Gudaņecs Nikolajs

Seškāji - vēsturiskā uzplaukuma sākums un noriets

Nikolajs Gudaņecs

SEŠKĀJI: VĒSTURISKĀ UZPLAUKUMA SĀKUMS UN NORIETS

https://disk.yandex.ru/i/swL1LPgnCb0HVw

.

1.

Uzsākot savu stāstu, es skaidri saprotu, ka mans vientuļais darbs var būt veltīgs, jo, visticamāk, šīs rindas neviens nelasīs nekad. Taču manā vēderā neizgaist mazs cerības stariņš, un tāpēc es vēršos pie Visuma bezgalības, visiem saprāta centriem, kuru kopums nav pakļauts telpai un laikam. Ceru, ka man izdosies iesākto novest līdz galam, un agrāk vai vēlāk šis rokraksts nonāks pie saprātīgām būtnēm, kas nozīmē, ka mūsu varenās rases lielie sasniegumi kļūs par saprāta īpašumu. Lai tie kalpo kā mācība un piemērs tiem, kas iedeguši saprāta lāpu un lepni nes to pa ērkšķaino progresa ceļu.

Tas ir elpu aizraujoši, tikai mēģināt ar saprāta acīm pārlūkot laikmetīgo ceļu, ko mana tauta nostaigāja vienas paaudzes laikā manu acu priekšā, un, piedevām, man ir tas gods un lepnums piederēt šai paaudzei; turklāt man gadījās būt klāt pie notikumiem, kas kalpoja par robežu starp nožēlojamo aizvēsturisko periodu un jauna spoža laikmeta apzinātu pacelšanu civilizācijas augstumos.

Tātad, Jaunā laikmeta pirmā gada pirmajā dienā, tiklīdz svētītais spīdeklis pacēlās un apgaismoja mana dzimtā ciemata neskartos laukus, tēvi mani pamodināja, pabaroja ar brokastīm un aizsūtīja uz izglītības iestādi. Garāmejot piezīmēšu, ka visi trīs mani tēvi baudīja savu kaimiņu cieņu. Divi no viņiem atstāja aiz sevis izcilus horeiskus intīmo dziesmu tekstu paraugus, bet trešais uzrakstīja pētījumu par ngutas sēklu providenciālo nozīmīgumu, gūstot ievērojamu slavu - traktāts tika lasīts pat ciematā aiz upes, pēc kā vietējais ciemata vecākais ieradās pie mums, lai izteiktu autoram visdziļāko pateicību.

Arī tagad, vecumdienās, ar neparastu skaidrību atceros, kā tipināju uz izglītības centru, pa ceļam košļāju kaltētu čavčalku un izspļāvu sēkliņas, bet rasotās kosas patīkami atvēsināja vēderu. Nekas apkārtnē neliecināja par globālām izmaiņām. Tiesa, zvaigžņu vērotāji jau vairākas dienas pēc kārtas sprieda un strīdējās par jaunu klejojošu zvaigzni, kas četras reizes naktī šķērso debesis, taču viņu strīdi interesēja maz. Bērnībā man tādas sarunas vispār aizgāja gar ausīm.

Tajā rītā zināšanu apguvēji, kā vienmēr, nomalē izveidoja pusloku ap Uraura koku, un vecākais, kurš bija nozīmēts skolotāja amatam, apsēdās uz sakņu izauguma, ko viņa priekšgājēji bija noslīpējuši līdz spīdumam. Audzinātāja iesāktā saruna nebija nekas īpašs un nebūtu pelnījusi pieminēt, taču turpmākajiem notikumiem, ironiskā kārtā, uz to bija tieša attieksme. Viscienījamais vecākais izvēlējās tēmu, kas bija galīgi sazelēta, ko apdzejojuši daudzi dzejnieki un filozofi, proti, tēmu par to, cik kājām jābūt saprātīgai būtnei.

Diemžēl audzinātāja argumenti nepavisam nespīdēja ar novitāti vai izsmalcinātību. Pirmkārt, viņš pierādīja, ka četrkājainajām radībām ir ierobežotas iespējas garīgai attīstībai, jo tās nevar atbrīvot vismaz vienu ekstremitāšu pāri, neapdraudot līdzsvaru. Pārvietojoties, būs jāiesaista visas viņu kājas. Tas nomāc ekstremitātes, tās kļūst raupjas, masīvas, tāpat kā tās smadzeņu daļas, kas tās kontrolē. Turklāt tetrapodiem tiek liegtas garas kustīgas antenas, kas krasi ierobežo to spējas runāt ar izteiksmīgiem žestiem un līdz ar to kalpo kā nopietns šķērslis sarunām un domu apmaiņai vispār. Pēc tam audzinātājs pārgāja pie seškāju apoloģijas, - ideāla ķermeņa konteinera radošajam garam. Tomēr viņš nepaguva pabeigt šo savu prātojumu, jo apkārtne sadrebēja no briesmīgas rēkoņas, vēstot par jaunas ēras sākumu.

Likās, ka debesis ir pavērušās, un milzīgs uguns kūlis no augstuma nokrita uz tuvējo akmeņaino tīreli. Ar izbrīnu un šausmām mēs vērojām kā liesmu, saceltu putekļu mākoņos, no debesīm nolaižas milzīgs, ne ar ko nesalīdzināms koloss, izgaismots ar dīvainu spīdumu, kā gluda upes virsma no rīta. Dažos mirkļos tas nosēdās uz zemes, dvēseli plosošā rēkoņa apklusa, uguns nodzisa, un notikuma vietā virpuļoja tikai milzu putekļu mākonis, kas klusi izklīda, izkrītot dīvainās pelnu šķipsnās.

Ziņkāre mūsu bērnišķīgajās dvēselēs neilgi cīnījās ar bailēm. Ne vārda nerunājot, kopā steidzāmies uz tīreli, aizmirsuši par visu pasaulē un neklausoties audzinātāja padomos. Visi uzreiz saprata, ka noticis ārkārtējs, bezprecedenta notikums, un katrs ciemata iedzīvotājs no visa spēka steidzās uz vietu, kur bija piezemējusies apbrīnojamā celtne.

Apstājušies iztālēm, mēs ar ziņkāri aplūkojām brīnumu, apjukuši minējumos. Līdzenuma vidū pacēlās varens neparasti spoža materiāla klints bluķis, kura virsotne iesniedzās līdz gubu mākoņiem, bet apakšējā daļa balstījās uz zemes ar sešām plaši izvietotām kājām. Godīgi sakot, daudzi sākumā nolēma, ka mūsu priekšā ir kāda debesu būtne, iespējams, paša Visvarenā vēstnesis, un sāka apspriest, kādas dāvanas un pielūgsmes veidi būtu vispiemērotākie šim notikumam. Taču es izteicu šaubas, jo Visvarenajam, kā zināms, ir ūsas, tāpat kā mums, viņa bērniem, tāpēc arī Visvarenā sūtnim tādām jābūt. Pieaugušie neuzskatīja par apkaunojumu man piekrist, un viens no vecākajiem man atzinīgi uzsita pa muguru un teica, ka no šī bērna sanāks kas labs.

