Golovačevs Vasilijs

Laiku Bende

Vasilijs Golovačevs

Laiku Bende

Bet tikmēr, kā Dievs to noteicis,

Kā Providenci nesaprast mums

It kā bez sākuma vai beigām

Kā tīstoklis, kas atritinās

Laiks  mūsu priekšā - un nesaprast

šai pasaulē mums

Tā noslēpumainās un dīvās rūnas.

D.R.R. Tolkīns. Mifopoeija (šeit un citur atdzejojis tulkotājs)

I daļa. BET TIKMĒR...

.

1. nodaļa

Kalnainais līdzenums no apvāršņa līdz apvārsnim bija klāts ar zvīņainu sarkanīgu zāli un brūniem spalvainiem krūmiem, un no kilometra augstuma izskatījās sarkans. Tā vidū atradās apaļa ieplaka, it kā norobežota ar divām notecējušu sarkanīgu klinšu rindām, kuru virsotnes spīdēja no iekšpuses un visas atkāpās no ieplakas centra, veidojot sava veida dzelkšņainu apkakli. No turienes izauga aptuveni divu kilometru augsta pērļaini-balta kolonna, kas augšpusē pārvērtās par kvēlojošu dūmakainu pīlāru, pakāpeniski izzūdot ceriņkrāsas debesīs.

Reizēm uz pīlāra fona varēja redzēt, kā ap to riņķo melni punkti, kas nirst lejup un atkal paceļas debesīs.

Šo neparasto ainavu papildināja spoža zvaigzne, kas karājās zemu virs horizonta, un gaismas pavediens, kas slīpi šķērsoja debesis no viena apvāršņa līdz otram, spēlējot sistēmas centra lomu. Pavediens bija makrostrings - "superstīga", kas caurdūra vietējo kosmosu, ap kuru griezās planēta ar kolonnu, kas pacēlās līdzenumā. Faktiski viss šis Visums - Laika Koka Zars - bija gandrīz bezgalīgi gara "caurule" ar ļoti blīvas, ļoti masīvas un spožas matērijas centrālo "stīgu", ap kuru riņķoja citi materiālie objekti - zvaigznes, planētas, putekļu mākoņi un asteroīdu joslas, kas, samazinoties rotācijas ātrumam, nokrita uz "stīgas" un tajā pilnībā absorbējās.

Vietās, kur veidojās stabilas zvaigžņu un planētu konfigurācijas, uz planētām radās dzīvība, bet saprātīga bija ārkārtīgs retums. Makrostringa pasaule bija nestabila un neļāva evolūcijas procesiem pilnveidot dzīvības ciklus. Neskatoties uz to, dažkārt saprāts parādījās uz "stīgu" planētām, piemēram, uz planētas ar neparasto kolonnu - mikroorganismu koloniju formā.

Nelaime bija tāda, ka šī pasaule mira. Laika Zars "izžuva", nezināma Spēlētāja nocirsts. Dzīvība uz brīnišķīgās "stīgu" pasaules planētām bija lemta izzušanai.

Bija dzirdams, kā tuvojas klusa stiklaina sprakšķēšana.

Būtne, kas skatījās uz balto kolonnu un izskatījās kā kuprots divkājains un divroku varāns ar spogulim līdzīgu ādu, palūkojās atpakaļ. Pie viņa tuvojās vēl viena tāda pati būtne, kas ar kājām kraukšķināja sarkanās caurspīdīgās zāles spalvas un tumšākos sūnu un ķērpju saaugumus, kas atgādināja zivju zvīņas. Sūnu un zāles stiklainais trauslums, kā arī līdzenumu klājošie brūnie krūmi tikai apstiprināja novērotāju secinājumu par šī Visuma vietējā reģiona likteni. Bija mainījušās šīs pasaules fizikālās konstantes, tās vakuuma parametri un līdz ar to arī materiālo objektu īpašības. "Aukstā" kodolenerģijas pārveidojumu ķēde ķīmiskos elementus iemeta elementu tabulas "apakšējos" stāvos, ogleklis pārvērtās silīcijā, un augi kļuva "stiklaini", lai pēc tam sadruptu antimona pulverī, pēc tam dzelzs putekļos un galu galā uzdzirkstītu kā dzīvsudraba ezeri svina klinšu krastiem..

Radījumi, kas izskatījās kā spoguļaini metāla varāni, bija cilvēki aizsargskafandros. Viņi jau bija novērojuši rūsainos tuksnešus un kailos pelēkos svina plankumus tālāk no Stumbra baltās kolonnas un zināja, ko tas nozīmē. Planēta, kas riņķoja ap "superstīgu", strauji zaudēja enerģiju, saruka un pārvērtās par polimetālu bumbu. Tikai desmit kilometru zona ap šahtu joprojām pretojās, saglabājot materiālo objektu formu, ieskaitot bioloģiskos, taču arī tā nepārtraukti samazinājās. Pēc cilvēku aprēķiniem, ko dzīvot tai bija atlicis desmit dienas - saskaņā ar skafandru iekšējo laiku, bet neviens nezināja, cik ilgi no šī Zara likumu viedokļa.

Pilnīgi iespējams, ka viena no komandas locekļa, kas nonāca šajā pasaulē, hipotēze - ka laiks tajā pakļaujas tipoloģiskam jēdzienam un atspoguļo indivīdu un taksonu mainīgumu [1], ko fiksē tikai objektu stāvokļu telpiskais izvietojums - bija tuva patiesībai. Jebkurā gadījumā novērojumi bija parādījuši, ka dažāda mēroga taksoniem - sākot no baktēriju kopām un beidzot ar tādām biosistēmām kā zāle vai krūmi - ir atšķirīgi “laika apjomi” un tie nomirst atkarībā no šiem apjomiem ātri vai lēni.

Kad komanda tikko parādījās uz planētas, ūdenstilpēs un gaisā pārpilnībā vēl ņudzēja baktērijas, taču tagad gaiss bija kļuvis sterils, un uz planētas virsmas saglabājušies tikai mežu un krūmu rajoni, "nesaprātīgās" dabas paliekas.

Planētas saprāts pazuda kopā ar pārējo mikrobu pasauli. Par to, ka kādreiz šeit plūda saprātīgi mikrobu "pilieni" un "viesulīši", varēja spriest tikai pēc to "pilsētām" - pārsteidzošām struktūrām dažādu formu glāžu kopu veidā. Viena no šīm "pilsētām" atradās divpadsmit kilometru attālumā no Stumbra baltās kolonnas, un visi komandas dalībnieki gāja to apbrīnot.

- Viņa šeit nav, - teica otrais "varāns". - Mēs velti tērējam laiku. Turklāt vēl riskējam palikt šeit uz visiem laikiem, šī pasaule kuru katru brīdi sabruks.

It kā apstiprinot viņa vārdus, kalns, uz kura viņi stāvēja, saplaisāja, apkārtnē saira vairāki krūmi, un sūnu puduri plīsa un izkūpēja dzeltenīgos dūmos.

Pārsteigtie "varāni" paskatījās viens uz otru, uz plaisu, kas šķērsoja kalna nogāzi, uz Stumbra kolonnu.

- Lūk arī apstiprinājums, - otrais smiedamies nomurmināja. - Sauc pārējos, laiks atgriezties.

- Nekrīti panikā, Griša, - Ždanovs klusi sacīja. - Mums vēl ir laiks.

- Laiks, laiks... - Grigorijs Belijs turpināja tādā pašā tonī. - Es jau esmu pilnīgi apjucis un vairs nesaprotu, kas tas ir. Vienā Zarā tas ir viens, otrā - cits, trešajā - trešais ... un cik ir patiesībā laiku, neviens nezina. Manuprāt, pat mūsu konsultants.

- Visi laiki ir relatīvi un reāli atbilstoši savam Zaram, - Pāvels skaidroja. - Tikai Stumbra laiks, varētu teikt, ir absolūts, jo tas savieno visus Zarus un nav atkarīgs no to apstākļiem.

- Labi, labi, lai tā būtu, bet tomēr mums ir pienācis laiks ātri no šejienes pazust. Fjodora šeit nav, tas ir skaidrs, un man ir aizdomas, ka viņš arī neparādīsies.

Pāvels neko neteica. Viņam bija tāds pats viedoklis.

Viņi parādījās šeit, "izžūstošā" Zara pasaulē, - pieci "hronodesantnieki", komanda nākamā Spēlētāja sagatavošanai, - pēc Fjodora Polujanova aicinājuma, kurš solīja ziņot par kaut ko ļoti svarīgu. Tomēr pagāja stunda, vēl viena, trešā, apkārtējā pasaule ātri mira, sabruka putekļos, zvaigzne, kas deva dzīvību planētai, kļuva zila un pastiprināja spožumu, lai drīzā laikā eksplodētu, bet Fjodors no Stumbra neparādījās, un viņu gaidīt kļuva arvien grūtāk.

- Atgriežamies, - beidzot izlēma Pāvels. - Nosūtīsim ziņu caur Stasu un pagaidīsim vēl pāris stundas Stumbrā. Tad arī izlemsim, ko darīt.

Viņš ēterā deva uzmanības signālu un izsauca pārējo komandu, kas klaiņoja pa līdzenumu, meklējot Polujanovu.

Pēc kāda laika virs drūmi asiņainā līdzenuma atspīdēja sudrabains punkts, kas pārvērtās par lidojošu "varānu".

- Es atradu vēl vienu pilsētu, - atskanēja Belija vienības drošībnieka Kevina Kūpera balss. - Tur vesela alu sistēma, es viens netikšu galā.

- Fjodoram tur nav ko darīt, - Belijs norūca. - Viņš būtu atstājis kādu zīmi vai bāku.

Pār pakalniem, kas atradās Stumbra otrā pusē, uzplaiksnīja spoguļaini atspulgi un minūti vēlāk - trim "varāniem" pievienojās vēl divi - Atanass Zlatkovs un Luidži Pirelli, norīkots zinātnieka aizsardzībai.

- Nu, kas mums slikts? - Grigorijs pavīpsnāja. - Kas te pie viņiem notiek?

- Kontinuuma deģenerācija rit pilnā sparā, - atbildēja Zlatkovs, - savienojumu vienkāršošanās un izmēru inflācija. Sistēma zaudē modālo stabilitāti un iziet cauri nestabilu stāvokļu hierarhijai. Piemēram, šeit vairs nepiepildās "smagākas par" tipa tranzitīvās attiecības. Jebkurā gadījumā instrumenti atklāj haotiskas gravitācijas lauku svārstības ...

- Kā tas viss beigsies? - Belijs pārtrauca zinātnieku.

- Daudzdimensiju “slīdēšana” uz singulāro punktu notiek diezgan ātri, un dimensiju skaits samazinās atbilstoši frakcionētajiem režīmiem ar soli “nulle trīsdesmit trīs”. Mūs gaida ļoti interesanti efekti.

- Kāda veida?

- Pārejot no četrām uz trim dimensijām un zemāk, mērījumu konvolūcijai vajadzētu novest pie telpas-laika cilpu un kroku parādīšanās, telpa drīz sāks savīties un sadalīties "gabalos" - topoloģiski nesaistītās zonās.

- Bet šis process taču ir bīstams? Vai mūsu "kokosu" aizsardzība izturēs?

- Es domāju, ka pat "golemu" aizsardzība neizturēs šādas fizikālo bāzu pārvērtības.

- Ko tad mēs gaidām? Kamēr tas mūs sadalīs topoloģiski nesaistītos gabalos? Mūsu ekspedīcija sākās pārāk labi. Un tas, kas sākas labi, vienmēr beidzas slikti.

- Viss, kas sākas slikti, beidzas vēl sliktāk, - melanholiski piebilda Zlatkovs. - Tas ir pazīstamais Paddera likums. Es vispār nesaprotu, kāpēc mēs izgājām no Stumbra šajā degradējošajā Zarā.

- Fjodoram vajadzēja mūs sagaidīt ar konkistadoru grupu un kādu svarīgu paziņojumu.

- Polujanovam? Ko viņš varētu zināt par Spēli, ko nezinām mēs?

- Viņš ir mūsu apgādātājs un pasākuma iniciators, - negribīgi atbildēja Ždanovs.

- Vai tad ekspedīcijas vadītājs neesat jūs?

- Es, bet...

- Tad būtu labi noskaidrot visas pasākuma detaļas, kas mums būtu jādara un kāda katram loma tajā ir.

- Tiksimies ar Fjodoru un parunāsimies.

Caur kalnu zem aizsargkostīmos tērptu cilvēku kājām ar dārdu atvērās vēl viena plaisa. Krakšķu un dārdu vilnis pārvēlās pār līdzenumu, kas izraisīja jaunas plaisas. Cik tālu vien acs varēja redzēt, krūmi kalnu nogāzēs sāka sadrupt, nokrītot oranžās putekļu straumēs. Zvaigznes starojums virs horizonta pēkšņi pārvietojās uz spektra zili violeto joslu. Debesis satumsa.

- Dodamies prom, - Ždanovs pārtrauca savas pārdomas, paceļoties gaisā.

Pārējie hronodesantnieki startēja aiz viņa, virzoties uz tālumā mirdzošo Stumbra kolonnu. Tomēr viņiem to neizdevās sasniegt.

Melnie punkti, kas riņķoja virs milzu struktūras - esperi, Stumbra aizstāvji tā "atkusšanas" vietās citu Zaru realitātēs, pēkšņi pārtrauca bezmērķīgo riņķošanu ap Torņa sienām un plēsonīgi metās pretī grupai, kas tuvojās. Ja ne Ždanova reakcija, kurš nojauta briesmas, grupa varēja ciest zaudējumus.

Pirmais espers, izskatoties kā metāliska raja ar apmēram četru metru spārnu platumu, meta uz Ždanovu smaragda uguns asmeni, taču aizšāva garām. Bet Pāvels garām nešāva (precīzāk,  skafandra inks), atbildot ar anihilatora šāvienu. Espers sadalījās divās daļās, no kurām viena nopiķēja lejā un ietriecās kalna nogāzē, bet otra pārvērtās par uguns un dūmu tornado.

Trīs atlikušās "rajas" atklāja uguni uz komandu, katra izvēloties savu mērķi. Žilbinoši zaļi zibeņi ietriecās līdzenumā, radot krāteru ķēdes, kuru malas bija uzšļakstītas un sasalušas lotosa ziedlapiņas. Tomēr Pāvela pavadoņi, pieraduši pie pēkšņām apstākļu maiņām, arī neapmulsa. Griša Belijs notrieca divus esperus, savukārt Pirelli un Kūpers tika galā ar atlikušo Stumbra sargu. Tikai Zlatkovs nešāva, pamatoti uzskatot, ka karš nav viņa prerogatīva, kaut arī viņa skafandram bija tādi paši ieroči, kā visiem pārējiem.

Īsā gaisa kauja beidzās, dūmi izklīda, tikai kalna nogāzēs turpināja degt aparātu paliekas, kas ātri nodzisa.

Protams, ieročus, kas iebūvēti uniku plecu tornīšos, kontrolēja skafandru inki, cilvēki deva tikai psi komandas objektu iznīcināšanai, tāpēc par to precizitāti un reakciju nebija jābrīnās. Esperi tika dabiski sakauti, jo viņu programmas neparedzēja kaujas uzbrukumus lidojošiem objektiem ārpus aizsargājamās teritorijas. Lidojošās "rajas" tika prorammētas, lai novērstu nejaušu vai apzinātu hronourbja-Stumbra ārēju bojājumu. Un tas, ka tie bija jāiznīcina, nomācoši ietekmēja "hronodesantu".

- Ne vella nesaprotu! - Belijs dusmīgi izmeta pēc kaujas un minūtes modra klusuma. - Kas te notiek, komandier?! Kāpēc viņi mums uzbruka?

- Nezinu, - Ždanovs aukstasinīgi atbildēja. - Vai nu es kaut ko palaidu garām, vai arī viens no diviem...

- Sakiet, lūdzu, Pāvel, - pieklājīgi sacīja Zlatkovs, - kāpēc jūsu darbinieks par sapulcēšanās vietu izvēlējās tieši šo Zaru un ko viņš gribēja jums pateikt?

- Es zinu, ka viņam piedāvāja iestāties vienā no Spēlētāju komandām.

- Kurā tieši?

- Vai tad jūs neesat lietas kursā? - Belijs smīnēja. - Jūs taču esat Tiesnesis!

- Pirmkārt, esmu bijušais Tiesnesis, pareizāk sakot, viens no pēdējās Spēles Tiesnešiem, otrkārt, es neko nezināju par Fjodoram izteikto priekšlikumu.

- Ko jūs domājat?

- Neko īpašu. Esperu vairs nav?

- Bija tikai četri eksemplāri.

- Tad lidosim uz Stumbru un parunāsim ar Stasu, noskaidrosim uzbrukuma apstākļus. Ja vien…

- Ja vien kas?

- Vēl nekas.

Ždanovs klusēdams devās uz hronourbja Torni, kas no attāluma izskatījās pēc ar degošo galu pret debesīm noliktas cigaretes. Tikai "cigaretes" izmēri bija daudz lielāki par analogu: Stumbra diametrs bija vienāds ar pusotru kilometru, bet augstums sasniedza trīs, neskaitot "gruzdošo" galu.

Uz Zemes divdesmit ceturtā gadsimta sākumā izveidotajam un palaišanas brīdī, savienojošajam apmēram miljardu Laika koka zaru, Hronourbja Tornim bija trīs vestibili-izejas uz ārpasauli: pirmajā, divpadsmitajā un trīsdesmit sestajā stāvā. Kad Ždanova grupa piezemējās pie Stumbra, viņi izmantoja izeju no divpadsmitā horizonta, kura adaptīvais laika filtrs saskaņoja fiziskos likumus Stumbrā un ārpus tā. Tieši pie šī ar radiobāku iezīmētā hronourbja horizonta pielidoja Ždanovs, izsaucot Stasu, Stumbra inku. Tomēr, pretēji gaidītajam, inks neatbildēja un neatvēra ieejas mezglu.

"Izmēģināt citus diapazonus," Pāvels domās pakonsultēja skafandra inku.

"Protams" atbildēja inks, "Es to jau daru, bet atbildi nedzirdu."

Pārējie grupas dalībnieki pietuvojās, palika netālu karājoties.

- Kas par problēmu? - Belijs drūmi jautāja.

Atbildes vietā Ždanovs uzlidoja augstāk, atrada vēl vienu radiokontūru, kas bija redzams kā tievs gaismas gredzens uz Stumbra sienas porainā baltā materiāla fona, izsauca Stasu.

Pilnīgs klusums.

Atkal un atkal unika inks mēģināja sazināties ar Stumbra datoru, mainot radiofrekvenču diapazonus, taču viss bija veltīgi. Stass vai nu nedzirdēja izsaukumus, vai arī nevēlējās atbildēt un ielaist savus saimniekus atpakaļ. Bija vēl viena ieejas zona - uz Torņa pirmā horizonta, bet tā atradās šīs pasaules pazemē: "atkausējoties", Stumbra pamatne izrādījās iegremdēta vietējā augsnē līdz pat piektajam stāvam.

- Varbūt mēs varam izlauzt tuneli zemē līdz pirmajam līmenim? - piedāvāja jaunais un pārgalvīgais Pirelli, kurš vēl nebija aptvēris notikušo.

Atbilde bija klusums. Pieredzējušākie desantnieki lieliski saprata, ar ko var beigties saziņas ar Stasu pārtraukums. Tikai dažas stundas bija palikušas līdz pilnīgai "superstīgas" pasaules sabrukšanai.

- Ko jūs varat pateikt par šo gadījumu? - Ždanovs pagriezās pret Zlatkovu. - Vai zinājāt, ka mūs neielaidīs?

- Nezināju, bet paredzēju,- melanholiski atbildēja zinātnieks. - Es domāju, ka mūs vienkārši ievilinājuši elementāros slazdos.

- Tas nevar būt! - eksplodēja Belijs. - Es pazīstu Fjodoru daudzus gadus, viņš nevarēja mūs šeit atstāt.

- Ir divas iespējas. Vai nu viņš ir nogalināts, vai...

- Turpiniet, - Pāvels klusi sacīja.

- Vai arī jau darbojas cita Spēlētāja labā.

Ēterā iestājās izteiksmīgs klusums. Tad Griša Belijs nokāsējās un nolamājās, tirādi nobeidzot ar "Staņislavska": "Neticu!"

- Es arī neticu, - Ždanovs nopūtās. - Un tomēr mēs esam norobežoti no savas pasaules. Iesakiet idejas.

- Mums vēlreiz jāmēģina izsaukt Stasu. - Belijs izlēca no savas vietas, uzlidoja simts metrus augstāk un sāka izsaukt Stumbra inku. Visi klusēdami pacēla skatienu, gaidot rezultātu. Pēc dažām minūtēm Grigorijs atgriezās.

- Ja mums būtu drimmeri, mēs mēģinātu ielauzties Stumbrā caur ieejas membrānu.

- Diemžēl drimmeru mums nav. Labi vēl, ka tu uzstāji, lai startējam unikos un ar ieročiem. Ja atceries, Fjodors iebilda, apsolot pēc sanāksmes mums nodrošināt visu nepieciešamo.

- Vai tu domā, ka viņš ir ... nodevējs?

- Es nedomāju, es tikai atceros sarunas detaļas. Galu galā viss noskaidrosies.

- Ja tikai mēs tiksim prom no šejienes.

- Bet jums taču ir "gloks", - Pirelli pārsteigts teica. - Un anihilatori. Vai tiesām tie neizsītīsies caur Stumbra sienu?

- Protams izsitīs,-  drūmi nomurmināja Grigorijs. - Un mēs iegūsim vizuālu priekšstatu par Stumbra pārveidošanos "stīgā".

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka Stumbrs ir supratemporāls topoloģiskais tunelis ar kvantētu izeju, - sacīja Zlatkovs. - Instruktāžas laikā jums vajadzēja saņemt šo informāciju, jaunais cilvēk. Stumbra izeja šīs Zara realitātē ir daļēji virtuāla, un, ja mēs sagrausim tās enerģētisko apvalku, vietējās fizikas likumi to vienkārši izspiedīs no Zara.

- Atvainojiet, - apstulbušais drošībnieks nomurmināja, - es nezināju ...

- Velns! - Belijs uzsita sev ar plaukstu pa augšstilbu. - Jābūt kaut kādai izejai! Atanas, tu biji Tiesnesis, kāpēc nemēģini izsaukt transgressu?

- Jau mēģināju, - Zlatkovs mierīgi sacīja. - Vai nu mani izslēguši no kontroles cilpas, vai arī transgressam šeit nav izejas punkta. Iespējams arī pavisam skumjš variants: tūlīt pēc pēdējās Spēles beigām transgress pārstāja eksistēt kā Tiesnešu kontroles sistēma un līdz ar to, kā pārvietošanās sistēma starp Zariem.

- Diez vai, - Ždanovs papurināja galvu. - Transgress faktiski pats ir dendrokontinuuma Zars vai pat tā Sakne. Tam bija jāsaglabājas, citādi būtu pazudis viss Koks.

- Varbūt jums taisnība, - Zlatkovs neiebilda. - Lai gan neviens nezina kādus pamatlikumus Dārznieks iebūvējis Spēlē un to, kā tie tiek īstenoti Kokā.

- Kas, kas? - ieinteresējās Pāvels.

- Tā es saucu to, kurš "iestādīja" Laiku Koku. Sākotnēji Pirmais. Varbūt viņš realizēja Kokā Pats Sevi. Varbūt nē. Nesen man sāk rasties aizdomas, ka Koks nav Lielā Visuma sinonīms, bet tikai vietējs skats uz Spēļu telpu. Varbūt jums tā šķitīs tautoloģija, bet ir iespējamas vēl sarežģītākas supersistēmas, ņemot vērā neiespējamo stāvokļu fizikas likumus.

Pāvela rācijas austiņās klusi nosvilpa viņa personīgā kanāla modems, atskanēja Belija balss, kuru varēja dzirdēt tikai Ždanovs:

- Atanass atkal uzsēdās uz sava iecienītā zirdziņa, apturi viņu, lai viņš labāk padomā, kā mums izkļūt no šejienes.

No līdzenuma līdz Stumbra sienām atripoja graboša dārdoņa. Pakalni uz tā sāka nosēsties, iegrimt sevī, līdzenuma brūngani sarkanajā virsmā veidojās dziļas gravas, krāteri un bedres, kuru izmērs palielinājās. Putekļu plīvurs apsedza ainavu, pārvēršot to par drebošu puscaurspīdīgu akvareļu gleznu. Makrostringa pavediens, kas šķērsoja debesu velvi, pārstāja kvēlot, pazuda bet pēc tam uzliesmoja spilgtāk. Planētas gaismeklis joprojām turpināja mest starus uz tās virsmas, bet arvien vājākus - gandrīz violetus.

- Laika apstākļi mūsu acu priekšā pasliktinās, - nomurmināja Grigorijs. - Ir pienācis laiks brīnumam.

- Slikti laika apstākļi ir labāki nekā nekādi, - atzīmēja Zlatkovs. - Es domāju, ka mums vēl ir zināma laika rezerve.

- Cik liela?

- Pusstunda, varbūt stunda.

- Skatieties! - iesaucās Kevins Kūpers, kurš līdz šim klusēja.

Zibens šķērsoja satumstošās debesis, un līdzenumā nokrita zeltā mirdzoša struktūra, kas atgādināja milzīgu dzelkšņainu vāli. Pietuvojās pie Stumbra, un kļuva skaidrs, ka tā ir divreiz garāka un resnāka nekā hronourbja ēka. Spīdums, kas apņēma plīvurā šo struktūru, nodzisa, tika ievilkts ķermenī, pārvērtās dzirksteļu baros simtmetrīgo dzelkšņu iekšpusē, radot dzīva organisma iespaidu.

- Kas tas tāds? - jautāja Pirelli aizsmakušā balsī.

- Cerams, palīdzība, - Belijs paraustīja plecus. - Atanas, vai nejauši jau ieradušies jūsu kolēģi? Vai arī mums katram gadījumam vajadzētu sagatavoties uzbrukuma atvairīšanai?

Zlatkovs neatbildēja, skatoties uz diskveidīgo lidaparātu.

Viens no "vāles" ērkšķiem pēkšņi atdalījās no izliektās pieres un metās pretī cilvēkiem, kas karājās pie Stumbra sienas. Viņi neapzināti ieņēma pozīcijas, lai atvairītu uzbrukumu, sagatavojot ieročus kaujai. Bet ērkšķim nebija agresīvu nodomu. Pielidojis pie desantniekiem divsimt metru attālumā, tas kļuva blāvi caurspīdīgs, tūkstošiem zaļo zvaigžņu tās dzīlēs izteiksmīgi dzirksteļoja, veidojoties par simbolisku cilvēka figūru, kas pēkšņi lēni pamāja ar roku. Ērkšķis sveicināja zemiešus! Tad figūras galva aizmiglojās ar dzirksteļu pilieniem, un Pāvels sajuta ādas tirpšanu pakausī, spiedienu uz acu āboliem un zem galvaskausa ieplūstošas tievas gaisa plūsmas. Tomēr šīs sajūtas nebija nepatīkamas. Tas, kurš sēdēja ērkšķa iekšienē, vienkārši gribēja runāt ar zemiešiem psi valodā.

- Viņš mūs hipnotizē! - Belijs caur sakostiem zobiem teica.

- Nomierinies, grif, - Zlatkovs atbildēja. - Acīmredzot šī ir viena no vietējām saprātīgās dzīvības formām. Katrs ērkšķis ir mikroorganismu kolonija ar savu laika apjomu.

- Kā jūs zināt?

- Kad es biju Tiesnesis, man tika sniegta informācija par daudzām Koka rasēm, ieskaitot šos kristāliskos mikrobus. Es sazinājos ar viņiem. Viņi ir satikuši cilvēkus un zina, kas mēs esam.

- Tas ir jauki. Tas nozīmē, ka mūsu tautieši jau ir bijuši šeit pirms mums. Vai šie puiši var mums palīdzēt? Starp citu, vai viņi saprot, kas notiek viņu Visumā?

- Viņi saprot, bet diez vai spēs mums palīdzēt. Viņu kosmosa kuģis nav pielāgots cilvēku pārvadāšanai pat pa vietējiem rajoniem.

- Tad lai vācas prom!

- Nesatraucies, Griša, - neapmierināti sacīja Ždanovs. - Viņi nav ne pie kā vainīgi. Kā viņi mūs atrada? Vai jūs tiešām viņus izsaucāt, Atanas?

- Es tikko saucu ikvienu, kurš mani dzird. Izdzirdēja šie ... hm, hm, puiši. Viņi mēģina izlauzties cauri potenciālās barjeras sienai, kas atdala viņu Zara domēnu no kaimiņu Zara.

- Vai viņiem izdosies?

- Nezinu, šaubos. Lai gan negribu apgalvot. Varam ar viņiem nosūtīt ziņojumu par mūsu bēdīgo stāvokli. Ja viņi izsitīsies uz dzīvu Zaru, pastāv iespēja, ka ziņa nonāks līdz robežsargiem.

- Kāpēc tikai jūs tos dzirdat un saprotat?

- Es, ziniet, esmu paranorms bet šie… ē-e ... puiši šajā Zarā bija tiesu Izpildītāju lomā un pazina Tiesnesi. Tas ir, kādu no maniem kvankiem [2], nevis mani personīgi. Tomēr visā realizētajā pasaules hronolīnijā es neatšķiros no pārējiem Zlatkoviem.

- Skaidrs. Palūdziet viņiem nosūtīt SOS signālu uz Saules sistēmu. Tikai lai neaizskrien garām. Kokam ir daudz Zaru, kuros ir Saules sistēmas ar planētām, kuras sauc par Zemi.

- Es viņiem sniegšu visu informāciju identifikācijai.

- Lai atrod uz Zemes Ždanovu, - Belijs padusmīgi ieteica. - Vai arī viņa radiniekus. Es vairs neuzticos nevienam citam.

- Tad Pāvelam uz kādu laiku būs jāizslēdz "unika" psi aizsardzība, lai viņi varētu veikt viņa personības skenēšanas portretu.

- Tas ir nepieciešams?

- Pretējā gadījumā viņiem būs grūti atšķirt Ždanova kvankus.

- Riskēsi, Paša? -  personiskajā kanālā pajautāja Belijs. - Vai arī lai vācas pie velna? Kas zina, kas viņiem prātā, šiem kristāliskajiem mikrobiem.

- Labi, lai skenē, - Pāvels mierīgi pateica, neatbildot Grigorijam.

Spiediens uz smadzenēm pastiprinājās, vēsas "kukaiņu antenas un kājiņas" salīda zem galvaskausa, paskraidelēja pa visu galvu, izraisot kutinošu sajūtu. Tad Pāvelam likās, ka niecīgas adatas iestrēgst nervu mezglos, viņš neviļus iekliedzās no negaidītām sāpēm, bet tūlīt visas nepatīkamās sajūtas pazuda. "Kukaiņi" izskrēja no galvas, atstājot dīvainu patīkamu burbuļainas viršanas sajūtu.

- Kas tev tur notika? - Belija saspringtā balss ielauzās ausīs.

- Viss kārtībā, grif, dzīvošu. Kas tālāk, Atanas?

- Tagad mums vienkārši atliek gaidīt, - filozofiski atbildēja Zlatkovs.

Smaile ar saprātīgo mikroorganismu koloniju ieguva metāla blīvumu, "ieslēdza" atpakaļgaitu, attālinājās no Stumbra un pievienojās brāļiem, ar kuriem bija nosēts viņu transporta korpuss. Visa "vāle" pārklājās ar blāvu zeltainu mirdzumu, pacēlās slīpi uz augšu, ar sprakšķi pārvērtās par garu spilgtu dzirksteli un pazuda.

Cilvēki ilgi skatījās debesīs, it kā kaut ko gaidot, klausījās mirstošās planētas rīboņā un klusēja. Tad atskanēja Belija drūmā balss:

- Velns mani pavilka piekrist šai avantūrai! Būtu sēdējis kaut kur kafejnīcā ar jauku meiteni un nezinātu bēdu! Būtu labāk, ja jūs, Atanas, izsauktu tiesu Izpildītāju. Viņš vienīgais, mums palīdzētu savaldīt šito Spēlētāju.

Atbildei viņam bija klusums.

- Kāpēc tu klusē, Ždanov?

- Es domāju, - atsaucās Pāvels.

- Par ko?

- Mēģinu iedomāties, cik daudz citu komandu, kā mūsējā, tagad ir ieslodzīti citos "izžūstošos" Zaros.

- Daudz, - izklaidīgi atsaucās Zlatkovs. - Viena persona nevar kļūt par Spēlētāju visa Laiku Koka līmenī, pateicoties fundamentāliem temporāli-determināliem ierobežojumiem. Par Spēlētāju kļūst tikai liela saprātīga sistēma - saime vai bars. Radījumu spektrs. Starpnieks, piedāvājot jums kļūt par Spēlētāju, domāja nevis jūs personīgi, bet gan Ždanova spektru, kuru veidoja visi jūsu kvanki. Vai ne? Tāpēc Spēlētājs, pret kuru mums ir jāspēlē, veica pasākumus, lai aizsargātu savas intereses. Izdarīja triecienu pa daudziem kandidātiem uzreiz.

- Vai jūs domājat, ka cerību ... nav?

- Lūk tieši tā es nedomāju. Ja Spēlētājs ir mēģinājis ierobežot jūsu saimes lielumu, tas nozīmē, ka viņš baidās no jums. Un tas, savukārt, nozīmē, ka ir pasaules, kas ir brīvas no Spēlētāja ietekmes, kur vai nu Fjodors Polujanovs nespēlē viņa pusē, vai arī vispār tāda tur nav, vai arī jūsu kvanks vēl nav saņēmis piedāvājumu kļūt par Spēlētāju.

- Es neredzu loģiku ... - Belijs iesāka.

- Pagaidi, - Pāvels pārtrauca. - Vai jūs gribat teikt, ka Spēlētājs izslēdz tikai tos, kuri jau ir piekrituši kļūt par viņa sāncenšiem? Vai ar to nepietiek?

- Protams, nē. Spēlētājs nav visvarens, arī viņam nav pieejami visi Spēles līmeņi un visi Zari. Gaidīsim.

- Kas mums paliek? - nomurmināja Belijs.

Ar apslāpētu šļukstu līdzenums ap Stumbru sāka nosēsties, pārvēršoties putekļos. Zvaigzne virs horizonta uzmirdzēja spožāk, dažu mirkļu laikā izpletās strauji izdziestošā mākonī, nodzisa. Kļuva gandrīz pilnīgi tumšs. Debesīs kvēlojošais pavediens nevarēja izkliedēt tumsu un izskatījās kā plaisa debesu kupolā, no kura izplūda spokaina blāzma ...

2. nodaļa

Šīs būtnes vārdu nevarēja izrunāt cilvēku valodā, taču tā nozīme varēja tikt izprasta ar vārdiem "par spīti ejošais".

Pēdējā spēlē, kas aptvēra visu Laiku Koka daudzdimensionālo kontinuumu, viņš spēlēja tā saukto Nākotnes Sargu jeb To, Kas Seko, pusē, kā viņus sauca Zemes cilvēki. Viņa tautiešus mēdza saukt arī par "hronbruņiniekiem" - par viņu izskatu, kas bija līdzīgs kādreiz uz Zemes pasaules līnijas planētām pastāvējušajiem bruņās tērptajiem jātniekiem-bruņiniekiem. Tiesa, "hronbruņinieku" izmēri bija piecas reizes lielāki par Zemes prototipiem, bet "zirgi" bija spēcīgi enerģijas nesēji, kas atgādināja kentaurus, kas spēja izturēt kosmiskās kataklizmas.

Šajā nesen uzsāktajā spēlē  "Par Spīti Ejošais" kļuva par tiesneša palīgu, tas ir, par tiesu Izpildītāju, un bija saņēmis īpašu pilnvaru kart blanš un spēju ietekmēt Spēlētājus pēc universālajiem Laiku Koka likumiem. Un, kaut arī viņš atgādināja cilvēku, ar divām rokām, divām kājām, rumpi un galvu, “hronobruņinieks” nebija humanoīds, viņš bija dzimis pasaulē, kas bija četru dimensiju momentāno notikumu hiperplakne, kas pārvietojās pa telpas-laika vielu pa laika asi.

Šo pasauli bija grūti nosaukt par planētu, jo viela un lauki, kas to veidoja, nebija patstāvīgas fiziskās realitātes, bet gan pašas telpas-laika vielas specifiskas struktūras, kā kondensāti un virpuļi. "Par Spīti Ejošā" pasaule bija kompakts, bet ļoti sarežģīts objekts un bija kā vientuļš vilnis, kā solitons, kas izplatījās virzienā no pagātnes uz nākotni.

Tomēr, spēlējot To, Kas Seko, pusē, "Par Spīti Ejošais" apmeklēja simtiem Laika Zaru, kuru likumi būtiski atšķīrās no viņa pasaules likumiem, un iemācījās uztvert viņu realitāti kā tādu, kas dota Spēles telpā. Viņš arī iemācījās vērtēt dzīvību visās tās izpausmēs, par ko arī saņēma Tiesneša uzaicinājumu kļūt par Tiesnešu lēmumu izpildes korpusa locekli.

Spēle, tāpat kā visas iepriekšējās, sākās starp diviem galvenajiem Spēlētājiem, kuri pārvaldīja savā īpašumā visu savu Metainiversu Zaru enerģijas un informācijas resursus - lai kontrolētu visu Laiku Fraktālu - izmantojot visus Spēlētājiem pieejamos līdzekļus, bet tikai tos, kas bija atļauti Spēles likumos. Pēc tam Spēlētāju kontaktu raksturs krasi mainījās. Viens no Spēlētājiem sāka ignorēt Likumus, aizstājot tos ar savu gribas attieksmi, graujot tos pamatprincipus, kas aizliedza sašaurināt Spēles telpu, iznīcināt Sakņu vietas vai Koka Saknes. Tad Tiesnesis iejaucās Spēles procesā un atjaunoja Likuma garu un burtu, brīdinot Spēlētāju.

Kādu laiku Spēle, kas dažādos Laika Zaros atspoguļojās dažādos laika plūdumos, ar atšķirīgu fizisko pamatojumu (piemēram, uz divdesmit ceturtā gadsimta Zemes bija pagājuši apmēram divdesmit pieci gadi), Spēle turpinājās uz vienlīdzīgiem pamatiem, radot dīvainas Zaru kombinācijas, kas "izdīga" viena no otras, lai gan daudzi no Metainiversa Zariem, sabojāti no Spēlētāju gribas, “nokalta” bet daži “aizdegās”, apdraudot kaimiņu Zaru stabilitāti.

