt.

-   Kāds jautājums?

– Ko  jūs nesaņēmāt no dzīves? Es domāju jūsu pašu spēcīgāko, bet nepiepildīto vēlmi, kas saistīta ar kaut ko ārkārtīgi pievilcīgu, skaistu, lolotu ...

- Aha sapratu. Bija lieta.

– Un kas tas bija, ja nav noslēpums?

- Lokomobilis, - saka tas stulbiķis.

Nu, - domāju, - vecis galīgi dumjš palicis. Viņam flīģelī četras tarataikas visiem dzīves gadījumiem. Viena pat ar bruņu plāksnēm.

-   Lūdzu, paskaidrojiet.

- Tāds liels ugunsdzēsēju lokomobilis ar kāpnēm un zvanu. Ar atslēgu uzvelkams. Tas stāvēja rotaļlietu veikala skatlogā netālu no Sejunas tilta. Es viņu redzēju katru dienu, no rīta un vakarā, kad gāju garām ar savu kastīti. Un vis sapņoju, kā varētu to iegūt. Bet cena bija tāda, ka tīrītājs nevarētu sakrāt pat desmit gados.

- Atļausiet,  - līkdegunis pārtrauc. – Bet kā tad vēlāk, kad dabūjāt ieroci? Vai tiešām ar jūsu nakts laupījumu arī nepietika?

-  Ar to varbūt arī pietiktu, - mans duriks piekrīt. - Tikai man pēc tam vairs laika neatlika. Visu laiku domāju par to stādaigu ar ķēdi un spieķi un kā viņu atrast. Man gandrīz smadzenes vārījās, tik daudz par viņu domāju.

- Pateicos jums. Nu ko, Emli, aina pilnīgi skaidra. Ar precizitāti deviņdesmit deviņi un divas desmitdaļas, ieskaitot ekstrēmu. Spilgti izteikta un izpresēta pretfāze. Palūk, paskatiet pats.

- Ko man tur skatīties. It kā es to nebiju paredzējis.

– Nu, kad visa metodika pienesta uz šķīvīša, viegli paredzēt, vai ne, kolēģi?

— Ko jūs ar to gribat teikt, Joil? Labprāt jums piešķiru prioritāti!

-   Patiešām? Prieks dzirdēt. Parasti mūsu brāli-eksperimentētāju nedaudz noniecina ...

- Kur un kad esmu jūs noniecinājis?

— Bet es to, starp citu, neteicu par jums! Un nevajag klaigāt, dārgais profesor!

- Es kliedzu? Te jau jūs kliedzat!!

- Kas tas par toni!?

- Ko jūs atļaujaties, kolēģi!!

- Nē, ko jūs te atļaujaties!

Man šķita, ka viņi ieķersies viens otram krūtīs. Bet tad sīkule laborante balsī izplūda asarās. Profesori atjēdzās un metās viņu mierināt, sacenšoties savā starpā muldēšanā, ka pajokojuši, ka aizmirsušies, ka viņiem kaut kas uznācis, tad pēkšņi visi trīs apklusa un saskatījās.

- Dārgie Rolt un Patke, - pēc pauzes saka melnvēders. - Pateicos jums no visas sirds. Šodien jūs esat snieguši nenovērtējamu pakalpojumu zinātnei un cilvēcei.

Tūlīt izsauca divus dežurantus, lai tie mūs pavada atpakaļ uz palātu. Un, pirms mēs paspējām iziet pa durvīm, abi profesori apsēdās krēslos, uzvilka ķiveres, bet sīkaļa sāka burties gar savām sviriņām.

Padomāju, ka tagad viņi mūs atstās mierā, bet nekā. Nākamajā dienā nācās atkal paciest visu to noņemšanos ar sarunām, lentītēm un ķiverēm. Turklāt vienu uzlika man, pēc tam bosam, bet otru savukārt uzlika vai nu melnvēders, vai līkdeguns. Bet, kad beidza priecāties par saviem zigzagiem uz lentām, mūs aizveda uz citu laboratoriju, un tur, kamēr divi dūšīgi puiši turēja man rokas, kājas... tfu, pat pretīgi atcerēties. Viņi to nosauca par "ģenētiskā koda parauga noņemšanu". Starp citu, pat no vecā vepra viņiem izdevās dabūt paraugu. Kā viņi to izdarīja, man nav ne jausmas.

Tad patiešām vairākas dienas mūs lika mierā.

6

- Dārgie draugi! Dārgie kolēģi! Pirms pastāstīt par mūsu veikto eksperimentu un tā rezultātiem, jāpieskaras jautājuma priekšvēsturei, jo tas ir cieši saistīts ar mūsu zinātnisko pētījumu mērķi. Ne visi šajā telpā klātesošie ir hronogrāfijas un medicīnas speciālisti, tāpēc ar jūsu atļauju nebūs lieki noskaidrot dažas problēmas, lai izvairītos no riska palikt nesaprastiem.

Tātad, pievērsīsimies tiem tālajiem laikiem, ko sauc par tumšo laikmetu, kad cilvēce bija nogurusi no strīdiem un smagi cieta no tā sauktās noziedzības. Tā laika medicīna vēl bija sākumstadijā, tā tikai sāka atšifrēt polinukleotīdu valodu - lielo proteīna ābeci, ar kuras palīdzību senči nodod savu izskatu saviem pēctečiem. Toreiz, tāpat kā tagad, nebija ne mazāko šaubu, ka iedzimto īpašību skaitā ietilpst arī rakstura īpašības, prāta spējas, vārdu sakot, viss vissarežģītākais psihiskais aparāts, ikdienas valodā saukts par dvēseli. Lai gan nebija līdz galam skaidrs, ko tieši indivīda garīgajā dzīvē nosaka viņa genotips un ko - fenotips, citiem vārdiem sakot, kādas īpašības veidojas indivīda attīstības gaitā.

Un tā kādreiz daži zinātnieki, kuru vārdi ir pamatoti aizmirsti, paziņoja par sensacionālu atklājumu. Viņi it kā bija identificējuši recesīvos nežēlības, agresivitātes, savtīguma un daudzu citu slikto īpašību gēnus, ko tajā laikmetā varēja saukt par īstu civilizācijas postu. Varbūt nevienai citai pseidozinātniskai teorijai nav bijušas tik tālejoši postošas sekas un tā nav nodarījusi tik smagu morālu kaitējumu universālā mērogā. Varat iedomāties, ar kādu entuziasmu impērijas valdnieki uztvēra šo bezatbildīgo izdomājumu.

Rezultāts zināms pat nespeciālistiem. Tā ir kolonija.

Trimdā izsūtītie it kā ļaunā ģenētiskā koda nesēji, pareizāk sakot, viņu tālie pēcteči tagad dzīvo uz gandrīz divsimt planētām. Šie nelaimīgie ir degradējušies un viņiem nav ne jausmas ne par savu izcelsmi, ne par Galaktiskās Līgas un vispār citu apdzīvoto pasauļu eksistenci. Viņi grimst neziņā, viņu rakstura īpašības ir briesmīgi rupjas un nežēlīgas. Kolonijā plaši izplatīti tādi anahronismi, kā noziedzība, rasu diskriminācija un kari, kas pie viņiem ir parasta parādība. Tas izslēdz jebkādu iespēju uzsākt ar kolonistiem sarunas un integrēt viņus kā pilntiesīgus mūsu galaktikas pilsoņus. Kolonijas atpalicība, mežonīgums un tajā valdošais amorālisms, protams, nevar atstāt vienaldzīgu nevienu ar saprātu un sirdi apveltītu radījumu. Taču diemžēl jāatzīst, ka līdz šim nav atrasti pareizie ceļi kolonistu morālajai korekcijai un līdz ar to arī cilvēces atkalapvienošanai. Šī neatrisinātā problēma ir kā smags slogs visiem. Un par to atbildīgi esam galvenokārt mēs, zinātnieki. Kolonija radās zinātnisku maldu rezultātā, tagad zinātnes pienākums ir atrast izeju no strupceļa!

Lūk īsumā par apsvērumiem, no kuriem profesors Joils un es vadījāmies, gatavojot eksperimentu.

