Gudaņecs Nikolajs

Trīskārtējs mūžīgs nolādējums

Nikolajs Gudaņecs

Trīskārtējs mūžīgs nolādējums

https://disk.yandex.ru/i/-tHUiR5b-s0sdQ

- Kungs pulkvedi, jūs vēlas satikt kāda veca dāma, - izstiepies kā stīga noziņoja adjutants.

Pulkvedis Fuhlers novērsās no sava galda virsmas pārlūkošanas. Ir taču labi zināms, ka jo augstāka pakāpe un amats, jo mazāk papīru uz galda un vairāk telefonu. Pulkveža priekšā atradās trīs slepeni dosjē, sānos - trīs dažādu krāsu telefoni. Laboratorijā pilnā sparā ritēja izmēģinājumi, un tuvojās stunda, kad viena no mapēm ar dokumentiem pazudīs bez vēsts, atdodot vietu spiedpogu aparātam tiešiem augstfrekvences sakariem. Tieši par to pulkvedis Fuhlers bija sapņojis pirms adjutanta parādīšanās.

- Kas tāda, kāpēc? - viņš īsi jautāja.

– Kāda kundze Hainca, pilsētiņas iedzīvotāja. Teica, ka viņai jūs esot jāsatiek steidzamā jautājumā. Sava apmeklējuma iemeslu norādīt atteicās. Gaida reģistratūrā.

- Kā? Kā viņa tur iekļuva?

– Viņai ir caurlaide uz vienpadsmitiem nulle nulle.

- Kas izsniedzis caurlaidi?

Adjutants palika bezkaislīgs, bet nelielā pauze pilnībā liecināja par viņa apjukumu.

- Jūs, kungs pulkvedi.

Fuhlers pavilcinājās. Jau vairākus gadus viņš cieta no diabēta sklerozes un slēpa to, kā vien spēja. Viņam bija atlicis pavisam maz līdz nākamajai dienesta pakāpei, un tad lai viņa vietā savas smadzenes kustina zemākas pakāpes virsnieki. Ģenerāļa cepure nosegs jebkuru sklerozi.

- Ielaist,- viņš pavēlēja.

Adjutants atvēra durvis un uzaicināja kundzi Haincu kabinetā. Izrādījās, ka viņa ir maza auguma, sausnēja večiņa peles krāsas adītā kleitā. Sirmie mati sasieti mezglā, uz deguna apaļas brilles tērauda rāmjos. Pulkvedis piecēlās, viesmīlīgi apstaigāja galdu un satika dāmu tieši koši sarkanā paklāja vidū.

- Sveicināta, kundze e-e... Hainca. Lūdzu apsēdies.

- Sveicināts, kungs pulkvedi, - večiņa atbildēja negaidīti skanīgā kontraltā un apsēdās uz sānis pie galda novietotā krēsla. Viņa turēja muguru taisni, nepieskaroties atzveltnei, jo tā noteikti tika izdresēta vēl meiteņu pansijā.

Adjutants pacēla no grīdsegas celiņa stieples matadatu, pasniedza to kundzei Haincai un, paklausījis pulkveža skatienam, pazuda.

Pulkvedis iesēdās krēslā.

- Ar ko varu pakalpot? - viņš jautāja, ieliekot jautājumā zināmu vēsuma devu, kas precīzi atbilda viešņas ķēdītē karājošā misiņa pulksteņa cenai un apavu nodiluma pakāpei. Večiņa lēnām iesprauda matadatu sirmajā mezglā, ar pirkstu galiem iespiežot pārējās,  izlīdušas kā sīki kroketa vārtiņi.

- Cik es saprotu, jūs esat galvenais šajā jūsu laboratorijā, - viņa iesāka.

- Pilnīgi pareizi.

- Tātad, esmu nonākusi īstajā vietā.

Fuhlers neizpratnē pašķobīja lūpas.

- Atļausiet paskatīties uz jūsu caurlaidi.