Tomēr Spēlētājs, kurš jau bija parādījis tieksmi mainīt Spēles pamatprincipus, atkal sāka savu darbību, apejot Koka Likumus, un situācija manāmi pasliktinājās. Pār Laiku Koku parādījās fāzu pārejas un sabrukšanas draudi. Par šo darbību Spēlētājs saņēma vārdu, kas Zemes valodās iztulkojās kā "Bende". Tā sāncensis - Saprātīga augu supersistēma, ko varētu saukt par Lēno Saprātu("Lēnprāti") - acīmredzami zaudēja lēmumu pieņemšanas ātrumā, neskatoties uz simtiem bioloģiskā cikla civilizāciju piesaisti savā pusē.

"Par Spīti Ejošais" sevi labi parādīja dažāda līmeņa Bendes palīgu sodīšanas operāciju laikā, rīkojās stingri likumu ietvaros un piespieda Spēlētājus izturēties pret sevi ar cieņu. Tajā pašā laikā viņš ļoti nopietni traucēja Bendem, graujot viņa plānus, un uz viņu sāka skatīties no abām pusēm apsverot vervēšanu. Tomēr pretinieku mēģinājumi uzpirkt "Par Spīti Ejošo" nedeva rezultātus, un tāpēc Bende nolēma stūrgalvīgo tiesu Izpildītāju likvidēt fiziski. Bet sākumam aprunājās ar tiesnesi, kurš arī sāka baidīties no sava palīga ļoti konsekventajām aktivitātēm, ka tas varētu ieņemt viņa vietu.

Vienā no retajiem atpūtas brīžiem "Par Spīti Ejošajam" tika uzdots atjaunot Esamības likumus vienā no "slimajiem" Zariem, kur Bendes "vīruss" tika iedarbināts enerģijas informācijas plūsmas veidā, kas mainīja dažas fiziskās konstantes. Tiesu Izpildītājam vajadzēja izraidīt no Zara Bendes emisārus, kuri kontrolēja vietējā Visuma sadalīšanos, neitralizēt "vīrusu" un nobloķēt Zara robežas ar īpašu "zīmogu" - Tiesneša Principu, kas pastiprināja potenciālu barjeru,  neļaujot svešķermeņiem iekļūt domēnā.

"Par Spīti Ejošā" leksikā neeksistēja frāzes “Es nevaru” vai “Es negribu”, tāpēc viņš bez iebildumiem pameta savu “mūžības stāvokli” un devās uz norādīto adresi.

“Slimais” Zars, kas bija “jāārstē”, piederēja tā saukto “cieto” Zaru Krūmam. Katrs no tiem bija pilnībā piepildīts ar cietu vielu, kuru uzskatāmības labad varētu salīdzināt ar akmens cietību zemes tipa planētu dziļumos. Dabiski, ka šādos metauniversos nebija nekādu planētu, to lomu spēlēja sfēriski dobumi ar lēnām pulsējošām “zvaigznēm” - centrālajiem “sprieguma mezgliem”, kuros “sadega” laiks, pārvēršoties enerģijā, gaismā un siltumā.

Šādi gaisa burbuļi nevienmērīgi sadalījās pa "cieto pasauļu" masu, saliekoties savdabīgās kopās, gluži kā galaktikās un zvaigžņu veidojumos Metauniversā, kur bija zvaigznes, Saule un Zeme. Saprātīgas būtnes, kas dzīvoja uz "planētu burbuļu" iekšējām virsmām, protams, nevarēja redzēt citus "burbuļus", jo viņu pasaules "cietais vakuums" neļāva elektromagnētiskajiem viļņiem iziet cauri redzamajā spektra daļā, bet viņi iemācījās izmantot skaņas lokatorus un skaņu uztvērējus, pakāpeniski paplašinot savu zināšanu robežas par Visumu.

Skaņas ātrums "cietajā vakuumā" bija puse no gaismas ātruma cilvēka izpratnē par informācijas pārraides procesu, tāpēc "cieto" Zaru iedzīvotāju izpratne bija lēnāka nekā cilvēkiem - viņu pasaulē, taču tā neapstājās.

Galu galā civilizācijas, sasniegušas noteiktu līmeni, sāka sūtīt ekspedīcijas uz kaimiņu "planētu burbuļiem" ar ļoti savdabīgiem transportlīdzekļiem, kurus varēja salīdzināt tikai ar Zemes pazemes tuneļu urbšanas iekārtām. Šie transportlīdzekļi nelidoja, bet burtiski izurbja "cietu vakuumu", izveidoja tajā "tārpu caurumus", šahtas no "burbuļa" līdz "burbulim". Sākumā iekārtas bija smagnējas un lēnas, pēc tam, uzlabojoties tehnikai, tās kļuva elegantākas un ātrākas, līdz ātrums tuvojās informācijas ierobežojuma ātrumam. Nākamais solis, protams, bija "stīgu" tehnoloģijas apgūšana, kas ļautu gandrīz uzreiz pārvarēt visus telpiskos apjomus. Tomēr tieši šajā prāta attīstības periodā vienā no "cietajiem" Laika Zariem pēc Spēlētāja gribas notika likumu pārkāpums, kas saprātu iemeta regresijas vilnī.

"Par Spīti Ejošais" šo informāciju saņēma kopā ar uzdevumu un uzskatīja, ka viņš zina pietiekami. Bet viņš kļūdījās. Nez kāpēc tiesnesis "aizmirsa" pastāstīt viņam par kādu elementāru lietu: tiesu kontroles sistēma, tas ir transporta sistēma, kuru zemes vārdu valodā sauca par Transgresu, "izžūstošajās" pasaulēs kļuva par vienvirziena procesu, par sava veida membrānu, kas ļāva iesūtīt "izžūstošajos" "Zaros visu un visus, bet neko un nevienu nelaida atpakaļ! Lai izvairītos no kaimiņu Zaru piesārņošanas ar svešajiem destabilizējošo likumu "vīrusiem". Tādējādi tiesu izpildītājs nevarēja izmantot Transgressu dzīvības apdraudējuma vai neveiksmes gadījumā viņš tika iesprostots. Turklāt, uzdodot "Par Spīti Ejošajam" novērst Spēlētāja spēles principu pārkāpšanas sekas, tiesnesis arī “aizmirsa” iedot viņam “spēka zizli”, kas bija arī apliecinājums īpašajām pilnvarām, un ko zemieši sauc par drimmeri. Un tā kā "Par Spīti Ejošais" bija pieradis uzticēties tiem, ar kuriem viņš saskārās, viņš par drimmeri neatcerējās, uzskatot, ka, tā kā nekas cits viņam netika pateikts vai dots, viņš spēj tikt galā ar grūtībām ar līdzekļiem, kas ir viņa rīcībā.

Transgress viņu izlaida uz viena no “cietā” Zara “planētu burbuļiem”, kuru apdzīvoja šīs pasaules saprātīgas būtnes, līdzīgas milzīgu izmēru Zemes tauriņiem. Gravitācijas spēks šeit tika aizstāts ar spiediena spēku, kas piespieda priekšmetus pie "burbuļa" virsmas, bet plēves sprieguma spēks palīdzēja saglabāt līdzsvaru, tāpēc vietējā flora un fauna dzīvoja galvenokārt uz "planētas" sienām. "Planētu burbuļa" izmēri bija daudz lielāki par Zemes un pat Saules diametru, sasniedzot Marsa orbītas diametru cilvēku pasaulē. Bet civilizācijas pastāvēšanas laikā "tauriņi" ar savām sarežģītajām, daudzkrāsainajām, skaistajām pilīm apbūvēja gandrīz visu "burbuļa" apjomu, tuvojoties centrālajam "gaismeklim" - zonai, kurā laiks pārvērtās enerģijā. Viņi jau bija gatavi tieši sūknēt šo enerģiju no savas "saules" pieaugošajām civilizācijas vajadzībām, ja vien viņus nebūtu apsteiguši Bendes izpildītāji. "Par Spīti Ejošais" tūlīt pēc iziešanas no Transgressa, pamanīja melnu enerģijas atsūknēšnas stobru, kas rēgojās no "zvaigznes", novirzot enerģiju ārpus "planētas burbuļa" un pat ārpus Zara.

Spēlētāja iejaukšanās sekas "cietā" Metauniversa dzīvē bija redzamas, kā saka, ar neapbruņotu aci.

Dzīve “burbulī” sastinga, gaidāmās “tumsas” dēļ tika paralizēta. Pasaules saimniekiem katastrofāli trūka enerģijas, un viņi krasi samazināja savu aktivitāti, nesaprotot parādības cēloņus, koncentrējot savu darbību uz ekspedīciju steidzamu nosūtīšanu uz kaimiņu "planētām", cerot atrast pieņemamus dzīves apstākļus. Bet tur viņus gaidīja tas pats. Un ekspedīcijas viena pēc otras gāja bojā, iestrēgstot "cietā vakuuma" biezumā, kas svešo fizisko likumu invāzijas dēļ kļuva par "želejveidīgs" un pat "šķidrs". Patiesībā šī pasaule jau bija nolemta, un tai drīz vien vajadzēja “uzbriest” bet pēc tam sarauties melnajā caurumā.

"Par Spīti Ejošais", novērtējot vietējās telpas stāvokli, sākta darboties, parasti neraksturīgi tiesu izpildītājiem; tie reti novērš Spēlētāja neatļautas iejaukšanās sekas viena vai otra Laiku Koka Zara dzīvē. Lai gan no otras puses Spēlētāja emisāra noplūdušā "vīrusa" izraidīšana no Zara nozīmēja "tiesneša svilpi", kam sekoja brīdinājums - emisāra likvidēšana.

Pirmkārt, "Par Spīti Ejošais"  iznīcināja enerģijas sūkņa snuķi, lai atjaunotu "planētas burbuļa" enerģijas līdzsvaru. Tad sāka meklēt Zarā Spēlētāja "vīrusa" noplūdes "stīgu"; "Cietais vakuums" bija pilnīgi caurspīdīgs viņa analītiskajām sistēmām, un viņš skaidri redzēja "planētu burbuļus" un "tārpu caurumu" kopas, kuras bija izveidojuši saprātīgo būtņu kuģi "cietā vakuuma" biezumā.

Viņš atklāja daudzu, veselu sistēmu “vīrusa” “virkņu”, kas caurstrāvoja “cieto kosmosu”, kas mainīja Zara stāvokli, taču, neraugoties uz pārliecību par savām tiesībām ietekmēt notikumus, viņam neitralizēt neizdevās nevienu.

Pirmkārt, viņam trūka pilnvaru, tas ir, drimmera, un, otrkārt, transgress šajā pasaulē nedarbojās. Tiesu izpildītājs burtiski bija iestrēdzis tauriņu civilizācijas burbulī, un nevarēja brīvi ceļot pat Zara robežās.

Tad viņš noteica Spēlētāja Emisāra koordinātes, kurš kontrolēja Zara locīšanas procesu šajā apgabalā, un parādījās viņa priekšā visā tiesu Izpildītāja krāšņumā, stingrs un neuzpērkams.

Emisāra rezidence bija enerģētiski neatkarīgs kokons, līdzīgs moluska ragainai gliemežnīcai, un atradās resna pelēka torņa galā, par kādu bija pārvērties "Spēlētāja atbalsta stienis", palicis no pēdējās Spēles. Zemes iedzīvotāji šo torni sauca par hronourbi vai Stumbru. Pēdējās spēles tiesnešu kolēģijas lēmuma rezultātā abi spēlētāji - "hronoķirurgi" un Tie, Kas Seko - tika uzskatīti par uzvarētiem, un tika izslēgti no dalības turpmākajās spēlēs, un Stumbru, kas līdz tam laikam bija kļuvis par sava veida Laiku Zaru, vietējie tiesu Izpildītāji bija bloķējuši. katrā izejas mezglā. Šajā Zarā tā arī nedarbojās kā "laika šahta", kas savienoja daudzus Zarus, lai gan bija redzama un aptaustāma, tāpēc tiesu izpildītājs arī to nevarēja izmantot. Precīzāk sakot, viņš būtu varējis, ja viņam būtu "spēka zizlis" - drimmers.

Saprātīgo tauriņu smalkie, estētiski skaistie darinājumi jau bija sašķobījušies, pietūkuši, zaudējuši krāsu, bet matērijas sabrukšanas process neietekmēja Stumbru un emisāra "Gliemežnīcu". Stumbrs šķita nepārspējami blīvs un masīvs kā klints, un Rezidence no iekšpuses kvēloja ar drūmu ķiršu mirdzumu.

"Par Spīti Ejošais" "pieklauvēja pie vārtiem" - īpašā veidā signalizējot psi diapazonā. Emisāra "Gliemežnīca" lēnām pagriezās uz iekšu, atklājot Pandava figūru, kas bija ilgmūžīgs "Hronobruņinieku" pretinieks pēdējās Spēles laikā. Liktenis viņus atkal saveda kopā, pareizāk sakot, atkal nolika barikāžu pretējās pusēs.

Seškājainais ķēms, kas izskatījās kā zemes dinozaura un čūskas krustojums, iztaisnojās līdz pilnam augumam, izpletis augšējo kāju pāri, ar lepnu augstprātību uzlūkoja viesi. Tā viņi kādu laiku stāvēja viens otram pretī - zvīņainā pērtiķčūska, kas atmirdzēja ar zaļu metālu, un melni purpursarkanais "bruņinieks" uz sarkanā "kentaura", kura rumpja rags mirdzēja ar zili violetu mirdzumu. Tad Bendes Emisārs ierunājās:

- Ko tu vēlies, tiesneša žurka?

Dabiski, ka saruna starp abiem nehumanoīdiem norisinājās gandrīz nevienam citam nepieejamā psi diapazonā, taču tās nozīme varēja tikt iztulkota līdz zemāk esošajam tekstam.

"Esmu ieradies, lai paziņotu par Tiesneša gribu," atbildēja "Par Spīti Ejošais".

"Uzsplauju uz tavu Tiesnesi!"

"Viņš nav mans, un tev būs jāpakļaujas. Ja tu neizpildīsi prasības, es iznīcināšu pārējās enerģijas stīgas un nobloķēšu domēnu."

Pērtiķčūska pasmīnēja.

“Vispirms tev būs jāuzrāda Izpildītāja pilnvaru atribūti. Kur ir tavu pilnvaru sertifikāts, tiesneša žurka? "

“Tev pietiks ar to, ka zini, ka esmu Tiesneša gribas izpildītājs. Vai nu tu paklausīsi, vai ..."

"Vai kas? Ko tu vari izdarīt, idiņ? Vai atņemt man tiesības darīt to, ko vēlos? Ierobežot brīvību? Iznīcināt? "

"Manas pilnvaras ir neierobežotas."

"Kļūdies! Šeit tikai manas pilnvaras ir neierobežotas! " - Pērtiķčūskas ķepā pēkšņi parādījās garš priekšmets, kas atgādināja zobenu ar miglainu, ledaini, plūstošu asmeni. Tas bija drimmers, "varas stienis", tiesu Izpildītāju varas atribūts, kas kaut kā bija nonācis Spēlētāja emisāra īpašumā.

"Nu, ko tu tagad teiksi?!"

"Par Spīti Ejošais" meta telpas kopaktifikatora melno staru, domādams izsist "spēka stieni" no pērtiķčūskas ķepas. Nākamajā mirklī drimmera asmens pagarinājās, caurdūra kentaura ragu un tiesu izpildītāja rumpi, pārvērtās par ugunīgu straumi, kas trāpīja planētas burbuļa centrā, kur pulsēja oranžas liesmas izgaismota bumba - šīs pasaules “gaisma”. "Par Spīti Ejošais" ar vienīgo šauro un garo aci paskatījās uz savām krūtīm, kurās bija izveidojies kūpošs caurums, gribēja palielināt aizsardzības potenciālu un atkāpties, iedziļināties "stīgā", taču tam nepietika laika.

Viņa ķermenis sašūpojās kā dūmu plīvurs, sāka rauties drupās un strūklās, ievilkts niknā uguns straumē un īsā laikā sadalījās, saplūda drimmera enerģijas vispārējā plūsmā.

Pēdējais, ko mirstošais tiesu izpildītājs paspēja izdarīt, bija nosūtīt Tiesnesim kompaktu ziņojumu par savu nāvi. Viņš pat neuzzināja to, ka tūkstošiem citu "izžūstošo" Zaru pasaulēs tūkstošiem citu tiesu Izpildītāju, kas bija ieslodzīti tādā pašā veidā, nomira līdzīgā nāvē.

Pirmajā Spēles "kvalifikācijas" posmā, Bende uzvarēja "pa tīro", tomēr, to darot, viņš pārkāpa Laiku Koka pamatlikumus, kas aizliedza ierobežot tā izaugsmi un vienkāršot dendrokontinuuma dimensijas.

3. nodaļa

Ivors Ždanovs kļuva divdesmit četrus gadus vecs.

Pēc gadsimta standartiem viņš bija neliela auguma, trausla izskata jauneklis ar kastaņbrūnu matu vilni un zilām acīm, kurās mirdzēja prāts un griba. Viņa seja bija ovāla, ar stingru zodu. Lūpas, nedaudz vairāk pildītas, nekā to prasīja vīriešu skaistuma kanoni, vienmēr bija gatavas savilkties smaidā, lai gan tās varēja sacietēt līdz spītīgi cietai līnijai, un deguns, kaut arī tas atgādināja par simtiem slāvu ģimeņu paaudzēm, seju nebojāja.

Divi tūkstoši trīs simti divdesmit piektā gada maijā Ivors pabeidza Centrālās Eiropas Humanitārās universitātes kvistorijas fakultāti [3] un tagad domāja par savu turpmāko likteni. Viņš saņēma pat trīs priekšlikumus no dažādām organizācijām, bet vēl nebija panācis vienprātību ar sevi, jo viņam šķita, ka priekšlikumi ir vienlīdz vērtīgi.

Viens no viņiem nāca no profesora Kostrova, kurš universitātē mācīja kvistorijas dinamiku un vienlaikus strādā IVK - Ārzemju kultūru institūtā. Kostrovs ieteica jaunajam kvistoram netērēt laiku absolventu skolai, bet nekavējoties pievienoties IVK grupai, kas nodarbojas ar paleokontaktiem, pamatotiem uz pasaules slavenā zinātnieka Atanasa Zlatkova hronoteoriju.

Otro priekšlikumu izvirzīja fakultātes dekāns Trofims Ivašura - kļūt par maģistrantu un iesaistīties Laiku Koka kvantu stāvokļu teorijas padziļināšanā un paplašināšanā.

Trešo negaidīti izteica Eirāzijas noijona drošības dienesta komisārs Fjodors Polujanovs. Viņš personīgi ieradās pie Ivora - jauneklis dzīvoja atsevišķā dzīvojamā mājā Tverā, - ilgi iztaujāja viņu par dzīvi, par tēvu Pāvelu un māti Jasenu, interesējās, vai tēvs nav stāstījis par tikšanos ar neparastiem viesiem, un tad piedāvāja pievienoties kā operatīvajam darbiniekam Zemes Drošības Dienesta "Road Asker" grupai. Sliktākajā gadījumā - kā kvistorijas konsultants.

Pēdējais priekšlikums bija pilnīgi negaidīts, lai arī glaimojošs, taču Ivors Polujanovam uzreiz nedeva atbildi. Un ne tāpēc, ka viņam trūka izlēmības - viņš vienkārši atšķīrās ar ātru reakciju un uzdrīkstēšanos, kas raksturīga dzejniekiem visos laikmetos (jaunais zinātnieks rakstīja dzeju), bet gan tāpēc, ka gribēja izmēģināt sevi uzreiz visās trīs darbības jomās, kas viņam pavērās. Viņš varēja konsultēties tikai ar savu māti, kura strādāja IVK pie Kostrova un vēlējās redzēt savu dēlu tuvumā. Vēl agrā pavasarī tēvs kopā ar Atanasu Zlatkovu un draugu, SEKON padomnieku Grigoriju Beliju devās kaut kādā slepenā ekspedīcijā un vēl nebija atgriezušies.

Palauzījis galvu un neatradis optimālu risinājumu, Ivors to atlika līdz labākiem laikiem un piekrita vairākas dienas pavadīt vienaudžu, tādu pašu universitātes absolventu kā viņš, sabiedrībā, starp kuriem bija arī meitene, kas viņam patika - Albīna Javorskaja, pirmā fakultātes skaistule un pagājušajā gada miss Tvera. Kompānijas iedvesmotājs un dvēsele bija Kostja Lamberts, sportists un jokdaris, kurā daudzas fakultātes meitenes bija iemīlējušās, lai gan viņš izturējās pret visām vienādi, ieskaitot Albīnu, kas šo skaistuli kaitināja un piespieda viņu būt uzsvērti neatkarīgai. Tieši Kostjam radās ideja pavadīt nedēļas nogali vienā no Venēras ekozonām, un tieši Albīna šo ideju izkritizēja un piedāvāja savu versiju: Centrālo Meksiku, kur nesen bija atrasta un atjaunota senā acteku pilsēta - Pinkučiali.

Viņai, iespējams, bija augsti mecenāti no Centrālamerikas Noijona ierēdņu vidus, kuri deva atļauju jauniešu grupai deviņu cilvēku sastāvā kādu laiku pavadīt rezervāta teritorijā pie atjaunotās pilsētas. Lai gan neviens no viņiem par to nedomāja. Galvenais, ka viņiem atļāva doties tur, kur citiem ceļš bija liegts.

Grupa no tūristu dirižabļa nolaidās Del Parrala plato, izvietoja piknika pārgājienu moduļus-teltis un sāka nodarboties ar kulturālu atpūtu, kā paši to izprata un vēlējās.

Vispirms, viņi apmeklēja pilsētu, nofilmējās uz gleznainu terasveida piramīdu un rituālu tempļu fona, apbrīnoja terraformistu, celtnieku un mākslinieku darbu, kuri bija rūpīgi atjaunojuši akveduktus, piramīdas, ēkas, freskas, stēlas, rotājumus un seno acteku konstrukciju skulptūru parku. Izpeldējās Končosas upē. Tad pastaigājās pa selvu - dabiski aizsragunikos lai pasargātos no moskītiem un citiem sīcošiem un asinssūcošiem radījumiem, un sāka iebaudīt ēdienus, kurus viņiem bija pagatavojis virtuves kombains “Galdiņ klājies”. Pēc tam sākās senu dziesmu koncerts ar vecu ģitāru un sintezatoru, dejām, filozofiskām sarunām un vispārēju neierobežotu pļāpāšanu. Vīrieši sacentās asprātībās, sievietes novērtēja viņu humoru un smaidot iznīcināja stiprā dzimuma cerību pilis, uz cilvēces vājā dzimuma siržu iekarošanu.

Šajos prāta un graciozā stila vingrinājumos atradās vieta arī Ivora dzejoļiem, kurš lasīja savus jaunākos sacerējumus. Vīriešiem īpaši patika:

Es atceros - šo spārnu spēkā

Saplūda uguns un tumsa, -

Jau pašā lidojuma sākumā bija

Krituma pravietiska zīme.

bet sievietēm:

Neizmērojams drūms par nepielūdzamu lepnumu,

Noslēpums, jā, sapnis, jā, murgi:

Šī mana agrīno gadu dzīve ... [4]

Tomēr uz Albīnu Ždanova dzejoļi neatstāja lielu iespaidu, viņa bija aizņemta ar sevi un mēģinājumiem piesaistīt sev Kostjas uzmanību, kurš savukārt prasmīgi vadīja kompāniju un kontrolēja procesu. Tāpēc neviens nebija pārsteigts, kad šis pāris pēkšņi pazuda nezināmā virzienā. Maija vidus vakars turpinājās, silts, piepildīts ar selvas aromātiem, taču drīz vien pie ugunskura bija palicis tikai vientuļais Ivors, kuru sarūgtināja primadonnas uzvedība un apbūra uguns mēļu deja. Pārējie sadalījās pa pāriem un izklīda visos virzienos, izbaudot vakaru, kas šķita tik ārkārtīgi romantisks pašreizējos dzīves un gudro tehnoloģiju gadsimta apstākļos.

Pasēdējis pie dziestošā ugunskura domātāja pozā, Ivors sāka garlaikoties, gribēja jau iet gulēt vienā no moduļa kajītēm, bet pēkšņi sajuta neizskaidrojamu kāri pēc piedzīvojumiem, uzlika antigrava jostu un uzlidoja virs nometnes purpursarkanajās debesīs, kas bija pilnas ar mākslīgi izveidotiem videoattēliem - reklāmām, informāciju un izklaidi, veidojot gaismas arhitektūras ansambli, kas padarīja Zemi redzamu no jebkuras Saules sistēmas vietas. Tāpēc vakaru un nakti par tādu bija grūti nosaukt, jo Zemes virsma, ko neizgaismoja Saule, vienmēr bija izgaismota gandrīz kā dienā. Tomēr, ņemot vērā apgaismes tehniķu viltības, nakts debesis palika tumšas un zvaigžņotas, tikai reizēm pārklājās ar  plānoto lietavu un negaisu mākoņu plīvuru.

Pariņķojis virs nometnes simts metru augstumā, Ivors lidojumu novirzīja uz acteku pilsētu, kuras ēkas vēl nebija apgaismotas, un nolaidās uz augstākās piecpakāpju piramīdas ar nogrieztu virsotnes augšdaļu, kas sastāvēja no porainām akmens plāksnēm un vēl nebija pilnībā atjaunota. Jauno dzejnieku un nākotnes kvistoru piesaistīja fakts, ka piramīda nebija apgaismota un ap to nedarbojās celtnieki un arhitekti. Apejot piramīdas augšējo platformu, Ivors atmeta galvu un ilgi lūkojās debesīs, uz zvaigznēm, kas mirgoja caur efemēri mirdzošo reklāmu plīvuru, gribēja nokāpt līdz piramīdas apakšējam pakāpienam, bet šajā brīdī zenītu caururba caururbjošā zilas gaismas stars, izauga par smaragda liesmas straumi, un laukuma centrā pretī piramīdai, uz kuras stāvēja Ivors, iegrūda spīdošu ugunīgu dūri. Atskanēja briesmīga rūkoņa, sprādziens, uz visām pusēm aizlidoja uguns straumes, akmens plātņu fragmenti un melnas sapluinītas pārslas caurdūra ēku sienas. Viens no šādiem, no debesīm nokritušā, raupjā robainā priekšmeta fragmentiem caurdūra piramīdu, otrais aizlidoja garām Ivoram burtiski metra attālumā, un tikai tad jauneklis beidzot atcerējās par antigravu un palēcās no piramīdas virsotnes sašķiebušās plāksnes debesīs.

Rūkoņa un dārdi apklusa. Uguns ievilkās neparastās lidojošās mašīnas ķermenī, kas slīpi iestrēga laukuma virsmā, kuru ieskāva izlauztās plāksnes. Dūmi un putekļi nosēdās, un Ivors, apstulbināts no incidenta, ieraudzīja kilometru garu milnu, kas bija nosēta ar melniem ērkšķiem.

Vispirms ienāca prātā tieši šis salīdzinājums. Tad simtmetrīgie ērkšķi sāka nokrist no grumbuļainās, porainās, apogļotās "milnas" korpusa un sadalīties melnos putekļos. Nelaimīgās katastrofas liecinieka acu priekšā visi ērkšķi dažu sekunžu laikā nokrita no pārsteidzošās konstrukcijas virsmas, izņemot vienu, no iekšpuses mirdzošu, blāvi caurspīdīgu, kā veclaicīgas pudeles stiklu. Ivors neviļus piegāja tuvāk, zaļo zvaigžņu, kas virpuļoja piecstūra ērkšķa iekšpusē, spēles apburts, un sajuta skatienu, vērtējošu, pilnu aklu skumju. Viņš nodrebēja, un atkāpās.

“Cilvēk, neaizej!" - galvā atskanēja klusa čukstoša balss, līdzīga vēja šalkām koka zaros. - "Mēs tev pāri nedarīsim. Diemžēl mums beidzas individualitātes rezerves."

"Kas jūs esat?" Atbildot, Ivors domās jautāja.

“Mēs esam no tiem, kuru vairs nebūs nekad. Mēs esam pēdējie, no aizgājušajiem. Mūs atsūtīja ar paziņojumu."

Ar katru frāzi zvaigžņu pulsācija milzu ērkšķim līdzīgajā izaugumā palēninājās, spīdums izgaisa, zvaigznes satumsa bet "stikls" kļuva arvien tumšāks.

- Ar kādu paziņojumu? - Ivors skaļi jautāja. - Kam?

“Mēs pabraucām garām septiņsimt septiņdesmit sešiem Zariem ...” Ērkšķa iekšpusē dzīvojošās būtnes vai radījumu mentālais čuksts kļuva gandrīz nedzirdams. - Jūsu ... Zars ... pēdējais ... mēs meklējam ... cilvēka senču līnijas nesējus ... vārdā Pāvels Ždanovs ... "

"Tas ir mans tēvs!"

"Mēs esam viņa ... kurjeri ..."

"Bet viņš devās ekspedīcijā, un viņš nav uz Zemes. Kur viņš ir?!"

"Vienā no mirstošajiem Zariem ... ļoti dziļi ... uz robežas ... Jūs arī esat... viņa personības nospieduma nesējs ..."

"Es esmu viņa dēls."

"Viņam draud lielas briesmas ..."

"Kas ar viņu?!"

Čuksts gandrīz izbalēja:

"Zars kļūst par ēnu ... virtuālo pasauli ... izejas nav ... meklē... pēc smaržas ... nevienam ne ..."

Spiediens uz Ivora smadzenēm beidzās. Milzu ērkšķī esošās zvaigznes nodzisa. Pats kļuva melns, pārklājās ar plaisu tīklu un pēkšņi atdalījās no mātes kuģa korpusa, nokrita uz vienas no atjaunotās pilsētas ēkām un ar rībienu sašķīda kūpošos fragmentos.

Ivors attapās, uzlidoja nedaudz augstāk, skatoties uz avarējušo svešo kuģi, meklējot joprojām "dzīvus" ērkšķus, neko neatrada un tikai tagad saprata incidenta nopietnību un drūmās vēsts nesēju parādīšanās noslēpumu. Tēvs bija bīstamā situācijā, un nekavējoties bija jāglābj!

Ar sirēnu gaudām pie svešā kosmosa kuģa caurules "rungas", pielidoja un nolaidās aparātu grupa, kas piederēja robežsargiem, Zemes Drošības Dienestam, Avārijas Glābšanas Dienestam, mediķiem un aeronavigācijas inspekcijām, izsēdināja desantu. Virs pilsētas iedegās MK spogulis, kas izgaismoja katru detaļu.

Sākās darbs. Gaiss piepildījās ar operatīvo "komandu" sarunu šalkoņu, komandām, ziņojumiem, blank-ziņojumu čerkstiem un ziņu aģentūru korespondentu satrauktajām balsīm. Pie puskilometra attālumā no svešā speisera lidojošā Ždanova pietuvojās galeons ar Drošības Dienesta emblēmu un atvēra blistera lūkas vāku.

- Ienāciet pie manis, jaunais cilvēk, - sacīja apslāpēta balss.

Aparāta priekšējā sēdeklī esošais vīrietis pagrieza galvu pret Ivoru, un viņš pazina sava tēva draugu, Zemes Drošības Dienesta Eirāzijas nodaļas otro komisāru Fjodoru Polujanovu. Ivors nebija pārsteigts par komisāra parādīšanos, viņš tikai pabrīnījās, ka tas katastrofas vietā ieradies vienlaicīgi ar sava dienesta operatīvo grupu, kas vispār liecināja par viņa ātro reakciju un atbildību.

- Kādi vēji tevi šeit atnesuši? - turpināja Polujanovs, kad Ivors apsēdās viņam blakus.

Nācās pastāstīt par atpūtu bijušo universitātes absolventu sabiedrībā.

- Viņi arī redzēja šī dranduļeta krišanu?

Ivors papurināja galvu.

- Viņi visi izklīda kur kurais, bet es ziņkārības dēļ atlidoju uz šejieni. Nometne atrodas trīs kilometru attālumā no šejienes. Ja vēlaties, mēs varam aizlidot līdz tai un pajautāt puišiem.

- Tā arī darīsim. Bet tu redzēji visu kritiena procesu vai tikai pēdējo posmu?

- Es nezinu, es skatījos debesīs ... sapņoju ... - Ivors kļuva viegli sārts. - Un pēkšņi gaismas stars! Un šī milzeņa parādīšanās ... no attāluma tas ļoti atgādināja rungu ar ērkšķiem. Bet visi ērkšķi, no atsitiena pret zemi, nolūza.

Polujanovs uzmanīgi paskatījās uz Ždanovu.

- Tas tiesa? Visi nokrita? Tūlīt vai kaut kādā secībā?

Ivora atmiņā uzpeldēja izdzīvojušā radījuma čuksts no ērkšķa dziļumiem:

"Meklē pēc smaržas ... nevienam ne ..."

Ko gribēja pateikt mirstošais organisms? Kas jāmeklē "pēc smaržas"? Un ko nozīmē "nevienam ne"? Nevienam nestāsti?

Pauze ieilga.

- Kāpēc klusē? - labsirdīgi teica Polujanovs. - Tu visu redzēji? Vai ērkšķi uzreiz nenokrita? Vai daži no viņiem bija aktīvi?

- Tikai viens, - Ivors nomurmināja.

- Tu ar to ... biji kontaktā ar viņu?

- N-nē, - Ivors ātri atbildēja. Pārāk ātri.

- Nebaidies, - Poļjanovs pasmīkņāja. - Neviens neko neuzzinās. Es taču esmu tava tēva draugs un pat šo to saprotu kvistorijā. Vai tev  iedeva informāciju par viņa atrašanās vietu?

- Nē, - Ivors vairāk pārliecinoši sacīja. - Es tikai sapratu, ka viņš atrodas kādā mirstošā Zarā un ka viņam draud briesmas.

Ivors noklusēja par to, ka tēva kurjers ieteica viņu meklēt “pēc smaržas”.

- Kurā tieši Zarā tu zini?

- Nezinu. Godīgi - nezinu.

- Ticu. - Polujanovs domīgi pabungoja ar pirkstiem pa sēdekļa izliektajiem roku balstiem, skatoties uz satraukto dienestu burzmu ap svešo kosmosa kuģi. - Žēl, ka viņi nepaspēja sniegt precīzas Ždanova komandas koordinātes. Tas palīdzētu izvairīties no daudzām nepatīkamām procedūrām.

- Kādām procedūrām? - Ivors nesaprata.

- Tevis saņemtā informācija ir ārkārtīgi svarīga, un mums jāzina vissīkākās detaļas. Būs jāizskanē tava atmiņa ... ja pats neatcerēsies visu informāciju.

- Jūs jokojat, vai kā?! - Ivors negribēja ticēt.

- Diemžēl, manu zēn, tu nesaproti notiekošā nopietnību.

- Bet es tiešām neko citu nezinu! Tas, kurš ar mani runāja uz psi viļņa, bija gandrīz miris un paspēja ziņot tikai par briesmām, kas draud manam tēvam. Starp citu, jums jau nu gan vajadzētu zināt vairāk, jo jūs pats viņu nosūtījāt šajā ekspedīcijā.

- Tev taisnība, - Polujanovs pamāja ar galvu. - Es gatavoju ekspedīciju un man vajadzēja tajā piedalīties, ja ne ... - Komisārs pašķobīja lūpas. - Vispār tam vairs nav nozīmes. Tomēr es lūdzu ne ar vienu nerunāt par mūsu sarunu, rīkojoties pretēji, tu tikai pasliktināsi sava tēva ... un arī savu stāvokli. Ja atcerēsies vēl kaut ko nozīmīgu par kurjera izkrišanu, zvani.

- Kā jūs teicāt? Par izkrišanu?

Polujanovs pašķielēja uz apmulsušā jaunieša seju.

- Šis svešais speiseris, izkrita no "stīgas" pie Jupitera, aplidoja visas Saules sistēmas planētas un pēc tam pārlēca uz Zemi. Ļoti vēlētos uzzināt, kāpēc viņš parādījās šeit, Meksikā, lai gan mēs viņu gaidījām citur, un kāpēc tieši tu biji liecinieks viņa izkrišanai.

- Es nezinu ...

- Ticu. Būtu labi, ja ar to šis incidents beigtos. Uz redzēšanos. Zvani, ja kas.

Ivors ieslēdza antigravu, pacēlās virs drošības galeona un vēroja, kā tas aizlido. Galleons steidzās pie avarējušā svešā speisera izgaismotās drūmās kolonnas, pazuda starp daudzām citām gaismām īpašās tehnikas karuselī.

Radās liela vēlēšanās pakonsultēties ar tēvu, pastāstīt par komisāra dīvainajiem draudiem un dalīties savos iespaidos par saskarsmi ar nehumanoīdiem. Tad atnāca doma: Arī mamma reiz kopā ar tēvu ceļoja pa Koka pasaulēm un daudz ko par to saprot. Viņa var dot labu padomu.

Pieņēmis lēmumu, Ivors apriņķoja ap svešā kuģa "rungu", ap kuru jau bija uzstādīts staru aizkars, lai norādītu uz nepieejamības zonu, satika satrauktos draugus, kuri steidzās uz kuģa avārijas vietu, bet informācijā ar viņiem nedalījās. Lai gan bija vēlme uzlabot savu statusu Albīnas acīs. Bet ar akcentētu, uzvaroši neatkarīgu izskatu viņa turēja Kostju Lambertu aiz rokas, un Ždanovs ar skumjām savā sirdī atzina sakāvi.

Izdzirdējis apmēram duci pieņēmumu par notikušā iemesliem, Ivors klusi, angliski, pameta draugus, nometnē paņēma savas personīgās mantas un ar turlaifu devās uz metro. Pēc dažām minūtēm viņš izgāja no Tveras metro - šeit valdīja pusdienlaiks - paņēmar taksometru-pinasu un drīz izkāpa no tā simt četrdesmit trešajā pilsētas septītā dzīvojamā klastera līmenī. Deviņpadsmitais bloks, kurā dzīvoja Ždanovu ģimene, sastāvēja no četrām istabām ar rekonstruētu interjeru: divām guļamistabām, viesu zāli un kabinetu ar divām neatkarīgām izejām uz internetu.

Māte bija mājās, ar draudzenēm spēlēja triaksu. Ieraugot savu dēlu, viņa ļoti nopriecājās un bija pārsteigta.

- Vai kaut kas noticis? Viņa jautāja, atstājusi draudzenes viesistabā. - Vai tev ir nepatikšanas?

Ivors saprata, ka viņa vēl nezina par nehumanoīdu speisera nokrišanu Meksikā.