Vēl viens apmulsuma iemesls bija tas, ka mēs visi skaidri redzējām recošu uguns kolonnu, bet tīrelī neviens nevarēja atrast ne nodeguļus, ne pelnus. Pundurkrūmi, kas šur tur izspraucās no spraugām, nemaz nebija apdeguši un vējā viegli čaukstināja savas sārtās lapiņas.

Bet pats pārsteidzošākais vēl bija priekšā. Pagāja ilgs laiks, dzirkstošais koloss neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, un ciemata iedzīvotāju pūlis pamazām pielavījās tuvāk. Viens no vecākajiem kļuva tik drosmīgs, ka piegāja pie noslēpumainās struktūras kolosālās kājas un pieskārās tai. It kā šī pieskāriena pamodināts, milzis atdzīvojās. Tās apakšējā daļā atvērās taisnstūrveida mute, un no turienes izvirzījās kaut kas līdzīgs mēlei. Protams, mēs visi vienoti bēgām prom. Taču, nonākuši līdz tīreļa malai, uzskatījām sevi drošībā, apstājāmies, lai atvilktu elpu un paskatītos, kas notiek aiz muguras. Spīdīgais briesmonis stāvēja uz vietas kā iesakņots, viņa garā, cietā un plakanā mēle slīpi atbalstījās pret klintīm un sastinga. Turklāt tumšās mutes dziļumos sākās kustība, un nedaudz vēlāk mēs ieraudzījām vairākas dīvainas, ne ar ko nesalīdzināmas būtnes. Viņi mierīgi izgāja no mutes atveres, nolaidās pa mēli zemē un apstājās tur izklaidu pūlī un skatījās apkārt.

Pirmkārt, mūs šokēja fakts, ka šīm būtnēm bija tikai divas kājas, bet nebija spārnu. Bet viņu augšējās ekstremitātes izrādījās tik sarežģīti iekārtotas, ka mēs uzreiz pat nesaņēmām pareizu priekšstatu par to anatomiju. Šīs tā sauktās "rokas" bija savienotas ar trešo ekstremitāti, kurai nebija locītavu un kas beidzās ar smailu asmeni; to sauca, kā mēs vēlāk uzzinājām, par "lāpstu". Taču “lāpsta” nebūt nebija divkāju ķermeņa daļa, bet gan kalpoja, kā vēlāk izrādījās, kā tā sauktais “personīgais ierocis”, turklāt to varēja izmantot “zemes darbiem”, no kuriem atnācējiem bija neizskaidrojama atkarība. Tā kā es maz pārzinu divkāju ontoģenēzi un viņu reliģiskos rituālus, es nedomāju spriest par šādas nedabiskas tieksmes pēc grūtā un bieži vien bezjēdzīgā zemes rakšanas procesa. Tā vai citādi, lielākā daļa mūsu apbrīnojamo viesu izvēlējās nešķirties no savām "lāpstām", tādējādi seškājaiņos radot muļķīgu modi nēsāt līdzi kādu koka zaru, vēlams taisnu, stipru un smagu.

Atgriežoties pie pirmās tikšanās brīža, es vēlos izteikt cieņu gudrībai un varonībai, ko izrādīja mans otrās pakāpes tēvocis, teorētiķis zemākās gremošanas sistēmas jomā un fizioloģiskā virziena rakstnieks, kurš nesa vārdu Krrhr. Viņš spēja saprast, ka mums ir darīšana ar saprātīgas rases pārstāvjiem no citām pasaulēm, un pats galvenais, viņam izdevās rīkoties tādā atbildības līmenī, kādu šāda izpratne uzliek.

No manas atmiņas nekad neizdzēsīsies majestātiskais tēls - kolosāls kosmosa kuģis, vairāki divkājaini ar "lāpstām" gatavībā, un Krrhr, kas lēnām soļo tiem pretī, ik pa laikam apstājoties un žestikulējot ar akcentētu mierīgumu. Kad Krrs bija nostaigājis pusi attāluma, kas mūs šķīra no mūsu debesu viesiem, viens no viņiem devās uz Krrhr pusi. Tā nu drosmīgais seškājainis un cienījamais divkājainis satikās aci pret aci un apstājās pāris soļus viens no otra. Kļuva iespēja salīdzināt to izmērus – viņu ķermeņa garums bija aptuveni vienāds, par to pārliecinājāmies, kad Krrrs apsēdās uz zemes un sveicinoties salika ķepas uz vēdera. Divkājis izcēlās ar masīvāku ķermeņa uzbūvi un lielu, kustīgu galvu. Kādu laiku viņi skatījās viens uz otru, tad svešinieks pavēra muti un izteica vēsturisko frāzi – pirmo, ko dzirdējām no lielajiem debesu brāļiem. Krrhrr, kuram bija nevainojama fonētiskā atmiņa, nekavējoties to atkārtoja, uzskatīdams teikto par sveicienu. Tas atlidojušo vidū izraisīja vētrainu reakciju – kā izrādījās tālākās izziņas laikā, tā bijusi baudas un piekrišanas zīme, saukta par “rēkšanu”. Divkājainis, kurš izteica frāzi, turot gatavībā savu “lāpstu”, to nolaida un arī “ierēcās”. Krrhr juta, ka viss iet labi, un, kā jau pie mums ierasts, izteica gandarījumu, ritmiski pīkstot, kas izraisot jaunu "rēkšanas" uzliesmojumu.

Tas bija sākums nesavtīgai, nesagraujamai seškāju un divkāju draudzībai, un tajā pašā laikā - vēsturiskajam procesam uz mūsu planētas.

Ir vērts sīkāk pakavēties pie pirmās frāzes, ko divkājis izteica un cītīgi atkārtoja Krrhr. Tas dziļi iespiedies mūsu tautas atmiņā, tomēr arī vēlāk, pilnībā apguvuši divkāju valodu, nevarējām saprast tā nozīmi. Šī visā pasaulē labi zināmā apgalvojuma paradokss slēpjas apstāklī, ka katrs vārds atsevišķi ir saprotams un nesatur nekādas neskaidrības. Taču savā kopumā šie vārdi neko neizsaka un kļūst par nesakarīgu, neloģisku leksēmu kopumu. Mēģinājumi vērsties pie pašiem divkājainajiem pēc izskaidrojuma beidzās ar neko – debesu brāļi atsaucās uz tulkošanas grūtībām un visos iespējamos veidos izvairījās no tiešām atbildēm. Mūsu filozofu un loģistikas labākie prāti centās atšifrēt pārdabisko frāzi, taču veltīgi. Acīmredzot šeit slēpjas robeža starp lielo debesu skolotāju izpratni un mūsu domāšanu, kas ir apgrūtināta ar atavistiskām iezīmēm un ir pašmāju produkts.

Kas attiecas uz pašu frāzi, tad mīklu cienītājiem to labprāt nocitēšu. Tātad, tajā rītā atlidojušais skatīdamies uz Krrhr teica: "Ir nu gan tarakāns, ka tavu māti!".

2.

Tātad bija noticis pārsteidzošs un liktenīgs notikums - mūsu planētu bija apmeklējuši citas, augsti attīstītas civilizācijas pārstāvji. Šī fakta nozīmi nevar pārvērtēt. Pateicoties tieši tam seškāji varēja apzināties savu atpalicības briesmīgo dziļumu, nokaunēties un platiem soļiem virzīties uz progresa virsotnēm.