Mūsu mērķis izriet tieši no problēmas būtības. Pirmkārt, teoriju par iedzimtu noslieci uz netikumu un vardarbību,  noraidījuši visi domājošie zinātnieki, bet to neatspēko prakse. Otrkārt, joprojām nav zināms, kāds ir amorālas uzvedības mehānisms un būtība no mūsdienu medicīnas viedokļa. Vārdu sakot, vajadzēja noskaidrot, ar ko tad kolonists kā bioloģiskā pasuga atšķiras no parasta cilvēka. Vēl viens jautājuma aspekts ir, vai iespējama medicīniska iejaukšanās un šo nelaimīgo izdziedināšana no smagās garīgās patoloģijas.

Protams, eksperimentam bija nepieciešami kolonista tipiskais un kontroles īpatnis. Ar lielām pūlēm mēs panācām Galaktiskās līgas sankciju, un Izlūkošanas dienests uz mūsu laboratoriju atveda divus slepeni izņemtus kolonistus no planētas K-52.

Daži vārdi par pašu planētu, kas pazīstama arī ar nosaukumu "Zelta Grāvis". Tās civilizācija gājusi pa Kolonijai raksturīgo attīstības ceļu – tehnoloģisko. Zelta Grāvja sasniegumi, salīdzinot ar citām karantīnā esošām planētām, ir samērā augsti. Attīstīta mašīnbūve, plaši tiek izmantota ūdens tvaika enerģija. Jo vairāk nožēlojama un paradoksāla ir morālā nežēlība un vardarbības uzplaukums tās iedzīvotāju vidū. Tas vēlreiz pierāda, ka pat augsts zinātnes un tehnikas līmenis pats par sevi negarantē morālo pilnību. Ja kolonisti, teiksim, iepazītos ar mūsu nesalīdzināmi lielajiem panākumiem materiālās ražošanas jomā, viņu psihe diez vai mainītos uz labo. Turklāt sekas var būt visbriesmīgākās. Pat ar primitīvu šaujamieroču palīdzību, tā sauktajiem krama ieročiem, kolonistiem uz K-52 izdodas iznīcināt vienam otru biedējošā skaitā. Kas notiktu, ja viņu tehnika kļūtu vismaz par pakāpienu augstāka? Par to ir bail pat padomāt.

Bet mēs novirzāmies. Atgriezīsimies pie eksperimenta.

Mūsu rīcībā bija divi vīriešu kārtas izmēģinājumu subjekti. Pirmais no tiem ir raksturīgs tā sauktā "slepkavas" tips. Otrais izrādījās pilnīgs tā sauktā "nelieša" piemērs. Abi fenotipi ir plaši izplatīti Kolonijā un nav sastopami nekur citur. Es neiedziļināšos atšķirību būtībā starp vienu un otru. Pietiek pateikt, ka pirmajam agresivitāte izpaužas tieši, bet otram pa netiešiem sānceļiem. Bet, protams, abi ir burtiski visu relikto psihisko noviržu nesēji, no kurām mūsdienu cilvēks atbrīvojies jau sen.

Teikšu uzreiz: abu kolonistu ģenētisko kodu jau ļoti rūpīgi izpētījis izcilais eigēniķis, profesors Hrambs. Nekādi - uzsveru - nekādi īpaši gēni netika atrasti. No šī brīža mēs varam droši un zinātniski apgalvot: iedzimta samaitātība ir nekas cits, kā tikai mīts. Kaitīgs mīts, no sākuma līdz beigām. Tāpēc varam droši apgalvot, ka zināmās patoloģiskās novirzes, kuras īsumā sauksim par "kolonista kompleksu", nosaka tikai filoģenēze.

No savas puses varu kategoriski apgalvot: kaitīgais "kolonista komplekss" rodas no zināmām smadzeņu garozas funkciju izmaiņām. To var uzskatīt par neapgāžami pierādītu faktu.

Cienījamā profesora Joila spīdoši izstrādātā metodika, ļāva izpētīt mūsu izpētes objektu encefalogrammas pēc vairākiem pamata parametriem, salīdzināt tās ar datorā ievadītajām trīssimt normālu indivīdu encefalogrammām un ar lielu precizitāti un ticamību identificēt, kāda ir atšķirība.

Kā zināms, elektroencefalogrāfiskajā spektrā viegli izdalīt vairākus tipiskus viļņus vai, citiem vārdiem sakot, ritmus. Viļņiem tiek piešķirta tradicionālā alfabētiskā nomenklatūra. Teiksim, ALFA-ritma frekvence ir no 8 līdz 13, UC-ritmam - no 18 līdz 30. Tie ir galvenie, tā teikt, mūsu smadzeņu stūrakmens ritmi. Zinātne pazīst arī daudzus sekundāros. Dažu ritmu klātbūtne liecina par patoloģiju – tādi, piemēram, ir lēnie DJU-ritmi ar frekvenci no 1 līdz 5. Visu encefalogrāfa fiksēto viļņu kopums ir mūsu domāšanas procesu ārējā forma. Es to salīdzinātu ar viļņiem, ko vējš atstāj uz ūdens virsmas. Bet pēc šī viļņojuma var spriest par pašu vēju.

Cienījamie kolēģi zinātnieki un sabiedrības pārstāvji!

Es lūdzu jūs sasprindzināt uzmanību, jo esmu nonācis pie vissvarīgākā un būtiskākā, kā dēļ šodien uzkāpu šajā tribīnē un ņēmu vārdu. Jo atrasts ļaunuma avots un daudzu nelaimju sakne, atrasts iemesls, kas radījis izsūtītos kolonistus, Koloniju un mūsu slimo sirdsapziņu! Viss ir ļoti vienkārši: amorāla, ļauna cilvēka smadzenēs ir īpašs ritms - vājš zāģa profila sānu vilnis ar frekvenci 90-92, kas izpaužas tikai pie galējās UC-ritmu amplitūdas vērtībām. Ne vairāk, ne mazāk. Mēs šo vilni nosaucām par HE-ritmu.

Eksperimenta laikā tika neapgāžami pierādīts, ka agresīvam domāšanas veidam un HE-ritmam ir simtprocentīga cēloņsakarība. Tālāk. Lai cik paradoksāli tas neliktos, bet agresivitāte ir patoloģiskā HE-ritma sekas, nevis cēlonis. Mēs ar profesoru Joilu to izbaudījām uz personīgas pieredzes pamata. Jo, kā izrādās, HE-ritms ir lipīgs. Tas nav nekas vairāk kā sava veida biostrāvu infekcija, kas pāriet no viena domājoša subjekta uz citu. Tas noskaidrojās šādi. Esot kontaktā ar izpētāmajiem objektiem, mēs ar kolēģi Joilu kādā brīdī pēkšņi pieķērām sevi mums absolūti neraksturīgās reakcijās un afektos, tādā kā “kolonista kompleksā”. Mēs bijām spiesti pārtraukt eksperimentu, aizvācām savus izpētāmos no laboratorijas un veicām elektroencefalogrāfisko pētījumu paši sev. Varat iedomāties mūsu izbrīnu, kad dators nekļūdīgi norādīja uz konkrēta ritma, ko tikko atklājām - HE-ritma - klātbūtni! Turpmākie eksperimenti apstiprināja mūsu minējumu un nolika visu savās vietās. Agresija, amoralitāte un citas ļaunās īpašības ir lipīgas, tās tiek pārnestas no cilvēka uz cilvēku, inducējoties no tuvumā esošiem šo ritmu nesējiem. Jā, jā, noteiktas, neparastas frekvences biostrāvas - arī ir tā briesmīgā slimība, kas cilvēci mocījusi gadu tūkstošus un savā laikā ieguva īstas epidēmijas apmērus, bet tagad saglabājusies tikai Kolonijā kopā ar citām reliktajām infekcijām.

Mūsu atklājums sniedz jaunu gaismu kolonijas esamībai un dabai. Tagad mēs varam pilnībā izskaidrot faktu, kāpēc tad, kad daudzi rūdīti noziedznieki tika nosūtīti uz visiem laikiem trimdā, cilvēces paradumi kopumā būtiski mainījās uz labo pusi. Ne ģenētikai, ne eigēnikai, protams, ar to nav nekāda sakara. Faktiski ir notikusi plašā, visaptverošā He-ritmu lauka vājināšanās, jo tas ir zaudējis galvenos nesējus. Laika gaitā šis lauks beidzot pazuda, jo He-ritmi, neskatoties uz visu to lipīgumu, ir ļoti trausli, ja tos nestimulē to visuresošā izplatība. Noteiktos apstākļos tos viegli nodzēst ar pozitīva afekta vai apzinātas gribas piepūles palīdzību. To arī ieguvām eksperimentālā ceļā.