Viešņa parakņājās savā rokassomiņā un pasniedza pulkvedim kvadrātveida papīra strēmeli ar lillā zīmogu. Pietika ar paviršu skatienu, lai pārliecinātos par personīgā paraksta autentiskumu. Un būtu vismaz dīvaini tagad pajautāt: "Atļausiet, bet kāpēc es jums to atstāju kontrolpunktā?" Eh... Skleroze, skleroze... Pulkvedis pavīpsnāja.

- Es jūs klausos.

- Ak, pulkvedi, jums nav ne jausmas, cik sākumā mēs bijām priecīgi jūs redzēt...

- Mani?

– Ak, es, iespējams, neprecīzi izteicos. Es gribēju teikt, ka visi iedzīvotāji bija sajūsmā, uzzinot, ka valdība nopirkusi mirušā Hages viensētu un tur tiks celta slepena militāra laboratorija. Īpaši gavilēja tie, kuriem bija neizprecinātas meitas. Bet citi vienkārši lepojās, jo ne jau katra pilsēta, pat liela, var lepoties ar ko tādu, vai ne?

No visas šīs muldēšanas pulkvedis ņēma vērā tikai neizprecināto meitu pieminēšanu. Ak lūk, kā. Izskatās, ka viens no leitnantiņiem padraiskojies, bet precēties nevēlas, nelietis tāds...

- Nevarētu pievērsties lietas būtībai, kundze?

Vecenīte pacēla uzaci, bet nolēma neņemt vērā nedelikāto repliku.

– Jāsaka, ka daļa no mūsu vēlmēm ir piepildījušās. Humma un Kapra restorāni pakāpuši kalnā. Atraitne Lapeza izprecināja abas meitas, un drīz savu meitiņu pievienoja arī vecais Nals ...

– Vēlreiz lūdzu, bez aplinkiem.

- …lai gan, es viņu vietā, par to nebūtu īpaši priecīga. Militāristi visi ir šausmīgi rupji tēviņi. No viņiem nevar sagaidīt cieņu ne pret dzimumu, ne vecumu. Nu ko, tā kā jūs esat tik uzstājīgs, pāriešu no aplinkiem pie lietas. Redziet, kungs pulkvedi, jūs esat pārāk trokšņains kaimiņš. Jā, jā, jūsu laboratorija rada briesmīgu troksni.

- Ko-o? - pulkvedis juta, ka ar katru minūti viņš kļūst arvien aizkaitinātāks, un cukura līmenis asinīs bija jau ap divi simti, un mēle pilnīgi sausa, mētājās un grozās mutē kā smilšpapīrs.

- Es teicu, troksni. Sprādzienus, dārdus. Mūsu pilsētiņa ir klusa, neesam pieraduši. Un tāpēc es gribēju jūs palūgt...

Kundzi Haincu pārtrauca varens grāviens, kas satricināja stiklus visā ēkā. Iemesls tam bija pirmais C27 sprāgstvielas izmēģinājuma lādiņš, kas pulkvedim Fuhleram, domājams, drīzumā sagādās kārotos ģenerāļa uzplečus. Neviļus viņš pagriezās pret logu. Tur uz akurāta taisnstūra poligona, ko norobežoja trīs dzeloņstiepļu rindas, pacēlās šausmīga biezuma koniskas betona caurules. Pār malējo uzšāvās baigas liesmas mēle un nekavējoties pazuda dzeltenīgu dūmu mākoņos.

No šī skata pulkveža aizkaitinājums, ko izraisīja stulbā vizīte, pazuda kā uz burvja mājienu.

- Nu re, lūdzu, - kundze Hainca saviebās. – Interesanti, kā jūs pats izturat šos nemitīgos grāvienus.

- Esmu karavīrs, kundze.

- Bet es, iedomājieties, nē. Šie sprādzieni mani satrauc. Tie ir tik negaidīti. Es nemaz nevaru paadīt, kad jūs te tā spridzināt. Es apjūku, jaucu valdziņu skaitu... Vārdu sakot, tas ir nepanesami, pulkvedi.

- Ko lai dara, - Fuhlers noplātīja rokas.

- Tad nu tā, es atnācu palūgt jūs spridzināt savus lādiņus kaut kā klusāk.