Izrādījās, ka kosmosa kuģī atradās aptuveni pusotra tūkstoša divkāju, pārsvarā - tēviņu,  mātītes veidoja aptuveni ceturto daļu no kopējā skaita: lidojuma laikā dažām no tām bija piedzimuši mazuļi.

Pirmā lieta, ko divkāji izdarīja, bija būdiņu celšana un zemes rakšana. Drīz vien puķēm aizaugušais klajums pie upes, kuru viņi izvēlējās apmetnei, izrādījās pilnībā izrakņāts un turklāt tam apkārt tika izrakts dziļš grāvis ar stāvu uzbērumu. Mēs, seškājainie, katru dienu gājām pie  debesu viesiem, cenšoties iemācīties viņu valodu. Drīz daudzi no mums sāka paciešami runāt divkājainiski. Gadsimtiem ilgās dzejas, gudrības un loģistikas studijas bija spodrinājušas mūsu prātus un sagatavojušas tos svešās valodas uztverei un jaunām atklāsmēm. Lieki piebilst, ka tieši mēs kā mazāk attīstītā rase centāmies pievienoties divkāju garīgajai pasaulei, nevis otrādi. Tūlīt mēs tikām bagātināti ar principiāli jaunu, stūrakmens koncepciju - "haļava".

Tiklīdz saprašanās sāka ritēt raitāk, divkāji lika saprast, ka nevēlas dalīties savās zināšanās neko nesaņemot pretī. "Ar haļavu nekas nebūs," viņi gudri paziņoja, aizstāvot savu vērtību sistēmu, kas mūsu neapgaismotajiem tautiešiem sākotnēji bija nepieejama. Galu galā no seniem laikiem mēs dzīvojām tieši “ar haļavu”, vācām augļus, kas bagātīgi auga un dalījāmies ar tiem, dodot viens otram, lai ikvienam, arī večiem, vājiem un pusaudžiem, būtu daudz pārtikas. Šādas paražas nedabiskumu un reakcionāro raksturu mēs sapratām, tikai pateicoties divkājiem. Tieši iedzīvotāju balasta slāņu klātbūtne lika mūsu civilizācijai mīcīties uz vietas. Bet līdz ar debesu brāļu parādīšanos seškāji veica strauju lēcienu pa vēsturisko ceļu - un drīz mūsu kopiena tika attīrīta no nevērtīgajiem večiem un invalīdiem, kuri no nepietiekama uztura nomira paši. Tādējādi iedzīvotāji atbrīvojās no liekajiem elementiem, lai enerģiskā, monolītā masā virzītos uz vispārēju labklājību.

Es pats pavadīju veselas dienas, grozoties divkāju ciematā, mēģināju pievienoties viņu progresīvajām idejām.

Es savilku uz turieni daudz čavčalkas, uraura un jaunu kosu, dažreiz pat kaitējot savam vēderam, bet, jo dārgākas kļuva iegūtās zināšanas, jo dziļāk tās iespiedās man prātā.

Biežāk nekā citus mani ar sarunu pagodināja gara auguma, cīpslains divkājis ar tumšsarkanām rētām uz tā sauktā "purna". Viņa vārds bija Bults, taču saskaņā ar debesu viesu ieradumu, viņiem bija divi vārdi - viens no dzimšanas, otrs iegūtais - "klikuha" vai "pagoņalo" -, viņa ciltsbrāļi deva priekšroku viņu saukt par "Uzgriezni".

Pirmkārt, es gribēju uzzināt par divkāju starpzvaigžņu ekspedīcijas mērķiem un uzdevumiem. Jāsaka, ka "Uzgrieznis" uz jautājumiem atbildēja pārsvarā vienzilbīgi, iegrimis mana pienesuma košļāšanā un iedziļinājās detaļās ar nepatiku. Tāpēc no viņa saņemtā informācija bija jāsaprot un loģiski jāattīsta, lai rezultātā veidotos pilnīgāks priekšstats. Piemēram, uz jautājumu par to, kā veidojās ekspedīcijas sastāvs, viņš nomurmināja: "Nu tādus, kuri īpaši izcēlās, sašņorēja un izraidīja." Šāda laparitāte liecina par viņa pieticību un ļauj izdarīt dažus secinājumus. Acīmredzot lidojumam uz citām pasaulēm stiprā civilizācija izvēlējās savus labākos pārstāvjus - tos, kas "īpaši izcēlās". Daudz darba prasīja noskaidrot, kādi konkrēti nopelni noteica Bulta iekļaušanu ekspedīcijā. Viņš par šo tēmu izteicās nelabprāt, bet pēc neatlaidīgiem jautājumiem pateica, ka galvenais iemesls bija viņa apbrīnojamā, manā skatījumā, rīcība: "nolaidu no kājas vienu draņķa kopu." Citiem vārdiem sakot, Bults atņēma dzīvību citai divkājainai būtnei. Šāda ārkārtēja rīcība bija nesaprotama un sveša mums, kas veģetēja savā galaktikas nostūrī, kur visas dzīvās būtnes baudīja svētas neaizskaramības statusu. Ievērojams fakts: daudzus jēdzienus un vārdus, kas tos apzīmēja, nācās aizņemties tieši no divkājiem, piemēram, “piespiešana”, “vardarbība”, “slepkavība”, bet tie izrādījās viņu civilizācijas neatņemami atribūti.

Apmulsis un ārkārtīgi ieintriģēts, nenogurstoši un neskopojoties ar augļiem, es iztaujāju savu dārgo "Uzgriezni" par tās "mokruhas" iemesliem, par ko viņam tika piešķirts lielais gods tikt "izraidītam" uz zvaigznēm, un galu galā man izdevās uzzināt sekojošo. Drošsirdīgais Bults pastāstīja par man nezināmo divkāju cilti, no kuriem ekspedīcijā nebija neviena, un kurus sauca par “draņķa kopiem”, "musariem" un "mentiem". Galvenā funkcionālā iezīme, kas atļauj izdalīt "kopus" kā atsevišķu sociālo grupu, ir tā, ka viņi "liedz normāliem ļaudīm dzīvot normālu dzīvi". Starp citu, "ļaudis" ir divkāju nosaukums. Toreiz progresa rītausmā ar ievērojamām grūtībām uzminēju, ka "Uzgrieznis" augstāku motīvu vadīts iznīcināja sev līdzīgu saprātīgu būtni, tiecoties pēc labākas dzīves sev un citiem. Tātad viņa neiedomājamai darbībai bija tikpat neiedomājama vērtība. Tas nozīmē, ka ir kāda iracionāla tikumības forma, kas pārspēj parasto bezjēdzīgo tikumu, tāpat kā iracionālo skaitļu kopa vienmēr ir spēcīgāka nekā racionālo skaitļu kopa. Atklāti sakot, kopš tā laika es sāku skatīties uz Bultu ar citām acīm. Viņa neveiklais, neglītais divkāja izskats mani pārstāja šokēt, jo prāts tiek aicināts samierināt nesamierināmo, un mans draugs vienkārši apvienoja divas galējības – atbaidošu izskatu un izsmalcinātā gara apbrīnojamo spēku.