- Izskatās, ka mans tēvs ir nonācis nepatikšanās, - viņš drūmi sacīja un pastāstīja mātei stāstu par savu kontaktu ar nehumanoīdu.

Jasena klusējot noklausījās dēla stāstu, nepārtraucot un neahojot, kā parasts visām mātēm. Tā vairs nebija tā izbiedēti apņēmīgā skaistā meitene, kas nejaušības dēļ  izrauta no Gezemas planētas dzimtās nišas vienā no Laiku Koka "strupceļa" Zariem. Kļuvusi par Pāvela sievu, viņa pabeidza Maskavas universitātes, pēc tam Psi-Socioloģijas akadēmijas vēstures fakultāti, kļuva par efektīvu VKS analītiķi, pēc tam SEKON kvistorijas nodaļas vadītāju. Visur, kur vien vīru aizveda liktenis, viņa vienmēr atradās blakus, tajā pašā laikā paspējot būt izcila savas jomas speciāliste un mīloša sieva. Kaut arī nez kāpēc Ždanova pēdējā ceļojuma laikā viņa palika mājās.

- Ko darīsim? - Ivors klusi jautāja, nesagaidījis mātes reakciju.

Jasena attapās.

- Vairs pie Polujanova, puisīt neej, neko viņam nestāsti. Man nepatīk viņa dīvainie mājieni. Es pacentīšos noskaidrot dažus jautājumus pa saviem kanāliem, bet tu parunā ar veco Romašinu. Es domāju, ka viņš tev šo to paskaidros.

- Kas viņš ir?

- Bijušais drošības dienesta vadītājs Ignats Romašins tagad ir tikai mākslinieks un tēlnieks. "Hronobruņinieka" statuju mūsu dzimtajā Atmiņu parkā redzēji? Viņa darbs.

- Kāpēc tu esi pārliecināta, ka šis vecais vīrs man kaut ko paskaidros? Ko tieši?

- Parunā ar viņu, - Jasena izvairīgi atbildēja. - Bet nevienam citam ne vārda! Īpaši komisāram Polujanovam. Apsoli?

Ivors uzmanīgi paskatījās uz māti, kura arī četrdesmit divos gados nebija zaudējusi pievilcību un skaistumu.

- Tu kaut ko no manis slēp. Tu zināji, ka tēvs kaut kur aizgāja pa Stumbru?

Jasena izturēja dēla skatienu.

- Es zināju, bet tev to zināt bija par agru. Tiksim galā ar šo dīvaino nehumanoīdu vēstījumu - parunāsimies.

- Bet kāpēc es nedrīkstu runāt par savu tēvu ar tēvoci Fjodoru? Viņš ir drošības komisārs un mana tēva draugs.

- Šajā gadījumā ir labs sakāmvārds: Nekad nevērtē cilvēku pēc viņa draugiem, Jūdasam viņi bija ideāli [5]. Tagad ej darbojies ar savām lietām, puisīt, man pienācis laiks pavadīt savas draudzenes.

Ivors noskūpstīja māti, nokāpa viesistabā, atvadījās no mātes draudzenēm, kuras ar jokiem un ziņkārīgiem skatieniem pavadīja viņu un atkal izsauca taksometru. Viņš nolēma neatlikt lietas uz ilgu laiku un nekavējoties parunāties ar bijušo Zemes Drošības padomes komisāru Ignatu Romašinu.

4. nodaļa

Mākslinieka un tēlnieka Romašina darbnīca Ivoru neiespaidoja. Tā sastāvēja tikai no divām istabām: datorviriāla ar video zonu un virtuālo programmētāju, un  skulpturālās studijas, kur video skices ieguva miesu, apjomu un dzīvību. Ivors jau bija apmeklējis līdzīgas darbnīcas, kas pieder draugiem vai radošajām organizācijām, un viņš necerēja redzēt neko jaunu. Tomēr viņam izdevās redzēt kaut ko interesantu.

Ignats Romašins pats izgāja pie viesa, sirms, tumsnēju seju, kalsnējs, kaulains, iegremis savās domās. Ivors samulsa, nezinot, kā sevi iepazīstināt un pastāstīt, kas patiesībā viņu novedis pie bijušā komisāra. Bet darbnīcas īpašnieks vienkārši pasniedza viņam roku, ar aicinošu žestu un aizveda Ždanovu uz savu dzīvokli.

- Pagaidi šeit, - viņš klusi teica, - es tūlīt atbrīvošos.

Viņš izgāja ārā, un Ivors, aiz garlaicības, sāka aplūkot zālē izstādītās skulptūras, torsus, galvas, kas piederēja galvenokārt dzīvniekiem, kā arī radībām, kuras Ždanovs lielākoties nekad nebija redzējis. Tomēr bija arī pazīstamas figūras, kas sastingušas plastolītā vai betonā bet dažreiz granītā vai kaļķakmenī. Tāpēc starp statujām Ivors bija pārsteigts, ieraugot bruņurupuci ar ūsām, herpleksu, kas bija kaut kādu saprātīgu radījumu kiborgs-izlūks un bija pazīstams no kvistorijas kursa. Viens no spēlētājiem palaida Stumbrā desmitiem šādu "bruņurupuču". Bet nedaudz tālāk pacēlās sešmetrīga figūra ar čūskas galvu, kura ar galvu sasniedza  griestus. Tas bija slavenais Pandavs - "ķirurga" mērkaķčūska, spēcīgs kiborgs, kas spēja patstāvīgi pārvietoties caur kosmosu pa "stīgu" .

Šajā kompānijā atradās arī "hronobruņinieka" skulptūra - milzis purpursarkanās bruņās ar vienu horizontālu spraugai līdzīgu mirdzošu aci, kurš sēdēja uz "kentaura", kura rumpi vainagoja ass, zilgani ledains rags.

Tomēr lielākā daļa kolekcijas statuju Ivoram nebija pazīstamas. Viņš apstājās metru augstā abpusēji izliektā lēcas priekšā ar brūnu krunkainu ādu, no kuras izauga divi dzeltenīgi kāti, kuriem virsū bija plākšņainas cepurītes  Šie kāti ar cepurītēm izskatījās stipri līdzīgi sēnēm - bālajām mušmirēm.

- Šī ir micēlija saaudze, - no aizmugures atskanēja Romašina balss. - "micēlija" tipa saprātīga dzīves forma. To atklāja mūsu Tālizlūkošana vienā no Vēršu dzinēja lodveida kopas planētām.

- Mēs par to netikām mācījušies, - Ivors nomurmināja.

- Dīvainā kārtā mūsu micellites nepiedalījās pēdējā Spēlē, lai gan bija atsūtījuši savus novērotājus, bet viņu kvanki gan kļuva par Spēlētāja “labo roku”. Es domāju "hronoķirurgus". Bet tuvāk pie lietas, man nav daudz brīva laika. Ejam uz manu kabinetu.

Romašins viesi aizveda uz ēkas otro stāvu, un viņi apmetās mājīga darba moduļa krēslos, kuru sienas izskatījās kā no iekšpuses kvēlojošas bišu šūnas.

- Klausos jūs, - bijušais komisārs ar caurbraucošām pelēkām acīm paskatījās uz Ždanovu.

- Redziet, es nonācu neparastā stāvoklī, - kautrīgi iesāka Ivors, - un mana māte ieteica man sazināties ar jums.

- Turpini.

Romašina acis uzzibsnīja un nodzisa, un Ivors pēkšņi sajuta atvieglojumu un pārliecību, viņa uztraukums mazinājās.

- Es un mani draugi atpūtāmies Meksikā, - viņš drosmīgi turpināja, - un nejauši es nonācu netālu no nehumanoīdu kosmosa kuģa avārijas vietas. Jūs droši vien esat dzirdējuši par to?

Romašina skatiens mainījās, kļuva ass un koncentrēts. Viņš pieliecās uz priekšu.

- Tu tur biji laikā, kad tas nokrita?

- Turklāt es sazinājos ar dzīvu nehumanoīdu. - Ivors tēlniekam īsi pastāstīja par sarunu ar milzu "ērkšķa" iemītnieku un par tikšanos ar Polujanovu un piebilda: - No tā visa es sapratu tikai vienu: manam tēvam draud briesmas! Komisārs man neko nesāka skaidrot, un mana māte zina tikai par mana tēva braucienu uz Stumbru. Varbūt jūs kaut ko zināt par šī ceļojuma mērķi un kāpēc tas ir tik konspirēts?

Romašins ar pirkstiem paberzēja zodu, noliecis galvu uz vienu pusi un kaut ko pārdomādams, pēc tam nekavējoties izgāja no kabineta. Ivors pārsteigts pavadīja viņu ar skatienu, nezinādams, kā reaģēt uz īpašnieka aiziešanu, taču tas atgriezās burtiski pusminūti vēlāk un nebija viens. Aiz viņa ienāca tāds pats garš vīrietis sudrabaini pelēkā unikā, un apstulbinātais Ivors skatījās no vienas Romašina sejas uz otru: viņi izskatījās kā brāļi! Drīzāk abiem bija viena un tā pati seja! Tikai frizūras bija atšķirīgas, un otrā viesa mati šķita tumšāki un mazāk pelēcīgi.

- Iepazīstieties, - pirmais teica Romašins, - Ivors Ždanovs, Pāvela un Jasenas dēls. Ivor, tas ir Ignats Romašins.

- Bet jūs ... - Ivors paspieda viesa sauso, spēcīgo roku. - Jūs esat  tik…

- Esmu Romašina kvanks, - Romašins otrais pasmaidīja. - Vai arī viņš - mans. Tas ir atkarīgs no tā, no kuras puses skatāties. Viesojos pie viņa otro dienu, un kārtoju dažas problēmas.

- Apsēdies, - teica pirmais Romašins, izaudzējot vēl vienu krēslu, - parunāsim bez steigas.

- Kā jūs pie mums nonācāt? - satrauktais Ivors naivi jautāja. - Vai Stumbrs ir atvēries? Viņš taču tika bloķēts.

- Stumbrs ir nobloķēts, bet daži no hronoliftiem darbojas. Tu esi kvistors un esi pētījis hronourbja vēsturi, tāpēc man nav jāsāk ar vispārzināmiem faktiem [6]. Pēc Spēles apturēšanas Stumbrs nepazuda, turpinot savienot visas Zemes dažādu Zaru pasaulēs, bet visas tā izejas nobloķēja katra Zara tiesu izpildītāji.

- Mums par to stāstīja.

- Tagad tu dzirdēsi to, kas jums netika stāstīts. Stumbrs ne tikai nepazuda, bet kļuva par neatkarīgu Laika Zaru, daudzu saprātīgu būtņu dzīvesvietu, kas tajā iekrita pēdējās spēles laikā. Turklāt viņam ir izveidojies savs saimnieks ...

- Stass! -  Ivoram izrāvās.

Romašīni uzmeta skatienu viens otram, un ar vienādiem smīniem paskatījās uz nosarkušo jaunekli.

- Pareizi domā, - Romašins pirmais teica.

- Patiešām Stass, Stumbra inks, - pamāja Romašins otrais. - Viņš ir tas, kurš tagad regulē dzīvi šajā neparastajā Zarā, veidojot vietējos būtības apjomus un savus hronoliftus, kas nav pieejami ārējai ietekmei.

- Bet kā jums izdevās iekļūt Stumbra iekšpusē, ja tas ir bloķēts, un hronolīnijas paklausa tikai Stasam?

- Izdevās, - Romašins-divi atkal pasmaidīja. - Tas ir garš stāsts. Galvenais ir tas, ka mums ir iespēja caur Stumbru apmeklēt kaimiņu Zarus. Man, tavam tēvam un vēl dažiem.

- Domāju, ka saprotu. Jūs visi pēdējā Spēlē kopā ar Stasu spēlējāt vienā pusē ...

- Un viņš palika mūsu draugs. Pareizi domā, kvistor. Tomēr atgriezīsimies pie jūsu tikšanās ar Polujanovu. Kāpēc viņš pēkšņi sāka runāt par psi skenēšanu?

- Tas mani arī pārsteidza. Galu galā es viņam pateicu visu, ko zināju ... - Ivors iekoda mēle, atcerēdamies, ka viņš Polujanovam nav teicis dažas detaļas par kontaktu ar nehumanoīdu. Viņš vainīgi paskatījās apkārt sarunu biedru uzmanīgajās sejās. - Atvainojiet, man šķiet, ka es ... sameloju. Nehumanoīds pateica dīvainu frāzi ... it kā es varētu atrast savu tēvu pēc smaržas, bet es par to neteicu Polujanovam.

Romašīni apmainījās ar ātriem skatieniem.

- Vai tu pareizi saprati kurjeru? Viņš tā arī teica: "pēc smaržas"?

Ivors paraustīja plecus.

- Kontakts bija praktiski selektīvs, nehumanoīda domas dzirdēju gandrīz kā vārdus. Viņš teica tā: "Jūs varat atrast savu tēvu pēc smaržas." Ja pieņemsim, ka ... - Ivors sastinga ar atvērtu muti, nočukstēja: - Es domāju, ka es saprotu ...

Romašini nekustējās, un viņš turpināja:

- Nehumanoīds domāja psi "smaržu", personības "smaržu"! Galu galā viņš pats mani atrada šādā veidā, apmeklējot daudzas Zemes citos Zaros.

Otrais Romašins pakasīja pakausi un samiedza acis.

- Dieva vārds, saziņa ar šo jauno cilvēku man sagādā prieku. Mēs varam apgalvot, ka es neesmu veltīgi apmeklējis jūsu Zemi.

- Viņš ir sava tēva dēls, -  pasmaidīja Romašins-pirmais. - bet Ždanovs, kā saka, arī Āfrikā - Ždanovs.

- Žēl, ka mūsu Ždanovam nav tāda dēla mūsu pasaulē.

- Tāpēc, ka tāda sieva kā mūsu Ždanovam ir vienīgā pa visiem Zariem.

- Tev taisnība, tēlniek. Tagad izstrādāsim šī puiša ideju - kā atrast viņa tēvu Multiversā pēc viņa personības "smaržas".

- Kur kur? - Ivors saspringa. - Multiversā?

- Tā mēs saucam Lielo Visumu, kas sastāv no bezgalīga daudzuma burbuļu-Metauniversu, kas savukārt veido "krūmus" jeb Laika Fraktālus. Bet par to mēs parunāsim vēlāk.

Romašins otrais piecēlās.

- Paldies par informāciju, Ivor Ždanov. Man šķiet, ka drīz atkal redzēsimies.

- Bet jūs nepateicāt, kur un kāpēc aizgāja mans tēvs!

Romašins otrais paskatījās uz pirmo.

- Vai tu viņam iedosi paku? Manuprāt, viņš ir uzticams un prot turēt muti.

- Iedošu, - tēlnieks apsolīja.

Romašins otrais paklapēja Ivoram uz pleca, paspieda roku kabineta saimniekam.

- Atrodi visu, ko vari, par savu Polujanovu, mums ir vajadzīgs pilnīgs intensionāls. Es ar tevi sazināšos pats.

Kabineta durvis atvērās un aizvērās. Ivors un Romašins-pirmais palika vieni, skatoties uz durvīm. Tad Ivors teica:

- Vai viņš tiešām mēģinās atrast manu tēvu?

- Principā viņš meklēs savu Ždanovu, nevis tavu tēvu, bet šinī gadījumā liktenis visus Ždanovus apvieno. Ja atradīs vienu, arī pārējie tiks atrasti. Mans kvanks galu galā ir apņēmīgs cilvēks, ja viņš ko teica, tad arī izdarīs. Savā Zarā viņš tā arī palicis komisārs, nevis tā, kā es šeit.

Ivors samiedza acis.

- Man nez kāpēc šķiet, ka jūs arī tagad nodarbojaties ne tikai ar brīvo radošo mākslu. Mans tēvs kādreiz ierunājās par pretizlūkošanas sektoru UASS Pārvaldē. Vai jūs to nejauši nevadāt?

Romašins labsirdīgi iesmējās.

- Atkodi gan veco vīru, gaišreģi. Un, lai arī es nevadu pretizlūkošanas sektoru, man ir kaut kāda saistība ar to.

Paklusēja.

- Vienalga nesaprotu, kāpēc jūsu kvankam vajadzētu risināt mūsu problēmas. Nepietiek ar savām?

- Nu, viņiem mute pilna problēmu: hronospoguļi, noslēpumains Novērotājs, "velna bumbas", dziestošas zvaigznes, "guļošie džini" - nehumanoīdu roboti, kas spēj mainīt realitāti ... Un viņiem arī ir savs Ždanovs. Bet, pirmkārt, viņš arī ir pazudis, tāpat kā jūsu tēvs, un, otrkārt, viņu problēmas ir cieši saistītas ar mūsējām.

- Kā tas var būt?

Romašins pašķobīja lūpas, ar zināmām šaubām paskatījās uz viesi, paknibināja zodu.

- Domāju iedot tev izlasīt drošības analītiķu piezīmi iesniegtu Vispasaules Koordinācijas centrā. Tad sapratīsi visu.

- Varbūt vismaz dodiet mājienu, kas notiek?

- Varam dot arī mājienu. Īsāk sakot, notiek šādi tādi negadījumi. Vai  neesi interesējies par dažu negatīvu parādību statistiku Zemes mērogā?

- Nē, - Ivors neizpratnē papurināja galvu. - Neienāca prātā.

- Bet velti. Pretējā gadījumā būtu pamanījis dažas negatīvas tendences. Pēdējo divdesmit gadu laikā mūsu Zarā ir notikušas izmaiņas dažās fizikālajās konstantēs, kas savukārt ir izraisījušas izmaiņas cilvēces fiziskajās un psihiskajās kondīcijās.

- Par kādām konstantēm runājam?

- Pirmkārt, mainījusies elektrona masa - tā ir palielinājusies, lai arī nenozīmīgi - par trim desmitdaļām procenta. Plus, vakuuma efektīvā konstante, kas ir atbildīga par tā svārstībām, ir palielinājusies: to amplitūda ir palielinājusies, un frekvence ir samazinājusies, kas, savukārt, ietekmēja visu mūsu Zarā dzīvojošo būtņu labsajūtu. Piemēram, cilvēki arvien biežāk cieš no garīgām slimībām un mirst no smadzeņu asinsizplūdumiem, un šī tendence turpina attīstīties.

- Varbūt izmaiņām konstantēs ar to nav nekāda sakara?

- Mēs arī vēlējāmies tā domāt, bet eksperti uzminēja, ka jāveic slēgts situācijas pētījums par mirstības pieaugumu, un atrada tā cēloni. Vainīgi ir procesi, kurus minēju.

- Bet kā ekspertiem izdevās izmērīt elektrona masas pieaugumu? Galu galā tas notika vienlaikus visā mūsu Zarā? Mainījās ne tikai izmērāmo objektu parametri, bet arī paši instrumenti.

- Pareizi domā, kvistor ne velti esi mācījies kvantu fizikas un vēstures gudrības. Mēs paši arī nebūtu uzreiz noteikuši konstantu maiņu, ja kolēģi no kaimiņu Zara nebūtu mums palīdzējuši, piegādājot mums instrumentus, kas nav atkarīgi no mūsu vietējiem apstākļiem. Notiek vakuuma iešūpošana, bet tas nozīmē ...

- Ka iesāktā Spēle jau skārusi arī mūsu Zaru!

- Pilnīgi pareizi. Lai neitralizētu šo ietekmi, mēs nosūtījām jūsu tēva vadītu grupu uz apakšējiem Zariem.

- Jūs sūtījāt?

- Nē, protams, Fjodors Polujanovs komandēja visu sagatavošanās un palaišanas procesu.

- Kāpēc viņš tik dīvaini reaģēja uz tēva sūtņa parādīšanos?

- Izdomāsim. Nevienam ne vārda par mūsu sarunu.

- Pat mammai?

- Mamma strādā ar mani, viņai var. - Romašins pasmaidīja, pamanījis uz augšu palekušās sarunu partnera uzacis. - Viņa ir viena no tām retajām sievietēm, kas spēj apturēt pilnā sparā auļojošu zirgu,  ieiet degošā būdā, iestājas par sevi un glabāt noslēpumus. Centies nebūt atklāts ar komisāru vai labāk nesatikt vispār. Šī persona nepārprotami kaut ko slēpj no mums visiem, ir precīzi jānoskaidro, kāpēc un kāda iemesla dēļ.

- Es viņu labi nepazīstu.

- Mēs, iespējams, arī viņu nepazīstam pietiekami. Pēdējā spēlē viņš spēlēja ar mums ... - Romašins pārtrauca sevi, piecēlās. - Esi uzmanīgs, kvistor. Ja pamani kaut ko neparastu, mēģini sazināties.

Arī Ivors piecēlās, ar nožēlu domādams, ka nevēlas doties prom, paspieda Ignata roku, un viņu pavadīja līdz izejai no darbnīcas. Uz sliekšņa Ždanovs apstājās, pamāja ar galvu uz skulptūru rindām, no kurām lielākā daļa attēloja svešas būtnes.

- Vai šāda animācijas māksla jūs kompromitē?

Bijušais komisārs saprata.

- Gluži pretēji, neviens nepievērš uzmanību, visi manu hobiju uzskata par ekscentrisku. Ļoti ērta pozīcija.

No aiz Romašina muguras pēkšņi parādījās slaida, sīka meitene vieglā, figūru iekaujošā sarafānā. Viņa ļoti atgādināja Jasenu: tāds pats sejas ovāls, tās pašas plaši izvietotās iegarenās zaļās acis, tās pašas paceltās uzacis - ka Ivors šokā lūkojās uz viņu, aizmirstot pasveicināt.

- Iepazīsties, - pašķielēja uz viņu skulptors. - Mana meita Mirjama.

- Sveiki, - meitene pasmaidīja, ar smejošu, drošu skatienu paskatīdamās uz Ždanovu. - Es jūs varētu būt redzējusi agrāk?

- Tu redzēji viņa māti, - nomurmināja Ignats. - Viņa bija pie mums ciemos. Kaut kur iesi?

- Nu, man jāiet uz nodarbībām.

- Vai tev nav iebildumu, ja tevi pavadīs?

Mirjama acis vērtējoši pārslīdēja pār Ivora figūru, un viņš pirmo reizi mūžā nožēloja, ka nav atlēts.

- Ja tavs viesis nesteidzas ...

- Nesteidzos, - Ivors ātri sacīja.

- Tā jau pieņēmu, - Romašins pamāja ar galvu, slēpdams acīs jautras dzirksteles. - Varat paņemt manu flaitu. - Tēlnieks paskatījās uz Ždanovu. - Viņa mācās SEGU kvistorijas fakultātē, kuru tu esi jau pabeidzis.

- Tiešām? - Ivors pārsteigts paskatījās uz meiteni.

- Patiesi, - viņa iesmējās. - Pabeidzu ceturto kursu. Tad būs vasaras prakse kādā arheoloģiskajā ekspedīcijā, diplomdarbs un eksāmens. Nāc, citādi es nokavēšu kolokviju.

Mirjama satvēra Ivoru aiz rokas un ievilka viņu Romašina mājas pagalmā, kur Ignata personīgais aparāts jau bija gatavs lidojumam - piliena formas trīsvietīgs flaits “šampanieša putu” krāsā. Ignāts ar domīgu skatienu noskatījās uz viņiem un iegāja darbnīcā.

Bijušā komisāra ģimenei piederošā māja atradās Volokolamskas dabas rezervāta teritorijā, personu ar augstu sociālo statusu īpašumu zonā. Tā piederēja jau Ignata tēvam Filipam, bijušajam Zemes volejbola izlases spēlētājam, un pēc tam tās trenerim (Zarā, no kurienes pie Ignata ieradās viņa kvanks Romašins-divi, Filips Romašins bija taimfāga aparatūras konstruktors un pēc tam - drošības dienesta darbinieks un komisārs). Tā bija trīsstāvu kotedža, kas stilizēta kā veckrievu savrupmāja, ar augstiem divslīpiem jumtiem, izgriezumiem uz plātnēm un paneļiem, ar tornīšu kupoliem un augstu verandu. Romašina darbnīca mājai tika pievienota vēlāk, taču tādā pašā stilā un nesabojāja arhitektūras proporcijas.

Māja stāvēja pie nelielas upes starp citām ēkām, kas piederēja zinātnes, kultūras, mākslas un viratūras darbiniekiem [7], kā arī Maskavas noijona valdības augstākajām amatpersonām, un īpaši neizcēlās ar izmēru un formu estētiku. Šeit varēja redzēt daudz spēcīgākas un pārdomātākas struktūras, kuras radījusi celtnieku iztēle.

Pielidojot pie Romašinu mājas, Ivors apbrīnoja vasarnīcu formu, bet tagad, aizlidojis kopā ar tēlnieka meitu, viņš uzmeta tikai īsu skatienu uz tālo meža zaļumos iegrimušo pilsētu. Viņa uzmanību pilnībā piesaistīja Mirjama.

Minūti pēc satikšanās viņi jau pārgāja uz "tu" un pļāpāja par visu, kas ienāca prātā, atsauca atmiņā universitātes pasniedzējus, meklēja savstarpējus paziņas, runāja par savām kaislībām un vaļaspriekiem, jokoja, smējās, it kā visu mūžu būtu pazīstami un nepamanīja ka viņiem iztālēm sekoja balts galeons, nemanāms uz mākoņu fona.

Centrāleiropas Humanitārās universitātes ēka atradās Minskā, bijušajā Baltkrievijas galvaspilsētā, tagad - Belopoļskas noijona valdības centrā. Ātrāk turp nokļūt bija ar metro no Volokolamskas, taču jaunieši par to nedomāja, un lidojums ar flaitu ilga apmēram divdesmit minūtes, kamēr tas ātrgaitas mašīnu gaisa koridorā steidzās uz dienvidrietumiem.

Atvadījās uz viena no universitātes torņa jumta, vienojoties tikties vakarā. Ivors gribēja lasīt Mirjamai tikko izveidotos pantus, bet tā vietā pateica kā kaut ko ļoti svarīgu:

- Tu nemaz nezini, cik ļoti līdzinies manai mātei!

Meitene iesmējās, izlecot no flaita kabīnes.

- Tāpēc, ka mana mamma ir no tā paša ģimenes klana no kura arī tavējā. Viņu sauc Jarina, tēvs apmeklēja viņas pasauli - Gezemu, iemīlējās un atveda viņu šurp, uz Zemi. Par to mēs vēl parunāsim vēlāk.

Aizskrēja.

Bet viņš palika sēžot pilota kabīnē ar neizmērojama pārsteiguma sajūtu, apdullināts, sajūsmināts, vēl līdz galam neticot laimei satikt meiteni, kuru viņš bija gaidījis un kurai ilgu laiku bija veltījis daudzus dzejoļus. Albīna Javorskaja izbalēja fonā un pazuda, pārvēršoties par simbolu.

Ivors pacēla acis uz debesīm un skaļi teica:

Nav garāmgājēju, bet pašu pirmo

Redzēšu tevi, man nebūs ilgi jāiet.

Un tikšanās notiks.

Es tam tik ļoti ticu

ka tā nevar

nenotikt! ..

Šīs rindas bija rakstītas jau sen, bet tagad šķita pravietiskas.

5. nodaļa

Divas dienas Ivors nodzīvoja kā pa miglu, atrodoties iepazīšanās ar Romašina meitu un ar viņu pavadītā vakara iespaidā. Nez kāpēc dzejoļi nesanāca, kaut arī dvēsele ilgojās pēc dažiem brīnišķīgiem atklājumiem un gaidīja jaunas tikšanās ar meiteni, kura izrādījās tāla mātes radiniece. Tikai otrajā dienā pēc vakara tikšanās ar Mirjamu Ivors uzrakstīja dažas rindas:

Kas tas bija? Vai maldi

No Mēness burvestības mirušajā pusnakts stundā?

Vai īslaicīgs atklāsmes mirklis,

Kas mums atklāj vairāk noslēpumu

Nekā senās mācības? ..

Deviņpadsmitā maija vakarā neizturēja un piezvanīja viņai, nezinot, kā viņa reaģēs uz zvanu. Tomēr meitene izskatījās normāli un ar bērnišķīgu vieglumu piedāvāja pievienoties viņas kompānijai.

Ivoram jau bija vientulības pieredze draugu kompānijā, tāpēc viņš nepiekrita uzreiz, domājot, ka, ja viņš izrādīsies neiederīgs arī Mirjamas kompānijā, tad tā jau ir diagnoze. Bet viņš neatteicās tikties atsaucoties uz to, ka nepazīst meitenes draugus.

Par laimi, viņa bailes bija veltas.

Mirjamas kompānijā bija divi puiši un trīs meitenes, kas gatavojās spēlēt tenisu Austrālijas sporta kompleksa laukumos Maalu. Ivors labi spēlēja tenisu, un viņam nebija jākaunas par savu sporta neatbilstību. Kopā ar Mirjamu viņš uzvarēja divos mačos, pēc kuriem beidzot pilnībā noskaņoja sev par labu meitenes draugus un pārstāja justies lieks.

Izspēlējušies līdz apnikumam, kompānija nomazgājās dušā, izpeldējās baseinā ar tīru jūras ūdeni un vakaru pavadīja Maalu Rok bungalo bārā okeāna krastā. Šeit apmeklētājus apkalpoja reāli cilvēki, uzstājās dzīvi mūziķi un vietējie dziedātāji, te bija skaļi un jautri. Ivors pirmo reizi mūžā pagaršoja Austrālijas virtuvi un ēda eksotiskus augļu salātus no grinadillas jeb “kaislības augļiem”, kā viņu sauca, čaiota un barbakarra. Viņam garšoja pirmais, otrais - ne īpaši; trešais - nemaz.

Tad viņi pastaigājās pa rupjām baltajām smiltīm okeāna piekrastē, lūkojoties uz no iekšienes mirdzošajiem viļņiem, dziedāja, lasīja dzeju, ar interesi skatījās uz tumsā kvēlojošu bugbrabusu plantāciju - lidojošām burbuļu sūnām, kas atvestas no vienas no Vedēja Alfa planētām. Sūnas salipa veidojot dīvainās režģotas pilīs, kas atgādināja mākslas arhitektūras struktūras, un varēja saprast tālizlūkus, kuri uzdūrušies šai dzīvības formai, uzskatīja to par saprāta darbības pēdām.

Vēlā vakarā pēc vietējā laika kompānija sadalījās pāros, un kaut kā pats par sevi gadījās, ka Ivors palika kopā ar Mirjamu. Meitene apklusa, skatoties uz izkaisītajām zvaigznēm, kas kvēloja caur reklāmas un vieglas mūzikas plūsmu plīvuru; viņi stāvēja uz klints, kas pārkārusies virs ūdens.

- Vai tu vēlētos apceļot Visumu? - atskanēja viņas klusā maigā balss.

Ivors, sajūtot elkoni, bet neuzdrošinoties apskaut, neatbildēja uzreiz, mentāli savelkot dzejas rindas, kas dzima viņa noskaņojumā:

- Apmeklēju mūsu nometnes pie citām zvaigznēm. Kopā ar savu tēvu.

- Es domāju - Lielo Visumu.

- Laiku Koku?

- Pastāv hipotēze, ka Laiku Koks Visumā nav viens. Vai tad tu neklausījies vēstures variantu kursu?

- Klausījos un dzirdēju hipotēzi.

- Tā gribētos apskatīt citu Zaru Zemes!

Ivors pasmaidīja.

- Pazīstu šo sajūtu. Droši vien par to sapņo visi, kas ir studējuši kvistoriju. Diemžēl Stumbrs ir bloķēts, un tajā nav iespējams iekļūt.

- Bet tavs tēvs tur kaut kā iekļuva? - teica meitene.

- Kā tu zini?

Viņa pārsteigta paskatījās.

- Tu taču pats teici. Jā, un pie mums atnākušais tēta kvans ieradās šeit no sava Zara caur Stumru.

- Ne obligāti, viņš varēja izmantot transgressu.

- Nē, nevarēja, transgress, ja atceries Spēļu tehnoloģiju kursu, ir sistēma kas paredzēta Tiesnešu personālam, nevis vienkāršiem cilvēkiem.

- Mans tēvs brīvi izmantoja transgressu.

- Tāpēc, ka viņš bija Spēles dalībnieks un potenciālais Spēlētājs.

- Labi, nestrīdēsimies. Nez kāpēc es esmu pārliecināts, ka transress tomēr atvērts visiem, mēs vienkārši nezinām tā izsaukuma kodu. Starp citu, lai iekļūtu Stumbrā, kuru nobloķējis bijušais tiesu Izpildītājs ...

- Vai tu zini, kas viņš bija? - meitene pārtrauca Ivoru.

- Tēvs teica, ka tas bijis Igors Maričs. Tātad, lai nokļūtu bloķētajā Stumbrā, mums ir nepieciešams drimmers.

- Tātad tavam tēvam tas ir.

- Ja manam tēvam būtu drimmers, viņš nelūgtu palīdzību. Mums jānoskaidro, pie kā tas palika uz Zemes, un jānodod tēvam.

- Bet ko, tā ir doma, - Mirjama iedegās. - Man ir aizdomas, ka tas ir pie komisāra.

- Kāpēc Polujanovs līdz šim nav palīdzējis manam tēvam?

- Tāpēc, ka nav ieinteresēts. Nav brīnums, ka viņš iztaujāja par tavu sarunu ar kurjeru un piedraudēja skenēt tev atmiņu. Un vispār es uzskatu, ka šī persona kaut ko slēpj un pat, iespējams, jau spēlē pie viena no jaunajiem Spēlētājiem.

Ivors neizpratnē paskatījās uz meitenes profilu, kura bija izteikusi to, kas arī viņu mocīja.

- Tad mums jāaprunājas ar tavu tēvu un jāpadalās mūsu secinājumos.

- Kāpēc dalīties? Mēs paši visu uzzināsim un izdarīsim. Tu nepazīsti manu tēti: viņš nelaidīs mūs ne kilometra attālumā pie Stumbra, ne vispār pie šīs problēmas. Rīkosimies paši.

- Bet kaut kā tas nav sevišķi pareizi ... - Ivors nomurmināja.

Mirjama pagriezās pret viņu, viņas uzacis izlēmīgi salocījās.

- Tu gribi vai negribi palīdzēt savam tēvam?

- Gribu.

- Tad atmet visas šaubas! Es centīšos uzzināt drimmera atrašanās vietu pa saviem kanāliem, tu - pa savējiem. Tiklīdz to dabūsim, sāksim rīkoties. Bet tagad ierosinu paskatīties uz  Stumbru.

- Varētu padomāt, ka neesi to redzējusi.

- Naktī tas ir skaistāks un noslēpumaināks.

- Mūs nelaidīs ne tuvu.

- Man ir tēva caurlaide.

Ivors neviļus pasmaidīja.

- Nebiju domājis, ka esi tik apņēmīga.

- Bet es nebiju domājusi, ka esi tāds neizlēmīgs, - Mirjama kļuva dusmīga. - Lidosim uz metro. Satvēra viņa roku. - Būs jāuzņemas pār tevi šefību un jāizved  cilvēkos. Vai mēs esam kvistori, vai neesam? Vai mēs spējam aizstāt vectēvus un tēvus vai nē?

- Spējam, - Ivors ar nopūtu atbildēja.

Pēc minūtes viņi iesēdās taksometrā, kas jauniešus aizveda uz Maalu metro staciju, pēc tam Brjanskā atrada brīvu flaitu un devās uz divus kilometrus augsto hronourbja kolonnu, kas atradās netālu no mazās Žukovkas vecpilsētas.

Reiz Stumbrs izskatījās kā melns dadžu krūms, pārstāvot savā starpā saaugušu telpu konglomerātu ar dažādām īpašībām. Bet pirms divdesmit gadiem tas pēkšņi zaudēja dadža formu, un tagad no attāluma šķita kvēlojošs, gluds un balts minarets, kura augšdaļa izšķīda izgaismotajā debesu plīvurā. Tuvumā tas izauga par rievotu, porainu kalnu, kas bija jūtami masīvs un smags, izraisot trauksmi un diskomfortu. Turklāt šo mākslīgo kalnu ieskāva ieliekta, caurspīdīga enerģijas atstarotāju siena un rinda ar ragainiem ziloņiem līdzīgiem hronostabilizatoru blāķiem, kas pastiprina satraukto gaidu efektu.

Tomēr flaits ar jauniešiem netika pielaists tuvāk par trim kilometriem. Tiklīdz tas sasniedza Žukovkas nomali, aparāta priekšā gaisā uzplaiksnīja sarkans uzraksts: “Uzmanību! Aizliegtā zona! Ieeja bez caurlaides aizliegta!" Tad no enerģijas atstarotāja sienas izšāva oranžas gaismas stars un flaita deguna priekšā iekrāsojās mirdzošs režģis, kas aeronavigācijas inspekcijas valodā nozīmēja: "Nekavējoties apstāties!"

Uz kiberpilota paneļa uzmirgoja dzeltena izsaukuma zīme. Ivors apstādināja flaitu, ieslēdza uztvērēju.

- Borts nulle-nulle-seši, - pilota kabīnē atskanēja asa neapmierināta balss. - Atgriezties. Trīs kilometru rādiusā zona ir slēgta visiem transporta veidiem.

- Man ir drošības dienesta izsniegta caurlaide ar sarkano svītru, - Mirjama atbildēja. - Numurs simts vienpadsmit divi simti.

Īsa pauze. Tad tā pati balss teica:

- Šīs sērijas caurlaides vairs nav derīgas. Nekavējoties atstājiet aizliegto zonu!

- Kā nederīgas?! - sašuta meitene. - Ši caurlaide ir mana ...-  Viņa iekoda mēlē.

No tumsas flaita priekšā parādījās trīsstūrveida plēsonīga izskata kogga kontūra ar zilām gaisa inspekcijas bākugunīm.

Ivors satraucās, deva komandu kibam, un flaits atkāpās, attālinoties no baltā porcelāna Stumbra torņa. Gaisa patruļas koggs modri pavadīja to, līdz izlidoja no aizliegtās zonas, tad pazuda.

- Neko nesaprotu! - Mirjama aizkaitināta teica. - Mans tēvs ne vienu reizi vien izmantoja šo caurlaidi.

- Tātad kaut kas noticis, - Ivors paraustīja plecus. - Kodi, signāli ir nomainījušies, administrācija ir mainījusi piekļuvi. Maz kas vēl? Varbūt pie vainas ir nehumanoīdu speisera parādīšanās. Ja tā, tad mēs nemaz nevarēsim pat tuvoties Stumbram.

- Kaut ko jau izdomāsim. Mirjama atskatījās. - hronourbis uz mani iedarbojas kā sarkana lupata uz bulli. Tā gribas paklīst pa tā gaiteņiem, apmeklēt citus Zarus, satikt citus kvankus ...