Uzņēmība pret ritmiem, tāpat kā jebkura nosliece uz slimībām, ir tīri individuāla. Var runāt par specifiskām psihiskām īpašībām, kas atvieglo konkrētā subjekta inficēšanos ar HE-ritmu, vai otrādi, par tā augsto rezistenci. Man jāatzīmē, ka mūsdienu cilvēkam, kurš nekad ar to nav saskāries, tie rada diezgan stiprus draudus, jo indivīds nezina, kā tiem pareizi pretoties. Bet vissvarīgākais secinājums no mūsu eksperimenta ir tāds, ka pēc būtības ļaunu cilvēku, kas būtu apveltīti ar sliktām garīgām īpašībām no šūpuļa nav vispār. Un šī zinātniski apstiprinātā fakta nozīmi grūti pārvērtēt.

Tātad, slimība ir identificēta, atliek atrast veidu, kā to izārstēt, un veikt efektīvas profilaktiskas metodes. Dažas no tām cilvēcei ir pazīstamas kopš seniem laikiem - tās nav nekas vairāk kā pareiza audzināšana un attīstīta, objektīva prāta izveidošana. Šīs īpašības ļauj cilvēkam pat spēcīga HE lauka spiediena klātbūtnē uzskatīt impulsus, kas rodas dvēselē, par nenormāliem un apspiest tos ar gribas piepūli. Kā ne mazāk efektīvs regulators var kalpot nosodījums, kauns vai bailes. Bet, diemžēl, Kolonijas apstākļos šie pārbaudītie līdzekļi nav piemērojami. Atklāti sakot, pāraudzināt kolonistus mums nav iespējams. Un diez vai viņi spēs izjust kaunu mūsu priekšā vai, vēl jo vairāk, bailes, kam uz viņiem būtu ilgstoša dziedinoša iedarbība. Neatliek nekas cits kā ķerties pie ārstēšanās ar fizioterapeitisko līdzekļu palīdzību masveidā. Es domāju bioelektrisko emiteru, kas jau sen pārbaudīts un kalpo patoloģisko DJU-ritmu slāpēšanai. Mēs ceram, ka nelielas izmaiņas konstrukcijā ļaus samazināt UC-ritmu amplitūdu, un tad bēdīgi slavenie HE-ritmi, kas rodas to virsotnēs, tiks droši apslāpēti. Subjektīvi izstarotāja efekts būs jūtams kā relaksējoša, nomierinoša un pat zināmu baudu izraisoša sajūta.

Tuvākajā nākotnē mēs ar profesoru Joilu sāksim virkni HE dzēsēja laboratorijas testu. Ja sasniegsim pozitīvu rezultātu, tiks sperts pirmais solis pretī agresīvo afektu izskaušanai cietušajā cilvēces daļā. Ja karantīnas planētas orbītā palaidīsim vairākus satelītus, uz kuriem atradīsies atbilstošas jaudas HE-ritmu dzēsēji, varēsim veikt ārstēšanu planētas mērogā. Es nešaubos, ka tad Cilvēcības Princips drīz triumfēs visos Galaktikas nostūros. Varbūt šis projekts dažiem šķitīs pārāk drosmīgs, tomēr mēs esam tam gatavi. Mēs esam pārliecināti, ka HE-ritma slāpētāji galu galā ļaus izbeigt karantīnu, likvidēt koloniju, kas ir apkaunojošs un netīrs traips uz mūsu sirdsapziņas. Jā, jā, ar HE-ritmu slāpētāja palīdzību cilvēce beidzot atkal apvienosies brālīgā apskāvienā un kļūs par laimīgu, nedalītu visa oikumenes apdzīvotā kosmosa saimnieku!

Esmu beidzis. Paldies par uzmanību.

7

Pametuši mūs profesori, pavisam par mums aizmirsuši, iebāza atpakaļ divvietīgā būcenī, un tik rijamo ar saviem kalpiem sūta. Var nomirt no garlaicības, caurām dienām skatoties uz mana bosa draņķīgo tauko mūli un klausoties, kā viņš maigā bērnībā strādājis par tīrītāju, sevi, nabadziņu, nežēlojis.

Tad man radās ideja - piezvanīt tai sīkaļai Aizijai un pasūdzēties par patīkamu iespaidu trūkumu. Lai izklaidē kā māk, līdz mēs nekļūstam zaļi no garlaicības.

Sīkaļa uzklausīja mūsu pretenzijas, atbildēja, ka pakonsultēsies, ar ko vajadzīgs. Nākamajā dienā viņa atnāca un paziņoja, ka mums ir atļautas avioekskursijas virs planētas, bet nav ko domāt par kontaktiem, saka, ar iedzīvotājiem. Atklāti sakot, man tas šķita aizvainojoši, par tiem kontaktiem. Vai tiešām mēs ar bosu no kādas mēra barakas? Bet vispār jau nospļauties.

Izveda mūs, tātad pastaigāties. Vispirms divi milži-apsargi aizveda uz liftu, uzveda uz jumta un iesēdināja mūs tādā kā laivā. Šofera vietā jau sēdēja tā puņķutapa Aizi. Viņa kaut ko saspaidīja, pagrozīja-pašķobīja, un skaties - mēs jau lidojam augstu debesīs. Nu, padomāju, ja mēs gāzīsimies, kaulus nesalasīsim. Barboss nobijās, sarāvās viss un iespiedās kabīnes stūrī. Viņš no augstuma baidās līdz krampjiem. Tomēr pamazām sāk palūrēt, pielāgojas.

Nu, es jums pateikšu, mūsu dirižabļi ne tuvu nestāv viņu lidojošajam verķim. Gan ātruma ziņā, gan vispār. Ja šitā kosmiskā banda-brālība sadomās ar mums karot, mūsu lieta ir pagalam. Šādā mašīnītē ietilps vismaz simts nitroglicerīna bumbu.

Nu lūk, tātad, mēs lidojam pāri viņu ciematam briesmīgā augstumā. Un cik acs sniedz, visur ir tikai mazas mājiņas, tādas savrupmājas, katra ar savu dārzu-mazdārziņu. Neredz ne gala ne malas.

- Kas tās jums, vasarnīcas? - jautāju. – Kur tad pati pilsēta?

- Tā jau arī ir mūsu pilsēta, - sīkaļa atbild. - Patiesībā visa planētas cietzeme rezervēta mājokļiem. Pazemē ir ierīkotas kravu komunikācijas, koncentrēti administratīvie un zinātniskie centri, kā arī rūpniecība. Izejvielas pārtikas produktu ražošanai nodrošina okeāna zemūdens fermas, izmantojot cauruļvadus. Vai esat ievērojuši, ka mūsu institūts paceļas virs zemes tikai par piecpadsmit stāviem? Viss pārējais aiziet dziļi planētas iežos.

- Nu-nu, skaidrs, - es saku. – Bet kur jums, piemēram, veikali, restorāni, visādas citas iestādes? Kaut kā neredz tādas. Vai tās arī paslēptas zem zemes?

- Mums nav tādu iestāžu, par kurām jūs runājat, - viņa atbild.

— Kaut ko es nesaprotu. Bet kur tad pārdodat, kur pērkat? Tas ir, kā jūs tērējat savu naudu?

– Mums tādas naudas nav.

- Ko-o? Kā tas ir - nav?

- Ļoti vienkārši. Mums nav vajadzīgi naudas norēķini. Jo pārtikas, apģērbu un mājokļu ir pārpilnība. Tāpēc ikviens planētas iedzīvotājs var iegūt visu, kas viņam vajadzīgs vai patīk jebkurā laikā.

— Visu-visu? - jautāju.

— Absolūti.

- Nu, bet piemēram, ja es gribu simts māju? Tad kā?

- Kas tā par muļķīgu fantāziju? - viņa atbild un izbolās uz mani, kā uz jukušu. - Kāpēc jums vajag tik daudz?