Es ieguvu arī informāciju par divkāju varonīgo ceļojumu. Viņu kosmosa kuģi pilnībā kontrolēja īpašs mākslīgais intelekts, un lidojums devās uz tāliem, pilnībā neizpētītiem mūsu zvaigžņu kopas nostūriem. Neviens no divkājiem nevarēja pārņemt kontroli pār zvaigžņu kuģi un patvaļīgi izmainīt tā kursu. Atradis apdzīvojamu planētu un rūpīgi to izpētījis, mākslīgais intelekts nolaidās un pašiznīcinājās. Tāpēc ekspedīcija nekad un nekādos apstākļos nevarēja atgriezties savā dzimtajā pasaulē. Lūdzu skaidrojumu par šo dīvainību, bet Bults ķērās pie tautoloģiskas interpretācijas, kurā divkājainie, tāpat kā mēs, pieklājīgi uzsver nolūku mainīt tēmu. "Izraidīšana — tā arī ir izraidīšana," teica mans drosmīgais divkājainais draugs.

Bet es pēkšņi sapratu, ka tikai liela un plaukstoša civilizācija, ko vada neieinteresēta vēlme iekurt saprātīgas dzīvības centrus visur, pat ārpus zināmajām un neatgriezeniskām apdzīvotās pasaules robežām spēj, tālu un neatgriezeniski sūtīt savus labākos pārstāvjus kosmosa dzīlēs..

Kā jau minēts, sākumā man bija jāapgūst daudz neparastu jēdzienu. Ņemiet, piemēram, "morāle" un "brīvība". Pirms divkāju ierašanās neviens no mūsu senčiem pat nedomāja par to, kā viņu uzvedība atbilst sabiedrībā atzītām normām. Ikviens baudīja neierobežotu rīcības “brīvību” un vienkārši neapzinājās “brīvību” kā tādu, neuztvēra to kā lielāko un neatņemamo vērtību. Pats par sevi saprotams, ka neapzinātā lietošanā slēpjas ļaunprātīgas izmantošanas dīglis. Nonākuši ciešā kontaktā ar divkājiem, mēs ne tikai ar visu vēderu pieņēmām “brīvības” ideju, bet uzskatījām par nepieciešamu, sekojot attīstītākas civilizācijas paraugam, ieviest ārkārtīgi stingru, neatgriezenisku kārtību  šīs pašas “brīvības” jautājumos.

Viena no galvenajām atklāsmēm bija manis pieminētā tieksme pēc “labākas dzīves”, kas, iespējams, ir galvenā divkāju garīgajā sfērā. Mūsu atpalikusī apziņa parasti izjūt savu būtību kā sava veida integritāti un realitāti, kas saplūst ar sabiedrību un Visumu, kas, savukārt, noved pie ložņājoša oportūnisma un izslēdz izaugsmes stimulus. Gluži pretēji, divkāji skaidri un labi izjūt atšķirību starp "labu dzīvi" un "sliktu dzīvi". Ja tā nebūtu, esmu pārliecināts, ka viņi nekad nebūtu sasnieguši zināšanu virsotnes vai tālas zvaigznes.

Protams, ieaudzināt radikāli atšķirīgu domāšanas veidu nav tik viegli, lai gan seškāji pēc dabas ir uzņēmīgi un apveltīti ar spēcīgu atdarināšanas instinktu. Bet, skatoties uz priekšu, atzīmēju, ka labākais veids, kā attīstīties, protams, ir pārvarēt grūtības. Mūsu dzīvesveida atpalicība daļēji izskaidrojama un aizbildināma ar to, ka pirms debesu brāļu ierašanās neviens nebija piedzīvojis ne mazākās grūtības un dzīve ritēja pa pārtikušas rutīnas sliedēm. Kad seškājis ķērās pie “lauksaimniecības” divkājainiski, visur sāka parādīties auglīgās augsnes slāņa erozija, vēji izkliedēja dārgo humusu, un pati daba izbeidza nevērtīgo un bagātīgo barību pie kā mūsējie bija tā pieraduši. Taču līdz ar pārtikas trūkumu galvu reibinošā ātrumā uzplauka gan “morāle”, gan “brīvība”, nemaz nerunājot par to, ka visi seškāji vienbalsīgi sāka sapņot par “labāku dzīvi” un kopā, mērķtiecīgi pēc tās tiekties. Tā mēs, dabiskā ceļā, nonācām pie idejas par "progresu".

Jēdziens "progress", manuprāt, divkājiem ir sava veida reliģija, no kuras viņi smeļas garīgo spēku saviem varoņdarbiem. Neapšaubāmi, divkāji ar savu apņēmību, spītīgi soļojot pa taisno augšupejošo patērētāja ceļu, ir sasnieguši zvaigznes.

Izprast "progresa" reliģiju ir diezgan viegli. Tās būtība ir tāda, ka Visvarenais viennozīmīgi tiek raksturots kā negatīva iedomāta vienība, un tam kā pretstats tiek dievišķots katrs konkrētais saprātīgais indivīds, vienalga, vai tas ir divkājis vai seškājis. Viņš, šis indivīds, tiek pasludināts par visaugstāko vērtību, evolūcijas vainagu, galveno dabas sasniegumu un inertā Visuma iekarotāju. No tā loģiski izriet sevis dievišķošana, jo pielūgt sevi un savas paplašinātās vajadzības ir daudz vieglāk un daudz patīkamāk. Es uzskatu, ka nekur citur Visumā nav citas tik vienkāršas un saprotamas reliģijas, kas veicina masu prozelītismu.

3.

Divkāju autoritāte mums ir un paliek neapstrīdama. Galu galā viņi atlidojuši no tālām zvaigznēm, pārvarot elpu aizraujošo kosmosa bezdibeni, un atvēruši mums veselu garīgo dārgumu krātuvi.

Tas ir neaprakstāmi, cik vērtīgs ieguvums ir bijusi tā saucamās "vienprātības" izplatīšana seškāju vidū. Starp svarīgākajiem atpalicības cēloņiem es bez ierunām ierindoju garīgās saliedētības trūkumu aizvēsturiskos laikos, kad katrs domāja atsevišķi, kurš par ko, katrs pie sava salātiņa. “Progresu” nevar panākt ar izkaisītiem centieniem, un, manuprāt, te ir lieki ko komentēt. Tagad katram seškājim bija pienākums domāt pareizi un iepriekš noteiktā virzienā, tādējādi nodrošinot sabiedrības smadzeņu potenciāla pilnīgu realizāciju. Tajā pašā laikā no divkājiem aizņemtie termini, kas līdz šim bija palikuši kā mirusi krava, uzreiz sāka iegūt nozīmīgumu - "patiesība", "taisnība", "godīgums". Galu galā mums pat nebija aizdomu, ka ar "patiesību" var rīkoties dažādi, pamatojoties uz lietderības apsvērumiem. Un izrādās, ka ir atļauts to samazināt vai paplašināt, pārveidot vai noslēpt, atdzīvināt vai aizliegt, vispār, darīt ar to, ko vien gribas, ja tikai rīkojas "taisnības interesēs". Vārdu sakot, tik aizraujošu intelektuālu spēli kā "patiesības" spēli seškāji vēl nebija pazinuši.