Ivors neko neatbildēja, lai gan arī viņam reizēm radās  tāda pati vēlme. Pašas no sevis izveidojās rindas:

Tur sava pasaule.

Tā ir gan sarežģīta, reizēm vienkārša.

Tā skaista savā virtualitātē.

Hei, tu tur augšā!

Palīdzi,

Sniedziet atbildi uz jautājumu:

Kas gaida ārpus realitātes?

Viņš tās lēnām noskaitīja skaļi.

Mirjama sastinga, skatīdamās uz ceļabiedra seju, kuru reklāmas zibšņi izrāva no tumsas, ar dīvainu neticības un apbrīnas izteiksmi domīgi teica:

-  Tu tiešām esi dzejnieks, Ždanov. Bet sākumā es biju visai skeptiska par tavu talantu. Piedod, labi? Noskaiti vēl kaut ko citu. Tomēr, - viņa atcerējās, kur atrodas, - mums vēl būs laiks.  Steigsimies mājās, no rīta kārtosim  neatliekamās lietas. Laiks negaida.

Ivors viņai pilnībā piekrita, lai gan lidot mājās nebija vēlēšanās. Gribējās turpināt vakaru un vēl ilgi, ilgi būt kopā ar Romašina meitu ...

* * *

Mamma neatbalstīja Mirjamas ideju ar drimmera palīdzību slepeni iekļūt Stumbrā un doties tēva meklējumos. Bet Ivors no viņas arī nekādu citu reakciju negaidīja. Ideja viņu jau bija piesaistījusi, bet atkāpties, ļauties grūtībām, viņam nepatika tāpēc viņš nesāka strīdēties ar māti, bet vienkārši izlikās, ka argumenti viņu pilnīgi pārliecinājuši.

Pārdomājot problēmu, kā nokļūt hronourbja ēkā, Ivors saprata, ka viņam nav īpašu iespēju iegūt drimmeri. Vienīgais veids, kā sasniegt šo mērķi, bija tieši palūgt komisāram uz brīdi aizdot viņam gar-zobenu (tā sapņotāju sauca viņa mātes tautieši). Bet Polujanova reakciju nebija grūti iedomāties, tiešais ceļš noveda strupceļā, un jaunais kvistors nolēma pagaidām nelauzīt galvu par drimmera iegūšanas problēmu. Bija vērts mēģināt iekļūt Stumbrā citā veidā, bet tad bija nepieciešams rūpīgi izpētīt Zlatkova hronourbšanas teoriju un atcerēties tās tehnisko iemiesojumu Stumbra konstrukcijā.

Visu divdesmit pirmā maija dienu Ivors nosēdēja mājās, pieslēdzies universitātes inkam, aplūkojot Evereta “brieža ragus” un Zlatkova “fraktālo papardi”, un mēģināja atrast atbildi uz jautājumu: kur bija kļūdījies, ievērojamais Laiku Koka metateorijas radītājs, kurš bija Tiesnesis iepriekšējā Spēlē, un kāpēc viņš ticis atbrīvots no šī pienākuma.

Ivors pilnībā izprata “brieža ragus”: tie grafiski izskaidroja senā zinātnieka Hjū Everetta-trešā ideju, kurš divdesmitā gadsimta piecdesmit septītajā gadā izklāstīja Visuma daudzvektoru zarošanās teoriju kā pasaules varbūtības mainīguma realizācijas sekas.

Bet Zlatkova "fraktālo papardi" ar Stumbra trajektoriju katrs uztvēra savā veidā, un izskaidrot hronourbja ietekmi uz Laiku koku viņiem nebija viegli.

Tā kā paskaidroja teoriju universitātes profesori, Stumbrs ierobežoja alternatīvo kopiju skaitu savos izejas punktos, it kā nomācot metauniversu attīstību, sašaurinot Koka daudzveidīgo realizācijas iespēju spektru, bet uzsākot citu procesu - maz ticamu un pilnīgi neticamu matērijas stāvokļu Koka dzimšanu. Piemēram, šādos metauniversumos nepārejošās attiecības kļuva vienādas, kurās vienlaikus divi savstarpēji izslēdzoši notikumi klusi pastāvēja blakus (vai "viens otra iekšienē"), neanihilējot, radot dīvainas "virtuālo nesaskaņu pasaules-spokus" un paradoksālu metriku pasaules (piemēram, tādas, kur paralēlas līnijas vienlaicīgi ir perpendikulāras). Ne visiem izdevās iedomāties šādus stāvokļus, pat Ivors ar savu labi attīstīto dzejnieka iztēli, bet viņš to nemēģināja darīt īpaši, bet toties pārliecinājās, ka Stumbrs kļuvis par sava veida reālo stāvokļu ierobežotāju un cilvēku novērošanai nepieejamu pasaulju detonatoru, kur principā kļuva iespējams neiespējamais. Šīs pieejas ietvaros kļuva iespējami "absolūti neticami" (šis termins piederēja Zlatkovam) un "nepieejamas pilnības fizikas" (Ivora tēva termins) esamība.

Galu galā Ivoram apnika mēģināt analizēt hronourbi izveidojušā zinātnieka secinājumus (kad viņš vēl tikai studēja, šie secinājumi šķita interesanti), un sāka cītīgi meklēt struktūras vājās vietas, caur kurām bija iespējams nokļūt kādā no hronomembrānām. Savulaik viņa attieksme pret hronourbja konstrukciju uzbūves izpēti bija visai vienaldzīga, lai gan eksāmenu par hronoiekārtu izgatavošanu viņš nokārtoja ar izcilām atzīmēm. Tagad bija nepieciešams steidzami apgūt neizpētīto.

Tomēr viņam nebija ļauts iedziļināties Stumbra konstrukcijas izpētē. Tiklīdz viņam izdevās uzzināt, ka Stumbram ir trīsdesmit drošības zonas (moduļi brīvi no hrononoslīdēšanas) un tikai trīs ieejas-tamburi, robots informēja saimnieku, ka pie viņa ieradies viesis.

T-kreklā un šortos tērptais Ivors atvēra durvis un apstulba.

Viesis izrādījās satriecoši skaista jauna sieviete, ģērbusies atbilstoši "pareonet" modei: šķita, ka viņai ir kleita, un tajā pašā laikā, šķiet, tās nebija, un cauri nevainojamu formu un līniju ķermenim klīda zaigojošas perforācijas un miglaini caurspīdīgi virpuļi, kas bieži pavērās uz dažiem mirkļiem, parādot vietas, kuras uzskatāmas par intīmām. Viņas mati bija rudi, ar mirdzošiem galiem, acis spilgti dzeltenas, ar vilci, lūpas dažreiz kļuva tumšākas līdz melnām, lai pēc tam sakarsētos līdz sarkanam mirdzumam. Rokās svešiniece turēja nenoteiktas formas somiņu, arī līdzīgu burbuļojošam mākonim.

Visas meitenes, kuras Ivors zināja, protams, sekoja modei un nēsāja unikus vai kleitas saskaņā ar pasaulē vadošo modeļu aģentūru ieteikumiem, kā arī neaizmirsa par jaunākajām tendencēm grima un makiāža ķermeņa kopšanas jomā, taču Ždanova viešņa bija izaicinoši moderna! Papildus visam pa ķermeņa ādu klejoja erotisko ainu zirnekļtīkli, ausis vai nu pagarinājās līdz pleciem, vai arī vispār pazuda, nagi “iekrita” sevī, pārvēršoties mikroviteiros - trīsdimensiju attēlos, smaržu kombinācijas reibina sarunu biedra galvu un viss kostīms, kas pārsvarā bija psi ģenerators-uzbudinātājs, radīja gandrīz neatvairāmu sievietes-vampa šarmu, kura solīja neizskaidrojamu baudu.

- Vai jūs ilgi turēsiet mani uz sliekšņa? - debesu radība koķeti pasmaidīja.

Ivors attapās un norija siekalas.

- Jūs pie manis?

Viešņa iesmējās.

- Ja jūs esat Ivors Ždanovs, tad pie jums.

Ivors atkāpās.

- Lūdzu, ienāciet. Atvainojiet, es nevienu negaidīju, tāpēc šādā izskatā ... tūlīt pārģērbšos.

- Nenervozējiet, es ne uz ilgu laiku, un turklāt es diezgan labi redzu infrasarkano staru diapazonā, tāpēc jums nevajadzētu mēģināt izskatīties labāk nekā jūs esat natūrā [8].

Nosarkstot, Ivors ieveda dāmu viesistabā, kuras interjeru makkaloa stilā nebija mainījis vismaz divus mēnešus, un piedāvāja justies kā mājās, kamēr viņš nomainīs apģērbu.

- Ko jūs dzersiet? Viņš jautāja pēc minūtes, parādoties treniņtērpā. - Tēju, kafiju, toniku? Vai varbūt vīnu?

- Paldies, man negaršo jūsu Zara dzērieni, - svešiniece vienaldzīgi attrauca, bez īpašas ziņkārības, aplūkojot makkaloa piederumus: nišas, figūriņas, paklājus, maģiski izrotātus trauciņus, greznus pītus krēslus un atzveltnes krēslus.

Pēkšņi attapies Ivors nodrebēja.

- Kas jūs esat?!

- Jūs pareizi uzminējāt, - viešņa pasmīnēja un apsēdās atzveltnes krēslā blakus salmu un niedru austai divmetrīgai žiharas statujai. - Es neesmu no jūsu Zara un ierados šeit tikai tāpēc, lai satiktos ar jums.

- Kas jūs esat? - Ivors atkārtoja jautājumu.

- Es esmu Spēlētāja kurjers, jūs varat mani saukt par "hronokurjeru".

- Jūs ... neizskaties pēc ...

- Sievietes?

Viešņas zeltainās acis iemirdzējās, aicinoši atvērās sarkanās lūpas, rokas pastiepās pretī Ivoram, tā ka viņš neviļus spēra soli pretim, bet viņas acis pēkšņi kļuva ledainas, un Ždanovs atjēdzies atkāpās. Svešiniece iesmējās.

- Kontaktam nav nozīmes, kas es esmu jūsu izpratnē - vīrietis vai sieviete. Pieņemsim, ka manī ir pietiekami daudz viena un otra, kaut arī ne seksuāli. Un jūs esat lielisks, ja jau to sajutāt. Bet es tēlošu vīrieti, ja jums tā būs vieglāk,...

- Nē, nē, nav obligāti, - Ivors steidzīgi sacīja. Pielika pūles, un viešņas burvestības izkliedējās. Tad apsēdās pretējā krēslā un jau nepiespiestāk sacīja:

- Es gribēju jautāt par vārdu. Kā man jūs saukt?

- Sauciet mani par Tiruvilejadala.

- Kāpēc Spēlētāja kurjers ieinteresējies par manu pieticīgo personu? Esmu tikko pabeidzis universitāti un vēl neko neesmu sa...

- Jūsu zināšanu līmenim nav nozīmes, galvenais ir personības līmenis. Jūs esat tiesu Izpildītāja dēls ar Spēlētāja potenci. Pagaidām ar to pietiek.

- Es ... izpildītāja dēls?

- Cilvēks-spektrs Pāvels Ždanovs kā kvanku saime pēdējā Spēlē, kaut arī neapzināti, spēlēja tiesu izpildītāja palīga lomu. Jūs tiekat uzaicināts kļūt par jaunā Spēlētāja emisāru jaunajā Spēlē.

- Bet kāpēc tad es? - Ivors samulsa. - Savā dzīvē neko īpašu neesmu izdarījis. Turklāt es neesmu specvienību profesionālis.

- Mums ir pietiekami daudz specvienību profesionāļu, - Tiruvilejadala iesmējās. - Nepietiek gudru individuālu izpildītāju ar lielu psi rezervi un iekšēju brīvību.

- Vai jūs domājat, ka esmu cilvēks ar lielu ... ē-e ... psi-rezervi? Ivors pavīpsnāja.

- Mēs nedomājam, bet zinām. Mūsu novērotāji parasti nekļūdās, un viņi jums seko praktiski kopš jūsu dzimšanas brīža.

Ivors neticīgi samiedza acis.

- Priekš kam?

- Parastā potenciāli spēcīgu personību novērošanas prakse. Es jau teicu: jūs esat dēls tiesu izpildītājam un volhva meitai no planētas Gezema, kurai piemīt zinātājas spējas, un līdz ar to viņu paranormālo iespēju pēctecis.

- Bet es neko tādu ... - Ivors pakustinājar pirkstus: - neprotu!

- Psi rezerve dažkārt pamostas vēlu. Tomēr jūs jau parādāt dažas spējas, pārējās parādīsies īstajā laikā un īstajā vietā.

- Kādas vēl spējas?

- Ne jau visi kļūst par dzejniekiem jūsu pasaulē. Tas ir ieguldījums. Bet mēs esam atkāpušies no tēmas. Vai jūs piekrītat izkļūt no ikdienas dzīves straumes un nogriezties uz ceļa, kas vedīs uz absolūtu varu?

Ivors pasmīnēja, un saņēma asu psi pļauku sejā - Spēlētāja kurjera zelta acu skatienu, - instinktīvi nobloķēja sevi ar caurspīdīgu gribas vairogu (uzreiz kļuva vieglāk) un murmināja:

- Man nevajag nekādu varu.

- Vara vajadzīga visiem! Tiruvilejadala paziņoja ar nicinošu pārliecību. - Tā ir vienīgā substance visā Laiku Kokā, kas piešķir Spēlei, Spēlētājiem un pašam Kokam jēgu, veicinot radošo spēku un augstāku harmoniju izpausmi.

- Ja karu starp Spēlētājiem sauc par augstāko harmoniju ...

- Spēli par karu saucat jūs, cilvēki. Patiesībā tā palīdz Kokam izpausties visos laiku un Visumu variantos un kombinācijās.

- Nu, nezinu ... varbūt ... nedomāju ...

- Un jūs neinteresē to pieredzēt savām acīm? Pamodināt savas spējas un redzēt kaut ko tādu, ko neviens no jūsu tautiešiem nekad neredzēs?

- Kāpēc tad ne - interesanti...

- Tad, kur problēma? Bezgalīgi daudzās pasaulēs pastāvēšanas apstākļi ir tādi, ka cilvēkiem nav ne vārdu, lai tos aprakstītu, ne fantāzijas, lai iztēlotos domās. Bet tas viss kļūs pieejams jums!

- Es… baidos, - Ivors nevainīgi atzina.

Tiruvilejadals vai ...dala, bet varbūt ...dalo iesmējās.

- Mēs palīdzēsim jums atbrīvoties no šīm bailēm. Tātad - vai jūs piekrītat?

Jaunais vīrietis spītīgi sarauca uzacis.

- Es vēl neesmu pieņēmis lēmumu. Man jādomā.

- Labi, padomājiet. - viešņa piecēlās, vilinoši pašūpodama gurnus. - Ne kā vervēšanas metodi, bet kā dāvanu es varu piedāvāt seksuālu spēli. Esmu pārliecināta, ka gūsiet patiesu baudu!

- Nešaubos, - Ivors drūmi attrauca, dvēselē nomācot vēlmi satvert sievieti rokās un iemest viņu gultā.

Spēlētāja kurjera uzacis saviļņojās, viņa uzmeta skatienu dzīvokļa saimniekam un devās uz izeju. Jau uz gaisa ceļa, kas ved uz citām mājas apdzīvojamām vienībām, viņa apstājās un atskatījās.

- Par mūsu sarunu labāk nevienam nestāstīt. Lēmumu jāpieņem jums personīgi. Pretējā gadījumā jums būs jāiztīra atmiņa.

No kaimiņos esošās “vīnogu” dzīvojamās mājas parādījās piliena formas pinass, pie rudmatainās skaistules nobremzēja un aiznesa viņu debesīs. Ivors kādu brīdi pastāvēja, ar domīgu skatienu sekojot ierīcei, salīgi nodrebināja plecus un, zem deguna murminādams, steidzās atpakaļ mājā:

- Vēl viens draud skenēt atmiņu ... vai tik tēvocis Fedja Polujanovs nestrādā vienā komandā ar šo Tiruviru... vai kā tur viņu ...iadale... madāmu?..

Savā kabinetā Ivors apsēdās datorzonas kokona krēslā un piezvanīja Mirjamai. Bija pienācis laiks atzīt, ka viņš nav izdomājis veidu, kā iegūt drimmeri, un nezina, kā nepamanīts iekļūt Stumbrā.

6. nodaļa

Ciemoties pie Romašiniem, Ivors tagad ieradās kā savās mājās, lai gan vienmēr ar satraukumu gaidīja tikšanos ar Ignatu, no kura viņš ne nu gluži baidījās, bet piesargājās un ļoti cienīja. Ja Romašina nebija, jaunietis piedzīvoja atvieglojumu un vienlaikus vainas apziņu, kas tūlīt pazuda, uzliesmojot Mirjamas enerģijai. Šādos brīžos viņš ilgi domāja par meitenes tēva darbiem, tostarp trīsdimensiju gleznām (galvenokārt citu planētu ainavām), un nožēloja, ka nav dzimis mākslinieks.

Tā tas bija arī šoreiz, kad nākamajā rītā pēc tikšanās ar Spēlētāja kurjeru viņš ieradās pie Mirjamas, lai apspriestu turpmāko rīcības programmu.

Arī Romašina meitai neizdevās atrast nepilnību Stumbrā, lai apietu visus hronourbja sargus, un viņas ekstravagantais plāns neatšķīrās no Ivora trakās idejas - piespiest Fjodoru Polujanovu pie sienas, piespiest viņu pastāstīt visu par Ždanova vecākā komandas nosūtīšanu uz Stumbru un atdot drimmeri.

Kopā pasmējušies par savām idejām, jaunieši sadrūvējās, tad viņi tomēr izgāja  no darbnīcas uz dzīvojamās mājas bloku, apsēdās pie informatora un sāka apspriest veidus, kā iekļūt Stumbrā, izmantojot pilnu hronourbja aprakstu, kas bija pieejams tikai drošības spēku darbiniekiem.

Viņiem paveicās: apraksts bija noglabāts Mirjamas tēva, kuram bija piekļuve daudziem dienesta slepenajiem failiem, inka atmiņā.

Ivors vēl nevienam, arī Mirjamai, nebija stāstījis par piedāvājumu, ko viņam izteica Spēlētāja Tiruvilejada kurjers (neiedomājās muļķis pajautāt, kas ir šis Spēlētājs, no kura Laika Zara un kādi viņa centieni),  bet par sevi atgādināja pati kurjere, un Ždanovam, gribot negribot, nācās meitenei pastāstīt visu. Tāpēc, ka Tiruvilejadala piezvanīja tieši tajā brīdī, kad Ivors un Mirjama pētīja inka iedoto Stumbra griezuma attēlu.

Ivors pacēla roku ar video aproci pie acīm, un virs matēta melna kvadrāta izvērsās niecīgs pārraides apjoms: Spēlētāja vervētājas sarkanmatainā galva palūkojās uz Ždanovu.

- Vai esat pieņēmis lēmumu, Ždanova kungs?

- Vēl ne, - pārsteigts sacīja Ivors.

-  Baidos, ka jūs pārvērtējat savu nozīmi. - Skaistule Tiruvilejadal pārvērtās par vīrieti ar putna seju. - Piezvanīšu vēl rīt. tad palūgšu, atbildēt ar jā vai nē.

- Es nepārvērtēju savu nozīmi, - Ivors sadusmojās, - bet man nepatīk, kad izdara spiedienu uz psihi!

- Tas vēl nav nekāds spiediens, - Tiruvilejadals burvīgi pasmaidīja, un pārraides apjoms, saritinājies starā, nodzisa.

- Kas tas bija? - Mirjama šaubīgi paskatījās uz Ivora sadrūmušo seju. - Un ko viņa no tevis gribēja?

Ivors pārlaida roku pār vaigu, nedaudz pavilcinājās un pastāstīja meitenei par savu tikšanos ar Spēlētāja kurjeru.

- Cik interesanti! Mirjama iesaucās, kad viņš pabeidza. - Vai tiešām atteiksies?

- Tu nesaproti, - Ivors drūmi sacīja. - Viņa nepateica, kura Spēlētāja pusē man tika piedāvāts spēlēt. Un ja nu tā, kurš atvēzējies pret mūsu Zaru, lai to "nogrieztu"?

Priecīgais pārsteigums Mirjamas sejā nomainījās uz pārdomām.

- Tev taisnība, es nepadomāju. Tāpēc pajautā viņai, kad viņa zvanīs nākamreiz.

- Maz ticams, ka viņa pateiks patiesību. Vēsture māca, ka vervētāji parasti nav godīgi un skrupulozi. Varbūt ir vērts pakonsultēties ar tavu tēvu?

- Protams, - meitene viņu labprāt atbalstīja, - viņš neatteiks un nekad nekļūdās. Tikai nepastāsti viņam par mūsu plāniem. Bet kamēr viņa nav, izdomāsim, kas mums vajadzīgs pārgājienam.

- Tu vēlies iet ... kopā ar mani?

- Vai tev vajag kādu citu? - Mirjama ar satriecošu nevainību vaicāja, izliekdama uzaci. - Atceries savus vecākus, kuri piedzīvoja daudzas nepatikšanas, bet nekādā gadījumā nešķīrās. Atceries hronoceļotājus no apakšējā Zara - Ivanu Kostrovu un Taju Bilinkinu. Viņi ilgi kopā ceļoja pa Stumbru.

- Nu nav man iebildumu, - Ivors nomurmināja, atdodot iniciatīvu meitenei. - Es tikai aprēķinu, vai mums izdosies ... Es neesmu izdzīvošanas profesionālis ... bet ar specvienības grupu būtu vieglāk sasniegt mērķi ...

- Tu esi slēpts paranorms, tikai vēl to nezini. Pretējā gadījumā tev nebūtu piedāvāts pievienoties Spēlei. Un profesionāļi, kas izdzīvo ekstremālos apstākļos, un tuvcīņas meistari par tādiem nepiedzimst, bet kļūst. Iemācīsies. Es tevi iemācīšu. Tēvs mani apmāca kopš bērnības. Piekrīti?

- Nu kur es likšos? - Ivors neviļus pasmaidīja.

- Tad mēs turpinām sagatavošanos. Es uzskatu, ka vispirms mums ir vajadzīgs drimmers. Par to parunāsim vēlāk. Tad mums būs nepieciešams psi-vellinga aprīkojums, lai identificētu tava tēva identitāti un meklēšanas virzienu. Tas, iespējams, ir pieejams lielākajās medicīniskajās psihiatrijas klīnikās un UASS Medicīnas Centrā. Domāju, ka mēs varēsim dabūt portatīvo eksemplāru. Turklāt saziņai mums būs nepieciešamas tranš-rācijas, kokosu tipa uniki, ieroči, NZ un pāris vitsu. Kas vēl?

Ivors pašūpoja galvu un pasmīkņāja.

- Nu gan atvēzējies! Kas gan mums to visu dos par velti?

- Bet mēs nevienam arī neprasīsim. Velingeru pacentīsimies dabūt Pārvaldes centrā, kur man ir paziņa. Turklāt es zinu SB rezerves bāzes Venēras bunkura kodu, kas tika izmantots pēdējā Spēlē, un tur arī paņemsim visu nepieciešamo.

- Vai nu bāze netiek apsargāta? Un kā tad tu zini piekļuves kodu?

- Es tak tev stāstu: šī bāze palika vēl no pēdējās Spēles, tā ir slepena, un tika gatavota kā paslēptuve drošības darbiniekiem, kuri karoja ar "hronoķirurgu" emisāriem. Tēvs man to rādīja, kad es vēl biju pavisam maza.

- Padodos. - Ivors pacēla rokas uz augšu. - Izskatās, ka tu visu jau esi pārdomājusi. Atliek tikai dabūt drimmeri, ar tā palīdzību ielauzties Stumbrā un izraut manu tēvu no slazdiem.

Mirjamas uzacis savilkās, un zaļajās acīs parādījās bīstama uguntiņa.

- Tu smejies? Ņirgājies, jā?!

- Nemaz! Ivors steidzīgi iebilda.

- Domā, ja es vēl mācos un vispār esmu meitene, tad varu spēlēties tikai ar lellēm un dejot?

- Nepavisam! Es domāju, ka tu esi ļoti apņēmīga un drosmīga, gluži kā amazone. Un ļoti skaista! - Pēdējais atzinums Ivoram izspruka nejauši, un viņš to uzreiz nožēloja, bet, dīvainā kārtā, tas uz Miriamu iedarbojās nomierinoši.

- Tā lūk, - viņa teica jau pazeminot toni. - Neciešu, ka par mani smejas. Redzēsi, mums viss izdosies ... ja tu man klausīsi. Vai apsoli?

- Apsolu, - Nedaudz pavilcinājies Ivors nopietni sacīja.

Viņa vērtējoši paskatījās, izsmieklu neieraudzīja, pēkšņi noskūpstīja  uz vaiga un turpināja, it kā nekas nebūtu noticis:

- Ejam tālāk. Principā mēs varam iztikt bez drimmera.

- Kā tā? - Ivors nesaprata. - Kā tad mēs tiksim ... - Viņš apklusa, neticīgi uzlūkoja sarunu biedreni. - Nu, protams, tava tēva kvanks! Viņš jau bija izgājis caur Stumbru gan šurp, gan atpakaļ!

- Kā tu uzminēji? - Mirjama bija pārsteigta. - manas domas lasi, vai kā?

- Tā ar mani notiek. Intuīcija. Bet ideja, manuprāt, nav slikta. Vienīgā nelaime ir tā, ka mēs nezinām, kad tēva kvanks atkal parādīsies šeit un vai viņš mums iedos drimmeri. Un laiks negaida.

- Velns, tev atkal taisnība! Jādomā. Varbūt tēvam ir kāda saistība ar  kvankiem no citiem Zariem?

- Diez vai viņš teiks. Lai gan, protams, pajautāt var.

- Šķiet, viņš jau ir ieradies. Mirjama noķēra mirgojošās gaismas uz robota paneļa. - Tēt, vai tas esi tu?

- Es, - atskanēja Romašina zemā balss mājas domofona sistēmā. - Tu esi viena?

- Ar Ivoru. Vai mēs varam ienākt pie tevis? vajadzētu parunāt.

- Kaut kas noticis?

- Ir interesanti jaunumi.

- Pēc dažām minūtēm.

- Pa to laiku mēs iedzersim kafiju,- Mirjama uzlēca no krēsla, lai atnestu kafijas automātu.

Pēc desmit minūtēm Romašins pieņēma delegāciju savā kabinetā, pārvēršot to par Kolorādo Lielā Amerikas kanjona stūri: šķita, ka platforma ar atzveltnes krēsliem un inka viriālu karājas virs kolosālas gleznainasplato iecirstas aizas klints,  kuru, par laimi, cilvēki nekad nebija apguvuši. Visa šī teritorija bija palikusi ģeoloģisko veidojumu rezerve un daudzu videoklipu filmēšanas vieta.

- Esmu pati uzmanība, - tēlnieks, kā parasti, sakrustoja kājas un ar abu roku pirkstiem satvēra ceļu.

- Lai sāk viņš, - Mirjama pamāja uz Ivoru.

Ždanovs samulsa, taču pārvarēja sevi un īsi pastāstīja Ignatam par Spēlētāja kurjera apmeklējumu.

Iestājās pauze. Romašins apdomājās, skatīdamies uz kanjonu zem kājām. Jaunieši skatījās viens uz otru, jūtot arvien lielāku nemieru, it kā būtu izdarījuši kaut ko nosodāmu. Ignats pamanīja viņu satraukumu, noraustīja lūpu kaktiņu, izlikdamies smaidam.

- Situācija, mani bērni, ir ļoti interesanta. Vai nu es saskatu vēlamo par īstenību, vai arī kāds mēģina sadalīt mūsu spēkus.

- Ko tu gribi teikt? Mirjama pacēla uzacis.

Ir mūžīga formula, kuru nav izdomājis cilvēks, bet kas veiksmīgi ieviesta visos Visuma Zaros: skaldi un valdi! Tad lūk, mūsu komandu, kas sāka rīkoties, lai mēģinātu neitralizēt Spēlētāja "vīrusa" iefiltrēšanos mūsu Visumā, šis Spēlētājs vēlas sadalīt. piespiežot mūs karot savā starpā. No vienas puses, tas ir glaimojoši: mūs ciena kā reālu spēku, kas spēj spēlēt uz vienādiem noteikumiem ar spēcīgu pretinieku. No otras puses, Spēlētāja emisāri jau darbojas mūsu Zarā, taču mēs nezinām, kas viņi ir, cik viņu ir, ko viņi domā un cik tālu viņi ir aizvirzījušies savos plānos.

- Kāpēc tu domā, ka Spēlētāja emisāru ir daudz?

- Daudz nav, bet arī ne jau viens. Atcerieties savu sarunu ar komisāru. Viņš arī vēlas, lai jaunais Ždanovs būtu vienā komandā ar viņu, piedāvājot viņam vietu kā operatīvajam darbiniekam vai konsultantam viņa dienestā.

- Bet viņš neteica ne vārda par dalību Spēlē, - Ivors šaubīgi sacīja.

- Kamēr nebija vajadzības. Ja tu piekristu, paskaidrojums notiktu agrāk vai vēlāk. Tiruvilejadalas kundzes vizīte - es šaubos, vai tā ir sieviete - runā par Spēlētāja tiešo interesi piesaistīt radoši domājošus cilvēkus savā pusē.

- Bet gan Polujanovs, gan šī sarkanmatainā ragana var strādāt viena un tā paša saimnieka labā, - Mirjama nicinoši sacīja.

- Var, - Ignats piekrita. - Lai gan tas neatbrīvo tavu draugu no atbildības par lēmuma pieņemšanu.

- Ko man darīt? - Ivors nomurmināja. - Atteikties?

- Protams, atsakies! - Mirjama stingri sakratīja matus.

- Es būtu pavilcis laiku, - Romašins mierīgi sacīja. - Lai abi identificējas un vismaz liek nojaust, kam viņi kalpo. Varbūt viens no viņiem tomēr ir saistīts ar džentlmenisku Spēlētāju, kurš ievēro visus spēles noteikumus. Šajā gadījumā būtu iespējams pievienoties viņa komandai.

- Es tomēr nesaprotu, ko viņi manī atraduši, - Ivors sacīja, uzmetot vainīgu skatienu Miriamai.

Viņa atvēra muti, bet tēvs bija viņu apsteidza:

- Vai tava mamma tev neko nestāstīja?

- Par ko?

- Par tavām iedzimtajām spējām.

- N-nē ... it kā nē ... godīgi sakot, es neatceros.

- Aprunājies ar viņu, iespējams, uzzināsi daudz ko sev interesantu. Bet tagad, mani dārgie, ejiet prom no šejienes, man jāstrādā. Un, ja kas notiek,  informējiet mani.

Jaunieši izgāja no kabineta.

- Ko viņš gribēja pateikt? - Ivors atjēdzās.

- To, ka tu sevi labi nepazīsti.

- Bet mana māte man nekad neko neteica par kaut kādām tur spējām ... un tēvs arī... un vispār es nesaprotu, par ko ir runa!

Mirjama sazvērnieciski viņam pamirkšķināja, aizvilka līdzi un savā istabā sacīja:

- Pirmkārt, tu vienkārši nepamani savas prasmes. Es jau vairākkārt biju pārsteigta, kad tu man atbildēji uz jautājumiem, kurus es nemaz neuzdevu.

- Tad pēc tavām domām, es lasīju domas? - Ivors skeptiski pavīpsnāja.

- Tu nelasi, bet intuitīvi aptver, jūti situāciju. Tu arī manus draugus pārsteidzi, kad spēlējām tenisu, īstajā laikā pārtverot viņu sitienus. Bet Bobs un Saša ir meistari. Un, otrkārt, es nejauši dzirdēju tava tēva un mātes sarunu, un viņš teica, ka tu esot potenciāls operators.

- Kāds tur vēl operators?

- Es domāju, ka tas ir kaut kas līdzīgs ekstrasensam ar piekļuvi maģiskām operācijām.

- Tātad man vienkārši jāpagriež sevi uz āru un jānoskaidro, ko es protu? - Ivors pasmaidīja, nepievēršot īpašu nozīmi meitenes vārdiem.

- Es gan tam ticu! - Mirjama nopietni atbildēja. - parunā ar mammu, varbūt viņa zina, kā tevi ievest insaita stāvoklī. Bet pagaidām atgriezīsimies pie saviem auniem. Es tagad ... - Viņa nepabeidza.

Ivora videotelefons atkal iezvanījās.

Šoreiz piezvanīja Fjodors Poluyanovs.

- Ždanov, kur tu atrodies?

Ivors un Mirjama apmainījās skatieniem.

- Es drīz būšu mājās, - jauneklis izvairīgi atbildēja.

- Neko pastāstīt man negribi?

- Ko tad? - Ivors izlikās pārsteigts.

- Piemēram, par tikšanos ar skaistu rudmatainu sievieti.

- Kā jūs ziniet? - Ivors nomurmināja.

- Mans pienākums ir visu zināt. Gaidīšu tevi četrpadsmitos pēc vidējā planetārā Pārvaldē. pie reizes parunāsim arī par tavu darbu nodaļā. Pienācis laiks izlemt.

Komisāra galvas attēls nodzisa.

Jaunieši klusēdami lūkojās viens uz otru.

- Man tas kategoriski nepatīk, - Mirjama domīgi sacīja. - Acīmredzot komisāra darbinieki tevi novēro, pretējā gadījumā ir grūti izskaidrot viņa zināšanas par to, kas tevi apmeklē.

- Es būtu pamanījis ...

- Pastāv attāluma izsekošanas metodes, kuras gandrīz nav iespējams atklāt.

- Kā tu zini?

- Atkal aizmirsti, ka esmu bijušā komisāra meita. Es zinu un protu daudz ko. Lūk, ko: mums vēl ir laiks pirms tikšanās ar Polujanovu, apmeklēsim bāzi, nodrošināsimies ar ekipējumu un tikai pēc tam dosimies uz Pārvaldi. Iet?

- Kopā?

-  Ērtāku brīdi grūti iedomāties. Komisārs būs pārliecināts par savu neievainojamību, atslābināsies, un mēs piespiedīsim viņu un liksim viņam atdot drimmeri.

- Tā nu viņš mums paklausīs.

- Tu mani maz pazīsti, - Mirjama sacīja sakārtojoties. - Kad nepieciešams, varu būt ļoti, ļoti pārliecinoša.

- Labi, - Ivors piekrita, zaudējot dvēseles līdzsvaru. - Lidojsim uz bāzi.

Meitene pieskrēja viņam klāt un noskūpstīja.

Viņš vairs nevilcinājās.

* * *

Ignats dzirdēja visu jaunākā Ždanova un savas meitas sarunu. Kad viņi klusi, neatvadījušies, izgāja no mājas, viņš pa tranš līniju izsauca pretizlūkošanas īpašo nodaļu. Sakaru vioms izklājās gaismas vēdeklī un izkusa dziļumā, atklājot ieeju šaurā telpā ar zvīņainām sienām un inka vadības kokonu. Kokonā sēdēja gaišmatains vīrietis ar sadrūvējušos seju, kurā izcēlās lielas lūpas, liels deguns un durstīgas, aukstas, pelēkas acis. Tas bija īpašās nodaļas vadītājs sekund-majors Kļikovs.

Viņi aiz;lidoja uz Venēru, Maksvella kalniem, Kleopatras krātera austrumu iekšējo nogāzi.

- Uz OSS-11 bāzi, - zemā balsī precizēja Kļikovs.

- Pieskatiet šo teritoriju. Nekad nevar zināt, kas notiks. Baidos, ka Ždanovu izseko.

Majors noliecās uz priekšu, pieskārās viriāla "kaktusa" gaismai, uz dažiem mirkļiem sastinga:  runāja ar kādu psi diapazonā. Pabeidzis sarunu, viņš uzmeta skatienu Romasinam.

- grupa aizgāja.

- Kura?

- Teo al Valids bin Talals.

- Tad viss ir kārtībā.

- Vai Ždanovs zina par mūsu interesēm?

- Mia to gatavo, bet viņš joprojām ir zaļš, nav nogatavojies. Kaut arī izlēmības vajadzētu pietikt.

- Žēl, ka viņš nav izdzīvošanas profesionālis.

Romašins pavīpsnāja.

- Mums ir pietiekami daudz specvienību profesionāļu, vajadzīgs tieši šāds cilvēks - intuīcija, impulss un iedvesma. Pārējais sekos.

Ignats nezināja, ka gandrīz burtiski atkārtoja Spēlētāja kurjera runu, ko tas adresēja Ivoram Ždanovam.

- Tev taisnība, - pēc nelielas pauzes sacīja Kļikovs. - Bet tāpēc viņam nepieciešama īpaša aizsardzība. Ar tavu meitu nepietiks, ja notiks kas nopietns.

- Tu nepazīsti manu meitu, - Romašins raustīja lūpu kaktiņu. - Lai gan katram gadījumam sagatavo grupu.

- Pēc "Argus" varianta?

- Pēc VVU varianta [9] "Vētra".

- Klausos, - īpašās nodaļas vadītājs pamāja ar galvu, neizrādot, ka viņu pārsteidz ierosinātās funkcionāli izvērstās operācijas mērogs.

- Strādā un zvani, kā noritēs manevri. Kas šodien izseko komisāru?

- Parhomenko.

- Lai neiejaucas, lai kas arī notiktu.

- Pateikšu. - Kļikovs nedaudz pavilcinājās, bet tomēr piebilda: - Vai drīkst jautājumu?

- Uzdod.

- Vai tev nešķiet, ka puisis ir pārāk jauns šādam pasākumam?

- Tas ir labi, ka viņš ir jauns un nepieredzējis. Neviens no mūsu ienaidniekiem viņu neņems vērā.

- Sapratu. Var būt. Vēl viens nesaistīts jautājums?

- Jautā.

- Kāpēc Radītājam, kurš realizējis Laiku Koku, ir vajadzīgas šīs izdzīvošanas Spēles? Kāpēc viņš veselas civilizāciju sistēmas sagrūž kopā uz karu?

Romašins pašūpoja galvu.

- Šķiet, Vaņa, tu par daudz lasīji Zlatkovu un saslimi, ja reiz uzdod tik dziļus filozofiskus jautājumus. Pirmkārt, Radītājs nevienu negrūž, jo spēles organizators ir nevis viņš, bet gan viņa māceklis. Lai kā viņu katrs sauktu. Otrkārt, tu neesi Atanasa darbus izlasījis līdz galam, pēdējais no tiem - par jaunā pasaules redzējuma aspektiem - saka, ka Spēle ir vienkārši Laiku Koka sarežģītības un uzlabošanās procesa izpausme.