- Kā kāpēc? Jo vairāk cilvēkam ir, jo bagātāks viņš ir. Vairāk cieņas.

Viņa kā-ā iesmejas.

- Kāda tur cieņa? Kāda starpība, cik māju ir cilvēkam? Un ko vēlaties ar tām darīt? Staigāt no vienas uz otru un ieslēgt putekļu sūcējus -  jums tak vienkārši nekam citam neatliks laika.

- Kalpus nolīgšu, - es atbildu un pēkšņi iekodu mēlē. Beidzot līdz smadzenēm aizgāja. Naudas ta nav. Nav viņiem naudas. Pavisam! Nevienu darbā nepieņemsi. Nav nekādu kalpu. Ja gribi – grāb, ēd, aizrīdamies. Kaut simts mājas, kaut tūkstoš bikses un miljonu ēdienu. Un kāds no tā labums?

Traks var palikt.

- Stop, - saku. - Bet kas tad pie jums strādā, ja nav jāpelna nauda un viss tiek par velti?

– Visi strādā. Katrs dara to, kas viņam patīk.

- Bet ja nu es neko nevēlos darīt?

- Pavisam, pavisam?

-   Pavisam.

– Lūdzu. Varat nedarīt pilnīgi neko. Tikai pašam būs ļoti garlaicīgi dzīvot bez kāda mērķa, bez kāda labuma. Es jums apgalvoju, ka pats neizturēsit ilgstošu nekā nedarīšanu.

Eh, domāju, slikti tu mani pazīsti. Bet pēc tam padomāju ar smadzenēm... Bet, viņai tak taisnība, velns viņu rāvis. Teiksim, es neko nedarītu, tikai izklaidētos savam priekam. Bet kādas varētu būt bezmaksas izklaides? Nu-nu. Nu dzīve. Lai es pārsprāgstu. Nu vajag, tak tā lai naudas nebūtu un nevajadzētu...

Tūlīt, tajā pašā laikā, arī sapratu, kāpēc viņi ar mums  īpašas ceremonijas netaisa. Te tev nav Zelta Grāvis. Tas ir tur, pie mums, mans oluhs ir miljardieris, magnāts, fu-tu nu-tu, nenāc par tuvu. Bet šitiem gavrikiem viņš ir pšiks, nulle, parasts vecs debīliķis, kāds viņš patiesībā arī ir. Viņiem uzšķaudīt uz visu viņa naudu, jo viņiem tā nav vajadzīga. Priekš viņiem viņš ir izmēģinājumu ausainītis, tikai bez astes. Un arī es, starp citu. Jo visi mani talanti viņiem, redz, ir lieki, nekam nederīgi. Un tiklīdz to sapratu, bezmaz iegaudojos, tik skābi ap dūšu palika. Kas tā šeit par dzīvi? Kur tajā sāls? Kur sevi izrādīsi? Grābt? Nu ņem, grāb. Visu nesagrābsi, neuzvilksi, neaprīsi, tikai sevi izsmieklam izliksi, gluži kā tāds cirka ķēms. Kā lai cilvēkos izsitas tā, ka citi klanītos tavā priekšā, muguru liektu, papēžus laizītu, lai sievietes liptu, lai... Man aizrāvās elpa no domas, ka viņi varētu ieviest savu kārtību mūsu dzimtajā Zelta Grāvī. Bet kas viņiem ko neieviest? Oi, oi, jei dzīvojiet kā gribiet, tikai nelieniet pie mums ar savu bezmaksas pārpilnību. Neaiztieciet mūs. Ļaujiet mums dzīvot kā cilvēkiem.

Ar tādām pārdomām nepamanīju, kā pastaiga beidzās.

– Bet kas ar mums tālāk būs? - uz atvadām jautāju sīkaļai. - Kad mūs mājās atgriezīsiet, kā apsolījāt?

- Šķiet, jums nebūs ilgi jāgaida, - atbild. - drīz būs gatava eksperimenta beigu fāzes iekārta. Tad arī jūs saņemsiet brīvību.

Ar šiem vārdiem viņa aizgāja, un divi saīguši drūmekļi mūs aizveda uz būceni. Es uzreiz iegāzos uz gultas, bet mans balbess bailīgi apsēdās man blakus. Viņam augstprātība gājusi mazumā, un sācis izturēties pret mani kā pret līdzvērtīgu sarunu biedru. Šeit viņš man, protams, nav nekāds boss, un es neesmu viņam kalps. Saprot.

- Nu, ko tu domā par to visu, a, Vjun?-  viņš jautā.

- Neko es nedomāju. Es līdz šim laikam attapties nevaru. Vajag tak izdomāt - naudas nav un nav vajadzīga! ..

- Vo-vo. Es ar par to pašu. Galu galā ne jau naudā laime...

- Bet kur tad, jūsuprāt?

- Vēlmju piepildīšanā, - viņš tā svinīgi saka, kā sludinātājs. - Es tā sapratu. Laime nav naudā, Vjun. Nē, ne jau naudā. Vai daudz laba esmu redzējis ar visiem saviem miljardiem? Nekā. Visur mēsli, smirdoņa, piedegums. Vai tad tā kāda laime? Citā laime. Tik tiešām, ka es tev saku.

Es neteicu neko. Viņam viegli tā runāt. Ja man kasītē būtu paslēpti kādi desmit miljardi, tad arī es, varbūt nicinātu naudu un atļautos šitā pafilozofēt...

Pēc necik ilga laika, mūs atkal aizsauca uz laboratoriju.

Ieveda mūs tur, un skatos, pie griestiem karājās tāda pamatīga misiņa abažūra, kaut kas līdzīgs ecēšām, ar zariem uz leju. Man kaut kā ne savā ādā kļuva. Tas nav uz labu. Tomēr melnvēders un līkdegunis staigā zem tās, it kā nekas nebūtu bijis. Nu es mazliet nomierinājos, bet joprojām uzmanos.

- Labdien, - saka melnvēders. - Kā atpūtāties?

- Pateicamies, - atbild mans barboss. - Atpūtāmies pamatīgi.

– Prieks dzirdēt. Aizi, kāds tur lauka līmenis?

Sīkaļa paskatījās kaut kādā naktsskapīša lodziņā un saka:

- Četri simti mili-he piecu olekšu rādiusā.

— O-o-o. Jūs par kaut ko apbēdināti vai sarūgtināti? Varbūt jums par kaut ko ir pretenzijas pret mums? - profesors uzmācas un vērīgi skatās tieši uz mani.

Bet es vai vāros no dusmām. Nepilnvērtīgie mērgļi, laboratorijas izdzimteņi, būtu man vismaz pāris šaujamo, parādītu jums, kur no sala slēpjas alus strēbēji! Es jums gan rādītu izmēģinājuma ausaini!

- Ieslēdzu dzēsēju, - saka līkdegunis un iebaksta ar pirkstu kaut kādā verķī.

Un pēkšņi man kļūst tik labi, labi, gluži vai visa dvēsele izkususi, un visa tik viegla, un nekas netraucē, niknumu kā ar roku noņēma, jei-jei būtu noskūpstījis abus neliešus ar visiem viņu dzelzs skapīšiem piedevām. Skatos - barboss smaida pa visu purnu, it kā viņu kutinātu.

-   Kā jūtaties? - melnvēders jautā.

Es klusēju. Es labi saprotu, ko tas nozīmē, ka viņiem tas tāds ekspriments, kārtējā ņirgāšanās par mums. Un  nevaru sadusmoties. Labi man. Gaiši. Tā svinīgi. It kā apsēdos kaktā, ieķēru pirmo glāzīti un lēnām ieleju otro. Tieši tāda sajūta.

- Mīļie mani, dārgie, - nomurmina mans stulbiķis. - Labiņie... Man ir jāatzīstas, zem protokola. Nelāgi esmu dzīvojis. Nepareizi. Tā arī pierakstiet, es jūs lūdzu. Tīrītājs ar iesauku "Muhriks" visu savu mūžu nodzīvojis nepareizi ...

Paskatos - bet viņam viss purns asarās.

8.

- Kā jūs atrodat manu ģimenes recepti?

— O, apbrīnojami. Vai es varu palūgt vēl vienu krūzīti?