Pārņēmām arī divkāju pieredzi, ieviešot ikdienā jēdzienu "cīņa". Viena no radikālajām atšķirībām starp mūsu aizvēsturisko sabiedrību un lielo debesu brāļu civilizāciju, ko es redzu, ir tā, ka viņu attieksme, dzīvesveids un domāšana ir dziļi piesātināta ar "cīņas" garu. Divkāji vienmēr un visur "cīnās" - ar dabu par izdzīvošanu, viens ar otru par "labāku dzīvi", un pat ar savu sirdsapziņu "progresa" interesēs. Šeit ir atslēga viņu panākumu izpratnei, bez tā parasti nav iespējams saprast šo radījumu uzvedību. Atcerēsimies kaut vai iepriekš minēto atgadījumu starp Bultu un "draņķa kopu" - kā es sākumā nonācu strupceļā, mēģinot novērtēt notikušo no tradicionālajām seškāju pozīcijām, bet tiklīdz man radās pareiza izpratne par "cīņas" būtību un principiem, viss nostājās savās vietās.

Līdz ar “cīņu” mūsu dzīvē neizbēgami ienāca daudzas jaunas lietas - piemēram, dabiska norobežošanās “savējos” un “svešajos”. Tagad ir grūti iedomāties, kā mēs varējām bez tā iztikt. Sākumā visi seškāji tika iedalīti "progresīvajos" un "retrogrados", citiem vārdiem sakot, divkāju ideju atbalstītājos un viņu pretiniekos. Pēdējie tomēr sevi par tādiem nekad nebija pasludinājuši, ķerdamies pie blēdīgām un nelietīgām viltībām, sak, mēs sevi nevienam neuzspiežam, mēs vienkārši gribam dzīvot tā, kā dzīvojuši mūsu senči. Ar iesūnojušiem dogmatiķiem tikām galā bez grūtībām, jo viņi noliedza arī "cīņu", bet mēs, izvairīdamies no liekiem vārdiskiem strīdiem, "cīnāmies" ik uz soļa. Divkāju brāļi mums labprāt palīdzēja ar padomiem, un viss gāja ātri un gludi. Seškāju "cīņas" specifiku sarežģīja stipra apvalka klātesme, kuru nebija tik viegli sadragāt. Šeit vienmēr un visur noderēja “progresistu” ieradums staigāt ar pamatīgu rungu īstas “lāpstas” trūkuma dēļ. Divi sagrāba "retrogradu", trešais atvēra viņam žokļus, bet ceturtais iegrūda rungu tieši rīklē. Kā redzat, katrai konkrētai darbībai bija nepieciešams četrkārtīgs skaitliskais pārsvars, un sākumā mēs, divkāju mācekļi, bijām mazākumā. Un tas bija likumsakarīgi, jo tikai labākie, tikai neliela iedzīvotāju daļa spējīga uztvert jaunas idejas. Taču pretiniekiem tieši sava “retrogradisma” dēļ pret mūsu rungām nebija ko iebilst. Ar katru dienu mūsu “ienaidnieku” skaits samazinājās, tāpēc daudzi no viņiem pārņemti ar jaunās mācības diženumu pārgāja mūsu pusē.

Beidzot bez izņēmuma visiem kļuva skaidrs, ka, ja katrs tieksies pēc personīgā labuma, galu galā noteikti tiks radīts arī kopējais labums. Taču ar to nepietiek – pēc šī kopējā labuma jāsāk tiekties nekavējoties, un tikai tad tiks panākts "progress".

Mūs gaidīja lieli sasniegumi - ieviest lauksaimniecību, izveidot nozari dažādu vajadzību apmierināšanai un pēc tam uzbūvēt kosmosa kuģus, lai mūsu izcilākos brāļus līdzīgi "sūtītu" uz citām pasaulēm.

Kauns teikt, ka pirms divkāju ierašanās mums nebija drēbju un staigājām pilnīgi kaili, nepiedzīvojot ne mazākās morālās neērtības. Lai katram piešķirtu seškājainās bikses ar sešām starām, bija jāapgūst rūpniecisko kultūru audzēšana un jāizveido aušanas uzņēmumi. Šo ideju mums uzdāvāja divkājainie, kuri, starp citu, lidojuma laikā bija krietni noplīsuši. Raugoties uz priekšu, atzīmēšu, ka lielākā daļa no mums staigāja kaili un joprojām tā arī staigā - pārāk daudz enerģijas tika patērēts neatlaidīgai un nepārtrauktai “cīņai”.

Jo līdz ar "retrogradu" izskaušanu "cīņas" gars nepazuda, mēs, tā teikt, iejutāmies garšā un ilgojāmies pēc tālākiem sasniegumiem. Turklāt bija nepieciešams nostiprināt un saglabāt sasniegto, modri uzraudzīt "vienprātības" īstenošanu un nežēlīgi apspiest jebkādu slēpto reakcionāru iejaukšanos. Dabiski, ka atdodot visu sevi “cīņai”, vienkārši nav laika parūpēties par savu pārtiku. Tāpēc dažas novecojušas paražas bija jāpārskata. Mēs pasludinājām visu augu pasauli par publisku īpašumu, nodibinājām tās aizbildniecību un aizsardzību. Neatļautu augļu vākšanu un ēšanu sāka uzskatīt par vissmagāko antisociālo aktu ar no tā izrietošām sekām. Iedzīvotāji ar prieku uzņēma jauninājumus, jo seškāji kopš seniem laikiem ir apņēmušies ievērot likumību un kārtību. Visi, no maziem līdz veciem, labprāt baroja tos, kuri ar rungām ķepās veicināja "progresa" paplašināšanos. Un, kad nepietiekamas uzraudzības un aprūpes dēļ mūsu dārzi sāka nīkuļot no daudzām slimībām un parazītiem, parastie iedzīvotāji nebaidījās no trūkuma, un visi sāka "cīnītājiem" dot trīs ceturtdaļas no savas dienas devas, nevis sākotnēji legalizētās puses.

Atkārtoju, "cīņas" gars nepazuda un prasīja atrast citu pretinieku. Uzreiz to nepazinuši, mēģinājām iekarot dabu un sākām nosusināt tuvējos purvus, lai tos koptu un apsētu ar rūpnieciskajām kultūrām bikšu ražošanai. Taču ar rungām rakt bija neērti, un pie sabiedriskajiem darbiem vajadzēja norīkot tos, kurus turēja aizdomās par renegātismu. Mūsu modrajā uzraudzībā potenciālie renegāti tieši ar ķepām izraka vairākus lielus grāvjus, taču drīz visi gāja bojā. Nebija kam iekopt nosusinātos purvus, tāpat kā nebija, kas aplaistītu izžuvušos dārzus, kuros bija pazeminājies gruntsūdens līmenis. Tomēr šīs nelielās problēmas pazuda pašas, jo parādījās jauns „cīņas” iemesls, labāku nevarēja pat iedomāties.

Pat dīvaini, ka tas radās salīdzinoši vēlu – manuprāt, liela nozīme bija pārāk lēnajai pārejai no brīvās aizvēsturiskas dzīves uz modernajām diētām. Galu galā mūsu, seškāju, vēders jau kopš seniem laikiem atrodas garīgo procesu centrā.