- Bet man šķiet, ka katra spēle tikai samazina Zaru izvēršanās un sazarošanās iespējas. Lai gan esmu vājš teorētiķis ...

- Toties kritiķis spēcīgs. Strādā un domā, tas ir veselīgi. Starp citu, varbūt tev taisnība, un iesāktā Spēle patiešām ir vērsta uz daudzu Zaru sakļaušanu. Līdz nākamajai reizei.

Vioms saritinājās diegā, bet uzreiz atkal apgriezās. Uz Romašinu nolūkojās Ivora mātes Jasenas Ždanovas spilgti zaļās acis.

- Kaut kas ar dēlu?! - sieviete satraucās.

- Pagaidām nekā nopietna, - Romašins atbildēja. - Ir zināms posms attiecībās ar vienu jaunkundzi.

- Tas ir, ar tavu meitu, - Pāvela Ždanova sieva pašūpoja galvu. Tas būtu apsveicami, ja es nezinātu tavas Mias raksturu. Man viņa vienmēr ir patikusi par spriedumu neatkarību, bet dažreiz viņa kļūst pārāk neatkarīga un kaislīga.

- Piekrītu, tā nepavisam nav viņas labāka īpašība, - Ignats pasmīkņāja. - Dažreiz viņa kļūst tik neatkarīga, kas nodara sev pāri. Bet es tev varu galvot, ka viņa neļaus darīt pāri tavam dēlam.

- Viņā plūst mūsu dzimtas asinis, kuras vienmēr ir izcēlušās ar mīlestību uz brīvību un neatkarību. Jaunībā, es biju ne mazāk aizrautīgas dabas un arī tava Jarina bija tāda pati. Starp citu, kur viņa ir? Sen neesmu redzējusi.

- Viņa mēģina palaist alus darītavu uz Marsa un dienām ilgi sēž Zurbaganā. Es domāju, ka viņa parādīsies ja ne šodien, tad rīt.

- Tu laid viņu vienu pašu bez apsardzes?

- Bet kas ar viņu notiks? Marss nav Galaktikas centrs. Es zvanu tev nopietnākā jautājumā. Es gribētu konsultēties un pārrunāt par Pāvela ekspedīciju.

- Nožēloju, ka negāju kopā ar viņu, - Jasena sadrūma. - Man bija zināmas šaubas par ekspedīcijas plāniem, bet nepietika intuīcijas.

- Neuztraucies, izvilksim tavu Pāvelu. Par laimi, viņš nav viens, bet ar Atanasu. Tātad sāksim ar pamatpozīcijām. Pirms divdesmit gadiem, piecus gadus pēc pēdējās Spēles beigām, sākās nākamā. Parādījās jauni Spēlētāji, par kuriem mēs gandrīz neko nezinām, izņemot Starpnieka teikto. Viens no tiem pārstāv dzīvības formu, kuras pamatā ir bio-kodolreakcijas, tas ir, tā sauktās "aukstās" kodolsintēzes reakcijas, kurām nav analogu uz Zemes un vispār mūsu Zarā. Faktiski tie ir "šķidrie kristāli ar spontāni izjauktu simetriju", kas spēj pieņemt jebkuru ģeometrisko formu, izņemot asu leņķi.

- Kostrovs savā laboratorijā radīja kaut ko līdzīgu - pārsteidzoša substance! Jau ir ierosinājumi visu mūsu rūpniecību pārveidot uz pseido-dzīvo šķidrumu tehnoloģijām, kuru pamatā būtu bio-kodoltehnoloģijas.

- Ja nav principiālu iebildumu, kāpēc gan ne? Tālāk. Otrais spēlētājs atkal, pēc Starpnieka domām, ir saprātīga fitostruktūra. To ir grūti bet iespējami iedomāties. Tas ir tā sauktais "lēnais ietilpīgais saprāts, kas balstīts uz floras sistēmām". Šo Spēlētāju mēs tā ārī nosaucām - "Lēnprātis" saliekot vārdus “lēnais prāts”, atšķirībā no otrā, kura vārdu - "Bende" - ieteica pats Starpnieks. Jāatzīst, ļoti simbolisks, ļoti daudzsološs nosaukums.

- Lai neteiktu vairāk. Es baidos, ka Starpnieks mums nesniedza pilnīgu informācijas paketi par Bendes mērķiem un Spēles stāvokli kopumā.

- Viņš tikai pateica, ka Bende uzvar, un viņa rīcība tieši ietekmē mūsu Zaru.

- Un daudzu mūsu kvanku Zarus. Varbūt situācija ir vēl sliktāka, un tas ietekmēs ne tikai mūsu Zaru Krūmu, bet arī gandrīz visu Koku?

- Šī doma mani apciemo arvien biežāk, - Romašins atzina, - bet nav ar ko konsultēties. Diemžēl Zlatkovs aizgāja kopā ar Pāvelu. Es biju pret to, bet Fjodors uzstāja, lai viņš pievienotos komandai. Tātad, Starpnieks pierunāja Pāvelu pievienoties spēlei kā neatkarīgam tiesu izpildītājam, kā dēļ nepieciešams izveidot Ždanova klasteru, tas ir, apvienot visus Pāvelus visos Zaros, saimē. Un jau pirmā izeja ārpus mūsu Zara ieveda nodaļu slazdā! Kāpēc? Ko Starpnieks nepaziņoja? Ko mēs paši neesam ņēmuši vērā?

- Ja es zinātu atbildes uz visiem jautājumiem, mēs nekļūdītos. Vienīgais, kas ienāk prātā, ir mērogu izmaiņas. Spēles cena ir tāda, ka Spēlētāju vervētāji arvien aktīvāk sāk meklēt sabiedrotos un izpildītājus, kā arī novāc no ceļa visus, kas var traucēt.

- Man ir nepieciešama piekļuve Pārvaldes Stratēģim vai IVK Domātājam, bet tā lai Fjodors to neuzzinātu. Es mēģināšu analizēt situāciju ar šo skaitļotāju palīdzību.

- Es dabūšu pasūtījumu it kā no VKS vai labāk pat no SEKON, - apsolīja Jasena; runa bija par piekļuvi lielajām inksistēmām.

- Vai ar Fjodoru sen runāji? Ko viņš saka?

- Viņš izliekas, ka enerģiski meklē Pāvelu, un, it kā gatavojas palaist vēl vienu īpašu grupu Stumbrā.

- Tas ir interesanti. Vai mēs varam iekļaut sastāvā savu cilvēku?

- Mēģināsim. Vaņa Kļikovs, šķiet, ir viens no kandidātiem.

- Tad man ir viss. - Romašins dažus mirkļus vilcinājās, bet nepastāstīja  Jasenai par viņas dēla darbībām. Viņai jau bija pietiekami daudz raižu par vīru.

7. nodaļa

Pirmā drošā informācija par apstākļiem uz Venēras virsmas tika iegūta vēl divdesmitā gadsimta sešdesmito gadu beigās [10], kad uz planētas virsmas viens pēc otra nolaidās Padomju Savienības un Amerikas Savienoto Valstu palaistās zondes un izpētes moduļi.

Jau tad kļuva zināms, ka Venēras atmosfēru gandrīz pilnībā veido oglekļa dioksīds, gaisa temperatūra uz virsmas ir tuvu četrsimt sešdesmit grādiem pēc Celsija, un spiediens sasniedz deviņdesmit atmosfēras. Turklāt tika konstatēts, ka planētas mākoņu segas biezums svārstās no trīsdesmit līdz četrdesmit kilometriem, un augšējo mākoņu slāni veido koncentrētas sērskābes pilieni. Tādējādi Venēras virsmas apgaismojums izrādījās aptuveni tāds pats kā mākoņainā dienā uz Zemes. Venēras ainavas krāsu palete bija tuvu redzamās spektra daļas viļņu garuma vidējam diapazonam: šeit dominēja zaļganbrūni toņi, jo zilos un gaišzilos starus absorbēja neparasti blīvā atmosfēra.

Pēc tam cilvēki uzzināja, ka uz Venēras notiek daudz spēcīgāki pērkona negaisi nekā uz Zemes un ka viesuļvētru vēji, kas nepārtraukti pūš ar ātrumu līdz simts metriem sekundē mākoņu slāņa augšējās robežas augstumā, uz virsmas tiek aizstāti ar vieglu "maigu" vējiņu, kas ir aptuveni viens metrs sekundē.

Pirmais pilotētais lidojums uz Venēru notika divi tūkstoši divdesmitajā un gandrīz beidzās traģiski. Nolaišanās aparātu vējš aiznesa vairāk nekā divsimt kilometru tālāk no paredzētās nosēšanās vietas, un tas nosēdās aizā, no kurienes vairs nevarēja pacelties. Nācās nosēdināt otro moduli lai glābtu pirmā apkalpi.

Tomēr pat divdesmit ceturtā gadsimta sākumā, neskatoties uz mirkļa transporta tīkla (metro) izveidi un veiksmīgu galaktisko plašumu apgūšanu, šī planēta savu īpašo apstākļu dēļ palika gandrīz neskarta. Turklāt uz tās tika atklāta dzīvība, kaut arī ļoti savdabīga - balstīta uz kristāliskiem oglekļa savienojumiem. Veidojot dīvainus ķemmes, arkas, tornīšus, rotundas, sēnēm līdzīgus izaugumus, "dzīvos" grafīta, heksavīta un dimanta kristālus, kas grupējās Venēras karstākajos reģionos, dzirkstošo "pilsētu" atklāšana kļuva par sensāciju, kaut arī tā nebija ilga - līdz otrajai ekspedīcijai uz planētu. Tomēr vietējās dabas dabiskie veidojumi bija brīnumaini. To plūstošās krāsu maiņas varēja apbrīnot bezgalīgi, tāpat kā uguns mēles ugunskurā vai lūkoties plūstošā ūdenī. Un šī dzīvības forma uz Venēras pastāvēja tikai tik ilgi kamēr visas dzīvās būtnes bija kopā: vajadzēja no "kristāliskā micēlija" ķermeņa atdalīt kaut vienu kristālu, un pēc kāda laika tas viss sadalījās melnā grafīta pulverī. Tāpēc cilvēki aizsargāja no iznīcināšanas Venēras kristālus, lai gan bija  nolūki izmantot to ķermeņus juvelierizstrādājumu nozarē, dārglietās, kā to darīja uz Zemes ar pērļu gliemenēm.

Slepenā drošības dienesta bāze, par kuru runāja Mirjama, bija ierīkota alā Kleopatras krātera austrumu iekšējā nogāzē. Šis krāteris, kura diametrs bija deviņdesmit pieci kilometri (faktiski tas bija dubults, ārējais - deviņdesmit pieci diametrā, un iekšējais - piecdesmit pieci), atradās uz Lakšmi plato, Maksvella kalnu augstākajā daļā, un to ieskāva gandrīz paralēlas grēdas, kuras viena no otras atradās piecus līdz piecpadsmit kilometrus un stiepās simtiem kilometru. Visvairāk šis rievotais reljefs atgādināja grubuļainu valzirga ādu, kā to salīdzināja Ivors, stāvot Maksvella smailes galā, ar skatu uz kalnu valstību no vienpadsmit ar pusi kilometru augstuma.

Mirjama stāvēja viņam blakus tādā pašā "kokosā" kā viņš, izskatoties kā apbrīnojama būtne ar konusa formas galvu un spīdīgu ādu (šādos "kokosos" - īpašos skafandros, varēja peldēties Saules fotosfērā vai staigāt pa ledainajiem Plutona līdzenumiem), un ar to pašu romantisko prieku priecājās par Venēras dabas ainavu.

Viņi atradās Ištaras zemes augstākā kalna galā, pie kura piederēja gan Maksvella kalns, gan Lakšmi plato, pateicoties Mirjamas iegribai, kura vēlējās izmēģināt bāzē atrastos "kokosus". Bet pirms tam jaunie izlūki vairākas stundas pavadīja bāzes nodalījumos, ieradušies šeit pa “iesaldēto” metro līniju. Mirjamai zināmais izejas kods, izrādījās derīgs, un tieši no Minskas universitātes metro kabīnes viņi izgāja Venēras bāzes metro kabīnē.

Bāzes Inks viņus sagaidīja nelaipni, pārsteidzot ar jautājumu: vai viņiem ir "A" pakāpes pieeja? Ne Ivoram, ne Mirjamam nebija šādas pakāpes piekļuves, un uzvarošais gājiens pa visām bāzes telpām, kas slēpās krātera bazalta iežu biezumā, nesanāca. Inks ļāva viņiem apmeklēt tikai atpūtas zonu un ārējo izejas nodalījumu, kur viņi arī atrada "kokosus". Bet viesi neiekļuva ne bāzes ieroču noliktavā, ne īpašā aprīkojuma angārā, un Mirjamas cerības iegūt ieročus un psi-identifikācijas aprīkojumu nepiepildījās. Viņi dabūja tikai "universālus", kas bija iekļauti standarta komplektā iziešanai ārā, NZ blokus un pirmās palīdzības komplektus.

- Nu, vismaz vilnas šķipsna no draņķīgas aitas, - Mirjama nezaudēja dūšu. - ieročus un pārējo specuhu nāksies meklēt citur.

Ivors ar interesi paskatījās uz meiteni, kura zināja vārdus no neatliekamās palīdzības dienestu žargona. "Specuha" šajā žargonā nozīmēja īpašām vajadzībām paredzēto aparatūru.

Paklaiņojuši pa bāzes pieejamajām telpām, novērtējuši atpūtas zonas komfortu: dzīvojamie moduļi bija diezgan lieli un tajos bija viss nepieciešamais atpūtai un priekam, līdz mini bāriem, rotaļu laukumiem un elegantiem gaisa spilveniem (tādus vairs neizgatavoja), viesi pasēdēja vienā no moduļiem, mēģinot iedomāties, kas šeit dzīvojis, tad uzvilkuši "kokosus" izgāja ārā pa slūžu tambur-ieeju.

Īss koridors viņus noveda pie metāliska izskata sienas, kas izrādījās video fantoms. Ieeju alā, kas ved uz bāzi, maskēja dingo ģenerators [11], kas radīja cieta akmeņaina atseguma izskatu. Pat ar lokatoru nebija viegli atrast ieeju bāzē no ārienes, krātera nogāzē ar daudzajām alām un plaisām.

Kā spoki iznākot no klints, jaunieši ieslēdza antigravu un, pacēlušies virs krātera, kādu laiku aplūkoja zaļgan-oranž-brūnos kalnus un milzu astroblēmas dzelteno dibenu, kas sastāvēja no diviem triecienkrāteriem. Tad uzkāpa augstāk un apmetās Maksvella kalna virsotnē, no kuras varēja parredzēt vai visu Venēras virsmu: ļoti blīvās atmosfēras dēļ bija ārkārtīgi spēcīga refrakcija. (Jo spēcīgāka atmosfēras refrakcija, jo tālāk aiz horizonta esošas virsmas detaļas iespējams saskatīt. tulk.)

Skats no kalna virsotnes izrādījās tik lielisks, ka Ivors nespēja pretoties un klusi un svinīgi nolasīja skaļi:

Kā ērglis augstumos izpletis spārnus

Es skatījos lejup uz dzīvi, kas tagad

Kā smilšu grauds zudusi tuksnesī

Un skaistums, kas nomests ellē

Sauc mani! Sauc atpakaļ mani!

- Brīnišķīgi! Mirjama iesaucās. - Tieši noskaņojumam! Vai to tieši tagad sacerēji?

- Tas nav mans, - Ivors samulsis sacīja. - veclaicīgs dzejnieks.

- Kurš? Šķiet, ka klasiku zinu diezgan labi.

- Edgars Po.

- Jā, protams, atceros, jaunībā lasīju Po. "Krauklis" - viņa dzejolis?

- Viņa. - Ivors pēkšņi sajuta neskaidru nemieru, palūkojās apkārt, palūkojās zaļganpelēkajās plankumainajās debesīs, tuvi tālo horizonta malu (radās iespaids, ka viņi stāv milzu bļodas centrā ar grumbuļainām malām, kas paceļas uz augšu).

Nevarētu teikt, ka Venēra ir tuksnešaina un cilvēku pamesta, galu galā uz tās virsmas cilvēki bija paspējuši uzbūvēt trīs desmitus kupolveida pilsētu un staciju, divus desmitus raktuvju, karjeru un rūpnīcas silikātu un oglekļa plastmasu ražošanai, taču apgabals ap Maksvella virsotni un Lakšmi plato kopumā bija pārāk nelīdzens un mežonīgs, tuvākā pilsēta atradās vairāk nekā divsimt kilometru attālumā no Kleopatras krātera, aiz Akna kalnu grēdām, tomēr Ivoram šķita, ka viņš un Mirjama nav vieni.

- Mia, ejam prom no šejienes, - viņš nomurmināja.

Par pārsteigumu meitene reaģēja uz viņa vārdiem bez parastās rotaļīgās ķircināšanās, nekavējoties novērtējot jaunā vīrieša stāvokli.

- Tu kaut ko redzēji? Viņa ātri jautāja.

- Neredzēju, bet ... rodas iespaids, ka uz mums skatās vismaz no divām pusēm!

- Tad ejam mājās!

Mirjama noleca no klints un ātri metās lejā uz Kleopatras krātera austrumu nogāzi. Ivors steidzās aiz viņas, izveidojis stāvu niršanas loku. Un tūlīt Venēras dienas krēslainajā gaismā gandrīz neredzamais kogga trijstūris, kas parādījās it kā no gaisa, plēsonīgi metās viņiem pakaļ.

Pārējais notika dažu sekunžu laikā.

Līdz glābjošajai akmeņainajai dzegai, kas aizsedza bāzes ieejas koridoru, atlika tikai divi vai trīs simti metru, kad koggs atklāja uguni.

Mirjama, aizlidojusi simts metrus uz priekšu, turpināja lidot ar tādu pašu ātrumu, bet šāviena brīdī viņa pēkšņi izveidoja cilpu un no "universāla" atklāja uguni uz vajātājiem. To pašu izdarīja arī Ivors, uzticoties savai intuīcijai - viņš nogriezās pa kreisi, un ugunīgā trase pagāja garām. Par laimi vajātāji izmantoja plazmas lielgabalu, nevis "gloku" vai antimatu. Pretējā gadījumā bēgļiem neizdotos aizbēgt. Šajā situācijā, neskatoties uz to, ka uguni koriģēja inka aparāts, zalve nesasniedza mērķi, bet otra nesekoja.

Pirmkārt, "universāla" žilbinošā kārta - Mirjama izmantoja lāzera uzliktni - atsitās pret kogga kabīni, apžilbinot pilotu un izsitot inka tēmekli. Otrkārt, no kaut kurienes parādījās vēl viens koggs un uz pirmo atklāja uguni no nopietnāka ieroča. Blāvu punktēta trase - "gloka" lādiņš - pārsvītroja agresora trīsstūri, un tas, sācis kūpēt, aizlidoja sānis.

- Nenovērsies! - Mirjama uzkliedza apjukušajam Ivoram.

Ždanovs metās viņai pakaļ, un jaunieši, izlīduši caur brūngani dzelteno klints dingobloku, iedrāzās alā.

- Nekad sev nepiedošu! - meitene dusmīgi izmeta, stumjot Ivoru no aizmugures. - Vajadzēja paredzēt, ka mūs izskaitļos!

- Kas? - neizpratnē jautāja Ivors.

- Vectēvs Nekas! Tu vilcinies ar atbildi Spēlētāja vervētājam, bet ar to pietiek, lai uz tevi izdarītu nopietnu spiedienu, vai pat likvidētu, lai novērstu informācijas noplūdi.

- Kas mums palīdzēja?

- Noskaidrosim. Pagaidām tas nav tik svarīgi. Mums jātiek prom no šejienes. Tas ir labi, ka tava intuīcija neguļ pat tad, ja pats guli.

- Es neguļu, - Ivors protestēja.

- To es tēlaini.

Atvērās bāzes slūžu lūka. Vispirms tajā ielidoja Mirjama, viņai sekoja Ivors. Lūka viņam aiz muguras nokrita savā vietā, rievotā plāksne pārvietojās sānis atsedzot  ieeju bāzes tehniskajā zālē. Un Ivors uzreiz sajuta draudu auksto vēju.

- Neej tur iekšā! - Viņš uzkliedza.

Mirjams pēc inerces tomēr spēra soli uz priekšu un ... izšāva!

Viņas šāviens bija negaidīts ne tikai Ivoram - meitene rīkojās kā rūdīts miesassargs! - bet arī tam, kurš viņus gaidīja zālē. Viņa apsteidza gaidošo burtiski ar sekundes daļu, izsitot viņa tēmekli. Atbildes šāviens tikai skāra viņas plecu, nogriežot tornīti ar "universālu".

Mirjamu pagrieza par deviņdesmit grādiem un izmeta atpakaļ, tā ka Ivors varēja palūkoties zālē uz divām spoguļaini mirdzošām figūrām, no kurām viena bija viduklī saliekusies uz pusēm, bet otra nāca uz lūku. Tad viņš izšava pats un vienlaikus mentāli uzkliedza inkam: "Aizver tambura slūžu lūku!"

Un lūka aizvērās, nogriežot no tambura zāli ar nezināmajiem uzbrucējiem.

Ivors piesteidzās pie tupošās meitenes.

- Dzīva? Neesi ievainota?!

- Kādi nelieši! - ar negaidītu mieru viņa teica. - Slēpni ierīkojuši! Nu, jūs vēl man padejosiet!

Ivors paņēma viņu aiz elkoņa, lai palīdzētu viņai piecelties, bet viņa atbrīvojās un viegli uzlēca kājās.

- Neuztraucies, ar mani viss kārtībā. Šis rāpulis šāva no “drakona”, bet “kokosu” ir grūti cauršaut ar lodi. Kā tev izdevās aizvērt lūku?

- Pats nezinu, - Ivors nomurmināja. - Man šķiet, ka es uzkliedzu inkam, lai tas aizhermetizē tamburu.

- Es nedzirdēju nekādu kliedzienu ... un bāzes inks nepakļaujas tādiem rīkojumiem, kas nenāk no pilnvarotas personas. Labi, par to domāsim pēc tam, kad izkļūsim no lamatām.

- Un, ja nu pie izejas mūs gaida tie no kogga?

- Koggu sašāva, es redzēju viņu dūmojam un lidojam prom. Bet es neesmu pārliecināta, ka to izdarīja mūsu draugi. Eh, būtu mums "gloks"! Vai vismaz "šukra"! Es viņiem parādītu, kur vēži ziemo!

- Tu uzvedies kā īsts drošībnieks, - Ivors pasmīnēja, ar cieņu un neuzticību raudzīdamies uz meiteni. - it kā visu mūžu būtu cīnījusies ar teroristiem.

- Cīnījusies neesmu, bet varu sevi aizstāvēt. Un arī tevi. Tu vienkārši mani maz pazīsti. Tētis mani no trīs gadu vecuma audzināja kā zēnu, es pat mācījos izdzīvošanas skolā... - Mirjama apklusa, kaut ko ieklausoties. - Ejam prom, citādi viņi atvērs lūku un apšaus mūs kā irbes.

Nākamajā mirklī lūka samontējās kā akordeons stūrī, atverot ieeju.

- Pie sienas! - Meitene pavēlēja.

Ivors paklausīgi atlēca vestibila stūrī, ar ķiverē iemontēto tēmekli noķēra lūka atveri, gaidot no turienes šāvienu. Tāpat izdarīja arī Mirjama, piespiedusies pie sienas otrā pusē. Bet tamburā neviens neiešāva un neieskrēja. Pagāja sekunde, otrā, trešā ...

- Hei, ceļotāji, - no zāles atskanēja kāda cilvēka enerģiska rīkles balss, - jūs varat iziet. Šeit jau viss kluss un mierīgi.

- Kas tas ir? - Ivors čukstus jautāja.

- Teo? - nedroši teica Mirjama un atkārtoja jautājumu caur "kokosa" skaņas membrānu.

- Pilnīgi pareizi, senjorita, - sacīja rīkles balss īpašnieks. - Teo al-Valids personīgi.

- Mūsējie! Meitene iespiedzās, steidzoties pie lūkas un ieslīdot tajā.

Pēc tam nesteidzīgi iegāja Ivors.

Uz blāvi pelēkās zāles grīdas viņš ieraudzīja divus ķermeņus mirdzošos spoguļainos skafandros un izmētātus ieročus: draudīga izskata karabīni un "universālu". Nedaudz tālāk stāvēja divi puiši vienādos skafandros, bet ar atmestām ķiverēm. Viens bija tumšmatains un tumšādains, otrais bija īsāks, sarkanmatains ar baltām skropstām. Mirjama pieskrēja pie melnmatainā, ejot atmeta ķiveres konusu (tas savācās ap pleciem krokās), un pastiepa viņam roku.

- Sveiks, rotmistr. Nemaz necerēju sastapt. Kādi vēji jūs šeit atnesuši?

- Šāva, - tumšādainais vīrietis pasmaidīja, pievērsdams acis Ivoram. - Vai tas ir tavs draugs?

- Ivors Ždanovs, - meitene iepazīstināja savu biedru, - dzejnieks un kvistors, un, protams, mans draugs. Mēs šeit nedaudz pasaimniekojām ...

- Aha, kā tad, nedaudz. - Bāzes Inks jau sūdzējās par jūsu pasūtījumiem un prasībām, bet tu taču zini, ka viņš nepakļaujas pat man. Tev būs viss jāpaskaidro savam tēvam.

- Neko nevar darīt, nāksies, - Mirjama nopūtās ar skumju skatienu. - Viņš man sarīkos skandālu. Bet kas mūs šeit gaidīja? Vai jūs ... viņus nogalinājāt?

Teo al-Valids paskatījās lejup uz ķermeņiem skafandros.

- Vienu pataisījām nekustīgu. - Viņš norādīja uz hipnoinduktoru "zilonis" pie jostas. - Otrais ievainots, pats zaudēja samaņu. Šāvi tu?

- Tā sanāca.

- Labi darīts, precīzs šāviens. Neesmu velti tevi apmācījis.

Mirjama atskatījās uz Ivoru.

- Teo ir mans šaušanas instruktors. Un tas ir Dima Ležičs, mans treneris rusbojā.

Sarkanmatainais Dima caur pieri paskatījās uz Ivoru, pēkšņi pasmaidīja un pastiepa viņam savu plato plaukstu.

- Ļoti patīkami.

- Savstarpēji, - Ivors pieklājīgi atbildēja.

no koridora, kas ved uz bāzes dzīlēm, zālē ienāca vēl viens vīrietis "kokosā", milzīgs, kā skapis, ar drūmu, bedrainu seju, melnām acīm un sirmiem matiem.

- Sveika svilpaste.-  Paskatījās uz Ivoru. - Sveiks, Ivor Ždanov.

- Tas ir Ivans Kļikovs, - Mirjama nedaudz sarauca uzacis, -  pretizlūkošanas sekundmajors.

Kļikovs pašķielēja uz cilvēku ķermeņiem, kuri bija sarīkojuši slazdu.

- Viņi bija četri, - sacīja Teo al-Valids. - Divi šeit, divi aizmuka.

- Katram gadījumam pārmeklējiet visus nodalījumus. Un nomainiet metro pieejas kodu.

Teo saslējās, pamāja ar galvu.

Milzis atkal uzmeta aci Ivoram un devās prom.

- Man pavēlēts jūs nogādāt mājās, - grupas komandieris turpināja, - bet jūs arī paši atradīsiet ceļu. Tikai ieroči gan jānodod.

Mirjama sarauca uzacis.

- Teo, nesasprindzini savas balss saites. Paldies, protams, par jūsu palīdzību un tā joprojām, taču "universālu" es neatdošu. Tas man var būt noderīgs jebkurā brīdī. Redzi pats, kas notiek. Šķiet, sākušās Ždanova medības.

- Tēvs būs neapmierināts.

- Ar papu es kaut kā sarunāšu.

Teo domīgi paskatījās no Mirjamas sejas uz Ivoru un atpakaļ, paberzēja deguna galu un pamāja ar galvu.

- Nu, tev zināms labāk, es mazgāju rokas. Bet atcerieties, jūs šeit neesat bijuši.

- Paldies, rotmistr! - Mirjama uzsita savu cimdoto plaukstu pa viņa izstiepto plaukstu, pamāja ar roku Ivoram. - Braucam, Ždanov, - un pirmā devās ārā no zāles.

Vīrieši noskatījās vinai pakaļ.

- Ļoti apņēmīga jaunkundze, - sarkanmatainais Dima pasmīnēja. - Ar viņu garlaicīgi nebūs.

- Eņģelis ar "universālu", - ar nesaprotamu intonāciju piebilda Teo al-Valids, paškielējis uz Ivoru. - Vai jau sen ar viņu pazīstami?

- Četras dienas, - Ivors godīgi atzinās.

- Tad jums viss vēl priekšā.

Ivors nesaprotoši paskatījās uz drošībnieku un steidzās uz Mirjamas saucienu, tā arī nenoskaidrojis, ko Teo ar to domājis.

Pēc dažām minūtēm viņi bija uz Zemes.

* * *

Incidents Venēras drošības dienesta bāzē neatdzesēja Mirjamas nodomus sasniegt savus mērķus. Viņa tikai ar vēl lielāku neatlaidību sāka gatavoties izrāvienam Stumbrā un piesaistīja šī uzdevuma risināšanai visus savus paziņas avārijas dienestos, kuriem uzticējās tikpat labi kā tēvam. Viņa arī uzstāja, lai Ivors parunātu ar māti par Spēlētāja kurjera apmeklējumu (nestāstot viņai par kauju uz Venēras, lai viņu nesatrauktu), un it kā nejauši pajautātu, ar ko viņš  ieinteresējis pašu Spēlētāju.

Saruna ar Jasenu izrādījās patiešām interesanta, lai gan viņai neizdevās pārliecināt savu dēlu par viņa ārkārtējām spējām, kuras, it kā, pirms dzemdībām esot aprēķinājuši dzemdību nama ārsti.

- Nez kādēļ es vispār nejūtos kā kaut kāds ārkārtējs cilvēks, - Ivors teica, kad viņi pabeidza stundu ilgo sarunu.

- Tas mani iepriecina, - sacīja Mirjama, kura gandrīz nepiedalījās sarunā: viņa ieradās beigās, kad Ivors jau bija uzzinājis gandrīz visas savas dzimšanas un audzināšanas detaļas. - Jūsu dēls - vienkārši brīnišķīgs, bet pārāk atklāts un spontāns. Es gribētu viņu mazliet audzināt.

Jasena ar zināmām šaubām paskatījās uz Mirjamu, kura bija pieņēmusi izteikti stingru un nopietnu izskatu.

- Nu ko, pamēģini, meitiņ. Es ceru, ka tas viņam palīdzēs novērtēt pasauli no citas perspektīvas.

- Un tomēr tu man nepaskaidroji, kāda programma manī ielikta, - Ivors spītīgi paziņoja. - No kā man jābaidās vai par ko priecāties.

- Nevis programma, - Jasena klusi teica, - bet iespējas. Un tev vēl ļoti jācenšas tās realizēt.

- Bet es tās neredzu! Nejūtu!

- Tās vajag pamodināt.

- Kā?!

- Principā to var izdarīt Alternatīvās medicīnas centra speciālisti Krievijā vai Meksikā, man tur ir draugi. Bet mans tēvs un es uzskatu, ka tavai psi-rezervei vajadzētu pamosties dabiskos apstākļos, bez tehnoloģiju palīdzības.

- Kāpēc šī rezerve joprojām nav pamodusies?

- Tu vēl neesi tam gatavs, dēliņ, - Jasena klusi sacīja. - Lielas iespējas, pirmkārt, tā ir arī liela atbildība, stipra griba, spēja paredzēt katru darbību, visbeidzot liela labestība.

- Ko, vai tu domā, ka es esmu ļauns? - Ivors sarauca pieri.

- Tu esi labs, ar labu intuīciju un pat stingrs savos centienos, lai gan tēvs šo tavu īpašību sauc par spītību, bet atbildības tev tomēr trūkst. Bet daba nekļūdās. Ja tā vēl nedod tiešu piekļuvi zināšanu un darbību augstumiem, tad tā tam ir jābūt. Nedaudz jāpaciešas.

- Mēs pacietīsimies, - Mirjama apsolīja. - Es ņemu viņu savā uzraudzībā, ja jums nav iebildumu. Viņš noteikti pāraugs sevi un kļūs par lielu cilvēku.

- Nešaubos, - Jasena sacīja, slēpdama šaubas acu dziļumos. - Tikai neaizmirstiet: lai gūtu panākumus šajā pasaulē, nepietiek tikai ar centieniem sasniegt mērķi, nepieciešamas arī labas manieres.

Ivors ziņkārīgi paskatījās uz savu māti, kura atkārtoja pazīstamo Voltera izteicienu, nedaudz uzlabotā formā [12]. Viņa nebija pārliecināta par sava dēla pareizo pieeju problēmai un šaubījās par viņa izvēli. Bet viņa bija māte un viņai bija tiesības šaubīties.

Viņš paskatījās uz Mirjamu. Pēc izskata nebija iespējams spriest, vai viņa saprot mātes mājienu, taču nez kāpēc Ivors bija pārliecināts, ka saprot. Nevarēja noliegt Mirjamas prāta asumu, kā arī skaistumu un izlēmību.

Viņi atvadījās no Jasenas, noklausījās viņas atvadu vārdus, pārdomāt katru savu soli, un Mirjama taksometra kabīnē sūdzējās savam pavadonim:

- Es viņai nepatiku. Kā tu domā, kāpēc? Sarunāju kaut ko lieku?

- Pirmkārt, tu viņai patīc, - Ivors protestēja. - Pretējā gadījumā viņa nekad nebūtu uzticējusies, ka tu uzņemies šefību par mani. - Viņš pasmaidīja. - Kopumā tu mani reizēm pārsteidz. Dažreiz tu šķieti tikai meitene, te pēķšņi - cīņas mākslas meistare, pēc tam - nopietna dāma-audzinātāja.

- Paldies, - Mirjama pasmējās. - Nopietnība ne vienmēr ir pozitīva īpašība. Kā teiktu mans tētis: nopietnība ir pēdējais viduvējības patvērums. Kā vēl citādi tu vari mani mierināt?

- Otrkārt, mana māte ir noraizējusies par mani un nevēlas, lai es riskētu ar dzīvību, kas ir diezgan dabiski.

- Var būt. Arī mana mamma ir tāda pati, kaut arī vienmēr man visu ļāva. Klau, ļauj man iepazīstināt tevi ar viņu? Tagad viņa atrodas uz Marsa, Zurbaganā, un būvē kaut kādu rūpnīcu.

- Mums taču jādodas pie Polujanova. Ja nu vēlāk, pēc tikšanās ar viņu, ja būs iespējams.

- Es pilnīgi aizmirsu par komisāra uzaicinājumu, - Mirjama pasmaidīja, atskatoties uz pinassu, kas attālā distancē sekoja viņu taksometram. - Lidosim uz manu māju, pārģērbsimies uzticamākos unikos un iesim pie komisāra. Es ceru, ka viņš pateiks patiesību par tavu tēvu un atdos drimmeri.

- Bet ja nē?

- Tad kaut ko izdomāsim, - Romašina meita nevērīgi atmeta ar roku.

8. nodaļa

Ārkārtas avāriju-glābšanas dienesta ēkā Ivors bija pabijis tikai divas vai trīs reizes un arī tad bērnībā, kad tēvs viņu paņēma līdzi. Šoreiz jaunais kvistors uz turieni lidoja nevis kā brīvs apmeklētājs, bet gan kā persona, kurai nebija tiesību atteikties no apmeklējuma un kura bija saņēmusi oficiālu izsaukumu. Tomēr viņš nekur nejutās vainīgs (piedzīvojumu uz Venēras ar vajāšanu un šaušanu organizēja nezināmas personas, viņš tikai aizstāvēja savu dzīvību) un ar vieglu sirdi aizlidoja uz tikšanos ar komisāru. Mirjamas ideja "izdarīt spiedienu" uz Polujanovu šķita neiespējama, tāpēc situācijai vajadzēja izlādēties pašai, un Ivors nedomāja par to, ko viņi darīs tālāk.

Romašina meita daudz biežāk nekā viņas pavadonis bija apmeklējusi Pārvaldi, kurā atradās civilizācijas drošības dienests, un arī īpaši neuztraucās par tikšanās ar komisāru iznākumu. Turklāt tur viņai bija sakari, draugi un paziņas, kas vajadzības gadījumā varēja palīdzēt.

Viņi tomēr ceļoja nevis pa gaisu, bet gan ar metro līniju, kuras izejas kods Mirjamai bija zināms jau kopš tēva komisāra darba laikiem, tāpēc nebija vajadzības apbrīnot UASS milzīgo, sarežģīto, harmonisko, skaisto ēku.

Pārvaldes gaiteņi nebija pārpildīti, klusi, saulaini (griesti izstaroja dabisku dienasgaismu), bija jūtamas patīkamas meža smaržas. Ātrgaitas lifts atvedušos no metro zāles atveda uz ēkas simts pirmo stāvu, kur atradās Zemes drošības dienesta komisāra kabinets, viņi izkāpa un apstājās caurspīdīgas starpsienas priekšā, aiz kuras sākās koridors ar diviem desmitiem durvīm, kas ved uz dažāda līmeņa administrācijas vadītāju apkalpojošajiem moduļiem.

Starpsienas caurspīdīgā materiāla dziļumos uzplaiksnīja uzraksts: “Piedodiet. Kā varam Jums palīdzēt?"

- Mēs, sakarā ar komisāra izsaukumu, - Mirjama atbildēja Ivora vārdā.

uzraksts Izdzisa, parādījās vēl viens: “Vēlreiz atvainojiet, jaunkundz, bet manā formulārā ir tikai uzvārds Ždanovs. Jūsu uzvārda nav."

- Bet, ja mēs kopā?

"Tas ir izslēgts. Komisārs gaida Ivoru Ždanovu."

- Pasaki viņam, viņš atļaus.

“Esmu jau pieteicis, bet atbilde jums nepatiks. Jums būs jāgaida savu biedru atpūtas stūrītī. Pa kreisi pa koridoru piecpadsmit soļi. Par jums parūpēsies."

- Paldies, cerber! - dusmīgi atmeta Mirjama, paskatījās uz Ivoru. - Tev būs jāizgrozās vienam. Ja kaut kas noiet greizi, dod ziņu, es gaidīšu tevi šeit, līdz kliņķim.

Ivors pamāja.

"Ienāciet, lūdzu," starpsienas biezumā iedegās divi vārdi, un uzreiz tajā izveidojās ieejas taisnstūris.

Mirjama paturēja Ivora roku un iečukstēja ausī:

- Man tas nepatīk. Esi uzmanīgs!