- Protams.

-   Pateicos. Tikai ne līdz malām, gribu pamēģināt ar pienu. Lūdzu padodiet. Paldies. Tātad, jūsuprāt, rezultāts ir negatīvs?

- Tas ir atkarīgs no tā, kas tiek uzskatīts par rezultātu. Dzēšanas efekts sasniegts bez nosacījumiem un par simts procentiem. Bet kā izprast recidīvu bez jebkādas ārējas ietekmes? Indukcijas nav, he-ritmi izdzēsti, bet, tiklīdz dzēsējs tiek izslēgts, tie parādās atkal. Kādu skaidrojumu tas atrod no jūsu viedokļa?

- Acīmredzot ilgstoša he-ritmu iedarbība izraisa strukturālas izmaiņas garozas savienojumos. Infekcija kļūst hroniska, tas ir, indukcija sāk generēties patstāvīgi.

- Tātad terapija ar dzēsēja palīdzību nav iespējama, jo vairāk, masveidā.

- Jūs tā domājat?

-  Esmu pārliecināts. Mums nav tiesību uzturēt visas planētas iedzīvotājus pastāvīgas eiforijas stāvoklī. Pieņemsim, ka mēs nolemjam izslēgt he-ritmus uz gadu, diviem, desmit vai pat līdz pilnīgai paaudžu maiņai. Bet kā izmainīsies šo cilvēku psihe? Kā viņi pārdzīvos he-dzēsēja izslēgšanu, kas agrāk vai vēlāk būs jādara? Visticamāk, viņiem būs kaut kas līdzīgs spēcīgam abstinences sindromam vai pat delīrijam. Nē, nē, he-dzēsēja iedarbības ilgumu palielināt nedrīkst. Pat laboratorijas apstākļos tas var novest pie traģēdijas, kolēģi.

- Izpētes laikā pieļaujama noteikta…, hmmm… riska pakāpe.

- Jā, bet ne tādā mērā.

– Visticamāk, jums taisnība. Nu bet ja piemērot kombinēto terapiju? Starp citu, kāpēc jūs pats nepamēģināt ar pienu?

"Es nekad nepievienoju fruktozi vai pienu. Tas sabojā aromātu. Vēl?

— Nē, pietiks. Pateicos.

Kādu kombināciju jūs domājat?

- Man ir papildinājums darba hipotēzei. Proti: pastāvīga infekcija ar he-ritmiem rodas, pamatojoties uz ilgstošu indukciju plus dekompensējošu situāciju.

- Tā-tā. Teiksim, dendijs - puspenss - spieķis?

- Tuvu, bet ne tas. Tā mums ir palaišanas epizode. Bet situācija, par kuru runāju es, tuvāka dārgajai rotaļlietai lokomobilim. Atcerieties: pretfāze, moderācijas moments saistībā ar mnemonisko padziļinājumu ...

- Saprotu. Bet kā to izmantot dziedināšanas ziņā?

– Sākšu iztālēm. Teiksim, masu terapija nav iespējama, jūs to ļoti pārliecinoši pierādījāt. Bet, ja mēs izārstēsim vismaz vienu pacientu, arī tas būs neapšaubāms panākums.

Vai jūs domājat to vecāko?

- Viņš ir daudz perspektīvāks. Jaunākais, godīgi sakot, man šķiet bezcerīgs hroniķis.

- Es arī tā domāju.

— Tā, lūk. Ārstēšana, kā jau teicu, būs kombinēta. Pirmkārt, slāpētājs noņems he-ritmus. Pēc tam jārada situācija, kurā parādīsies antifāze. Esmu pārliecināts: daži seansi - un he-ritmi izzudīs pilnībā.

- Ja es pareizi sapratu, jūs gribat viņam uzdāvināt rotaļu lokomobili? Vai kaut ko tādā garā?

- Tieši tā, kolēģi. Es veicu pasūtījumu izlūkdienestam, un šodien šī rotaļlieta vai līdzīga tai tiks piegādāta mums šurp.

- Dīvains gājiens.

- Man krājumā ir arī citi. Bet pirmajam vajadzētu būt tieši šim. Starp citu, vēl no vienas krūzītes es tomēr neatteiktos. Atļaujiet man pašam... Jums arī?

-  Jā, paldies.

- Vai jūs varētu padalīties ar recepti?

– Labprāt. Šeit nav nekāda noslēpuma. Jo vairāk novērījuma jūs pievienojat, jo lielāka koncentrācija. Attiecīgi uzlabojas garša un aromāts. Vienkārši sakot - nežēlojiet novārījumu kolēģi ...

9

Vēl divas dienas pagāja rejeklim zem astes. Bet mūs vis tur aiz atslēgas, un šķiet, ka nekāda amnestija nav gaidāma. Nu, domāju, apkrāpuši mūs kā mazus bērnus. Izspēlējās ar saviem stulbajiem eksprimentiem - un ar prokurora sveicienu... Kas tagad būs?

Tikai vēlāk izrādījās, ka es uz viņiem grēkoju veltīgi.

Atkal mūs aizved uz viņu apriebušos laboratoriju, kaut tā trīsreiz zemē iegrimtu. Vidū uz grīdas kaut kas tāds guļ, pārklāts ar lielu baltu drānu.

- Bet mēs jums šeit esam sagatavojuši pārsteigumu, dārgais Rolt, - smaidīdams saka melnvēders. - Lūdzu jūs, pienāciet tuvāk.

Viņš norauj balto drānu, bet zem tās pamatīgs rotaļu ugunsdzēsēju lokomobilis. Kur gan viņi to būtu izrakuši.

Vecais muļķis až noelsās.

- Tas pats, - viņš saka blējošā, smalkā balstiņā. - No vitrīnas...

Un viss sāk tā gaiši mirdzēt, drebēt, un ir skaidrs, ka tūlīt-tūlīt grasās paņemt lokomobili aiz virves un paripināt ...

Es neizturēju, nosprauslojos plaukstā. Boss nodrebēja, atskatījās uz mani un uzreiz sakritās. Sarāvās, purns no kauna pavisam sarkans. Bet abi profesori izbolījās uz mani tā, ka es pat atkāpos.

Kādu minūti stāvējām nekustīgi.

- Palūgšu jūs iziet aiz durvīm, - pēkšņi nomukšķ melnvēders.

Es paraustīju plecus, apmetos pa kreisi un apkārt un izgāju tā mierīgi.

Dvēselē pretīgi. Eh, domāju, kaut jūs visi nosprāgtu ar visām savām idiotiskajām spēlītēm. Nekur vairs neiešu, ne uz kādiem eksprimentiem. Kaut ar vilkšanu velciet. Pietiek. Apriebies. Uzspļauju jums. Atpakaļ gribu. Atpakaļ. Pie Skrimšļa, pie velna, pie sātana, lai tik jūsu netīros purnus neredzēt mūžīgi.

Aiz durvīm uz krēsliem sēž divi apsargi.

- Aizvediet mani uz manu istabu, - saku. - Un pasakiet saviem profesoriem, ka pieprasu atgriezt mani uz turieni kur paņēmāt. Pietiek. Izklaidējušies diezgan.

Viens no tipiem pamāja, un viņi mani pavadīja atpakaļ. Gaidu.

Neviens nenāk. Pasniedz tikai rijamo, kā parasti. Mēģinu parunāt – klusē. Sāku izsaukt to zadrigu Aiziju pa viltīgo kastīti - neatbild.

Ielipis.

Vai ta tiešām, domāju, mani no kājas nolaidīs? Nē, nevar būt. It kā nav par ko. Tā neizskatās. Drīzāk atstās mani šeit pūt uz mūžu. Lūk, ko izdarīs.

Bet bosa nav. Logs sāk jau satumst – vakars. Nolikos gulēt, nevar aizmigt. Vis turpinu domāt, kā izveicīgāk izgrozīties un aizmukt prom no šejienes.

Beidzot aizmigu un sapņoju, ka Goira parkā karinu uz kokiem visādus melnvēderus ar līkdeguņiem. Bet boss, nopuņķojies, smilšu kastē ar rotaļu lokomobili spēlējas. Un pamodos vislabākajā noskaņojumā.

Tiklīdz nomazgājos, brokastis arī klāt. Tas viņiem precīzi. Saprotams, lūr caur to verķi griestos.