Nevar noliegt arī mūsu divkājaino aizbildņu palīdzību. Viņu saprātīgais, atvērtais skatījums uz lietām mums lieti noderēja. Debesu viesi nebeidza brīnīties, kā melnie un rudie seškāji mierīgi sadzīvo un neplēšas savā starpā. Atkārtoti un laiku pa laikam divkāji interesējās, kura rase mums dominē, vai bieži rodas nesaskaņas un ar ko tās tiek atrisinātas. Sākumā mēs nevarējām saprast, ko viņi no mums vēlas, bet divkāji mūs pierunāja neslēpt un pastāstīt visu, kā ir. Kad beidzot ieraudzījām gaismu, “cīņa” uzliesmoja ar nepieredzētu spēku un vērienu, mūsu augsti attīstītie skolotāji nomierinājās un teica, sak, velti šie “tarakāni” tēloja no sevis nezin ko, slēpa un izlikās, tagad beidzot parādīja savu patieso būtību, un izrādījās, ka viņiem "viss tieši tāpat kā pie normāliem ļaudīm".

Mums par kaunu atzīstos: neviens nekad iepriekš nebija izlicies, vienkārši mēs, melnie seškāji, nenojautām, kāds bezdibenis mūs šķir no rudajiem izdzimteņiem, kas gadsimtiem ilgi dzīvoja līdzās mums, rūpīgi maskējot savu zemisko būtību. Tā nu sanāksmēs, vai svētkos, vai vienkārši pastaigās sākās strīdi, kas sākumā bija nekaitīgi. Teiksim, kuram augums skaistāks - apaļš un dūšīgs, kā mums, vai kalsns un slaids, kā rudajiem. Bieži vien mēs labsirdīgi pasmējāmies par nepatīkamo rudo izloksni, kas mēdza norīt galotnes un svepstēt. Iedomājieties, šiem nekaunīgajiem bija pārdrošība iebilst: viņi paziņoja, ka melnie runā čīkstoši, spiedzīgi, svilpo, un ne jau viņiem / melnajiem / mācīt rudajiem pareizi runāt. Un, kad godīgām debatēm pietrūka argumentu, šie netīrie nelieši zemiski ņirgājās, saukājot mūs par nemazgātiem resnuļiem. Turklāt viņi nekaunīgi pārstāstīja senākās leģendas - ja klausīties tajās, izrādījās, ka rudie šajās svētajās zemēs dzīvojuši kopš neatminamiem laikiem, bet melnie seškāji ieradušies šeit uz visu gatavu, no melnajiem purviem un pierādījums tam ir viņu dubļu krāsas bruņas. Tomēr leģendas neko nestāstīja par to, kādā krāsā bija pirmie gudrie un dzejnieki. Bet visur tika uzsvērts, ka viņi izcēlušies ar ķermeņa harmoniju un spēku. Nav grūti spriest, kurš ir harmoniskāks un stiprāks - mēs vai šie kalsnie rudie nelieši, kas no neauglīgajiem tuksnešiem salīduši mūsu tēvuzemē, citādi no kurienes viņi ņēmuši šo blāvo izžuvušo smilšu krāsu, izģindušos saplacinātos ķermeņus, šķebinošo tipinošo gaitu... Tomēr nav vērts uzskaitīt nepatiesās negantības, kuras pār mums gāza rudie izdzimteņi, tāpat kā ir bezjēdzīgi uzskaitīt saprātīgos argumentus, ar kuriem mēs aizstāvējām acīmredzamo. Patiesība spēj pastāvēt pati par sevi, un tā slēpjas apstāklī, ka mēs dzīvojam savu skaisto senču zemē un, lai no kāda rakursa skatītos, mēs esam izredzētā, augstākā rase.

Dienu no dienas kaislības sita arvien augstāku vilni, un strīdi pārauga kaujās, protams, rudo psihopātu vainas dēļ, kuri pilnībā nespēj savaldīt savas zemiskās jūtas. Tiklīdz kāds no mūsējiem strīda karstumā nejauši iesita rudajam nekauņam ar ūsām pa acīm vai, garāmejot, miermīlīgi pagrūda no ceļa, tie acumirklī uzsāka kautiņu. Turklāt šie nelieši centās mesties virsū barā uz viena, tāpēc mēs izvēlējāmies staigāt saliedētās grupās, un, ja sastapāmies ar vientuļu rudu ļaundari, viņš uzreiz dabūja, ka maz nelikās - lai pats piedzīvo, kas tas ir - nevienlīdzīga cīņa.

Protams, drīz vien nonāca pie kautiņiem ar rungu izmantošanu, jo ar rudajiem izdzimteņiem citādi nav iespējams: ja mēs viņus neuzvarēsim, viņi mūs iznīdēs. Viņi kāvās rindās, cenšoties atgrūst ienaidniekus, salauzt pretiniekiem pēc iespējas vairāk kāju un piespiest izdzīvojušos bēgt, un pēc tam pārbaudītā veidā piebeigt tos, kas palikuši kaujas laukā - rungu rīklē. Galu galā arī rudie fanātiķi nežēloja mūsu ievainotos, kas nozīmē, ka mums nav iemesla ar viņiem taisīt ceremonijas.

Pēc pašām pirmajām kaujām vietējie rudie bez izņēmuma devās uz ciematiem pāri upei un ar šo nelāgo paņēmienu ieguva tur skaitlisku pārsvaru. Daudzi melnie varoņi nomira tur, savās dzimtajās būdās, bet izdzīvojušie šķērsoja upi un pievienojās mūsu rindām, degot vēlmē atriebties. Baidoties no taisnīgas izrēķināšanās, rudie nelieši sāka izpostīt tiltus, bet mēs arī veicām pretpasākumus, lai pasargātu sevi no viņu uzbrukumiem.

Kad no tiltiem vairs nebija ne pēdas, gar krastu uzlikām daudz sargu. Arī rudie gļēvuļi savā krastā salika sargus, it kā mēs grasītos uzbrukt. Ja viņi izturētos lēnprātīgi un atzītu mūsu pārākumu, neviens viņus neaiztiktu. Bet mēs nevarējām izturēt to, ka šie nelieši pilnībā kontrolēja otru krastu un dažkārt varēja draudēt ar iebrukumu no turienes. Lai panāktu pilnīgi netraucētu mieru, vajadzēja viņus izstumt no upes ielejas, tuksnesī, citādi viņi jebkurā brīdī varēja uzbrukt, iznīdēt mūsu tautu, bet tās paliekas sadzīt purvos, kur bads un slimības pabeigtu viņu iesākto.

Stingri vadoties no drošības apsvērumiem, sākām siet meldru plostus un slēpt tos piekrastes krūmājos. Uzmanīgi vērojot ienaidnieka piekrasti, tika konstatēts, ka ienaidnieks neguļ un arī gatavo visdažādākos līdzekļus upes šķērsošanai, neapšaubāmi grasoties uzbrukt mums. Tādējādi pierādījumi par rudo izdzimteņu ļaundabīgumu bija acīmredzami.

4.