Pulkvedim bija vajadzīgas varonīgas pūles, lai nepasmietos.

- Nožēloju, bet tas nav iespējams, - viņš teica.

- Nemaz?

- Nemaz.

– Nu, bet ja mēs pārceltu laboratoriju uz kādu neapdzīvotāku vietu?

- Pārcelt? Absurds. Tas nozīmē to nojaukt un uzcelt no jauna.

- Pieņemsim, ka izmaksas tiks atlīdzinātas.

Vecene nepārprotami bija vājprātīga. Jāpiebilst, ka viņa patiešām izturējās ar miljardieres cieņu.

- Neredzu vajadzību, - Fuhlers atcirta tādā tonī, kas, viņaprāt, bija vispiemērotākais sarunām ar klusiem vājprātīgajiem. – Šī vieta mums šķita vispiemērotākā. Nav ne kūrortu, ne rezervātu, ne dzīvu maģistrāļu. Žēl, ka vienīgais gabals, ko mums izdevās nopirkt, izrādījās tieši pie jūsu pilsētiņas. Es domāju, ka jautājums ir izsmelts. Adjutants jūs pavadīs līdz izejai.

— Nē, pagaidiet, kungs pulkvedi, — večiņa ņipri iebilda. - Ja jūs neļausiet man mierīgi adīt, es pieņemšu mērus.

- Labākais no tiem būs pārcelties uz citu pilsētu, - Fuhlers ieteica.

- Nē, kāpēc gan. Es pieprasu klusumu. Dodu jums vienu diennakti. Citādi es panākšu klusumu pati.

Atkal pulkvedis gandrīz aizrijās ar smiekliem. Večiņa izskatījās pēc klēpja sunīša, kas gatavojās uzbrukt tankam.

- Sūdzēsieties? Tas mani neuztrauc. Valdība lieliski saprot, kas ir valsts militārais spēks. Atšķirībā no jums, kundze.

Kundze Hainca piecēlās kājās, viņas sirmais matu mezgls tik tikko slējās pār sēdošā Fuklera pliko galvu.

- Es atnākšu pēc atbildes rīt vienpadsmitos, - viņa kā skaldīt noskaldīja, pagriezās un devās uz durvīm.

- Pagaidiet, - pulkvedis viņai pakaļ sacīja. - bez caurlaides jūs neizlaidīs.

Viņš paņēma rakstāmo, ierakstīja veidlapā aiziešanas laiku un parakstījās. Bet, kad pacēla skatienu, kabinetā neviena nebija. Šķita, ka kundze Hainca iegrimusi zemē.

Pārsteigts, viņš uzreiz neatrada zvana pogu.

Ienāca adjutants.

— Atgrieziet to veceni, — pulkvedis pavēlēja.

- Piedodiet, nesapratu.

- Atlikt. Panāciet viņu un atdodiet viņai caurlaidi. Viņa aizmirsa.

Adjutants neizpratnē paskatījās apkārt.

- Bet kundze Hainca neizgāja no jūsu kabineta, - viņš nomurmināja.

Pulkvedis paķēra iekšējā telefona klausuli un ar trīcošiem pirkstiem saspaidīja trīsciparu numuru.

- Kapteini! - viņš iesaucās, izdzirdējis atbildi: "Dežurants klausās." Nekavējoties dubultot apsardzi! Bez manas atļaujas nevienu neielaist un neizlaist. Skaidrs? Ne-vie-nu.

Šai mirklī pulkvedis Fuhlers iespiedzās, palēcās augšā, nometa klausuli, un atkāpās pie sienas.

Viņam priekšā guļošā kundzes Haincas caurlaide,  pēkšņi sakustējās, noapaļojās, no tās izspraucās kājas, aste, ass purniņš ar sarkanām acīm. Tā izrādījās īsta balta pelīte ar brašu pulkveža parakstu uz sāna.

Kopš bērnības pulkvedis Fuhlers šausmīgi baidījās no pelēm.

- Palīgā!! - viņš kliedza, piespiedies pie sienas.

Adjutants sastinga kā sāls stabs.