Pierijos līdz ūkai. Ienāk līkdegunis.

— Labrīt, Patke.

- Sveiki - saku. - Kur ta manu bosu likāt? Vai viņš varbūt aiz priekiem sācis žūpot?

- Viņš tagad dzīvos atsevišķi no jums, - atbild līkdegunis. - Bet jūs, šķiet, izteicāt vēlmi atgriezties Zelta Grāvī, ja nemaldos.

- Tieši tā. Un jo ātrāk, jo labāk.

- Lieliski. Mēs varam jūs tur nosūtīt kaut šo pašu minūti. Ejam.

- Bet boss?

Viņš nevēlas atgriezties.

- E, nē, - es saku. - Stop. Gribu ar bosu saredzēties vēl pēdējo reizi. Parāds no viņa pienākas.

Līkdegunis padomāja.

- Nu ko. Tās ir jūsu tiesības, - saka.

Un aizveda mani uz laboratoriju. Atver durvis, palaiž pa priekšu...

Svētie tēvi! Tā tik ir bilde!

Izskatās, ka profesori bosa galvā visas bumbiņas-rullīšus sašķūrējuši. Lai kāds viņš stulbiķis, bet tāds ...

Uz grīdas izklāts paklājs, boss-barboss lēkā četrrāpus pa paklāju un rūc, viņam rokās rotaļu zvērs, galvā izkrāsota papīra cepure. Bet ap veco dunduku - smejas vesels bars puņķainu bērnu. Aiz ausīm rausta, aiz biksēm, bet viens no viņiem sēž mugurā un brauc. Blakus stāv melnvēders ar sīkaļu un apbrīno.

- Ehe, tas tak Vjuns! - saka boss, ne mazākajā apmulsumā. - Bērni, tas ir mans labākais draugs. Iepazītieties.

Bērni skatās uz mani, pieklusuši.

— Vai drīkstu jūs uz dažiem vārdiem? - saku.

- Pagaidi. Mēs zelta meklētājus spēlējam. Es lūk aizvedīšu vadoni līdz bivakam ...

- Indikators, - sīkaļa pēkšņi klusi saka.

— Ko-o? - melnvēders nobijās.

- Uz indikatora - seši simti milihe ...

Te nu melnvēdera profesors kļuva pelēks, bet līkdegunis – zaļš.

— Mierīgi, — līkdegunis murkšķ caur zobiem. - Nekrītiet panikā. Patke, ātri - atpakaļ ārā!

Viņš paņem mani aiz pleca, apgriež un uzreiz izgrūž koridorā. Es nesāku pretoties.

- Bet kā tad boss? - tikai pajautāju. - Man ar viņu jāparunā. Aci pret aci.

- Tūlīt. Tūlīt. Dodieties šajā istabā.

Viņš iegrūž mani tādā kā dzīvojamā istabā, ar atzveltnes krēsliem, dīvānu un galdu. Tad viņam klāt pielido apstulbušais melnvēders.

- Kolēģi, - viņš murmina. - Izrādās, ka slāpētājs vispār nedarbojās.

— Ko-o?

– Iespējams, tas atteicās jau pēc pirmā seansa. Kaut kas ar pastiprināšanas kaskādi, cik es sapratu.

– Tāpēc arī nebija eiforijas. Un ne jau aiz smalkas pārfokusēšanas...

— Ne par to ir runa. Ne par to, saprotat!

- Kas ar bērniem?

- Nekas. Pilnīgi nekas. Nekādu indukcijas pēdu. Saprotiet, Rolts izveseļojās - pie nestrādājoša slāpētāja ...

Viņš pēkšņi apklusa, pašķielēja uz mani un, satvēris līkdeguni aiz elkoņa, izvilka ārā no istabas.

- Pagaidiet, - pateica pār plecu.  Rolts tūlīt atnāks.

Sēžu, gaidu. Bravūrīgā solī ienāk boss. Jau bez papīra cepures.

- Runā, ka tu sadomāji atgriezties? - viņš jautā. – Velti. Ko tu tur, tajā nolādētajā Zelta Grāvī, esi aizmirsis? Paklau, Vjun, paliec.

- Nu nē, paldiesiņ, - atbildu. - Tāda dzīve nav priekš manis.

- Bet ar ko tad labāka tā? Pagaidi. Klausies. Esmu nodzīvojis divreiz ilgāk nekā tu. Un lūk, ko es tev pateikšu. Es nepareizi, slikti dzīvoju, saproti? Nepareizi. Tikai nauda, nauda, nauda, asinis, grēks, netikums, meli... Bet kas ir nauda? Taču tikai pelavas, mēsli. Domā, ka tajā ir daudz laimes? Nē. Viena nepārtraukta netīrība, iedomība un bailes. Man tajā dzīvē nebija ne prieka, ne miera, vai dzirdi? Tikai es nezināju citu. Tikai tagad to visu sapratu, kad viņi mani atveda uz šejieni un ļāva man brīvajā laikā labi pārdomāt. Es nekad agrāk nebiju redzējis īstus cilvēkus. Tā špana, kas grozījās apkārt, vai tad tie kādi cilvēki? Visi centās apmānīt, izvilt, izgrābt, pārdot mani ar visām ķidām. Visi mani necieta ne acu galā, tikai to neizrādīja manas naudas dēļ. Nestrīdies, es par tevi nerunāju, tu biji un esi vienīgais uzticamais cilvēks ar tīru sirdi, par ko arī tevi pamanīju. Bet visiem pārējiem draņķiem - vajadzēja tikai manu naudu, un neko vairāk. Tagad, vecumdienās, esmu sapratis, kā tas ir, kad cilvēki tevi ciena tevis paša dēļ...

- Kādi cilvēki? Profesori, vai?

Un arī viņi, lai gan mēs par viņiem nerunājam. Bērni, Vjun! Mani palūdza viņus pieskatīt, kamēr viņiem tiek sagatavotas zāles. Zini, Vjun, mana sirds izkusa, kad es viņus ieraudzīju. Viņi priecājas par mani, vai zini? Par tādu - vecu, resnu, grēkos noslīkušu... Spēlējas ar mani, priecājas... Eh, Vjun. Esmu apņēmies: palikšu šeit. Viņu slimnīcā tak atradīsies bērni, kuri būtu jāpieskata? Ja es palūgšu, pieņems par palīgu, a? Domāju, pieņems. Nenokritīs no viņiem, no profesoriem.

Nojūdzies vecais. Kā ir, nojūdzies. Galu galā viņš ar saviem miljardiem varētu nopirkt vismaz simts tādas slimnīcas ar visiem puņķainajiem bērneļiem, kas tajās ir...

- Jūsu darīšana, - saku. - Bet es atnācu atvadīties. Mājās braukšu. Tikai izmaksājiet man algu par pēdējo sezonu. Čeku grāmatiņa taču pie jums, vai ne?

- Eh, Vjun. Sliktu lēmumu pieņēmi. Kāpēc nedzīvot šeit?

-  Negribu. Draņķīgi. Man viņu kārtība pāri rīklei. Norēķināsimies un draudzīgi atvadīsimies.

- Nu, kā zini. Neaizturēšu. Te katrs izlemj pats, - saka vecais duriks. – Bet aprēķins būs vienkāršs. Vai atceries, mēs nesen bijām Luazero?

Kā neatcerēties.

Boss atpogāja kreklu un noņēma no kakla ādas maisiņu uz ķēdes.

- Lūk, dēls. Šajā,  kā viņu tur ... Intirbankā. Es nodevu glabāšanā čemodānu. Te ir caurlaide uz personīgo seifu, uz tās numurs. Atslēgas kods: A-11-12 0. Atcerēsies? Viss, kas atrodas čemodānā, ir tavs. Ja pārrēķināt skaidrā naudā, vilks ap deviņi miljardi. Ņem, man to nevajag.

Tur man galvā viss sagriezās. Un es atjēdzos uz ceļiem, turot bankas caurlaidi uzrādītājam, skūpstu bosa pretīgo spalvaino ķepu, un smejos un raudu, un nevaru pateikt ne vārda, bet viņš tā maigi glāsta man galvu...