Aizsardzību gar upi uzturēt nebija viegli. Mūsu brīdinājuma uzlidojumi otram krastam nenesa ilgstošus panākumus. Bieži mūsu plosti sastapās ar ienaidniekiem upes vidū, un daudzi mūsu karavīri, kuri tika nelietīgi ar rungām iegrūsti ūdenī, varonīgi noslīka. Tomēr arī mums bija rungas - arī rudie nelieši cieta nopietnus zaudējumus.

"Cīņa" iegāja ilgstošā, nepievilcīgā fāzē. Bija jāatrod jaunas metodes, lai celtu karaspēka morāli, iedrošinātu šaubīgos un aizbāztu mutes skeptiķiem, jo, kā mēs paši no savas pieredzes redzējām, mutes aizbāzšanai ar rungu bija maz jēgas. ilgstoša šī paņēmiena lietošana, izraisa nožēlojamu iedzīvotāju skaita samazināšanos un vidējā garīgā līmeņa pazemināšanos.

Kā vienmēr palīgā nāca mūsu divkājainie draugi. Viņi mūs bagātināja ar vēl vienu vērtīgāko ieguvumu, pamatoti prasot par to tikai pusi no kopējās augļu ražas desmit gadus uz priekšu. Mēs labprāt vienojāmies. Kaujinieku uzturu šis darījums nekādi neietekmēja, jo maksājumu slogs, protams, gulēja uz večiem, mātītēm un mazuļiem, kurus aizsargājām no ienaidnieka uzbrukmiem. Iedzīvotāji šo gudro soli atbalstīja vienbalsīgi, katrā ziņā atklātu iebildumu nevienam nebija.

Personīgi es būtu gatavs maksāt jebkuru cenu, jo divkāju pārdotais aparāts mums bija devis mums ideālu līdzekli rudo kaitēkļu pilnīgai iznīcināšanai un miera un labklājības sasniegšanai. Šī lieliskā mašīna bija divkāju tehnoloģijas brīnums – kā mums pastāstīja, tā tika darbināta ar saules paneļiem un no parastajiem augu materiāliem ražoja dažādus ķīmiskos savienojumus. Kad aparāts tika īpaši pielāgots mūsu vajadzībām, tas sintezēja baltu pulveri, ko sauc par dihlordifeniltrihlormetilmetānu, saīsināti apzīmētu ar burtiem "DDT". Izmēģinājām pulvera iedarbību uz vienu no vaimanātājiem un neticīgajiem, kurš gļēvi paziņoja, ka vajag samierināties ar rudajiem seškājiem un apmeloja mūsu divkājainos draugus, apgalvojot, ka viņi vēlas seškājus novest līdz pilnīgai savstarpējai iznīcināšanai. Pietika ar niecīgu šķipsniņu, lai nelieti nosūtītu pie senčiem.

Darījums ar divkājiem tika noslēgts, un sākās spraigs darbs. Bija jāsagādā pulvera krājumi, kas būtu pietiekami, lai vienreiz un uz visiem laikiem iznīcinātu rudos draņķus. Aparāts izlietoja milzīgu daudzumu lapu, zāles un stublāju. Gatavais pulveris "DDT" tika savākts traukos no labi izžāvētiem un izdobtiem kivta augļiem. Katrā traukā bija apmēram desmit letālu devu. Turklāt bija paredzēts uzbūvēt vairākus desmitus lidojošu, kantainu, vēja celtu aparātu - tā sauktos "pūķus", lai izkaisītu pulveri pa ienaidnieka teritoriju.

Ilgu pārdomu laikā mēs saskārāmies ar dažām diezgan svarīgām stratēģiskām problēmām, kuras sākotnēji tika ignorētas. Pirmkārt, bija jāņem vērā, ka vējš periodiski maina virzienu, un otrā krastā izsmidzinātais pulveris "DDT" agri vai vēlu tiks iepūsts arī mūsu teritorijās. Otrkārt, dihlordifeniltrihlormetilmetāns ir neparasti stabils, praktiski nesadalās, un tāpēc ar to piesārņotā teritorija būs iekarotājiem nelietojama. Tālāk gruntsūdeņi un straumes, kurās inde sāk izšķīst, saindēs upi. Neatkarīgi no tā, kā uz to skatās, pilnīga ienaidnieku iznīcināšana ar pulvera "DDT" palīdzību mums varēja maksāt pārāk dārgi.

Pamatojoties uz to, mēs nolēmām izvirzīt rudajiem neliešiem ultimātu - vai nu viņi ar labu pārcelsies uz tuksnesi, vai arī mēs būsim spiesti viņus iznīcināt. Iedomājieties mūsu izbrīnu, kad tika saņemta atbilde. Rudie nelieši pateica, ka arī viņiem ir tāds pulveris un aparāts tā gatavošanai, tā ka, ja mēs neaiziesim no ielejas uz purviem, tad mums labi neklāsies.

Mēs vērsāmies pie divkājiem pēc precizējuma. Izrādījās, ka viņi pārdevuši tieši tādu pašu ierīci arī mūsu ienaidniekiem. Sašutumā par nodevību delegācija nolēma nodevējus sodīt. Bet, tiklīdz viņi satvēra vienu no neģēlīgajiem nāves tirgotājiem un mēģināja viņam mutē iegrūst rungu, viņus līdz nāvei sakapāja ar “lāpstām”, un līķus sameta upē.

Ienaidnieku, gan rudo, gan divkāju ielenkti, varējām paļauties tikai uz sevi. Jaunā aizsardzības koncepcija, kas tika izstrādāta īsā laikā, bija tikpat vienkārša, cik efektīva: uzbrukuma gadījumā mums bija jāatkāpjas, izbārstot aiz sevis pulveri. Tādējādi katrs solis pāri mūsu teritorijai radītu ienaidniekam milzīgus zaudējumus. Tomēr mēs saglabājām gaisa pūķus un pat palielinājām to skaitu, lai uzbruktu ienaidnieka aizmugurei vai pie skaidriem iebrukuma draudiem pirmie dotu preventīvu triecienu. Kaltētie kivti ar pulveri gulēja kaudzēs abos krastos. Pēc maniem aprēķiniem, katram ienaidnieka seškājim mēs bijām sagatavojuši ap duci nāvējošu devu, taču, diemžēl, neatpalika arī viņi, stūrgalvīgi veicinot nāves briesmu gaisotni.

Bija bezvējš. Divkāji sēdēja savā ciematā, neizlīzdami, uz zemes vaļņa izlika sargus ar "lāpstām". Rudie deģenerāti lepni staigāja savā krastā starp nāvējošu kivtu kaudzēm. Šķita, ka viņi, tāpat kā mēs, uzkrājuši prātam neaptveramus pulvera daudzumus, un jutās pilnīgi droši.

Un tad nāca notikums no tās puses, no kuras tas bija gaidāms vismazāk: iesākās vispārēja prātu rūgšana. Tie, kas atklāti vai slēpti novēroja "vienprātības" ievērošanu, bija pilnīgā apjukumā, jo daudzi fakti liecināja, ka lielais vairums iedzīvotāju bija noguruši no "cīņas", bija skeptiski noskaņoti pret saviem aizstāvjiem, baidījās no augošajiem "DDT" pulvera krājumiem un visvairāk vēlējās mieru un klusumu pasaulē.