Izmantojot apjukumu, pele nolēca no galda un pazuda zem skapja.

Pulkvedis vēl dzēra sirds pilienus, adjutants vēl neveiksmīgi bakstīja švabru zem skapja, kad pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks jau ienesa steidzami pieprasīto kundzes Haincas dosjē. Tas faktiski ietilpa uz vienas lapas. Dzimšanas datums un vieta. Pieder pašai sava māja uz Neatkarības ielas 6. Sapirkusi pilsētas komunālo pakalpojumu akcijas, dzīvo no pieticīgajām dividendēm. Neprecējusies, kontakti nav noskaidroti. Nelojālos pasākumos nav manīta. Ir hobijs - adīšana. Tas arī viss.

— Izlikt diennakts novērošanu, — pulkvedis pavēlēja. Nekavējoties ziņojiet par visu, ko pamanīsiet.

Fuhlers devās vakariņās, kā ierasts, Humma restorānā "Garšīgā atpūta". Desertā viņš uzaicināja saimnieku pie galda un personīgi ielēja viņam no karafes konjaku.

- Man ir jautājums, Humm.

– Priecāšos būt noderīgs pulkvedim.

– Jūs taču pazīstat kādu kundzi Haincu?

- Protams.

- Kas viņa ir, ar ko nodarbojas?

Humms pakasīja aiz auss.

- Parasta veca ragana. Bet kas tad noticis?

- Hm. Tā jau es domāju. Paldies Humm.

Pulkvedis nosēdēja līdz slēgšanai, malkoja konjaku un ļāvās drūmām pārdomām.

Rīts sākās kā parasti, ar atskaiti par gaidāmajiem izmēģinājumiem.

- Mums ir sagatavoti divi lādiņi, - sacīja profesors Melligs, jaunās lieljaudas sprāgstvielas C27 tēvs. - Divsimt gramīgo ieliksim trešajā kamerā, četrsimt gramu - piektajā.

- Tā-tā, - Fuhlers nomurmināja un pacēla virs kopsavilkuma lapas rakstāmo. Ļoti labi, profesor. Tikai pirmo lādiņu mēs uzspridzināsim nevis desmitos, bet vienpadsmitos. Neiebilstat? Lieliski.

Atlaidis profesoru, pulkvedis izsauca kapelānu.

– Kā baznīca cīnās ar ļaunajiem gariem? - viņš strupi pajautāja.

- Ar gavēšanu un lūgšanām, - noziņoja Dieva kalps.

- Lieliski. Es palūgšu jūs uzsākt šīs darbības tūlīt pat, manā uzgaidāmajā telpā un nekur prom neiet. Pulksten vienpadsmitos, ja vajadzēs, izsaukšu. Izpildīt.

Apjukušais kapelāns apmetās pa kreisi un apkārt un izgāja.

Bez ceturkšņa vienpadsmitos Fuhlers piezvanīja pretizlūkošanas nodaļas vadītājam.

– Steidzami noskaidrojiet, ar ko kundze Hainca nodarbojas tagad, un ziņojiet.

Pēc piecām minūtēm viņš saņēma atbildi:

- Novērotāji ziņo, ka viņa savā verandā ada. Kopš rīta ārā nav bijusi.

- Ļoti labi, - sacīja pulkvedis.

Viņš nolika klausuli, apstaigāja kabinetu, apstājās pie loga, rokas aiz muguras.

Laboratorijas izmēģinājumu poligons gulēja viņa priekšā kā uz delnas. Kravas celtnis jau bija nolaidis eksperimentālos lādiņus cauruļu rīklēs, un tagad tie gaidīja savu stundu dziļi zem zemes, dzelzsbetona kamerās, daudzu viltīgi izdomārtu sensoru ielenkumā. Drīz noskanēs sprādzieni, kas atnesīs spēku un slavu tēvzemei, bailes un nāvi ienaidniekiem, bet pulkvedim Fuhleram - zeltītus ģenerāļa uzplečus.