10

Gravilidmašīna nolaidās kosmodroma aizmugurē, starp remontdoku režģiem. Trīs vīrieši Izlūkdienesta kombinezonos no salona izveda baskājainu, dzeltensejainu cilvēciņu saburzītās biksēs un puķainā kreklā. Viņus sagaidīja vīrs ar platiem pleciem garā zilā halātā ar spīdīgām pogām.

- Sveiks, Patke, - viņš teica. - ceru, ka šoreiz nemēģināsiet mani nošaut?

Cilvēciņš klusēja.

— Man ir dots norādījums aizvest jūs uz Zelta Grāvi, — vīrs zilajā turpināja. – Kādas būs vēlmes šajā sakarā? Uz kurieni tieši jūs aizvest?

- Uz arhipelāgu, - sacīja dzeltensejainais. — Uz Luazero.

- Labi. ja Luazero tad Luazero. Vēlētos jums sniegt vienu labu padomu. Izvairieties no tikšanās ar Bonemu un viņa cilvēkiem. Nevienam nepatīk nodevēji, Patke. Tādi neuzticami cilvēki. Un, kad pārstāj būt noderīgi, viņu liktenis ir izlemts. Jūs mani sapratāt?

Civēciņš sarāvās.

- Redzu, ka sapratāt.  Atgriezties nepārdomājāt?

- Nē.

- Brīdinu. Neizdomājiet pļāpāt. Neviens tāpat neticēs, ka bijāt viesis debesīs. Toties mēs ātri uzzinām par jūsu runīgumu. Tad pienāksies jūs atkal izņemt un ievietot iestādē, tādiem kā, jūs pļāpātājiem. Turiet mēli aiz zobiem. Skaidrs?

-  Jā.

- Iesim, - viņš izdarīja aicinošu žestu. - Neatskatiīties.

Pēc nelielas vilcināšanās cilvēciņš devās pa taku, uz kuru norādīja vīrs zilajā halātā, pats ejot trīs soļus aiz muguras, izņēma no kabatas ampulu pistoli, notēmēja uz mazā cilvēciņa augšstilbu un nospieda sprūdu. Atskanēja blāvs paukšķis, kā ar roku uz spilvena. Mazais cilvēciņš sastinga, nokrita uz viena ceļgala un lēnām nogāzās uz sāniem.

Patke pamodās lokomobiļa sēdeklī. Automašīna bija novietota ceļmalas krūmos. Iedarbinātais dzinējs mazliet klabēja un šņākuļoja tukšgaitā. Uz vējstikla kāds uz drupatas pbija ielīmējis zīmīti: "Luazero pa kreisi, pusceturtdaļu brauciena attālumā." Uz blakussēdekļa Patke atrada vairākas reizes salocītu ikdienas laikraksta lapu, kuras virsraksts uzreiz iekrita acīs:

"Pazudušais magnāts?

Nē!

Pazudušais ubags!"

Atlokot lapu, Patke redzēja, ka tas ir slavenais dienas izdevums "Mēs - pret", ko izdeva daļēja pagrīdes intelektuāļu grupa "Smadzeņu dumpis". Raksts bija izvietots pirmajā lapā, tieši zem dienas laikraksta  moto "Pasauli izglābs patiesība" un  uzraksta "Ārkārtas izdevums". Lūk, ko Patke izlasīja.

“Biržā valda panika. Skandāls Vēlēšanu Palātā. Federālā legavku pārvalde pacelta trauksmes stāvoklī. Zelta Grāvja fileri noskrējušies stīvām kājām. Dienas laikraksta speciālizlaidumi tiek vicināti uz katra stūra.

Kas par troksni? Nomierinieties, brāļi.

Domājāt, pazudis kungs Rolts, multimiljardieris?

Steidzamies pārliecināt godātos lasītājus, ka tas tā nav. Ja viņš ir dzīvs un aiz oderes viņam palicis kaut pusgrasītis, viņam velnišķīgi paveicies.

Šorīt ievēlētais rajona pļāpātājs no neliekulīgās partijas, kas pārstāv arī  mūsu grupas intereses valdībā, paziņoja oficiālu jautājumu Augšpalātai. Šis jautājums tiks publiskots rīt abu puspalātu Vēstnesī. Tās preambulā ir uzskaitītas vairākas konkrētas personas un ļoti delikāti apstākļi.

Acīmredzot sekos pašnāvību vilnis politiskajās aprindās.

Jo “Rolta afēra” ir pavediens, un tas noved pie vesela noziedzīgas superbandas darbu mudžekļa, kas apzog iedzīvotājus un uzpērk mūsu valstsvīrus saišķos un mazumtirdzniecībā. Starp citu, Nacionālās Legavkas augstākie vadītāji ir bandītu uzpirkti pirmām kārtām, izņemot tos, kuri paši jau ir starp superbandas līderiem un kuriem vairāk rūp viņu slepenais amats nekā redzamais.

Mēs jau ilgu laiku vācam materiālus par šo neiedomājamo mēri, kas mūsu sabiedrību saēd no augšas līdz apakšai. Ir pienācis laiks tos publiskot.

Sāksim ar bēdīgi slaveno kungu Roltu.

Viņa iesauka ir "Papucis", īstais vārds nevienam nav zināms un kam pie velna tas arī būtu jāzin. Viņa amats ir superbandas galvenais finansists. Acīmredzot noziedzīgās korporācijas vadība nolēma "Papuci" atlaist, viņa amatu un finanses nodot citai personai. Kāpēc atlaist? Visticamāk, viņš apzadzies. Kā atlaist? O, noziedzīgajā pasaulē labi prot atbrīvot no amatiem. Piedevām, bez pēdām.

Nabaga Rolts. Kur, kurā okeāna šelfa punktā atdusas viņa ķermenis, ietērpts labākās markas betona līķautā? ..

Kopā ar viņu pazuda arī viņa personīgais sekretārs Patke, bijušais kabatas zaglis, bijušais suteneris, vēlāk starptautisks krāpnieks ar iesauku "Vjuns". Vai nu nodevis savu patronu, vai arī dalījās viņa liktenī. Tumšs ir ūdens akā.

Bet ja būtu pazudis tikai sekretārs...

Jo tad tūlīt biržā sākās nebijis satricinājums. Iztvaikoja visi 102 miljardi, ar kuriem pēc neoficiāla superbandas pasūtījuma oficiāli rīkojās kungs Rolts. Jā, jā, dienas laikā pēc nolaupīšanas, kamēr neviens vēl nebija sacēlis trauksmi, un pats Rolts skaitījās starp tiem, kas aizsēdējušies kaut kur jautrā mājā, dažādās valsts bankās nezināmi cilvēki uzrādīja Rolta parakstītus vekseļus un čekus par astronomiskām summām. Rezultātā multimiljardiera kredīts momentā tika izgrābts pa daļām. Ar to bija par maz. Visi "aizsēdējušā" magnāta brokeri saņēma no saimnieka rakstiskus rīkojumus, saskaņā ar kuriem viņi nodeva visas akciju paketes parādzīmju turētājiem. Un no simtmiljardu kases palika pšiks, Tomēr valstī ir cilvēks, kurš pēkšņi un negaidīti kļuva bagātāks par kādiem simts miljardiem. Un tā ir interesanta sakritība. Mūsu nākamajos speciālizlaidumos lasiet: "Ar ko aizsmērētas acis valdībai?" "Par cik mums legavka" "Ienākumi no "kūpošās nāves"" "Dakteri uz obroka" "Kunga Rolta mantinieks - kungs B.:. "Superbanda nemirstīga?..."

Pārliecinoši lūdzam šīs akcijas interesentus nešaut uz "Mēs - Pret" darbiniekiem un nededzināt tipogrāfiju. Speciālo izdevumu sēriju, no kurām pirmo turat rokās, drukā īpaša "Smadzeņu dumpja" komanda kādā neitrālā valstī.

Bet, ja valdošās aprindas mēģinās arestēt mūsu brīvajā valstī ievesto tirāžu... Uzsveram: mēģinās. Komentāri būs lieki. Jau sen ir zināms, uz kura galvas tieši liesmo cepures.

Vecākā rakstītāja Terp Noviva.