Varbūt labākais risinājums būtu visradikālākais – atbrīvoties no iedzīvotājiem kā tādiem. Bet tad kļūtu ārkārtīgi saasināta pārtikas piegādes problēma, jo kaujinieki pārāk pieraduši pie drosmīgo aizstāvju lomas bija pilnībā aizmirsuši, kā sagādāt pārtiku. Bija jāpiekāpjas vārdos, atstājot neskartu lietas būtību. Speciāli apmācīti runātāji, tas ir, tie, kuriem ļāva atklāti paust kopīgu viedokli, sāka skaidrot, ka esam iegājuši jaunā vēsturiskā procesa fāzē. Milzīgās pulvera "DDT" rezerves padarīja jebkuru militāru konfliktu bezjēdzīgu un ārkārtīgi bīstamu. Pulvera pielietošana būtu liktenīgs neprāts, totāla pašnāvība. Tā kā neviens nevēlas pašnāvību, neviens nepieļaus šo neprātu. Ja gribam dzīvot mierā, atliek tikai palielināt pulvera "DDT" rezerves,  un tā tālāk, un tā tālāk, un vēl tādā pašā garā.

Abu pušu karadarbība nedaudz norima. Ik pa laikam sākām sasaukties pāri upei ar rudajiem, piedāvājām savstarpēji samazināt pulvera un pūķu krājumus. Mums pat sākotnēji izdevās vienoties par to, ka tiešām ir sakrājies pārāk daudz pulvera. Tomēr rudie, lai apliecināru savu miermīlību, nevēlējās pāriet no vārdiem pie darbiem. Bet arī mēs neesam tik stulbi, lai akli viņiem uzticētos un pirmie vājinātu savus aizsardzības līdzekļus.

Un tāpēc ļaunestīgo rudo neliešu stulbās spītības dēļ izcēlās milzu nelaime.

Pats izdzīvoju, tikai pateicoties laimīgai nejaušībai. Todien man ienāca prātā, ka nebūtu slikti izpētīt mūsu divkājaino brāļu zvaigžņu kuģi. Tas stāvēja uz akmeņainā tīreļa, visu pamests, un maz kurš tur ieklīda. Daudzas viltīga prāta ierīces, agregāti un, visbeidzot, pats metāls tika izniekoti, lai gan tas viss mums varētu noderēt, iespējams, pašaizsardzības, bet varbūt pat uzbrukuma nolūkos.

Sagādājis pārtiku un lielu ūdens trauku, es devos uz zvaigžņu kuģi. Tikmēr sāka pasliktināties laiks. Debesis pārklāja mākoņi, sacēlās stiprs vējš. Kad beidzot nonācu pie kosmosa kuģa, brāzmas nāca viena pēc otras, turklāt ar tādu spēku, ka kļuva grūti noturēt līdzsvaru. Tukšais un tumšais zvaigžņu kuģa korpuss vējā vaidēja un gaudoja. Par laimi, es biju attapies paņemt līdzi lielu gaismekli, un tā vājā mirgošana man palīdzēja orientēties kuģa iekšienē. Uzkāpis pa spirālveida rampu līdz pašai augšai, atradu apaļu gaišu istabu ar četriem skatu logiem. Tieši te es esmu tagad, kad rakstu šīs rindas, un šeit es sagaidīšu savas nāves stundu.

Vēl nezinot, ka šī kajīte būs mans pēdējais patvērums, ar prieku skrēju no viena loga pie otra, apbrīnojot neredzēto panorāmu. No šejienes bija redzama visa mūsu auglīgā, dzimtā ieleja visās detaļās, un, ja nebūtu drūmo mākoņu, kas slēpa apvārsni, droši vien atšķirtu pat tuksnešu smiltis, staignos purvus un drūmās, neieņemamās klintis, no kurām gāzās upe, dodot dzīvību dāvājošo mitrumu manai mazajai dzimtenei. Spriežot pēc tā, kā vējš purināja koku vainagus, tā spēks nopietni pieauga. Ar grūtībām atrāvies no pārdomām, apsēdos uz grīdas un stiprināju sevi ar līdzatnesto pārtiku. Manos aprēķinos ietilpa tikai zvaigžņu kuģa apsekošanai veltīt vairākas dienas.

Kad es vēlreiz paskatījos ārā pa logu, šausmas sasaldēja manu piebāzto vēderu. Tur, ielejā, plosījās viesuļvētra. Tā nebija vājāka par to leģendāro, kas ilgi pirms manas dzimšanas pilnībā noslaucīja divus ciematus un prasīja trīs desmitus dzīvību. Tā izgāza un lauza mūžsenus kokus. Uzsvieda debesīs lapu un putekļu mākoņus. Tās gaisa žokļi plosīja un dragāja visu, kas gadījās ceļā. Redzēju, kā pussagruvis būdiņas skelets paceļas virs upes un pārlidoja tai pāri kā sausa lapa. Bet kaut kas cits bija daudz baismīgāks.

Visur, abos upes krastos pacēlās baltu putekļu mākoņi, tie locījās viesuļos, pacēlās kolonnās, izkaisījās saplosītās skrandās uz visām pusēm. Ielejā dejoja baismīgs gaisa virpulis, no sašķaidītajiem traukiem visur izkaisot nāvējošu pulveri.

Es vairs nespēju skatīties. Nokritu uz grīdas un saķēru galvu priekšējās ķepās, iekritu šoka stuporā, un cik ilgi tas vilkās, nevaru pateikt pat aptuveni.

Kad attapos un piegāju pie loga, vētra bija norimusi. Atlkal spīdēja saule, tā atradās zenītā, apgaismojot ieleju, kas bija pilnībā noklāta ar baltu pulveri. Pulveris gulēja visur, kur vien acs sniedza – gan otrā pusē, gan šajā, gan upes līkumā, kur bija apmetušies divkāji. Sasprindzinot acis, saskatīju melnus plankumus, kas šur tur gulēja starp vējgāzēm un tīreļos; neviens no viņiem nekustējās, nerāpoja. Tie bija mani mirušie brāļi. Saindētajā ielejā neizdzīvoja neviens, inde nopļāva melnos, rudos un arī divkājus.

Bet pagaidām esmu dzīvs un rakstu, lai gan vakar beidzās pēdējās ēdiena drupatas, no rīta ūdens trauks bija tukšs, un tīstoklis ir aprakstīts no abām pusēm un tajā vairs ietilps tikai dažas atvadu rindiņas.

Lasītāj, es nezinu, cik tev ir kāju, bet tev ir dots saprāts, citādi tu nebūtu mans lasītājs. Uz nāves sliekšņa es sūtu tev pēdējo atvadu sveicienu, esi neatlaidīgs un konsekvents  savā cīņā. Lai gan slavenā melno seškāju vēsture, muļķīga negadījuma dēļ, beigusies traģiski, arī rudajiem draņķiem negāja labāk. Lai ko tu teiktu, bet mēs gājām bojā, lepni un neatlaidīgi soļojot pa dižā progresa ceļu. Mēs neesam ne pirmie, ne arī pēdējie, atceries to, lasītāj.

Paliec sveiks.

1988. gada augusts.

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Gudaņecs Nikolajs Seškāji - vēsturiskā uzplaukuma sākums un noriets

1.

2.

3.

4.