- Būšu, - Ivors apsolīja, pats justies mazliet neomulīgi un iegāja pa durvīm.

Koridorā no zila gaisa saformējās spēcīgs vīrietis pelēkā unikā - inka fantoms, kas apkalpoja drošības zonu.

- Nāciet, es jūs pavadīšu.

Viņš devās pa priekšu kā dzīvs cilvēks. Ivors atskatījās uz Mirjamu un sekoja ceļvedim.

Komisāra kabineta durvis ar uzrakstu “Fjodors Poluyanovs. Komisārs NFSB-2 ”atradās cita koridora strupceļā, perpendikulāri ieejai. Durvis atvērās. Ivors iegāja.

Komisāra darba modulis daudz neatšķīrās no viņa tēva kabineta: tās pašas dzintara sienas ar dziļumā izvirzītām "bišu šūnām", ar gaismas dzirkstelēm iekšpusē, to pašu matētu melnu grīdu, "mākoņainiem" griestiem, kokonu komunikācijas zonas kontrolei, inka virālu, stūrī  galdu ar trim krēsliem. Nekā lieka, izņemot vecu plakanu vīrieša portretu pie sienas.

- Ienāc, apsēdies, - sacīja Fjodors Polujanovs, kurš sēdēja kokonā aiz caurspīdīgas "ziedlapiņas". - Es tūlīt atbrīvošos.

Ivors apsēdās vienā no krēsliem, ziņkārīgi aplūkojot portretu pie sienas un domājot, kam tas varētu piederēt. Uztraukums, kas bija radies dvēselē, kad tuvojās komisāra darba modulim, nedaudz norima, bet tomēr saglabājās zināms emocionāls saviļņojums. Ivors katru dienu netika izsaukts uz civilizācijas drošības dienestu, bet dienests nenodarbojās ar sīkumiem.

Operatīvās datorsistēmas kokons atvērās kā sava veida tulpe, un Polujanovs no tā izkāpa, nogludinot pie deniņiem matus. Viņš no sienā paslēptā bāra paņēma tonika pudeli, iedzēra pāris malkus un nolika to atpakaļ, nepiedāvājot viesim. Ivoram pēkšņi iesāpējās pakrūtē: viņš tikai tagad uztvēra sava tēva drauga noskaņojumu, un tas bija skaidri redzami minorā.

- Stāsti, - teica Polujanovs, apstājoties pie atzveltnes krēsla; komisārs neapsēdās. - Sēdi, - viņš pārtrauca jaunieša mēģinājumu piecelties.

- Ko stāstīt? - nomurmināja Ždanovs.

- Par tās rudmatainās dāmas vizīti. - Polujanovs uzmanīgi paskatījās uz viesi, atkal nogludināja matus pie deniņiem. - Par kauju Venēras Kleopatras krātera rajonā.

- Tur mēs nebijām, - izrāvās Ždanovam.

Komisāra uzacis pacēlās uz augšu.

- Kādu, tādu - mēs?

- Es dzirdēju par šaušanu uz Venēras no savas mammas, - Ivors mēģināja labot situāciju, - bet tajā laikā viņš bija kopā ar draudzeni… vienā vietā.

- Tu nemaz neproti melot, puis, - Polujanovs pasmīnēja. - Es zinu, ka tieši tu biji Maksvella kalnos, turklāt ne jau viens, bet kopā ar bijušā komisāra Romašina meitu. Un tieši jums uzbruka, kas acīmredzami ir saistīts ar rudmatainās skaistules apmeklējumu. Kas jums palīdzēja atvairīt uzbrukumu?

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat, - Ivors spītīgi sarauca pieri, novēršot acis.

Polujanovs nopūtās.

- Būtu labāk mums abiem un jo īpaši tavam tēvam, ja tu man visu izstāstītu tā, kā ir. Patiesību!

- Man nav ko teikt... un, ja mēs runājam par patiesību, tad jums vajadzētu pirmajam man pateikt patiesību par manu tēvu...

- Tas ir dienesta noslēpums.

- Tad ļaujiet man arī paturēt pie sevis noslēpumus, kas nav domāti svešiniekiem!

Polujanovs pasmīkņāja, nomēroja Ivoru ar nožēlojošu, izsmiekla pilnu skatienu, piegāja pie atvērtā kokona.

- Tu stipri kļūdies, kvistor. Tev nedrīkst būt nekādu noslēpumu no drošības dienesta. Bet man nav laika tev skaidrot acīmredzamo. Vai nu tu visu izstāstīsi, vai...

- Vai jūs izskenēsiet atmiņu? - Ivors šķībi pasmaidīja.

- Tu neatstāj man citas iespējas. - Polujanovs ar pirkstu uzspieda uz vienu no gaismām, kas atradās uz viriāla izgaismotās apmales. - Basank, ienāc.

kabinetā ienāca milzīgs, muskuļots cilvēks cieši pieguļošā "pielīpošā" maskēšanās tērpā, ar neko neizsakošu seju un kvadrātveida frizūru pēc modes "hevibrein". Pārlaidis vienaldzīgu skatienu pār Ivora seju, viņš izslējās kabineta saimnieka priekšā.

- Objekts atsakās brīvprātīgi sadarboties ar mums. Parūpējies par viņu. Bet nepārcenties, mums viņš vēl būs vajadzīgs.

Milzis spēra soli pie galda, aiz kura sēdēja Ivors.

- Ejam.

- Es ar jums nekur neiešu! - Ivors sašutis izgrūda.

Nākamajā mirklī milzīga roka satvēra viņu aiz jakas atlokiem un vienā kustībā izvilka no krēsla tā, ka viņš palika karājamies gaisā, ar kājām nepieskaroties grīdai.

- Nu? - Komisārs paskatījās uz viņu ar vienu aci. - Izlem. Vai pats visu pastāstīsi vai pēc īpašu pratināšanas metožu pielietojuma?

- Es sūdzēšos! - Ivors nočērkstēja, veltīgi mēģinot atbrīvoties.

Polujanovs pamāja ar roku, un Ždanovs saņēma īsu un spēcīgu triecienu pa vēderu. Palika bez elpas. Acīs aptumšojās, sagriezās ugunīgi riteņi. Muti piepildīja rūgtums. Vēl pēc dažiem mirkļiem viņš sāka slīkt klusumā un tumsā. Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija Polujanova vārdi:

- Es taču teicu, nepārcenties, stulbeni! Viņš ir tikai zēns, vienkāršs sapņotājs, nevis super-puper-aģents nulle-nulle-septiņi...

Kaut kas nodrebēja dvēselē, reaģējot uz "vienkāršā sapņotāja" un "zēna" novērtējumu. Uz brīdi it kā aktivizējās otrā elpa, un viņš sāka sevi redzēt it kā no malas. Sagribējās pierādīt šiem bezjūtīgajiem cilvēkiem, ka arī viņš ir kaut ko vērts. Ivors noraustījās komisāra palīga rokās, dedzinot viņu ar skatienu, un mentāli iekliedzās: "Atlaid!" - un tūlīt pēc tam: "Mia, palīdzi!"

Basanka roka atraisījās, Ivors nokrita uz grīdas, un viņam likās, ka griesti sabrūk viņam pāri. Saņēmis negaidītu psi sitienu no nepakļāvīgā objekta, milzis dusmās atbildēja ar milzu dūres sitienu pa galvu. Un tikai tad atjēdzās, ar bažām uzmetis skatienu saniknotajam komisāram.

- Velns tevi būtu parāvis! - uzsprāga Polujanovs.

- Viņš mani apdedzināja ar kaut ko ...

- Ar skatienu, vai? Nes viņu uz Levinsona laboratoriju, - atdziestot nomurmināja Polujanovs, nemierīgi aptaustot Ždanova pulsu. - Lai viņam paceļ tonusu un pieslēdz pie "patiesības sūkņa". Es drīz būšu atpakaļ.

- Tur viņu gaida tā meitene.

- Lai gaida vien. Pēc pusstundas mēs viņu palaidīsim, un viņš atcerēsies tikai to, ko mēs viņam atstāsim.

Basanks pamāja ar galvu, satvēra jaunieša ļengano ķermeni, pārmeta pār plecu un iznesa ārā no kabineta.

* * *

Viņš peldēja caur tumsu, tumsu un tumsu ... klusums, klusums un klusums ... bezgalīgs un bezgalīgs ...

Tad apkārt kaut kas sāka mainīties.

Tumsa, tumsa ... klusums, klusums ...

Tumsa ... klusums ...

Pustumsa ... nespodrs šņāciens ...

Pusgaisma ... šņākoņa ...

Blāva, vienmērīga gaisma, ēnas ... čaukstoņa ...

Gaisma, gaisma ... čaukstēšana, čabēšana, klauvēšana, dunoņa, kaut kādas balsis ... brīvības trūkuma sajūta ...

Viņš mēģināja pakustēties, bet viņu apturēja ļoti maigs, kluss, atbalsojošs čuksts:

- Ne-e-e-ste-ei-dz-ies ...

- Kas šeit ir? - Ivors sastinga.

- Ta-a-vs o-o-o-tr-a-ai-s e-e-s-s ...

- Tātad es runāju ar sevi?

- No-o-ti-i-ka-a spo-o-ntā-a-na dzi-iļā-ā-s psi-i-hi-i-ka-a-as ie-la-au-ša-a-nā-ās apziņā... tu esi izmainītā psihiskā stāvoklī ... pie-ie-ro-o-di!

- Kā tas notika? - Ivors saspringa un pēkšņi atcerējās pēdējos notikumus. - Man taču iesita pa galvu! Vai tāpēc es nokļuvu izmainītā stāvoklī?

- Nē-nē ... tas notika pirms ... tu sāki pretoties psi līmenī ... bet saņēmi sitienu ...

- Ir pienācis laiks rīkoties! Mirjama nezina, kas ar mani noticis. Viņi vēlas iztīrīt man smadzenes! Cik laika ir pagājis?

- Mēs ar tevi tagad esam ārpus laika ... gatavojies ... bet neuztraucies, vispirms izpēti situāciju ... tev nebūs viegli pierast ...

- Nekas, es tikšu skaidrībā, kas un kā. Sāc atskaiti.

- Nesteidzies ... desmit, deviņi, astoņi ... tevi pieslēguši “melu detektoram” jeb “patiesības sūcējam”, kā šeit visi sauc mērķtiecīgas psihofiziskās ietekmes sistēmu ... septiņi, seši, pieci ... lai nolasītu informāciju atmiņā un ievadītu nepatiesu informāciju zemapziņā ... četri, trīs ... Es varu nobloķēt šo informāciju, bet labāk neriskēt ... divi, viens, nulle! ..

Ivora acīs izšļakstījās īsta gaisma, ausīs ielija skaņu vilnis: klikšķi, soļi, melodiski zvani, cilvēku balsis, čaukstēšana - ķermenis ieguva blīvumu un svaru, bija neveiklības, spiediena, sāpju sajūtas. Nekustēdamies, Ivors uzmanīgi paskatījās apkārt.

Viņš puskails gulēja no caurspīdīga materiāla izgatavota sarkofāga dziļumos ar pie gultas piesietām plaukstu locītavām un potītēm. Uz krūtīm un uz vēdera bija piestiprināti sārti apaļi piesūcekņi ar adatiņu nolasītājiem, no kuriem pārkārušos fasetu vairogos plūda tievi gaismas stari. Tāds pats apaļš, tikai lielāka diametra vairogs, rēgojās Ivora pieres vidū, radot sajūtu, ka auksts tausteklis no galvas izsūc asinis.

Spriežot pēc aparatūras, kas to piepildīja, istaba nepārprotami piederēja medicīnas centram vai biolaboratorijai. Tajā atradās četri cilvēki: milzis Basanks, ar garlaikotu izskatu atbalstījis plecu pret durvīm, bārdains vīrietis ar platām uzacīm un Mefistofeļa skatienu, jaunāks vīrietis, sārtiem vaigiem un pilnīgs, kā arī sieviete ar sārti dzeltenīgu seju, kurā atainojās nicinājums pret visu pasauli. Šie trīs kaut ko brūvēja pie vietējā inka viriāla savienota ar sarkofāga paneli, runājot savā starpā ļoti specializētajā zinātniskā žargonā.

- Kaut kāda mistika! - Sieviete teica, atstiepusi lūpu. - Viņam ir paradoksāla reakcija uz kreiso torsu [13]. Vai nu tās ir distancētas blokādes pēdas, vai slēpta paranormāla nesēja motivācija.

- Veiksim testu caur zemgarozas un neverbālajiem kanāliem, - ieteica sārtvaidzis. - Varbūt viņš jau ir suģestējošā rīkojuma nesējs?

- Pārbaudīsim, - "Mefistofelis" nomurmināja.

- Viņš ir nomodā, - sieviete teica.

Visi trīs paskatījās uz Ivoru.

- Atbrīvojiet mani! - Viņš skaidri un skaļi pateica.

Trīsvienība sastinga. Milzis Basanks pārtrauca tīrīt nagus un ar pārsteigtu skatienu paskatījās uz Ivoru. Telpā iestājās klusums.

- Atbrīvojiet mani! - atkārtoja Ivors, pēkšņi pārklājoties aukstiem sviedriem. Viņu pārņēma vājuma vilnis, liekot gandrīz ieslīgt bezsamaņā. Tā bija ķermeņa reakcija uz maģiskās gribas izteiksmes iekļaušanu, taču viņš to vēl nezināja.

Trīs SB psi-laboratorijas darbinieki, kā somnambulistiskā sapnī, paklausīgi piegāja pie sarkofāga, atskrūvēja Ždanova plaukstas saturošās skavas, sāka atvienot sensoru piesūcekņus un izslēgt medicīniskā kombaina kanālus.

Hei, ko jūs tur darāt? - Basanks sarauca uzacis; Ivora psi rīkojums viņu praktiski neietekmēja.

"Mefistofelis" atskatījās uz viņu, kā apburts paskatījās uz Ivoru, kaut ko ieklausoties, viņa acis sāka noskaidroties, tajās uzliesmoja sapratnes un neizpratnes gaisma. Rokas pārtrauca atvienot sensorus un atbrīvot Ivora kājas no skavām.

- Visžēlīgais Ezod! - Viņš čukstēja. - Šis puisis ... mūs pakļāva!

Basanks divos soļos šķērsoja istabu, aizmeta laboratorijas vadītāju malā, ar plaukstas triecienu krūtīs nogāza Ivoru atpakaļ sarkofāga gultā.

- Gulēt! Sasieniet viņu! Ātri!

Ivors ieskatījās milža acīs, mentāli aizvēra viņam muti un izteica skaidru pavēli:

- Gulēt!

Basanks nodrebēja, uz mirkli sastinga. Sieviete ar nepatīkamo sejas izteiksmi un sārtvaidzīgais resnulis paklausīgi aizvēra acis un nogūlās uz grīdas, lai gan Ivora pavēle neattiecās uz viņiem. Arī "Mefistofelis" kļuva miegains, tupēdams pie "melu detektora" sarkofāga. Bet Basanks neaizmiga! Ar drūmu smaidu viņš pakratīja ar pirkstu Ivoram un sacīja:

- Nepalaidņojies, bērniņ. Lai arī es neesmu vitss, esmu labi aizsargāts un nebaidos no tieša psi-uzbrukuma. Bet komisārs, šķiet, tevi būs novērtējis par zemu. Žēl, ka man nav tiesību tevi nogalināt, - komisāra pavēle, - bet es varu tevi sakropļot un darīšu to ar prieku.

Viņš pēkšņi gulošajam Ivoram iegrūda vēderā ar āmura smago dūri. Tomēr Ivors saspringa, aizejot tukšumā (intuitīvi, nedomājot), noteiktā veidā pagrieza trieciena enerģijas vektoru un ... Basanka dūre elastīgi atlēca no Ždanova vēdera kā no gumijas spilvena.

- Nevar būt! - Polujanova palīgs kā apdullis, paskatījās uz dūri. - Tu taču neesi kaujas meistars! Vai arī es kaut ko nesaprotu?

Viņš deva vēl divus smagus sitienus vienu pēc otra - krūtīs un Ivoram galvā, un viņš nespēja atspoguļot pēdējo, tik spēcīgu un negaidītu. Viņam galvā uzliesmoja varavīksnes liesma, to saplēšot gabalos, un Ždanovs atkal iegremdējās sārtā tumsā, kas bija pilna ar neredzamiem ērkšķiem un cietiem priekšmetiem. Tomēr viņš ilgi nepeldēja šajā sarkanīgajā tumsā.

Kāds satvēra viņu aiz apkakles un izvilka no purva uz mīkstā, mājīgā, maigā un klusā krasta. Visos galvas fragmentos skanēja pazīstamā maigā samtaini atbalsojošā balss:

- Ei, Ždanov, vai tālu sataisījies?

- Uz leju ... - Ivors nevarīgi nomurmināja, izjūtot svētlaimi par atslābušajām sāpēm.

- Tā mēs neesam norunājuši. Ir pienācis laiks tev pašam sevi dziedināt, apzināt bet labāk - nepieļaut šādas kļūdas. Tev vajag sākt pretoties labi sagatavotā brīdī, bet tu tikai provocē ienaidniekus uzbrukumam un pasliktini situāciju.

- Es nezināju, ka šis kvadrātveida skapis nav ietekmējams.

- Visticamāk, viņam ir psi aizsardzības ģenerators. Lai gan arī to var prasmīgi apiet.

- Es neprotu.

-  Iemācīsies. Rāpies ārā no sava mājīgā gliemežvāka, taču nesteidzies parādīt visas savas iespējas. Tilts, kas savieno tavu zemapziņu un apziņu, joprojām ir trausls, vēl viens tāds sitiens pa galvu - un tu kļūsi par idiotu.

- Mēģināšu ...

- Tad uz priekšu, kvistor. Trīs, divi, viens ... nulle!

Ivors pamodās un nekavējoties "aptvēra" visu telpas apjomu ar savu virsjūtīgo uztveres sfēru. Un gandrīz atkal zaudēja samaņu - no sāpēm galvā, krūtīs un vēderā, kā arī no strauji uznākušā vājuma.

Sevišķi sāpīgi pulsēja deniņi (labi, ka vismaz galvaskauss palicis neskarts!), Tad žoklis (draņķa parazīts, gandrīz salauza!), Lūpas, atslēgas kauls un ribas. Acīmredzot Basanks turpināja ieslodzīto sist pēc tam, kad viņš jau bija zaudējis samaņu. Kopš dauzīšanas sākuma nebija pagājis ilgs laiks - burtiski divas minūtes. Pateicoties rezervei, tā nostrādāja laikā, bez tās būtu pilnīgs kaput!

Laboratorijā gandrīz nekas nebija mainījies. Tikai "Mefistofelis" sāka nākt pie prāta, un Basanks attālinājās no "patiesības nosūcēja", noraizējies aplūkodams savu ūdeņainām tulznām, kā no smaga apdeguma, pārklāto dūri.

Un šajā mirklī laboratorijas durvis izlocījās burbulī un ar skaļu blarkšķi pārsprāga. Istabā kā tīģere ar "universālu" rokā, ielauzās Mirjama, viņai sekoja Ivora paziņa no incidenta uz Venēras, Teo al-Valids, pretizlūkošanas speciālās nodaļas darbinieks. Viņš pret milzi pagrieza rievota stobra pistoli - suggestoru "zilonis" un pavilka sprūdu.

Bet Basanks neiekrita transā, kā varēja gaidīt (“Aizsardzība!” - uzplaiksnīja caur Ivora galvu), bet, atbildot uz to, izķēra savu dienesta “universālu”, kura rokturis rēgojās ārā no paduses, un izšāva uz Teo. Pareizāk, gribēja izšaut.

Sasprindzinājies tā, ka vēnas uz pieres uzbrieda un gandrīz pārsprāga, Ivors uzkliedza Basanka iekšienē, pēkšņi sapratis, kā apiet viņa psi-aizsardzību: "Garām!" ("Mimo!"-tulk.)

"Universāla" stobrs Polujanova palīga rokā novērsās par centimetru, un tikai pēc tam sekoja šāviens, izveidojot lielu zvaigznes formas caurumu istabas sienā. Tad izšāva Mirjama, reaģējot uz draudiem un izsita "universālu" no Basanka rokas. Milzis sastinga, bet tūlīt paķēra pie jostas piestiprināto dunci un atkal sastinga, tagad jau no Ivora ienaida pilnās balss:

- Stāvēt!

Visi sastinga. Rīkojumu pastiprināja psi-komanda, kas pārvarēja smadzeņu zemgarozas slieksni, un pat Basanks, kuram bija aizsardzība, tam nevarēja pretoties.

- Atbrīvo mani, - Ivors atslāba, uzmetot vainīgu skatienu Miriamai. Spēki viņu bija gandrīz pametuši.

Meitene satrūkās, paklausīgi pieskrēja pie viņa, norāva rokassprādzes no kājām, palīdzēja izkļūt no "patiesības sūkņa" sarkofāga. Šajā brīdī istabā ienāca vīrietis neparasta piegriezuma apģērbā: saņurcīta izskata puskrekls-pusjaka, kas savienojās ar uzpūstām biksēm, kaut kas līdzīgs bārkstainai jostai ar daudzām piekārtām lāstekām, milzīgos zābakos, ar piešiem. Viņš bija garš - pat garāks par divmetrīgo Basanku - bet ar šauriem pleciem un zemes krāsas seju, kas tomēr neizraisīja slimīguma iespaidu, ar ļoti platu muti un saprātīgām oranžām acīm. Apskatījis kompāniju, viesis apturēja skatienu pie Ždanova un patīkami zemā balsī teica:

- Es jūs klausos, operator.

- Ko? - Ivors nesaprata, apmainoties skatieniem ar Mirjamu.

-  Jūs mani saucāt - esmu klāt.

- Bet es ... nevienu nesaucu!

Svešais papleta lūpas dīvainā smaidā.

- Vai tad ne jūs tikko nokliedzāties: "Mimo!"

- Bet ... es ... es tikai liku viņam aizšaut garām! - Ivors norādīja uz nekustīgo Basanku. - Un vispār tas bija mentāls kliedziens!

- Atvainojiet, - svešais paraustīja plecus. - Es kļūdījos.

Viņš pagriezās, lai dotos prom.

- Stāviet! - Mirjama atjēdzās, sperot soli pie savādā viesa. - Jūs dzirdējāt Ždanova psi saucienu?

- Nu, protams.

- Un jūs sauc ... Mimo?!

- Tieši tā, kundze.

Mirjama atskatījās uz Ivoru. Viņas acis kļuva lielas un mirdzošas.

- Atceries sava tēva stāstus! Tas ir brovejs Mimo, klaidonis pa Zariem! Viņa atgriezās pie viesa. - Kur jūs atradāties kad sadzirdējāt izsaukumu? Mūsu Zarā?

- Protams, citādi es nebūtu dzirdējis.

- Man ... mums ir lūgums ...

- Esmu pati uzmanība.

- Mēs nokļuvām sarežģītā situācijā... gandrīz bezcerīgā... vai jūs varētu mums palīdzēt?

- Kā?

- Vai jūs varat izsaukt šeit, līdz šai vietai, kur mēs atrodamies, transgressu?

- Nekas nav vieglāk.

- Paldies! Mirjama pieskrēja pie Ivora. - Mums ir iespēja iztikt bez komisāra palīdzības. Es zinu, kur dabūt drimmeri!

- Kur? - nedaudz apjucis jautāja jauneklis.

- Uz Gezemas! Manu un tavu vectēvu pasaulē, pasaulē, kurā dzimušas mūsu mātes! Iesim uz turieni!

- Tūlīt?

- Bet kad tad vēl? Atceries - laiks negaida! Tavs tēvs ir nelaimē!

Ivors paskatījās uz Basanku, uz Teo, uz pacietīgi gaidošo broveju Mimo un pēkšņi saprata, ka to visu viņš nesapņo, viss notiek pa īstam! Bet atzīties ka viņam ir bail, viņš nevarēja.

- Ejam!

- Paliec sveiks, Teo! - meitene piesteidzās pie drošībnieka, uz mirkli viņu apskāva. - Paldies tev par visu! Ej prom no šejienes, kad mēs pazudīsim. Pasaki tēvam, lai viņš par mani neuztraucas. Es atgriezīšos. Mēs atgriezīsimies! - Viņa satvēra Ivora roku un paskatījās uz klaidoni pa Zaru pasaulēm. - Izsauciet transgressu!

Tūlīt laboratorijas telpu bez trokšņa caurdūra režģota divmetrīga sudrabainas krāsas caurule.

- Palieciet sveiki! Mirjama pacēla dūri, pirms ienira transgressa caurulē.

Jaunieši palēcās un atradās caurules iekšpusē.

- Kā viņš tevi! .. - Mirjama nočukstēja, pārlaižot pirkstu pār sadauzītajām lūpām. - Bet nekas, mēs izārstēsimies. Vai esi gatavs? Viņa pieglaudās pie Ivora.

- Gatavs! - viņš pamāja, svārstīdamies.

- Tad braucam!

- Jūs atrodaties Soljuvell-trīs izejas mezglā, - abu smadzenēs atskanēja maiga sievietes balss. - Verbālais locījuma kods bam-u-es-trīsdesmit trīsdesmit. Tuvākais izejas mezgls  Ballor-deviņi ...

- Mums nepieciešama izeja uz Zaru, kur atrodas Gezemas planēta, - Mirjama ātri pārtrauca transgressa operatoru.

Īsa pauze.

- Lūdzu precizēt pasūtījumu.

- Es zinu, kur tas atrodas, - blakus abiem caurules iekšpusē parādījās klaidonis pa Zariem. - Dodu koordinātes. - Viņš apklusa, acīmredzami pārejot uz “personīgo” mentālo valodu.

- Pasūtījums pieņemts. - sievietes balss kļuva lietišķa. - Locījums ilgst trīs neatkarīgās minūtes. Patīkamu ceļojumu.

Nākamajā mirklī Ivora un Mirjama galvās iemirdzējās spocīga "mēness gaisma", un viņi paši pārvērtās gaismā ...

***

Kad Fjodors Polujanovs triju sargu pavadībā iedrāzās telpā, tur bija tikai laboratorijas darbinieki, kuri lēnām sāka atjēgties un Basanks, kurš vienaldzīgi lūkojās sienā. Kur bija devies "patiesības sūknēšanas" speciālista doktora Levinsona pacients, neviens no viņiem neatcerējās.

II daļa. KĀ DIEVS TO NOTEICIS...

.

1. nodaļa

Atgriežoties no veikala gar savas mājas pagalmā esošo automašīnu rindu, Ruslans atkal pamanīja divus ļoti specifiska izskata zēnus, kuri sēdēja uz betona pakāpiena pie kāpnēm uz pagrabu un devās pie viņiem. Pirms nedēļas viņa jaunajai jaunākā modeļa Mazdai tika izsists sānu stikls, lai noņemtu borta datoru, un, lai arī zagļiem tas neizdevās, stiklu bija jāievieto, samaksājot daudz naudas un nervozējot. Tagad Ruslans katrā puisī ieraudzīja autozagli un pats savā pagalmā sarīkoja īstas medības jauniešiem, kas te mētājās apkārt.

Automašīnas stiklu izsita tādi te puiši kā šie divi, kas pašlaik mierīgi dzēra minerālūdeni (ļoti interesants fakts: tieši minerālūdeni, nevis alu vai džinu ar toniku, kas būtu izskatījies dabiskāk). Ruslans tajā brīdī bija mājās - viņš dzīvoja sešpadsmit stāvu ēkas trešajā stāvā - un pēc apslāpētā būkšķa un trauksmes signāla viņam izdevās pa logu pamanīt bēgļu muguras.

Abi, kas sēdēja aiz mājas gala uz betona apmales, kas aptvēra pagraba kāpnes, valkāja tieši tādus pašus sporta kostīmus un baltas krosenes.

- Jūsu dokumentus, - Ruslans gandrīz pieklājīgi jautāja, apstājoties blakus puišiem ar iepirkumu maisiņu rokā.

Jaunieši - vienam varēja būt septiņpadsmit gadus, otram ne vairāk kā deviņpadsmit - pacēla galvas un neizpratnē paskatījās uz Ruslanu.

- Kādus dokumentus? - lūztošā balsī jautāja septiņpadsmitgadīgais gaišmatis, ar pūkām uz virslūpas.

- Jūsu, - Ruslans pacietīgi atkārtoja, izstiepis roku. - Un pasteidzies, lūdzu.

- Kas tu tāds esi, onkul? - samiedza acis otrais, tumšādains un melnmatains, acīmredzami no Kaukāza.

- Es esmu vietējais iecirkņa pilnvarotais. Dokumentus!

- Nesvilpo, - tumšādainais izstiepa muti nejaukā smīnā, - mēs pazīstam iecirkņa pilnvaroto. - Viņš piecēlās un izrādījās gandrīz tādā pašā augumā kā Ruslans. - Lasies no šejienes, onkul! Mēs neaiztiekam tevi, un tu nepiesienies mums.

Ruslans izņēma no aiz jostas mobilo tālruni, nospieda vairākas pogas, pielika to pie auss:

- Vasja, tu dežurē? Ātri grupu uz Lodočnajas ielu! Jā, uz manu māju. Man šeit sēž divi aizdomīgi tipi. Es domāju, ka tie bija viņi, kas pirms nedēļas izsita man stiklu automašīnai ...

Jaunieši paskatījās viens uz otru un pēkšņi metās projām, neizvēloties ceļu, pa galvu, pa kaklu, cauri krūmiem un sētu žogiem uz ūdenskrātuves krastu, tad pagriezās pa eju starp mājām, kas veda uz tiltu pār kanālu.

- Vēlreiz te redzēšu - sakropļošu! - Ruslans nokliedzās viņiem pakaļ, priecādamies par radīto efektu; Protams, viņš nezvanīja nekādam dežurantam, kaut arī varēja, jo strādāja Federālā drošības dienesta operatīvajā terorisma apkarošanas pārvaldē.

Ruslanam Kostrovam nesen palika divdesmit deviņi gadi. Divus gadus nodienējis armijā gaisa desanta karaspēkā, viņš pabeidza Maskavas Valsts universitātes juridisko fakultāti, no agras bērnības nodarbojās ar tuvcīņu, daudz lasīja, interesējās par ezotēriku un pat apprecējās - divdesmit divos gados, bet nodzīvoja kopā ar jauno skaistuli sievu tikai septiņus mēnešus, pēc tam viņa aizgāja pie viņa bijušā komandiera pulkveža Ščerbatova, kurš vēlāk viņu aizveda uz Kirgizstānu. Ar to Ruslana ģimenes dzīve beidzās, un viņš par to atcerējās reti, tikai melanholijas brīžos, solot precēties tikai aiz aprēķina, nevis mīlestības dēļ. Kopš tā laika viņš dzīvoja viens pats, laiku pa laikam tiekoties ar gadījuma, nesaistošām paziņām un šķirās no tām bez nožēlas. Viņš vēl nebija saticis otro tikpat skaistu sievieti kā Saša.

Viņš pārcēlās uz Tušino,  piekto māju Lodočnaja ielā, kas atradās Himkinas ūdenskrātuves krastā, nesen, apmēram pirms gada, kad no sirdslēkmes pēkšņi nomira Ruslana vectēvs, fizikas un matemātikas zinātņu doktors, Tušino mikrotehnoloģiju institūta laboratorijas vadītājs Pjotrs Mstislavovičs. Dzīvokli mantoja Kostrovs. Viņš nebija īpaši draugos ar savu vectēvu; apciemoja reizēm, reizi divos vai trīs mēnešos, un dažreiz tikās ar viņu, viņa paša vasarnīcā Peredelkino. Vectēvu Petju reti kurš mīlēja, viņa aizraušanās ar darbu dēļ, kuram viņš atdeva gandrīz visu savu laiku, gandrīz nepievēršot uzmanību savai ģimenei, lai gan būtībā bija lēnprātīgas dabas, bet izklaidīgs cilvēks. Visi, ieskaitot Pētera Mstislavoviča dēlu Ivanu, vēlējās, lai slavenais fiziķis vismaz nedēļas nogalēs pārstātu būt pētniecības mašīna un atgrieztos pie ģimenes biežāk nekā divas reizes gadā - dzimšanas dienā un astotajā martā.

Ruslans uzauga Krilatskoje, vairāk nekā divdesmit piecus gadus (neskaitot militārā dienesta gadus) nodzīvojis kopā ar savu tēvu un māti Taju divistabu dzīvoklī. Bet pēc vectēva nāves viņa tēva mājā pēkšņi parādījās tiesu izpildītājs, kurš nolasīja Kostrova vecākā testamentu par trīsistabu dzīvokļa Tušino nodošanu mazdēla īpašumā. Tāpēc Ruslans kļuva par dzīvokļa īpašnieku un drīz pārcēlās uz jauno dzīvesvietu, sašķiroja krāmus, ar ko bija piebāzts viņa vectēva mājoklis, salaboja vecās, bet stiprās mēbeles vēl no trešā Čečenijas kara laikiem, visu pārkārtoja pa savam un pirmo reizi mūžā jutās kā no sociāliem nosacījumiem neatkarīga persona.. Tiesa, viņa dzīvoklis bieži stāvēja tukšs īpašnieka ilgo komandējumu dēļ uz dažādiem valsts reģioniem, taču, kad Ruslans atgriezās, tas kļuva gandrīz par svētkiem, tad mājā vienmēr pulcējās viesi - vai nu paziņas un draugi, vai tēvs un māte un tuvie (un ne pārāk) radinieki.

Ja tēvam šai laikā bija romantisks noskaņojums, viņš atcerējās sava varonīgā ceļojuma uz Torni laikus un ne mazāk slaveno atgriešanos, katru reizi atklājot tik apbrīnojamas detaļas no Laiku Koka pasaules, ka klausītāji pēc tam ilgi kratīja galvas, nezinot, vai ticēt šīm atklāsmēm vai nē. Bet Ruslans ticēja. Viņš pārāk labi pazina savu tēvu, lai nešaubītos par viņa vārdu patiesumu, un māte, kas kopā ar tēvu gāja cauri ugunij un ūdenim, vienmēr apstiprināja viņa stāstus.

Kopš šiem dīvainajiem un briesmīgajiem laikiem bija pagājuši vairāk nekā trīsdesmit gadi. Pēc atgriešanās mājās no Laiku Koka pasaulēm tēvs kādu laiku strādāja kopā ar Igoru Vasiļjeviču Ivašuru Torņa pētnieku komandā, kas izrādījās hrono urbšanas izejas mezgls uz Zemes. Kā pārliecinoši pierādīja Ivašura (viņa datus apstiprināja visi, kas iznāca kopā ar viņu - Ivans Kostrovs, Taisija Bilinkina un Veronika Krilova), Visums, kas dāvāja dzīvību un prātu cilvēkam, izrādījās tikai viens no neskaitāmajiem Laika koka zariem, katru mirkli (laika kvantu) veidojot jaunus Zarus. Un lūk vienā no šiem Laika Zariem zinātnieki bija realizējuši laika “urbšanas” projektu, izveidojot gigantisku struktūru - hronokvantu paātrinātāju, kas saucās arī hronourbis vai Stumbrs. Pasaulē, kurā bija dzimuši Ivašura un Kostrovs, šo struktūru pēc tā parādīšanās sauca par Torni.

Pēc tam, kad augošais Tornis atnesa daudz nepatikšanu un nelaimju daudz cietušajā Brjanskas apgabala zemē, militāro kabinetu dziļumos bija nobriedusi ideja, par kodoluzbrukumu šim veidojumam. Tomēr, pateicoties Ivašuram un viņa draugiem, tas tika novērsts. Un kādu laiku pēc Ivašura grupas aiziešanas Tornī tas no iekšpuses uzsprāga, pārvēršoties par sava veida milzu "lotosa ziedu". Pēc grupas atgriešanās tas palika nemainīgs ilgi un tikai divdesmit piecus gadus vēlāk sāka izrādīt dzīvības pazīmes.

Dažas "lotosa ziedlapiņu" daļas sāka dzirksteļot, mirdzēt, atjaunoties, mainīt formu un krāsu, un tad vienā momentā visas "ziedlapiņas" pēkšņi saauga kopā, un Tornis pārveidojās par milzīgu konisku violeti brūnganas krāsas klinti ar sudrabainu pārklājumu, ar retām ieejām-alām, pakāpeniski aizaudzējot tās ar pelēkvioletiem korķiem. Trīsdesmit gadus pēc sprādziena Tornis, kuru ieskāva piecmetrīga siena ar dzeloņstieplēm pa augšu, pētniekiem kļuva nepieejams.

Ruslana tēvs tajā laikā vairs nebija saistīts ar Torni. Desmit gadus nostrādājis par strauji mainīgo dabas parādību izpētes centra laboratorijas vadītāju, viņš no turienes aizgāja mācīt Maskavas Valsts universitātē, kur līdz šai dienai strādāja Pasaules vēstures rekonstrukcijas nodaļā. Reizēm viņš tika izsaukts uz konsultācijām, pie Brjanskas guberņas kriptozonas, kā sāka saukt Torni un visu apkārtējo tai piederošo saimniecību, vadītājiem un tad uz vairākām dienām atstāja Maskavu, atgrieās izklaidīgs vai pilnīgi drūms. Atbildot uz sievas jautājumu, kāpēc viņam ir slikts garastāvoklis, Ivans Petrovičs, kurš bija nosirmojis un pazaudējis matus, ar vieglu smaidu sacīja:

- Nu, ilgas pēc citiem laikiem un telpām pārņēma.

Dažreiz viņš dēlu ņēma līdzi komandējumos, un Ruslans labi izpētīja Kriptozonu un pašu Torni, apbrīnojot tā lielumu un brīnoties par procesiem, kas tajā notika. Bet viņš negāja tēva pēdās, nekļuva par zinātnieku vai inženieri, viņu pēkšņi aizrāva valsts drošības problēmas un cīņa pret terorismu. Vispār ne jau pēkšņi. Divi tūkstoši astoņpadsmitajā, bumbas sprādzienā pie Puškina pieminekļa pašā Maskavas centrā, kurā gāja bojā trīspadsmit cilvēki, krita arī Ruslana draugs rīdzinieks Valdis, un, kad izmeklēšanā netika identificēti noziedznieki, Ruslans apsolīja viņus atrast pats.

Diemžēl, tā arī neatrada, kaut arī sāka strādāt Federālā drošības dienesta Pretterorisma pārvaldē.

Divdesmit otrajā augustā slavenajā Maskavas restorānā "Bohēma" nostrādāja vēl viena sprāgstoša ierīce, līdzvērtīga divsimt gramiem trotila, un Ruslana grupa "Antejs" tika nosūtīta izmeklēt incidentu, lai gan nebija pārliecības, ka tas ir teroristu uzbrukums. Līdzīga veida noziegumi izpaudās arī starp noziedzīgām struktūrām, kuras savā starpā nevarēja vienoties.