Izlasījis rakstu, Patke noķiķināja. Viņš nospieda pedāli, atvērās kurtuves karsti zvērojošā rīkle. Saburzītais dienas izdevums ielidoja rūcošajās liesmās, acumirklī pārvērtās par melnu plīvojošu taureni un, vilkmes aiznests, pazuda. Patke iemeta divas ogļu lāpstiņas un aizvēra aizbīdni. Tad uzdeva tvaiku, un, urkšķot un svilpojot, lokomobilis izrāpās no krūmiem uz ceļa.

Viena astotā daļa dienas šķīra Patki no piezemētās, bezlogu ēkas, kas izskatījās kā hipertrofēts betona bunkurs ar uzrakstu virs tērauda durvīm: "Interbankas filiāle Luazero."

11

Vīrietis, kurš stāvēja pie atvērtā loga divvietīgajā numurā "Luazeranes" viesnīcas trešajā stāvā, melanholiski košļāja žāvētu kabbatu. Izvilcis pēdējo garšas lāsi no asās peļķes mutē, viņš slaidi aizspļāva, neattaisīdams zobus. Šķita, ka viņš mērķē uz Interbankas tērauda durvīm, kas atradās pāri ielai, taču attālums krietni pārsniedza snaipera spējas. Nevainojamā leņķī izšautais lādiņš aprakstīja neizbēgamo ballistisko līkni un nogāzās smilšainā bruģa vidū tieši izkliedētās elipses centrā, ko iezīmēja simts, ja ne divi simti iepriekšējos. Acīs dūrās pārsteidzoši izcilā, gluži meistarīgā precizitāte, ar kādu cilvēks praktizējās savā vienkāršajā nodarbē.

- Eh, ja būtu pa vējam, - viņš nomurmināja.

-  Ko? - no numura dziluma atsaucās vīrietis bez krekla, biksēs ar bikšturiem.

- Neko. Karstums, saku.

- Ka viņa māti šā un tā, un tā, - vīrietis bez krekla sarežģīti nolamājās. - Tara, rahtah tah, to karstumu...

Viņš pacēla pie lūpām ķirbja ķirbi un skaļi iestrēba.

Tas, kurš stāvēja pie loga, iebāza pirkstus somiņā, izņēma vēl vienu kabbata porciju un aizlika aiz vaiga. Viņa apakšžoklis lēni kustējās, sagatavojot ballistisko izejmateriālu, un pēkšņi apstājās, nedaudz atkarājoties. Žokļa īpašnieks pavilcinājās, tad palēca sānis, lai paslēptos no ielas acīm aiz sieta aizkara.

- Lielgabalu! Ātrāk! - viņš izmeta pa pusei čukstus, pa pusei kliedzot.

Puskailais cilvēks paķēra stūrī stāvošo garstobra šaujamo un pielēca pie pārinieka. Nenovēršot skatienu no loga, tas pastiepa roku un satvēra ieroci aiz laides.

Satraukuma cēlonis izrādījās oranžs sporta lokomobīlis, kas iegriezās ap stūri un piestāja stāvlaukumā pie bankas, kur pie limuzīnu vadības pultīm snauda šoferīši livrejās. Izspūrušais cilvēks lokomobilī paskatījās apkārt, pārlaida skatienu viesnīcas priekšpusei, taču abus cilvēkus, kas slēpās aiz puscaurspīdīga viesnīcas aizkara nepamanīja. Viņa nervozitāte nekādi nesaderēja ar pēcpusdienas miegainību, kurā šķita iegrimuši pat piejūras kūrortpilsētas mūri un bruģi.

— Vjuns! - snaiperis izelsa caur košļājamo kumosu, par soli atkāpjoties un paceļot smago šauteni pie pleca. Tomēr viņa partneris vilcinājās uzlikt atbalsta bomi - sošku, un stobrs, kam trūka atbalsta, trīcēja.

— Ātrāk! - šāvējs apmulsis nikni nočukstēja. - Ka tavu tararah! Sošku!!

Pa to laiku no lokomobiļa izlīdušais vājais cilvēciņš, atkal bažīgi paskatījās apkārt un iemetās bankā, ar klusu skaņu aizcērtot tērauda durvis.

Ar klaboņu strēlnieks nolika šautenes laidni uz grīdas un sāka sunīt savu kompanjonu.

- Tu... tu... tu...  tu... aptracis?! Es tev - tah-taratarah! - ko teicu?! Sošku, ātrāk! Bet tu? Es tak tevi rastrah-tarah rastaku peretah-tah-tah ...

— Pagaidi, — soškinieks pārtrauca. - Tev ka tik izšaut. Abus vajadzētu.

- Bet kur tad otrs?

– Droši vien netālu. Pasekot. Un tad abus.

- Nē, ja viņš ir viens, tas nozīmē, ka Papuci pienaglojis pats.

-  Nē taču. Tas viņu atsūtījis un pats gaida.

- Tad kādam jābūt stulbenim. Ja tā, tad Papucis viņu sagaidīs, kad debesis kļūs zaļas.

Strīdnieki apklusa un pārdomāja.

- Neesi tik mantkārīgs, - piebilda strēlnieks. - Skrimslis skaidri pateica: desmit slīpos par jebkuru. Kas viens, kas otrs, viņam bez nozīmes. Nepalaist tik garām. Šeit tak skaidra bilde. Un ja nu šitas mums noplūst, un ar galiem? Tad mēs pat nepaostīsim to divdesmit slīpo smaku.

- A, tavējais paņēma, - sošelnieks uzsita viņam pa plecu. - Desmit nav divdesmit, bet ko te vairs. Gāz nost.

Viņš nostiprināja sošku uz grīdas un satvēra to ar abām rokām. Šāvējs uzlika stobru uz dakšas, apskatīja aizslēgu, noregulēja kramu. Pēc tam, pārbaudot, nomērķēja uz Vjuna tukšo lokomobili tieši virs sēdekļa atzveltnes. Dziļi ievilka elpu, atslāba, izpleta kājas un ar piemiegtām aukstām acīm paskatījās uz bankas durvīm.

Sošeļnieks nez kādēļ iesmējās.

- Tu ko? — strēlnieks nomurmināja.

- Padomāju, nu gan viņam ģīmis izstiepsies, kad viņš ieraudzīs, ka čemodāniņš - tju-tju...

- Aizveries. Mazāk runāsi, ilgāk nodzīvosi.

- Aha. Bet smiekli tak...

— Tas gan, — piekrita strēlnieks.

19.84

4702010201—50

M801 (II)-90 161-90 84L7-44

Content

Gudaņecs Nikolajs Leonardovičs Pamestie Visumā - 30 konteineri kungam Zet Divi no Zelta Grāvja

30 KONTEINERI KUNGAM ZET

PROLOGS

I DAĻA. KRAVA

1. nodaļa DISKVALIFICĒTS

2. nodaļa REZERVES PILOTS

3. nodaļa STŪRMAŅA HISKA ACIS

4. nodaļa KAPTEINA REVOLVERIS

5. nodaļa VIENĀDĪBAS ZĪME

6. nodaļa KAUJA

7. nodaļa KAĶIS AR PELI UZ AKLO

8. nodaļa NAV LABI BŪT ŠIRAKEŠAM

II DAĻA TORNIS

1. nodaļa UZ SAVU RISKU

2. nodaļa KOLONISTU PLUDMALE

3. nodaļa URKAS UN LOHI

4. nodaļa ŠTEMPI UN ORONGI

5. nodaļa. VECAIS RŪGUŠPIENS

6. nodaļa KAS IR MELNĀ NĀVE

7. nodaļa BURTI NO BURTIEM ATŠĶIRAS

8. nodaļa "MANI SAUC AORS"

9. nodaļa AUGSTĀKĀS GUDRĪBAS GLABĀTĀJS, KUNGS ZET

III DAĻA CILVĒCĪBAS PRINCIPS

1. nodaļa SKATĪJUMS NO MALAS

2. nodaļa BROKASTIS DIVATĀ

3. nodaļa SARUNA ĀRPUS ŽANRA

4. nodaļa "MĒS JUMS ESAM KĀ ORONGI"

5. nodaļa MAZULIS PRET VECO

6. nodaļa ... UN VISA OIKUMENA

Epiloga vietā

DIVI NO ZELTA GRĀVJA

1

2

3

4

5

6

7

8.

9

10

11