- Labdien, kungs pulkvedi, - aiz muguras atskanēja skanīgā balss, kas nekādā ziņā nepiederēja vecai sievietei.

kundze Hainca sēdēja atzveltnes krēslā pie pulkveža rakstāmgalda, turot plaukstā savu neprezentablo misiņa pulkstenīti.

- Atnācu pēc atbildes, - viņa teica.

Tajā pašā mirklī atskanēja briesmīgs sprādziens. Šķita, ka divi simti gramu elles ražojuma satricināja zemes un debesu velves.

- Lūk, mana atbilde! — patētiski iesaucās pulkvedis un devās pie durvīm, lai pasauktu kapelānu. Tomēr viņš pēkšņi vairs nevarēja paspert nākamo soli. Ķermenis bija stings un balss iestrēgusi kaklā. Pārvērties par mēmu, bezpalīdzīgu statuju, viņš ar šausmām vēroja kundzes Haincas manipulācijas. Viņa izņēma no sava ridikuļa ādas maisiņu, uzbēra uz pulkveža galda melnu pulveri, izlīdzināja un ar pirkstu uzzīmēja tajā trīsstūri ar noslēpumainu zīmi augšpusē. Tad viņa papleta rokas, atmeta galvu un kaut ko nomurmināja. Apmulsušajam pulkvedim starp viņas vāvuļojumiem izdevās saprast: "... bumbas, lādiņi, granātas, šāviņi, mīnas, patronas ..."

- Alef! - iesaucās večiņa, izrunādama burvestību.

Tūlīt pulveris uzliesmoja un bez paliekām sadega, izplatot pretīgu smirdoņu. Kundzi Haincu pārklāja dūmakains mākonis, un viņa izgaisa.

– Un tagad, kungs pulkvedi, pamēģiniet uzspridzināt vēl kaut ko, - uz atvadām no griestiem atskanēja izsmejošs kontralts.

***

Apmēram trīs stundas vēlāk Neatkarības ielas 6. numura verandā ienāca slaids, padzīvojis cilvēks pelēkā uzvalkā.

- Atļaujiet man stādīties priekšā, kundze Hainca, - viņš teica. - Es esmu profesors Melligs.

- Sveicināts, profesor. Lūdzu, apsēdieties, - večiņa norādīja uz pīto krēslu sev blakus un nolika adīkli uz ceļiem.

- Pirmkārt, ļaujiet man izteikt patiesu apbrīnu par jūsu spējām, - Melligs iesāka, uzmanīgi apsēdies čīkstošajā sēdeklī. – Ticiet man, es neesmu no tiem mācītajiem tumsoņiem, kas a priori noraida... hm... visu pārdabisko.

- Jūs esat ļoti laipns, - sacīja večiņa. – Šis rupeklis pulkvedis gan zināja, kam uzticēt diplomātisko misiju. Bet diemžēl es nekādi nevarēšu jums palīdzēt.

Profesors iespaidīgi, profesoriski, noklepojās.

– Redziet, kundze Hainca... Jūsu iejaukšanās pārtrauca mūsu eksperimentu izšķirošajā stadijā. Es nesākšu skaidrot mūsu pētījumu ārkārtējo nozīmi, jo tas ir militārs noslēpums, taču ticiet man, tiem ir arī liela zinātniska un lietišķa vērtība. Un tāpēc es lūdzu jūs, atļaujiet mums izdarīt vēl vismaz divus eksperimentālus sprādzienus.

– Piedodiet, bet tas nav iespējams.

- Vismaz vienu. Vienu vienīgo...

- Diemžēl, profesor. Savās dusmās es uzliku trīskāršu mūžīgo nolādējumu. Ne es, ne kāds cits to noņemt nevar. Ja dubulto - tad cita lieta.

– Tik tiešām neko nevar izdarīt?

Kundze Hainca papurināja galvu.

– Kā to izskaidrot jums saprotamāk... Redziet, profesor, tādam lāstam ir fundamentāls spēks. To nevar mainīt vai atcelt, tāpat kā nevar mainīt, teiksim,  otro termodinamikas likumu. Jūs zināt, kas ir tjumrizi?

- Kā? Tjumrizi? Nekad neesmu dzirdējis.