Sprādziens notika restorāna īpašnieka kabinetā, laikā kad viņš sarunājās ar draugu un apsardzi. Saimnieks Marats Usulganovs, bijušais prezidenta pretendents (viņš vēlēšanās piedalījās divas reizes) un apsargs mira uz vietas, bet apmeklētājs, slavenais teātra un kino aktieris Prjanišņikovs, brīnumainā kārtā izdzīvoja. Viņš liecināja, ka eksplodēja īpašnieka televīzors, metrīgais "Šarps", kuru Usulganovs izmantoja kā jaunākā "Intel-Mark-3" datora displeju, un kas bija izgatavots, pamatojoties uz nanotehnoloģijām. Tomēr grupas eksperti kopā ar kolēģiem no Iekšlietu ministrijas centrālās tiesu medicīnas laboratorijas neatrada nekādu sprāgstvielas pēdu. Radās iespaids, ka bija eksplodējis viens no televizora komponentiem - datora plate ar blīvu lielu mikroshēmu izvietojumu.

Otrdienas pēcpusdienā Ruslans savā kabinetā FSB tehniskā centra ēkā Lužkovskajas krastmalā tikās ar ekspertu brigādes vadītāju, fizikālās ķīmijas ārstu pulkvedi Poltoracki, un padalījās savās pārdomās ar kapteini:

- Šāda veida sprādzieni mūsu laikā ir kļuvuši izplatīti un pieder pie tā sauktajām spontānas fāzu pārejas reakcijām kristālos ar salauztu simetriju. Kaut arī daži no maniem kolēģiem cenšas pierādīt, ka pie tā vainojama salauztā vakuuma simetrija, kuras dēļ ir palielinājusies kvantu svārstību amplitūda. Datoru mikroshēmās ar lielu piemaisījumu blīvumu tiek radīta vietēja nestabilitāte. Tiklīdz atomi noteiktā veidā tiek “saspiesti”, notiek stresa mazināšanas ķēdes reakcija pie tam auksto termonukleāro reakciju līmenī. Bet tas ir sprādziens. Bet kas, kāds process ir šādu spontānu lavīnveida reakciju cēlonis, mēs vēl nezinām. Tam jābūt ļoti eksotiskam, delikātam procesam kvarku transformāciju līmenī. Un personīgi man ir ļoti noteikts viedoklis ...

- Noslēpums? Man nevajadzētu to zināt?

- Kāpēc? Es neslēpju savus pētījumus. Es uzskatu, ka izmaiņām dažās pamatkonstancēs vajadzētu būt atbildīgām par šādiem nelineāriem procesiem.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Poltorackis, lielizmēra, plikgalvains, ar biezu pelēku bārdu, noņēma brilles un tuvredzīgi paskatījās uz sarunu biedru.

- Mūsu fizikas likumi balstās uz tā sauktajiem pamatprincipiem jeb fiziskajām konstantēm ...

- Jā, es atceros skolas mācību programmu: Pauli princips, nemainīgums, Plankas konstante, elektronu lādiņš... gravitācijas konstante. Tā?

Poltorackis uzlika brilles un pasmaidīja.

- Par jūsu zināšanām es nešaubījos. Tātad spontānu sprādzienbīstamu fāzu pārveidojumu cēlonis var būt, pirmkārt, elektrona masas izmaiņas - kaut kur procentu desmitdaļās, un, otrkārt, vakuuma svārstību amplitūdas pieaugums, ko es jau minēju. Bet es jūs brīdinu - tas ir mans personīgais viedoklis, un maz ticams, ka tas veicinās jūsu darbu. Jebkurā gadījumā jūsu priekšnieki diez vai atcels teroristu vai restorāna direktora konkurentu meklējumus.

Un tā tas arī izrādījās.

Noklausījies Ruslanā pulkvedis Varrava, viņa tiešais priekšnieks, uzaicināja viņu mazāk fantazēt un ticēt visādām zinātniskām nejēdzībām un vairāk pievērsties savam tiešajam darbam.

Piektdien kapteinis restorānā sastādīja "teroristu uzbrukuma" prioritāro pasākumu plānu, samulsināja grupu, sašķirojot katra pienākumus, un devās uz notikuma vietu.

Restorāns jau strādāja pēc pilnas programmas, neskatoties uz īpašnieka nāvi, un tā vietu ieņēma jaunais direktors - bijušais administrators Goldičs, mazs nervozs vīrelis ar mīkstu seju un skraidelīgām acīm. Dabiski, ka viņš Ruslanam neko jaunu nepateica, toties kā oficiālo iestāžu pārstāvim atvēlēja vietu pie galda kristāla zālē, aiz zvīņainas stikla kolonnas, kas bija apgaismota no apakšas un attēloja palmu.

Šeit jau sēdēja pusmūža vīrietis ar bālu, zemes krāsas seju, tērpies neparasti piegrieztā uzvalkā - vai nu kombinezonā, vai celtnieka halātā zaļganbrūnā krāsā. Pavirši uzmetis skatienu Ruslanam, neko neizteicošām spilgtām, burtiski oranžām acīm un neatbildot uz sveicienu, viņš novērsās. Ruslans sekoja viņa skatienam un ieraudzīja pie galda pie sienas pārīti: jauns boksera izskata vīrietis ar tādu nepatīkamu seju kā tipiskam reketierim runāja ar meiteni, ļoti skaistu, ar smalki veidotu tumsnēju seju.

Viņa klausījās ar savilktām uzacīm un liesmojošiem vaigiem, ripinot pa galdu salvetes bumbiņu. Viņas īsā purpursarkanā kleita pacēla un atklāja skaistas slaidas kājas, taču meitene neko nepamanīja, acīmredzot iesaistījusies ķildā vai arī ne pārāk patīkamā sarunā, un visu laiku mēģināja aiziet, bet sarunu biedrs satvēra viņu aiz rokas, apsēdināja un turpināja kaut ko skaidrot.

Nosēdējis apmēram četrdesmit minūtes, bet tā arī nesagaidījis šīs sarunas beigas, Ruslans ironiski pateicās savam klusajam kaimiņam par kompāniju un uzkāpa ēkas otrajā stāvā, kur atradās restorāna īpašnieka kabinets. Uzrādījis apsargam savu identitātes karti, viņš atkal iegāja aizzīmogotajā kabinetā, kur bija noticis sprādziens, un domīgi pastāvēja pie sašķaidītā galda. Atcerējās pulkveža Poltoracka vārdus: "Šī ir spontānas fāzu pārejas reakcija ... mainījusies elektronu masa ... palielinājusies vakuuma svārstību amplitūda ..." Aiz šiem ļoti specifiskajiem terminiem bija kaut kas, kaut kādu zināšanu atbalss, kas uztrauca atmiņu. Ruslans jau bija dzirdējis kaut ko līdzīgu no tēva sarunām ar draugiem, kad viņi atcerējās savus piedzīvojumus. Vai šis dīvainais "teroristu uzbrukums" nav saistīts ar jauna Spēlētāja parādīšanos Zemes realitātē? Galu galā ne velti Poltorackis pieminēja sprādzienu pieaugumu ar fāzu pārejām: pēdējo gadu laikā saskaņā ar Pārvaldes statistiku tikai Krievijā notikuši astoņi sprādzieni - pārsvarā eksplodēja datoru displeji un jaunākie plazmas televizori. Interesanti, cik daudz šādu gadījumu ir noticis ārzemēs?

Apstaigājot kabinetu, Ruslans apsolīja sev noskaidrot situāciju pasaulē un nolēma pakonsultēties ar savu tēvu. Tēvs varēja zināt citus kuriozus faktus, kas runāja par labu Ruslana pēdējam pieņēmumam par citu fizisko likumu mērķtiecīgu "iefiltrēšanu" Zemes realitātē, kas nozīmē Spēlētāja gribas iejaukšanos.

Ejot cauri zālei, kapteinis atzīmēja skaistās svešinieces un viņas draudīgā partnera neesamību, noķēra neparasti koncentrētu un ieinteresētu vīrieša kapucē skatienu, kurš malkoja tomātu sulu, taču nepievērsa tam īpašu uzmanību. Šajos laikos varēja sastapt cilvēkus vēl neparastākā apģērbā, vai nu stipri dzerošus, vai vispār nedzerošus. Maz kuram var ienākt prātā, izrādīties un uzvilkt to, kas iepriekš tika uzskatīts par darba apģērbu vai vispār nebija piemērots kā tāds! Sēžoties automašīnā, Ruslans pēkšņi pamanīja restorāna bruneti sarkanajā kleitā un pakavējās.

Acīmredzot tas jau bija fināls strīdam, kas sākās restorāna zālē. Meitene nometa no pleca uzmācīgā jaunieša roku ar reketiera manierēm un izskatu, ātri devās prom no autostāvvietas uz ielu, bet viņu panāca, satvēra aiz rokas, pievilka sev klāt. Meitene atkal izrāva roku, bet puisis viņu satvēra, izgrieza roku aiz muguras tā, ka viņa iekliedzās, vilka pie baltā mersedesa, kura salonā sēdēja vēl divi jauni vīrieši. Durvis atvērās, puisis sāka iestumt meiteni salonā, iesita viņai pa seju. Viņa atkal iekliedzās, atgrūzdamās ar kājām prom no automašīnas, un Ruslana sirds neizturēja.

Pienācis jaunajam "bokserim" no aizmugures, viņš īpašā veidā pieskārās kaklam, un viņa roka, kas izgrieza draudzenes elkoni, nekavējoties kļuva nejūtīga. Meitene atbrīvojās, ar asarainām acīm paskatījās uz Ruslanu, aizgāja prom, bet viņu pārtvēra puisis ar spēcīgu ķermeņa uzbūvi, īsu matu griezumu, pareizāk sakot, gandrīz noskūts, nelielu šķipsnu virs šaurās un zemās pieres, kurš bija izrāpies no mersedesa. Jaunietis, kas grūda meiteni mašīnā, atskatījās. Viņa acis bija gandrīz bezkrāsainas, satracinātas, ar paplašinātiem un sarauktiem redzokļiem. Tādas acis parasti ir narkomāniem, kuri uzņēmuši devu.

- Ko tev vajag, āzi?

Ruslans uzmeta skatienu meitenei.

- Piedodiet, ka iejaucos, bet jūsu paziņas, manuprāt, nedaudz pārdzēruši mēru. Ja vēlaties, es jūs aizvedīšu mājās.

Svešā, iekodusi sārtajā lūpā, konvulsīvi pamāja ar galvu. Ar sārtumu vaigos, ar lielajām mandeļveidīgajām pelēkajām acīm, kurās bija asaras, viņa bija tik neparasti glīta, ka Ruslana sirds izlaida sitienu, viņš apskauda tos, kas bija draudzīgās attiecībās ar šo skaituli.

- Tu ko, āzi? Nesaprati?! - "reketieris" atjēdzās, iebāza kreiso roku jakas azotē, acīmredzot domādams izvilkt ieroci, un Ruslans ar rādītājpirkstu iegrūda viņam ādamābolā, nevēloties sākt "paraugdemonstrējumus" tuvcīņā. Tad, turpinot kustēties, viņš ar kāju aizsita "mersedesa" durvis, iemetot atpakaļ šoferi, kurš bija sācis izkāpt. Pakratīja ar pirkstu pārsteigtajam sportistam ar šķipsnu.

- Nevajadzētu turpināt tādā pašā garā, zēn, man šodien nav noskaņojuma. Laid viņu vaļā.

- Es tak tevi tūlīt!.. - atlēts metās viņam virsū, izstiepis uz priekšu dūres-āmurus.

Ruslans pasitās pa labi, no malas nemanāmi, acumirklīgi iesita, ar saliektu rādītājpirkstu atverē aiz auss - tā dēvēto "auskaru" - un atbalstīja bruneti zem elkoņa.

- Nāciet, mana mašīna ir tur pāri.

Meitene ar lielām acīm paskatījās uz saviem paziņām, no kuriem viens noslīdēja uz asfalta, turēdamies pie auss, bet otrais jau sēdēja pie automašīnas ar muguru pret riteni, paskatījās uz kapteini un, izrāvusi elkoni, ātrā gaitā steidzās prom.

Visa scēna notika tik ātri, ka gandrīz neviens no cilvēkiem, kas gāja garām stāvlaukumam, tam nepievērsa uzmanību.

Ruslans paraustīja plecus, jau lamādams sevi, ka iesaistījās notikumos, kas viņu neskāra, skumji devās pie savas "mazdas", skatoties kā slaidā figūra, pazūd aiz stūra, dzirdot durvju klikšķi paskatījās atpakaļ: tur līda laukā "mersedesa" šoferis, kurš ar durvīm bija dabūjis pa pieri, tāds pats uzpumpēts kā viņa draugi, ar masīvu tērauda ķēdi ap kaklu.

- Hei bračiņ! - Viņš noķērcās, turot roku azotē zem jakas, kur viņam acīmredzot bija maksts ar pistoli. - Tu zini kam uzbrauci?! Mēs tevi par dubļiem pataisīsim, iemaisīsim betonā, izrausim mēli, tu visu mūžu būsi mēms!

"Es protu klusēt septiņās valodās", Kostrovs atcerējās kāda aforismu un nemanāmi no rokas apakšas puisim meta ar ķemmi. Kamēr tas ar spēcīgo plaukstu to atsita un izņēma ieroci, lēcienā iespēra pa krūtīm. Šoferis, nometot pistoli, pārlidoja pāri "mersedesa" motora pārsegam un pazuda zālē zem žoga režģa.

Kāds vairākas reizes sasita plaukstas.

Ruslans atskatījās.

Uz viņu skatījās tas pats vīrietis dīvainās "konstrukcijas" celtnieku halātā, restorāna galda kaimiņš. Dažus mirkļus viņi vērtējoši lūkojās viens otrā, tad svešinieka lūpas izliecās smīnā.

- Lieliska sagatavotība, kaptein. Jūs nekādā ziņā neatpaliekat no sava tēva. Atceros, viņš arī bija kaujas meistars.

Vīrieša balss ar zemes krāsas seju un spilgtajām dzintarainajām acīm bija ar rīkles pieskaņu, viņš skaidri runāja krieviski, bet ar neparastu smalku akcentu.

- Kas jūs tāds būtu? - drūmi vaicāja Ruslans. - Un kā jūs pazīstat mani un manu tēvu?

- Mani sauc Mimo. - vēl viens šķībs smīns. - Jūsu tēvs mani atcerēsies. Uz redzēšanos, kaptein. Es ceru, ka mēs satiksimies atkal. Panāciet to skaistulīti, pretējā gadījumā vēlāk nožēlosiet.

Svešinieks vārdā Mimo (dīvains vārds ... vai uzvārds?) atkāpās un pazuda. It kā būtu izkūpēja gaisā. Apstulbinātais Ruslans pagrozīja galvu, mēģinot noteikt, kur viņš palicis, tad atmeta ar roku un steidzās uz automašīnu.

Viņš pamanīja meiteni purpursarkanajā kleitā, kuru bija atbrīvojis no nepieklājīgo puišu rokām, stāvot krustojumā un balsojot. Piebrauca, atvēra durvis, ar atvainojošu smaidu teica:

- Baidos kļūt uzmācīgs, bet jums tomēr būtu labāk iekāpt manā automašīnā. Jūsu draugi tūlīt attapsies un steigsies pie jums. Sēdieties un nekā nebaidieties, es neesmu  no viņu kompānijas.

Meitene paskatījās uz automašīnu straumi, sarauca pieri, domājot par kaut ko, tad pamāja ar galvu un apsēdās kabīnē blakus Kostrovam.

- Lodočnaja iela, māja septiņi, ja iespējams. Vai jūs zināt, kur tas atrodas? Tušino apgabals.

Ruslans neviļus nosvilpās, izkustinot automašīnu no vietas.

- Kas par lietu? - viņa pagriezās pret viņu skaisto smalki veidoto galvu ar īsu, bet ļoti oriģinālu matu griezumu.

- Mēs esam kaimiņi, es arī dzīvoju Lodočnajā, ar piekto numuru.

Meitene paraustīja plecus, iespiedās sēdekļa stūrī un apklusa, skatoties sev priekšā ar fiksētu skatienu. Laikam joprojām pārdzīvoja konfliktu ar "bokseri" un viņa draugiem, kuri sevi parādīja visā "krutās" audzināšanas krāšņumā.

- Kā jūs sauc? - Ruslans jautāja.

Nadežda, - viņa neskanīgi atteica.

- Tātad Nadja. Bet mani Ruslans.

- Mani sauc Nadežda, - meitene klusi, bet stingri atkārtoja.

Vēlme ar viņu parunāt, kaut kā mierināt, pārgāja. Bet tomēr viņš nevarēja viņai nepiedāvāt palīdzību, lai neizskatītos nepieklājīgs.

- Ko viņi no jums gribēja? Es pamanīju jūs vēl restorānā. Jūs sēdējāt netālu no stikla palmas.

- Tas ir personiski, - Nadežda attrauca tajā pašā tonī.

- Varbūt es varu jums palīdzēt? Es varētu pavadīt jūs līdz mājām ...

- Paldies, es pati. - meitene attapās, paskatījās apkārt, viņas acīs iedegās ironiskas liesmiņas. - Jūs esat ārkārtīgi laipns. Lūdzu, izlaidiet mani pie aptiekas.

- Bet mēs vēl neesam aizbraukuši.

- Es izkāpšu.

Ruslans aiz luksofora apturēja automašīnu, meitene atvēra durvis un izslīdēja no kabīnes.

- Varbūt iedosiet savu tālruņa numuru? Viņš nedroši jautāja.

- Tas nav nepieciešams.

- Tad atcerieties manējo, katram gadījumam. - Viņš nosauca numuru: - trīs devītnieki, trīs sešinieki un septiņi. Varbūt noderēs.

Nadežda klusējot aizcirta durvis, devās pa ietvi atpakaļvirzienā, bet pēkšņi atgriezās un ātri teica:

- Atvainojiet, ka es tā uzvedos, jūs ne pie kā neesat vainīgs. Es apsolu, ka, ja man būs nepieciešama jūsu palīdzība, es piezvanīšu.

Pagriezusies, viņa ātri pārgāja uz ielas otru pusi. Ruslans, sajūsmināts par šādu notikumu pavērsienu, pavadīja viņu ar skatienu un brauca mājās. Tad viņš pēkšņi atcerējās tikšanos ar dīvaino vīrieti vārdā Mimo un nolēma nekavējoties tikties ar tēvu. Sēdēšana mājās visu vakaru nemaz neaicināja.

2. nodaļa

Tēvs un māte bija mājās: viņi dzēra tēju plašajā virtuvē nepazīstama vīrieša sabiedrībā ar sirmiem matiem un gudrām, uzmanīgām, pelēkām acīm. Neskatoties uz vasaru, viņš bija ģērbies spīdīgā pelēkā svīterī un tādās pašās biksēs ar sudrabainu mirdzumu.

- Tu esi laikā, - teica Ivans Petrovičs, apskāvis savu dēlu. - Mamma izcepa torti, tavu mīļāko - medus. Iepazīsties ar Ignatu Romašinu. Ignat ... ē-e ...

- Filipovičs, - viesis pateica, piecēlies no galda un izstiepis stingru roku Ruslanam.

Ruslans paturēja uz viņu skatienu, atcerēdamies viesa uzvārdu: kaut kur viņš to jau bija dzirdējis, un izveda tēvu gaitenī.

- Tēt, ir saruna.

- Steidzama un slepena?

- Nav īpaši steidzama, bet runāt viesa klātbūtnē neērti. Es šodien biju restorānā ...

- Apsveicu.

- Un tur satiku interesantu cilvēku, - Ruslans nereaģēja uz tēva toni. - Viņš rekomendējās, ka pazīstot tevi, un nodeva sveicienus.

- Stādījās priekšā?

- Viņš sevi nosauca par Mimo.

- Kā kā? - Ivans Petrovičs izbrīnā pacēla uzacis. - Atkārto.

- Mimo.

Vecākais Kostrovs uz mirkli paskatījās uz savu dēlu kā satricinājuma un pārmaiņu vēstnesi, pēc tam ātri atgriezās virtuvē. Viņi sāka runāt, māte klusi iekliedzās, tad atskanēja tēva balss:

- Ruslan, ienāc.

Apjukušais kapteinis paklausīja. Viņu sagaidīja trīs ieinteresēti un satraukti skatieni - katrs savā veidā.

- Kā izskatījās šis Mimo kungs? - Romašins jautāja.

Ruslans īsi un precīzi aprakstīja svešinieka izskatu un kostīmu.

- Tas ir viņš, - Taja klusi sacīja, ar zināmām bailēm uzlūkodama vīru. - Vai tiešām atkal ... - Viņa noraustīja plecus, paskatījās uz dēlu un apklusa.

- Kas notiek? - Ruslans sarauca pieri. - Jūs sēžat kā sazvērnieki un runājat mīklas.

- Mēs arī esam sazvērnieki, - Romašins klusi pasmaidīja.

- Vai tu viņu neatceries? - tēvs pamāja uz viesi.

- Diez vai viņš mani atcerēsies, toreiz viņam bija četri gadi, kad es pēdējo reizi biju pie jums.

Ruslans pamāja ar galvu.

- Diemžēl es tiešām neatceros, lai gan uzvārds ir pazīstams ...

- Ignats ir divdesmit ceturtā gadsimta Zemes sabiedriskās drošības dienesta komisārs, - Ivans Petrovičs sacīja. - Protams, Zemes no cita Laika Zara. Es tev stāstīju.

Ruslans beidzot atcerējās Romašina uzvārdu un apstākļus, ar kuriem tas bija saistīts, uzlūkoja viesi jaunā veidā.

- Jūs tiešām esat tas pats Romašins ... no cita Zara?!

- Tu vari pieskarties un pārliecināties, - Ignats iesmējās. - Apsēdies, parunāsimies, ja jau uz tevi ir iznācis klaidonis pa Zariem. Ko tu zini par Stumbru?

- Par ko? Ak, jā ... atvainojiet, mēs jūsu Stumbru saucam par Torni, es uzreiz neatcerējos.

- Varbūt nevajadzētu viņu iesaistīt šajā visā? - Taja kautrīgi teica.

- Agrāk vai vēlāk viņam tāpat būs jāiesaistās Spēlē, - Romašins papurināja galvu. - Jā, turklāt viņš ir spēcīgs puisis, pieredzējis un neprecēts.

Ruslans neko neteica, nevēlēdamies runāt par savu neseno iepazīšanos ar skaisto bruneti vārdā Nadežda.

- Es zinu par Torni no tēva vārdiem. Mūsu presē jūs neatradīsit nevienu materiālu par to, visi ir slepenoti. Cik es atceros, Tornis ir hronourbja gabals, kas izkritis mūsu laikā. Tā?

- Gabals - tas stipri teikts, - Kostrovs vecākais norūca.

Ruslans nosarka.

- Nu, ne gabals - hronourbja daļa, pareizāk sakot, kopija ...

- Hronokvantu kopija, - precizēja Romašins. - Vēl Stumbru ... ē-e ... Torni var saukt par laiku traktrisi, telpai līdzīgu "virsstīgu" vai daudzdimensionālu telpas-laika kolektoru, kā arī supratemporālu topoloģisko tuneli ar kvantētu izeju, kas savieno daudzus Metauniversus - Dendrokontinuuma Zarus, tas ir, potenciāli līdzvērtīgas Visuma kopijas. Pie materiālās izkrišanas Stumbrs ... hm ... Tornis ir savienojis apmēram divus triljonus Zaru. Es dzīvoju vienā no "kaimiņu" Zariem, kuru no jums atdala apmēram trīs desmiti Stumbra izeju. Starp citu, visi tuvākie jūsu Zaram ir izmiruši.

Vecākais Kostrovs ar bažām uzlūkoja Romašinu.

- Es to nezināju. Kāpēc izmiruši? Bijušo Spēlētāju iejaukšanās dēļ?

- Es precizēju: šajos Zemes Zaros bijusi dzīvība, ieskaitot saprātīgu, bet izmirusi. Protams, uz Zemes kopijām.

- Kodolkarš? - Ruslans uzminēja.

- Dažādu iemeslu dēļ. Kaut kur bijis kodolkarš, kaut kur bakterioloģiskais, dažviet "laika mīnas", piemēram, epidēmijas, kas izsprukušas no militārajām laboratorijām, vai ģenētisko izmaiņu uzliesmojumi, kas radušies transgēno produktu lietošanas dēļ.

- Arī pie mums arvien plašāk tiek izmantoti šādi produkti, - teica Taja. - Vai tiešām sekas ir tik briesmīgas?

- Fakts ir tāds, ka gēnu inženierija pieder pie tā sauktajiem "dievišķajiem amatiem" jeb saprātīgajām tehnoloģijām, kuru izmantošanas sekas ir neparedzamas. Dzīvība uz mūsu Zemes saglabājās tikai tāpēc, ka vēl pirms diviem simtiem gadu pārtraucām eksperimentus ar gēniem. Bet nerunāsim par skumjām lietām, iespējams, jūsu valdnieki drīz aizliegs bīstamās tehnoloģijas, kas atstāj ietekmi uz pēcnācējiem.

- Pagaidām statistika ir šāda, - Ivans Petrovičs drūmi teica, - ka katrs otrais cilvēks šajā pasaulē ir slims! Un šī tendence pieaug. Varbūt tās ir jaunās Spēles sekas?

- Tas ir iespējams, - Romašins pamāja ar galvu. - Esmu jau apmeklējis apmēram simts kvank-Zemes, un visur aina ir ļoti neiepriecinoša. It īpaši pie jums, ja paanalizē faktus. Fakts, ka visas planētas valstis bez izņēmuma ir sagrābis terorisms, ir tiešs Spēlētāja agresijas pierādījums.

- Jūs teicāt - kvank-Zemes? - Ruslans ieinteresējās, ar skatienu pateicoties savai mātei, kura viņam ielēja tēju un piebīdīja šķīvi ar sviestmaizēm.

- Kvanks ir saīsinājums no "kvantu kopija". Katram priekšmetam, objektam, radībai, pat katram atomam uz Zemes un visam jūsu Metaversam ir kvantu kopija. Es personīgi pazīstu piecdesmit savus kvankus un divus jūsu tēva kvankus. Tiesa, es vēl neesmu sastapies ar jūsu kvanku. Bet dažreiz ir izņēmumi. Piemēram, es zinu cilvēku, kuram nav sava kvanka.

- Jasena? - vecākais Kostrovs samiedza acis.

- Tieši tā, Jasena Ždanova. Viņa ir dzimusi uz planētas Gezema, kas atrodas sava veida hronokabatā, kuram nav kvantu turpinājumu. Jā, un Jasenas un Pāvela dēls nez kāpēc arī ir tikai vienā eksemplārā, lai gan, iespējams, es vienkārši nenokļuvu Zaros, kur ir viņa kvanki. Stumbrs nav transgress, tas nesavieno visus Laiku Koka Zarus.

- Kāpēc? - Ruslans jautāja.

- Tāpēc ka Pauli princips bija spēkā tā palaišanas laikā, ļaujot hronourbim iziet tikai pasaulēs ar noteiktu vakuuma blīvumu.

- Vai tad vakuumam ir blīvums? Tas taču tukšums ...

- Tukšums, bet ne tāds, - Kostrova vecākais pasmaidīja. - Kā mēdza teikt mūsu kopīgais draugs Atanass Zlatkovs, vakuums ir kvantu šķidrums ar nulles enerģijas blīvumu. Pastāv pat hipotēze, ka visa mūsu pasaule ir daudzveidīga vakuuma ierosme, piemēram, virpuļi, viļņi un mezgli.

- Tā nav hipotēze, - Romašins pamāja ar galvu. - Dažos Koka Zaros tas ir tieši tā. Bet tā ir tēma atsevišķai sarunai. Atgriezīsimies pie jūsu tikšanās ar broveju Mimo. Viņa parādīšanās šeit ir ļoti simboliska un diez vai nejauša. Bet tikšanās ar tavu dēlu, - Ignats paskatījās uz Ivanu Petroviču, - nozīmē vienu: viņš nepārprotami meklē jaunus Spēles dalībniekus.

- Mēs nevaram droši apgalvot, - Kostrovs nomurmināja. - Kamēr pats brovejs nepasaka, ko vēlas.

Visi trīs vērtējoši - bet Taja ar skumjām - paskatījās uz Ruslanu.

- Kāpēc jūs uz mani tā skaties? - kapteinis šķībi pasmaidīja.

- Esi uzmanīgs, dēliņ, - Ivans Petrovičs nopietni pamāja ar galvu. - Iespējams tu zini to, ko nezinām mēs, tāpēc te parādījies Mimo. Kādi jaunumi darbā?

- Viss kā parasti, - Ruslans sadrūma. - Izmeklējam sprādziena cēloni restorānā "Bohēma" ... - viņš pēkšņi apklusa, skatīdamies sev priekšā ar sastingušu skatienu. - Ak Kungs! Es domāju, ka es patiešām esmu iekritis ar šo izmeklēšanu...

Ruslans notvēra mātes skatienu, attapās, vienā rāvienā izdzēra tēju.

- Ziniet, ko man teica Pārvaldes tiesu eksperts? Ka eksplodēja mikroshēma, nevis ierīce ar parastu sprāgstvielu. Mēs neatradām nevienu gramu šīs vielas. Pulkvedis Poltorackis uzskata, ka vai nu ir salauzta vakuuma simetrija, vai arī ir mainījušās fiziskās konstantes, piemēram, elektrona masa, vai arī kristālos ar salauztu simetriju ir notikusi spontāna fāzu pāreja. Tie ir viņa vārdi. Un, starp citu, jau ir reģistrēts pietiekami daudz šādu sprādzienu.

Kostrovs un Romašins apmainījās skatieniem.

- Es paredzēju kaut ko tādu, - pamāja komisārs no cita Visuma. - Vēl viena norāde, uz to ka jūsu Zaru ietekmē Spēlētāja gribas "vīruss". Ir pienācis laiks kaut ko darīt.

- Ko?

- Tiksimies ar Igoru Vasiļjeviču un pārrunāsim. Līdz tam, ar jūsu atļauju, es atvados.

Ignats piecēlās no galda. Arī Kostrovi cēlās, pavadot viesi līdz izejai. Romašins paspieda roku Ruslanam, noskūpstīja Taijas pirkstus un kopā ar Ivanu Petroviču izgāja kāpņu telpā.

Taja apskāva savu dēlu.

- Ziniet, es neesmu gļēvulis, bet nez kāpēc man ir bail. Viņa salīgi nodrebēja. - Īpaši par tevi. Tev patiešām patīk riskēt.

- Nekas, mamm, viss būs labi, - Ruslans viņu mierināja, domājot par savu. - Jūs taču arī savā laikā, kad bijāt jauni, izturējāt pārbaudi? Tagad ir mūsu kārta. Es domāju, ka bērniem vajadzētu iet tālāk par saviem vecākiem. Un es nemaz neesmu tāds riskētājs, kā tu domā.

Taja skumji pasmaidīja.

-Domā, es nezinu, ko tu dari darbā? Kas Rjazaņā paņēma čečenu pašnāvnieku? Un kurš pavasarī pa plānu ledu šķērsoja upi netālu no Penzas, lai nokļūtu bandītu aizmugurē?

- Kā tu zini? - Ruslans bija drūmi pārsteigts.

- Zinu un vienmēr uztraucos par tevi. Un tu neesi vienīgais, visa jūsu paaudze ir tāda: jo plānāks ledus, jo vairāk vēlaties pārbaudīt, vai tas izturēs.

- Es tā vairs nedarīšu.

- Tā nu es tev noticēju. - Taja iesmējās, atgriežoties virtuvē. - Vai tēju vēl dzersi?

- Nē, paldies, es došos mājās. Man šodien bija aizņemta diena, vajag atpūsties.

Atgriezās Ivans Petrovičs.

- Jau aizej?

- Jā, neizdevās pierunāt palikt, - Taja skumji nopūtās. - Vai tik tevi kāds tur negaida, kaptein?

Ruslans atcerējās savu iepazīšanos ar meiteni Nadju, pašūpoja galvu.

- Diemžēl negaida. Bet gribētos.

- Par Ignata vizīti pie mums - nevienam ne vārda! - tēvs pieklusināja balsi.

- Pats par sevi. Kāpēc viņš vispār šeit ieradās? Es domāju Zemi. Un kā viņš izkļuva no kriptozonas?

- Viņam ir savi noslēpumi. Bet viņš ieradās, lai novērtētu situāciju un pārbaudītu sabiedrību par Spēlētāja emisāru klātbūtni. Tu uzminēji pareizi: ir sākusies jauna Spēle, un šķiet, ka viens no spēlētājiem nav pārāk noraizējies par Spēles noteikumu ievērošanu.

- Bet, cik es saprotu, Spēles mērogs ir daudz lielāks nekā viena indivīda vai pat visas civilizācijas iespējas. Vai arī es kaut ko neierēķinu?

- Spēle tiek spēlēta daudzos līmeņos, tostarp cilvēku un citu saprātīgu būtņu līmenī, kopienās, kuras nav izgājušas sociālo evolūcijas pakāpi, lai gan lielākā daļa cilvēku to uztver caur vispārpieņemtu jēdzienu prizmu, caur politikas un ekonomikas sagrozītajiem spoguļiem vai parasto filistru pieeju, piemēram, “ne mana cūka ne mana druva","Ka tikai mani liek mierā"vai "ņem no dzīves visu!" Diemžēl varas iestāžu pieeja problēmai daudz neatšķiras no mietpilsoniskās. Viņiem ir svarīgi kādu laiku palikt krēslā, lai vēl dažus gadus nodrošinātu sevi un savus radiniekus, nevis pētītu parādību un veiktu pasākumus tās novēršanai. Viņu kredo: pēc mums - kaut plūdi!

- Vai mūsu vadītāji neko neuzsāk?

Kostrovs-vecākais noraidoši atmeta ar roku.

- Šaubos, vai viņi izprot Torņa patieso vērtību. Tam apkārt tagad visu organizē drošības spēki, tā ir viņu zelta bedre, kas nes milzīgus ienākumus. Domā, ka nav iespējams pienākt Tornim, visas pieejas ir bloķētas? Jā, bloķētas ir, bet ikviens, kurš var maksāt, var iekļūt kriptozonā.

- Nevar būt!

- Var gan, dēls. Tu vienkārši neesi rakņājies pa šiem mēsliem un nepazīsti cilvēkus. Tevi par ideālistu esmu izaudzinājis. Un tomēr nedomāju, ka tas ir slikti. Rīt vakarā atnāc pie mums, varbūt parādīsies jauna informācija.

- Noteikti.

Ruslans atvadījās no vecākiem un devās mājās, būdams neparasti satraukts. Intuīcija teica, ka viņu gaida interesanti atklājumi un satraucošas tikšanās.

* * *

Nākamā diena izrādījās ne mazāk aizņemta kā iepriekšējā.

Ruslans tikās ar duci cilvēku, kuri kaut nelielā mērā varētu palīdzēt "teroristu" meklēšanā, tostarp  ar Poltoracki un viņa draugu, fiziķi speciālistu, kas strādāja vienā no Dubnas Fizikas un enerģētikas institūta laboratorijām un studēja lauka mijiedarbības teoriju. Fiziķis apstiprināja Poltoracka hipotēzi par jauna veida ķēdes reakciju spontānu uzsākšanos pusvadītāju kristālos, taču viņš nevarēja palīdzēt izmeklēšanai ar padomu - kur meklēt sprādziena vaininiekus (neņemot vērā ļauno vakuumu kā tādu?). Turklāt Ruslans veica informācijas meklēšanu internetā un speciālo dienestu slepenajos tīklos, cerībā uzdurties reālākām idejām, kas izskaidrotu sprādzienu restorānā, nekā Poltoracka hipotēze, taču šajās darbībās neguva panākumus. Apstiprinājās tikai dati, uz kuriem atsaucās Poltorackis, par datortehnikas sprādzienu gadījumu skaita pieaugumu. Krievijā tādu jau bijis ducis (daudzi tika izmeklēti lokāli, neiesaistot speciālistus no Maskavas), Eiropā - vairāk nekā piecdesmit, Amerikā - aptuveni divi simti.

Bet, rakņājoties pa "tīmeklī", tika atklāts vēl viens kuriozs fakts: pēdējo divu gadu laikā kļūmes datortīklos bija kļuvušas arvien biežākas, dažkārt izraisot nopietnas sekas. Un katru dienu viņš statistikas kopsavilkumiem par kļūdām pievienoja divus vai trīs gadījumus. Tomēr, tiklīdz Ruslans lūdza pielaidi Aizsardzības ministrijas laboratorijām, kas nodarbojās ar prethakeru tehnoloģiju izpēti un attīstību, viņam uzreiz uzbrēca "netraucē", un, dabiski, atļauja netika dota. Rezultātā kapteinis saprata, ka aizsardzības nozares dzīlēs ir vairākas slēgtas laboratorijas, kuru izpētes priekšmets bez izņēmuma attiecās uz visām zinātniskajām jomām, ieskaitot cilvēku psihotroniskās vadības aspektus, psihes kodēšanu un intelekta pastiprināšanu, kā arī ieroču radīšanu, pamatojoties uz jaunākajiem atklājumiem, piemēram, spintorsionu lauka teoriju, enerģijas un informācijas apmaiņas teoriju vai attālās ietekmes procesiem datortīklos.

Otro secinājumu Ruslans izdarīja vēlāk, vakarā, vēlreiz aprunājies ar Poltoracki. Tehnoloģijas, ar kuru palīdzību būtu iespējams sagraut labi aizsargātos tīklus un datubāzes, sāka attīstīties jau sen, vēl divdesmitajā gadsimtā, un to eksperimentālā ieviešana jaunajos laikos tikai apstiprināja Romašina vārdus par kāda spēcīga spēlētāja, kurš nolēma mainīt dažus Zara pastāvēšanas likumus vai pat to nogriezt, “uzmanības plūsmas" ienākšanu Zemes (un Zara) realitātē.

Ruslans vakarā ziņoja par saviem atklājumiem - protams, ar dažiem saīsinājumiem - pulkvedim Varravam, kad tika izsaukts uz Pārvaldi. Par pārsteigumu Kostrovam jaunākajam, šoreiz pulkvedis nepārmeta padotajam nepamatotu fantāzēšanu, viņš klusēdams klausījās un tikai norūca, lai kapteinis par saviem atklājumiem mazāk pļāpā ar jebkuru citu. Tajā vakarā pulkvedis bija drūms un noraizējies, runāja maz, un Ruslans katram gadījumam jautāja, vai viņš gadījumā nav slims.