- Es domāju gan, - večiņa pasmīnēja. – Tas bija bērnu ēdiens, ar kuru mani savulaik baroja. Man negaršoja, vienkārši nevarēju to ciest, tāpēc es izdarīju trīskāršu mūžīgu nolādējumu. Atceros, ka mana māte mani par palaidnību pat nopēra. Bet tagad nevienam vairs nav ne mazākās nojausmas par tjumrizi.

Melligs domīgi atgāzās krēslā.

- Apbrīnojami, - viņš nočukstēja. - Vienkārši apbrīnojami.

Večiņa pār brillēm paskatījās uz viņu.

- Man šķiet, - viņa teica, - kā saka jūsu pulkvedis, lieta ir atrisināta.

- Jā, jā, tas ir, nē, ja atļlausiet...

Kundze Hainca laipni atļāva.

- Man jums ir vēl viens lūgums, - sacīja profesors. - Jūsu spējas paver pilnīgi nebijušas perspektīvas militārajā jomā. Un, ja jūs piekristu ar mums sadarboties...

— Par to nevar būt ne runas, — večiņa viņu strikti pārtrauca. - Ar profesionālajiem noslēpumiem es nedalos un tos netirgoju.

– Es lūdzu jūs, nesteidzieties atteikt. Mēs netīkojam pēc jūsu amata noslēpumiem. Mums vajag tikai vēl vienu burvestību arī priekš ienaidnieka sprāgstvielām. Tas neizmērojami nostiprinās mūsu valsts varu. Jūs taču esat patriote, vai ne?

- Jā, es esmu patriote, bet ne idiote, - kundze Hainca nosprauslājās. – Un tāpēc pielietoju lāsta variantu, kas ir spēkā visur, jebkur mūsu pasaulē.

- Ak, tā... - Melligs izgrūda.

- Jūs ko, tiešām iedomājāties, ka es aprobežošos ar jūsu laboratoriju? Maz no kurienes jūs savedīsiet jaunas bumbas. Nē, kungs, vairs neuzsprāgs nekas nekad visā pasaulē.

- T-tiešām? Un kodolieroči - arī?

– Atklāti sakot, es neredzu atšķirību starp tiem un parastajiem. Vai tad tie eksplodē bez skaņas?

Profesoram sareiba galva. Visas bumbas, šāviņi, granātas, mīnas, patronas, cik daudz tādu ir pasaulē, viss, kas sēja nāvi, iznīcību un šausmas, tagad pārvērties nederīgos lūžņos un uz visiem laikiem nogrims aizmirstības tumsā, kā tas bērnu ēdiens ar nosaukumu "tjumrizi". Un to izdarīja vāja večiņa brillēs, ar adīkli uz ceļgaliem. Neticami.

Sakopojis domas, Melligs piecēlās.

— Kundze Hainca, — viņš svinīgi sacīja. – Kā zinātnieks varu sevi uzskatīt par mirušu. Manas zināšanas un pieredze vairs nevienam nav vajadzīgas. Bet kā cilvēks es domāju, ka jūs rīkojāties pareizi, atbrīvojot pasauli no ieročiem un kara. Nebūtu pārspīlēti teikt, ka cilvēce ir jums parādā mūžīgu pateicību. Visu jums to labāko.

- Uz redzēšanos, - sacīja kundze Hainca, atsākdama adīt.

Profesors paklanījās un devās prom. Taču pie vārtiem viņš pēkšņi apstājās, mirkli stāvēja pārdomādams, tad atgriezās verandā.

- Kundze Hainca, atļaujiet man uzdot vēl vienu jautājumu.

- Lūdzu.

– Es gribētu zināt, kāpēc jūs šo lielāko cilvēcības aktu izdarījāt tikai tagad. Kāpēc ne agrāk?

Adatu mirgošana krunkainajos pirkstos mirkli apstājās. Večiņa nopūtās.

- Ak, profesor, - viņa teica. - Kā es varēju zināt, ka šīs pretīgās bumbas sprāgst tik skaļi?

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Gudaņecs Nikolajs Trīskārtējs mūžīgs nolādējums