- Nebaidies, kaptein, mana slimība nav lipīga, - Varrava pasmīnēja, - saucas vecumdienas.

Ruslans uzmanīgi paskatījās uz pulkvedi, kuram nesen palika piecdesmit četri gadi, un pašūpoja galvu.

- līdz vecumam tev vēl jānodzīvo, Vladimir Kirillovič. Kas galu galā noticis?

- Vēl nekas. - Varrava viebdamies norija analgīna tableti, uzdzēra tai ūdeni, ar plaukstu pamasēja kaklu. - Bet, ja mēs turpināsim rakt lietu par sprādzienu šādā tempā, kaut kas noteikti notiks. Velti tu izgaismojies ar šo fiziķi no IPPE. Kāpēc tev tas bija vajadzīgs? Zini, ar ko viņš nodarbojas?

- Nē. Ar ko?

- Vai tad Poltorackis tev nepateica?

- Nē.

- Ķēpausis! Šis fiziķis jau piecus gadus sēž kriptozonā, pētot Torni un tā efektus. Viņš reti parādās brīvībā, bet tu viņu ņēmi un dabūji.

- Nu un kas? Kas tur tik krimināls? Mēs runājām par fiziskām parādībām ...

- Jā, lai arī par ko jūs runātu, viņš ir slēgtais speciālists! Un man jau piezvanīja no augšas, - Varrava pacēla acis pret griestiem, - interesējās, kas tu par cilvēku un kāpēc esi kļuvis par kriptozonas speciālista uzticības personu.

- Kaut kādas blēņas! Mēs tiešām runājām par dažādām fizikālām teorijām un sekām. Turklāt Poltorackis mani iepazīstināja, es pats neizgāju uz fiziķi. Kas notiek, vai man vairs nav tiesību sazināties ar izmeklēšanai nepieciešamajiem speciālistiem?

- Ir ir, bet ne ar visiem un tikai pēc saskaņošanas. Īsāk sakot, man lika saprast, ka restorāna eksplozijas izmeklēšana ir jāslēdz. Vai tu to saprati?

- Lieli ir tavi brīnumi, Kungs! - Ruslans pasmīnēja. - Visa šī varas iestāžu kņada tikai apstiprina manu pārliecību, ka datora eksplozijas cēlonis nav triviāla, ka kaut kas mūsu pasaulē notiek smalkā līmenī, un, ja kāds to pamana, šie sāk viņam sist pa rokām un noņemt no lietas izmeklēšanas. vai ne?

- Varbūt arī tā. Gudrs esi pārlieku, kaptein, visā kā tavs tēvs, velti, ka ne sarkanmatains, kā viņš. - Varrava vēlreiz saviebās, izņēma no seifa plakanu metāla kolbu, ielēja vāciņā caurspīdīgu brūnu šķidrumu un to izdzēra.

- Gribi malku? Konjaks. Moldāvu.

Ruslans noliedzoši pakratīja galvu.

- Tad ej strādā.

- Tas ir, ej un saceri ziņojumu par nozieguma sastāva neesamību?

- Tieši otrādi: tev jāatrod noziedznieks, terorists vai restorāna īpašnieka konkurents, kurš gūtu labumu no viņa nāves. Vai tu to saproti?

Ruslans izbrīnīts paskatījās uz pulkvedi.

- Bet konkurenta nav, televizorā pati no sevis eksplodēja mikroshēma...

- Priekšniekiem vajadzīgs noziedznieks - atrod tādu! Pretējā gadījumā mūs abus pasūtīs uz elli par dienesta neatbilstību. Vai to tu gribi?

- Nē. Bet gatavot viltojumu un  meklēt neeksistējošu noziedznieku es nevēlos un nedarīšu.

- Es visu pateicu. - Varrava ar uzacu kustību parādīja Kostrovam uz izeju, atkal ielēja sev konjaku. - Ej.

Kostrovs devās uz durvīm.

- Stāt!

Kapteinis apstājās, pagriezās.

- Tev taisnība, - Varrava mierīgā balsī teica - Nedrīkst iegāzt nevainīgu cilvēku. Mēs esam aicināti aizsargāt cilvēkus no teroristiem, nevis glābt mūsu pašu ēzeļus no priekšnieku dusmām. Dari to, kas tev šķiet pareizs, es parakstīšu tavu atskaiti. Tagad ej.

- Paldies, Vladimir Kirillovič.

Ruslans noklakšķināja ar papēžiem un jūtu apjukumā izgāja no kabineta, aiznesot dvēselē Varravas skumjo skatienu, kurš saprata, ar ko riskē. Pavakariņoja Pārvaldes ēdnīcā, kārtējo reizi tikās ar vietnieku  vecāko leitnantu Markinu un brauca mājās.

Vakars pagāja kaut kādā bezprieka uzvilktībā. Ruslans nesaprata, ko vēlas viņa dvēsele, līdz saprata - saziņu ar sievieti! Un tūlīt iezvanījās tālrunis.

- Ruslans? Atvainojiet, ka es tik vēlu ... jūs mani vakar atvedāt, atceraties?

- Nadežda? - Kostrovs neticēja savām ausīm. - Un es tikko domāju par jums! Kaut kādi maldi! Kur jūs esat?

- Mājas. Negribu pavadīt vakaru vienatnē. Vai nevēlaties sastādīt man kompāniju?

- Diktējiet adresi.

- Labāk pastaigāsimies pa ūdenskrātuves krastu, vakars ir tik brīnišķīgs.

- Lai notiek, - Ruslans viegli piekrita, drudžaini sācis domāt, ko vilkt mugurā. - Kur jūs gaidīt?

- Pretī mājai, stūrī, kur sākas asfalts uz krastu. Pēc desmit minūtēm.

Ruslans vairākus mirkļus ieklausījās biežajos pīkstienos, neticēdams bezierunu veiksmei, tad atjēdzās un metās pārģērbties.

3. nodaļa

Nadežda parādījās pie ieejas balti-zilā kleitā un sandalēs ar moderniem papēžiem - ar karotīti. Ruslans galanti paklanījās, noskūpstīja pirkstus, un viņi devās pa taciņu uz ūdenskrātuves krastu, ko apgaismoja retas laternas.

Meitenes noskaņojums patiešām izrādījās minorā, lai gan viņa centās uzmundrināties, un Ruslans, fortūnas smaida mudināts, mēģināja to uzlabot, pārspējot sevi jokos un smieklīgos stāstos, no kuriem pusi viņš izgudroja pa ceļam. Galu galā viņa centieni nebija veltīgi, Nadežda kļuva jautrāka, un vakars pagāja ļoti mīļi un tieši tāpat kā jaunībā, kad jaunais Kostrovs ļoti vēlējās atstāt iespaidu uz klasesbiedreni, kura, kā zināja visa skola, bija iemīlējusies citā puisī.

Viņi staigāja gar krastmalu, nokāpa pie ūdens, meta akmeņus, tad sēdēja Brīvības ielas kafejnīcā, dejoja un atkal staigāja pa klusajām un tukšajām Tušinas ielām, atrodot daudz sarunu tēmu.

Pulksten vienos naktī atvadījās pie septītā numura Lodočnaja ielā. Ruslans baidījās pārraut trauslo savstarpējās sapratnes un uzticēšanās tiltu, kas viņus vienoja, un neapskāva un neskūpstīja meiteni, kura novērtēja šādu atturību. Tikai noskūpstīja viņas roku, gaidīja, kamēr viņa ienāca pa ārdurvīm, nedaudz vīlies, ka viņu neaicina ciemos. Sapratis, ka aizmirsis paņemt Nadeždas tālruņa numuru, viņš ieskrēja pa ārdurvīm, atcerēdamies domofona koda numuru, kuru meitene sastādīja, un apstājās, it kā būtu atsities ar krūtīm pret sienu.

Viņa jau gāja liftā, paklausīgi noliekusi galvu, un jauns buļļveidīgs spēkonis melnā uzvalkā, tas, ar kuru viņa bija restorānā, stūma viņu no aizmugures. Iegāja pats, ar nesaprotamu smīnu paskatījās atpakaļ uz Kostrovu, un lifta durvis aizvērās.

Pārsteiguma apdullināts, Ruslans pagriezās uz izeju un uzdūrās diviem puišiem melnos uzvalkos, kuri no ielas ienāca pa ieejas durvīm. Viens no viņiem ar šķipsnu uz noskūtās galvas Ruslanam bija pazīstams no incidenta netālu no restorāna: viņš palīdzēja Nadeždas kavalierim viņu iedabūt automašīnā.

- Vai tevi skolā nemācīja, āzi, nestaigāt kopā ar citu meitenēm? - vaicāja garais ar šķipsnu.

Viņa partneris, īsāks, bet plats kā asfalta veltnis, ar kvadrātveida seju, uz kuras bija infantilisma zīmogs, hihināja. Īsais matu griezums un smagnējais apakšžoklis viņu pārvērta par standarta bandītu, "sešinieku" pahana uzdevumiem.

"Čubčiks" izņēma nazi, paspēlējās ar to, griežot ap pirkstiem.

- Nu?

Ruslans klusēdams devās pie puišiem, kuri bija neizpratnē par šādu uzvedību. Puisis ar šķipsnu pat pastiepa nazi uz priekšu, un viņa kvadrātveida sejas draugs pagrūda roku padusē, zem žaketes. Izmantojot viņu īso neizpratni, Ruslans ar plaukstas pamatnes sitienu uz augšu nogāza kvadrātveidīgo, bet ar dūri pa deguna pamatni otru ar nazi, pagrieza roku līdz “priekšējai cilpiņai”, tā ka tas smalkā balsī iegaudojās un noliecās, vaimanājot.

- Vai tev no skolas nav zinātma formula: par āzi atbildēsi? Cik reizes tu mani jau esi nosaucis par āzi?

- N-neatceros ... - "čubčiks" kļuva mitrs.

- Bet es atceros. - Ruslans iedeva puisim pļauku, piespieda elkoni, liekot tam saliekties trīs nāvēs. - Kas jūs tādi esat?

- Atlaid!.. Sāp taču, āz..! .. Mēs tevi taču miltos samalsim! ..

- To jau es dzirdēju. - Ruslans stiprāk piespieda puiša apakšdelmu, tas nokrita uz ceļiem, atkal iegaudojās. - Es pēdējo reizi jautāju: kas jūs esat? Kāpēc sekojat Nadeždai? Kas ir tas blondais bokseris, kurš viņu gaidīja pie lifta?

- Nadjas ... miesassargs ... arī mēs ... laid vaļā, muļķi! Mēs strādājam apsardzē ... tev hana, ja tu turpināsi uz viņu blenzt! Priekšnieks izšķetinās tev iekšas!

- Nu, to mēs vēl redzēsim. No kā jūs aizsargājat Nadeždu?

- Atlaid roku, s-suns!

Ruslans aukstasinīgi pašūpoja puisi uz priekšu, tas ietrieca galvu betona kāpņu pakāpienā, noelsās, atkal iesmilkstējās.

- Es uzdevu jautājumu!

- Mēs esam no drošības aģentūras "Betmens". Tev nav ne mazākās nojausmas, kam tu esi uzbraucis, maita! Nadja ir bosa meitene, viņš tevi rīt atradīs un nolaidīs kanalizācijā ...

Ruslans īsi ietrieca ar plaukstas malu salocītajā, gaļīgajā puiša kaklā, atlaida viņa roku, ar nagu izmēģināja naža asmeni, vērojot, kā pa grīdu vārtās "čubčiks" pamazām atžirgstot. Arī viņa draugs sāka parādīt dzīvības pazīmes, šņaukt un pūst degunu.

- Nododiet savam netīram patronam, ka meitenei pašai jāizlemj, ar ko būt un kur staigāt. Ja viņš turpinās ierobežot viņas brīvību, es cieši sākšu par viņu interesēties.

- Viņš tev zarnas izlaidīs un aptīs tās ap olām! - nokrekstēja "čubčiks", pieceļoties un izvelkot pistoli. - Gulties! Uz grīdas!

Ruslans pārgāja uz tempu, viegli izgrieza ieroci no "purnu šķaidītāja" rokas, sagrieza uztveršanas spirāli un uzsita ar elkoni atslēgas kaula rajonā. Čubčiks aizlidoja zem pastkastīšu skapja un apklusa. Ruslans nospļāvās, paslēpa pistoli kabatā un devās prom, no ielas ienākuša vīrieša apstulbināta skatiena pavadīts.

Ārā bija tumšs, lija lietus, laterna, kas atradās divdesmit soļu attālumā miglainu pilienu oreolā, neizkliedēja tumsu pagalma dziļumā, bet kapteinis uzreiz sajauta vīrieti aiz elektriskā transformatora būdas. Satvēra pistoles rokturi, devās uz būdu, domādams noskaidrot attiecības ar vēl vienu apsardzes aģentūras "Betmens" pārstāvi, bet vīrietis caurspīdīgajā apmetnī pats izgāja pie viņa un izrādījās Markina operatīvais darbinieks.

- Mēs jūs visur meklējam, biedri kaptein, - viņš nočukstēja, paslēpdams mobilo tālruni zem jakas stūra. - Jūs neatbildat ...

Ruslans atcerējās, ka nav paņēmis līdzi mobilo tālruni.

- Kas noticis?

- Pulkvedis Varrava jūs gaida pārvaldē. Nogalināts pulkvedis Poltorackis.

- Ko?! - Ruslans šokēts palūkojās puiša slapjā sejā. - Kā nogalināts? Kad?!

- Pulksten vienpadsmitos vakarā tieši Pārvaldē. Pulkvedis Varrava izsauca viņu pie sevis, nesagaidīja, izgāja koridorā, bet viņš guļ ... ar lodi pakausī.

Dažas sekundes Ruslans elsdams ķēra pēc blīva kļuvušā gaisa un ātri devās uz garāžām.

- Braucam!

- Es esmu ar mašīnu, biedri kaptein, varu aizvest.

- Labi. - Ruslans pagriezās pret savu māju. - Pagaidi mazliet, es pārģērbšos.

Pēc dažām minūtēm viņš izskrēja pagalmā parastajā darba apģērbā un ierausās "Volgas" salonā.

* * *

Nakts neatnesa nekādus rezultātus vai atklājumus.

FSB Pretterorisma Pārvaldes galvenais eksperts pulkvedis Poltorackis tika nogalināts ar deviņu milimetru pistoli "Pernač", kas bija gandrīz visu pārvaldes operatīvo darbinieku ierocis, un, protams, slepkavu atrast nebija iespējams. Ne ēkas apsargi, ne darbinieki, kas kavējās savos kabinetos, ieskaitot Varravu, nedzirdēja šāvienu. Slepkava paveica savu darbu un mierīgi aizgāja tīrīt pistoli un izlikties, ka arī dziļi noskumis par notikušo nelaimi. No kā varēja secināt: Poltorackis pazina šo cilvēku. Pretējā gadījumā viņš nebūtu tik bezrūpīgs.

Kopumā slepkavības laikā Pārvaldē bija vienpadsmit darbinieki: majori, apakšpulkveži, pulkveži un ģenerālis, pārvaldes vadītājs, taču nebija iespējams pateikt, kurš no viņiem nolēma likvidēt Poltoratski. Visiem no pirmā acu uzmetiena nebija pamata nogalināt visu cienīto kriminālistu.

Neizdevās atrast arī "stobru", no kura tika šauts. Visas darbiniekiem konfiscētās pistoles izrādījās tīras, bez pulvera apdeguma pēdām. Astoņiem tās vispār bija apputējušas un glabājās seifos, trīs - dzirkstīja pirmatnējā tīrībā, it kā nesen iztīrītas. Tomēr šie trīs vispār bija ārpus aizdomām, jo vadīja veselus departamentus un nodaļas: pulkvedis Buriga, apakšpulkveži Einiķis un Molčanovs.

Noguris no negulētās un nervozās nakts, Ruslans devās mājās tikai vienpadsmitās rīta stundas sākumā, lai savestu sevi kārtībā un ieturētu brokastis. Protams, par atpūtu nebija ne runas, Poltoracka slepkavība šokēja un lika darboties intuīcijai un fantāzijai. Ruslans bija gandrīz pārliecināts, ka ekspertu novākuši Spēlētāja emisāri, jo viņš bija vistuvāk tam, lai saprastu notikumu cēloņus. Par to, ka viņam pašam,  kurš ar Poltoratski bija ticies vairākas reizes, tagad draud briesmas, Ruslans nedomāja,.

Līdz vakaram beidzot kļuva skaidrs, ka sprādziena izmeklēšana restorānā "Bohema" ir nonākusi strupceļā un tā būs jāpārtrauc "noziedzīga nodarījuma trūkuma" dēļ.

No vienas puses, tas atviegloja Kostrova grupas dzīvi, no otras puses, tas izraisīja aizdomas par steigu, ar kādu augstākā vadība, kuru pārstāvēja ģenerālis Kirsanovs, atsauca Pārvaldes labāko grupu, lai tā "saņemtu jaunu uzdevumu".

Sākumā Ruslans bija pārliecināts, ka viņu iesaistīs Poltoracka slepkavības izmeklēšanā, taču tā nenotika. Izmeklēšanu uzsāka  īpašās FSB apsardzes brigādes vilkkāvji, nopratināja kapteini, interesējoties par viņa kontaktiem ar Poltoracki, pēc kura pulkvedis Varrava ieteica Ruslanam nerēgoties priekšniekiem acīs un turpināt audzināt sev padoto personālu. Kas ar to domāts, uzminēt bija grūti. Tad Ruslans nospļāvās par visām intrigām Pārvaldes iekšienē un nolēma uzzināt, kas ir apsardzes firma "Betmens" un ko tā dara.

Drīz atklājās interesanti fakti.

Apsardzes aģentūra "Betmens" tikusi izveidota apmēram pirms diviem gadiem un nodarbojās galvenokārt ar privātpersonu apsardzību. Bet tās klientu vidū bija arī dažas organizācijas, piemēram, privātais fonds "Interpresskon" un instrumentu izgatavošanas institūts "Jaunā mehānika". Iepazīstoties ar šo organizāciju datu bāzēm, Ruslans ieraudzīja pazīstamu uzvārdu un nosvilpās: "Jaunās mehānikas" institūta direktors bija enerģētikas un informācijas zinātņu doktors profesors N.N. Dokučajevs. Kapteiņa pārsteigumu izraisīja uzvārdu sakritība: arī Nadeždai uzvārds bija Dokučajeva. Tagad kļuva skaidrs, kāpēc viņai ir miesassargi: tika apsargāts ne tikai pats Dokučajevs, bet arī viņa ģimenes locekļi, tāpat kļuva saprotama, arī viņu pārāk neatlaidīgā klātbūtne. "Betmens" vadītājam bija nepārprotami plāni attiecībā uz aizsargājama objekta meitu, un viņa klevrēti viņai nedeva ne mazākās iespējas justies brīvai.

Bija grūti saprast, ko dara Nadeždas tēva vadītais institūts. Institūta dokumentācijā, kas glabājas pārvaldes datu bāzēs, teikts tikai tas, ka institūta darbinieki "veic pētījumus enerģētikas un informācijas mijiedarbību jomā". Tad Ruslans tikās ar hakeri no datorizstrādes nodaļas Žoru Kučkovu, ar kuru bija draugos, un pēc viņa lūguma tas uzlauza Aizsardzības ministrijas slepenos failus. Līdz ar to Kostrovs ieguva datus par "instrumentu izgatavošanas" institūta "Jaunā mehānika" darbu un dokumentāciju par Nadeždas tēvu Nikolaju Nikolajeviču Dokučajevu. Materiālos jo īpaši norādījās tēma, pie kuras strādāja Dokuchajevs jau piecus gadus: "Dažu Torņa nelineāro procesu pielietošana jaunas paaudzes neraķešu ieroču izveidē".

Un vēl: firma "Betmens" nekādā ziņā nebija privāta apsardzes firma, tāpat kā pats institūts. Abas organizācijas piederēja Aizsardzības ministrijas īpaši slepenajam valdības dienesta tīklam.

Ruslans saprata, ka iekāpis ne tajās kamanās un ka nekavējoties vajadzētu no tām izlēkt, pirms nav lauzis kaklu. Viņš zināja, kas notiek ar cilvēku, kurš ielīdis speciālo dienestu noslēpumos, pat ja šī persona ir pašu šo dienestu darbinieks. Bet dvēsele ilgojās pēc tikšanās ar Dokučajeva meitu, skaistu, noteikti gudru, un, acīmredzot, ne pārāk laimīgu, un Ruslans nolēma paskatīties, kas notiks tālāk.

Nebija vērts rakņāties Aizsardzības ministrijas laboratorijas, kas nodarbojas ar kriptozonu, noslēpumos, bet atteikties turpināt pazīšanos ar Nadeždu negribējās. Lai arī atmiņā kā ērkšķis, līda aizverošās lifta durvis, smīnošā, triumfējošā apsarga seja un klusā, padevīgā Nadja.

Šīs saspringtās, notikumiem bagātās dienas vakarā Ruslans bija tik noguris, ka sapņoja tikai tikt līdz gultai un likties gulēt. Bet satraucoša sajūta par kaut ko aizmirstu, nepateiktu liedza to izdarīt. Paanalizējis atmiņu, viņš atbrīvojās no emocijām un raizēm par Poltoracka slepkavību, meditēja un uztvēra "viltus atmiņas" izraisītāju. Tas bija vienkāršs un nepretenciozs, kā figa kabatā: Nadežda tā arī nepateica ne vārda par konflikta iemesliem ar miesassargiem restorānā, kaut arī Ruslans viņai par to pajautāja pat divas reizes. Viņa, iespējams, nevēlējās satikties ar "Betmena" priekšnieku, un viņu mēģināja pierunāt. Tā, jebkurā gadījumā Kostrovs iedomājās šo situāciju. Tomēr pati Nadja neko neteica, viņa izlikās, ka nedzird jautājumu.

Desmitos gados Ruslans beidzot nonāca mājās, nomazgājās, gribēja uzvārīt kafiju, bet šajā laikā iezvanījās tālrunis. Klausulē ieskanējās pazīstamā Nadeždas balss:

- Sveiciens čekistiem. Ko tu dari, Ruslan Ivanovič?

- Neko, - Ruslans godīgi atbildēja, no vienas puses, iepriecināts ar aicinājumu, no otras - piedzīvodams greizsirdības dūrienu.

- Tad varbūt atnāksi ciemos? Šodien esmu viena. Mamma ir vasarnīcā, tētis aizbrauca komandējumā.

- Vai tavi cerberi ir ar tevi? - kapteinim izspruka.

Klusums. Tad klusa, sanīkusi balss:

- Ja tev nekas cits nav ...

- Atvaino! Ruslans ātri pārtrauca meiteni. - Es negribēju tevi aizvainot! Esmu vienkārši nikns no greizsirdības, tas arī viss. Steidzos pie tevis, pasaki adresi.

Nadeždas balss kļuva nedaudz jautrāka. Viņa nodiktēja dzīvokļa numuru, un Kostrovs steidzās pārģērbties, aizmirsis nogurumu, aizturot nepacietību, azartu un fantāzijas. Negribējās ar seju dubļos, parādīt sevi no sliktākās puses, patiešām negribējās kļūdīties sapņos, bet vēl vairāk nebija vēlēšanās spēlēt uz meitenes izjūtām, lai iegūtu informāciju par viņas tēvu.

Viņš uzvilka visas baltās krāsas - bikses, kreklu, apavus, paķēra vēl vakar nopirkto šokolāžu kasti (kā ūdenī skatījies, ka būs vajadzīga!), pudeli šampanieša un steidzās uz kaimiņu māju, ar pierastu aci atzīmējot jebkuru kustību apkārt. Nervu sistēma, kas īpaši apmācīta pārtveršanas meistara īpašajām slodzēm, jau sen bija iemācījusies ieklausīties zemapziņas ieteikumos, kas ne reizi vien izglāba Ruslana dzīvību teroristu aresta laikā. Tas nenostrādāja tikai šajā vakarā, galva bija aizņemta ar gaidāmo tikšanos ar patīkamo meiteni. Tiklīdz ienācis kāpņu telpā, Kostrovs sajuta auksta vēja elpu, taču nepievērsa tam uzmanību, kaut arī vairs nebija vēlēšanās iet tālāk.

Parasti šādos gadījumos Ruslans nekavējoties sāka analizēt situāciju un meklēt nemiera vaininieku. Šajā gadījumā viņš nebija darbā un nedomāja par tikšanos ar teroristiem. Viņu varēja gaidīt tikai Nadeždas miesassargi, bet viņš no tiem nebaidījās. Vajadzības gadījumā viņš varēja uzrādīt savu FSB virsnieka apliecību.

Uzkāpis piektajā stāvā un nevienu nesaticis, viņš nospieda Nadjas dzīvokļa zvana pogu. Durvis atvērās. Viņš spēra soli uz priekšu, un nekavējoties nostrādāja ķermeņa apsardzes sistēma, uztvērusi draudus un "nāves vēju", kā mēdz teikt japāņu cīņas mākslas meistari.

Nadežda stāvēja gaiteņa dziļumā iekodusi lūpā un skatījās uz viesi, atmetusi galvu, ar skaidri salasāmām bailēm acīs. Viņa pati nevarēja atvērt durvis, to izdarīja kāds cits, taču bija par vēlu atkāpties, un Ruslans metās uz priekšu, nokrītot uz grīdas, pārmeta kūleni, kritienā atskatīdamies un redzot divas vīriešu figūras - aiz priekšnama durvīm un aiz Nadeždas muguras, uzlēca kājās. ... un viss sāka peldēt acu priekšā no smaga un dīvaina, mīksta sitiena pa galvu, ko izdarīja ne tik daudz no ārpuses, cik no iekšpuses. Krītot bezsamaņā, kapteinis vēl dzirdēja, meitenes sāpju pilno kliedzienu:

- Viņi mani piespieda! Es negribēju! Nesitiet viņu! ..

Pēc tam pilnībā zaudēja samaņu.

Migla bija balta un blīva kā piens, tik bieza un balta, ka šķita to var dzert vai pat griezt ar nazi. Kostrovs mēģināja nolaizīt savas sausās lūpas, tās nejūtot, tik ļoti pēkšņi jutās izslāpis, viņš gribēja kādu saukt pēc palīdzības, lai atnes viņam glāzi ūdens vai piena, taču atklāja, ka nav spējīgs izdarīt nevienu kustību.

Mēģināja pakustēties - ar tādu pašu rezultātu. Bet migla acu priekšā sāka izklīst, tajā izkusa sārti mirdzošs ovāls, tuvojās un pārvērtās par neskaidru cilvēka seju ar melniem acu caurumiem.

- Kas jūs..? - Ruslans kūtri pajautāja, nedzirdot pats savu balsi.

- Skatiestik, attapies hanuriks, - it kā caur vati atskanēja klusa, neizpratnes balss,. - Spēcīgs vīrišķis, tikai trīs stundas nogulēja. Citi viņa vietā būtu gulējuši diennakti.

- Vediet viņu pie samaņas ...

Kostrovs sajuta durienu krūtīs, un uzreiz viss ap viņu maģiski izmainījās. Migla izklīda, parādījās guļamistabas iekārta: tualetes galds, drēbju skapis, lustra virs galvas, viena, bet ļoti plata gulta, uz kuras gulēja pats Ruslans, aiz muguras sasietām rokām un ar līmlenti sasietām kājām.

Istabā bija divi vīrieši. Viens sēdēja viņam blakus uz gultas, tumsnējs, ar manāmu pelēcību skaisti viļņainos, melnos matos, ar nedaudz ieslīpām acīm un juteklisku muti. Viņš bija stipri līdzīgs Nadeždai. Acīmredzot tas bija viņas tēvs, slepenotais zinātnieks, saistīts ar kriptozonas un Torņa izpēti.

Otrais vīrietis izrādījās "bokseris", Nadeždas pavadonis, kurš par viņu rūpējās.

- Sveicināti, Ruslan Ivanovič, - teica Dokučaevs. - Mēs atradām jūsu grāmatiņu ar seju un uzvārdu, tāpēc zinām, ar ko mums ir darīšana. Kā jūtaties?

- Kopumā ne pārāk slikti, Nikolaj Nikolajevič, - Ruslans centās pasmīnēt ar notirpušajām lūpām.

Vīrieši saskatījās. Jaunais vīrietis pašūpoja galvu, dusmīgi sakniebdams plānās, bālās lūpas.

- Es taču teicu, ka viņš zina vairāk, nekā jūs domājat.

- Pasakiet man, kaptein, - sacīja Dokučajevs. - Kāpēc jums, pretterorisma grupas "Antejs" dalībniekam, vajadzēja sākt izsekot mūs?

- Es nevienam nesekoju, - Ruslans saviebās. - Tas viss notika nejauši. Es redzēju jūsu meitu restorānā ar šo nekaunīgo mudaku ...

"Bokseris" piegāja pie gultas un iesita Ruslanam pa seju.

- Atdziesti, Mihail, - Nikolajs Nikolajevičs pastūma nost miesassargu. - Turpiniet, Ruslan Ivanovič.

- Iesitīsi vēlreiz - pašu nogalināšu! - Ruslans klusi solīja, laizīdams asinis no sasistajām lūpām.

"Bokseris" atkal atvēzējās, bet Nadeždas tēvs viņu apturēja un neapmierināti sacīja:

- Ļauj taču man mierīgi parunāties ar cilvēku. Izej laukā uz minūti.

- Bet viņš ir ļoti bīstams!

- Viņš ir sasiets un vājš pēc injekcijas. Ej ārā.

Mihails uzmeta Ruslanam nikni-brīdinošu skatienu un izgāja.

- Viņš ir labs miesassargs, - Nikolajs Nikolajevičs pavadīja viņu ar skatienu, - bet dažreiz pārkāpj visas robežas. Turklāt vēl greizsirdīgs.

- Patiesībā viņa dēļ es toreiz iejaucos, redzot, kā viņš izturas ar jūsu meitu. Tajā brīdī es nezināju, ka Nadja ir jūsu meita.

Dokučajevs sarauca pieri.

- Vai viņš ... sev kaut ko atļāvās? Pret Nadju?

- Es nezinu viņu attiecības, bet viņš izturējās pilnīgi nekaunīgi. Man nācās iejaukties un aizvest jūsu meitu mājās, jo mēs esam kaimiņi. Tad tas viss sākās. To, ka jūs strādājat laboratorijā un aizsardzības nozarē, es uzzināju tikai šodien ... vai drīzāk vakar. Atsaistiet mani.

Dokučajevs papurināja galvu.

- Jūs esat kļuvis par bīstamu liecinieku, kaptein. Es baidos, ka ne jūsu tiešais priekšnieks pulkvedis Varrava, ne Pārvaldes vadītājs ģenerālis Kirsanovs jūs neglābs. Jūs esat ļoti dziļi ieniris mūsu departamenta purvā. Droši vien pārbaudījāt, ko mēs darām?

- Nepaspēju, - Ruslans sakustējās, mainot pozu. - Zinu tikai to, ka jūs strādājat kriptozonā un nodarbojaties ar energoinformatīvo procesu izpēti.

- Tas ir viss?

- Viss!

Dokučajevs apšaubīdams ar pirkstu paberzēja uzaci.

- Gribētos jau ticēt ... lai gan tas joprojām neatrisina problēmu. Jums nevajadzēja jaukties mūsu lietās.

- Es taču saku, ka nejaucos! Ruslans sadusmojās. - Nu, sadevu pa kaklu jūsu "sešiniekiem", bet viņi taču to bija pelnījuši!

Mihails ielūkojās istabā.

- Vai pacients uzvedas slikti, Nikolaj Nikolajevič?

- Pēc viņa teiktā, tu neuzvedies labāk. Ko lai ar viņu tagad dara?

- Atdodiet mums! Klusi pazudīs, neviens nekad neatradīs.

- Tu nepazīsti viņa tēvu. Tas aizraksies un atradīs. Un arī jūs, piedevām. Ir jāizdara tā, lai viņš visu aizmirst, un Nadja jāiprogrammē, lai nejauši neizpļāpājas.

- Izdarīsim.

- Vai Nadja arī jūsu kompānijā? - Ruslans rūgti pavīpsnāja.

- Kādā ziņā? Viņa ir mana meita, bet viņai, protams, nav nekāda sakara ar manu darbu. Tā kā viņa ir ļoti neatkarīga, viņas brīvība ir jāierobežo. Bet ne tā, kā to darījāt jūs. - Dokučajevs ar drūmu ironiju paskatījās uz miesassargu. - Turpmāk viņu pavadīs cita trijotne.

- Bet es taču...

- Saprati?

- Sapratu, - Mihails sanīka, uzmetot Ruslanam tādu skatienu, ka viņš neviļus sasprindzināja muskuļus, mēģinot pārraut auklas uz rokām.

- Diemžēl, - Nikolajs Nikolajevičs turpināja, - Nadja pēdēja laikā pavisam izkļuvusi no rokām, neklausa, dara ko grib, iepazīstas ar kuru katru un, tāpat kā jūs, kļūst par neparedzami bīstamu liecinieku. Man, acīmredzot, par dziļu nožēlu, būs jāveic atbilstoši pasākumi.

- Nejauši ne tādi paši, kas tika piemēroti pulkvedim Poltorackim?

Dokučajevs ar bažām sarauca uzacis.

- Kāpēc jūs domājat, ka pulkvedi novācām mēs? Galu galā viņš ir jūsu darbinieks. Un viņu nogalināja tieši Pārvaldē.

- Es nedomāju, vienkārši fantazēju.

- Hm-jā ... - Nikolajs Nikolajevičs pakošļāja lūpas, piecēlās, pastaigāja pa istabu. - Varbūt mums vajadzētu viņu savervēt darbam mūsu kantorī?

- Kāda velna pēc, viņš mums vajadzīgs? - "bokseris" atņirdzās. - Savu lohu ir par daudz.

Dokučajevs pasmaidīja.

- Vienkārsi, pretinieks spēcīgs. Ruslan Ivanovič, jūs patiešām nezinat, ko mēs darām?

- Man nepatīk atkārtoties.

Dokučajevs atkal pacēla uzaci, parīvēja degunu, risinot kādu problēmu, apstaigāja gultu.

- Ir viena ideja ... - Viņš paskatījās uz miesassargu. - Atnes manu portfeli.

Mihails izgāja un pēc minūtes atnesa aveņkrāsas ādas "diplomātu" ar elektronisko slēdzeni. Nikolajs Nikolajevičs to atvēra un izņēma milzīgu neparastas formas pistoli ar brūnu, īsu un resnu stobru, bet bez cauruma, kur izlidot lodei.

- Vai zināt, kas tas ir?

Ruslans noliedzoši pakratīja galvu.

- Mēs šo mašīnīti atradām Tornī apmēram pirms divdesmit gadiem, kad tajā vēl varēja iekļūt. Ilgi lauzījām galvas, kas tas ir, līdz izdomājām. Tātad jūsu priekšā ir ļoti spēcīgs universāls psihotroniskais ģenerators, kas var ieprogrammēt jebkuru dzīvu būtni. Es pieslēdzos problēmai tikai pirms pieciem gadiem un to veiksmīgi atrisināju. - Dokučajevs pavīpsnāja. - Godīgi sakot, man sagribējās kāda priekšā palielīties, sagadījās tā, ka tas esat jūs. Protams, ar visām no tā izrietošajām sekām.

Ruslans sastapa zinātnieka skatienu un saprata, ko viņš domā.

- Vai vēlaties izmantot šo ... programmētāju ..., lai mani nokodētu?

- Mana meita reti kļūdās cilvēkos, - Dokučajevs nopūtās. - Tāpēc viņa jūs novērtēja pareizi. Jūs esat pārāk gudrs, spēcīgs un romantisks vīrietis, kaptein. Bet tas, kā jūs zināt, ir pārspīlējums. Jūs patiešām nāksies kodēt, kaut arī ne ar šī briesmoņa palīdzību. Tas, pēc Igora Vasiļjeviča Ivašuras domām, izveidots ne uz Zemes un ne priekš cilvēkiem. bet mēs uz tā bāzes izveidojām savu ģeneratoru.

Dokučajevs ielika šķietami smago pistoli "diplomātā", aizvēra, apgrieza un atkal atvēra. "Diplomāta" otrā pusē esošajā nodalījumā gulēja vēl viena pistole, kas mirdzēja ar hromētām detaļām, daudz elegantāka, ar garu gofrētu sarkanu stobru.

- Iepazīstieties Ruslan Ivanovič, tas ir mūsu psi-ģeneratora "Kobra" izmēģinājuma eksemplārs. - Dokučajevs izņēma savu ideju iemiesojumu un maigi noglāstīja tā stobru. - Tas ir daudz vieglāks nekā prototips, un, lai arī joprojām ir nestabils, drīz nonāks ražošanā. Bet līdz galam mēs to pilnveidosim.

Ruslans paskatījās uz entuziasma pilno zinātnieku ar degošām acīm, savas idejas fanātiķa seju. Nadeždas tēvam bija nospļauties par visu pasauli, ja vien viņu netraucēja. Viņš nedomāja par sekām, kādas varētu radīt viņa iemiesoto ideju attīstība.

4. nodaļa

Viņi sapulcējās Ivana Kostrova dzīvoklī pulksten deviņos no rīta: bijušie "hrono-desantnieki" Igors Vasiļjevičs Ivašura, nedaudz pieņēmies miesā, bet saglabājis prāta dzīvīgumu un raksturīgo izlēmību, Ivašuras sieva Veronika Danilovna, pats Ivans Petrovičs, Taja (neviens viņu nesauca par Taisiju Nikolajevnu, viņa izskatījās kā trīsdesmitgadniece) un bijušais militārās pretizlūkošanas pulkvedis Oļegs Borisovičs Garaņins. Viņš bija plikpaurains, bet jautrs un bieži jokoja, atkārtojot: no diviem absolūti tikpat gudriem cilvēkiem plikpauris ir gudrāks.

Viņi atcerējās Mišu Ruzaevu un Surenu Gasparjanu, kuri gāja bojā ekspedīcijā pa Torni. Paklusēja. Tad atcerējās savus piedzīvojumus un sāka runāt. Un atmiņu vidū uzradās vēl viens viesis - Ignats Romašins, bijušais Spēles tiesnesis pēdējā Spēlē. Garaņins bija vienīgais, kurš viņu vēl nepazina.

Viņi tika iepazīstināti un atsākās saruna.

- Nu, kā jums tur klājas, paralēlajās pasaulēs? - jautāja bijušais pulkvedis. - Sliktāk vai labāk nekā pie mums?

- Tas ir atkarīgs no tā, kādus parametrus salīdzināt, - Romašins pasmīnēja, aizsedzot glāzi ar plaukstu: viņš nelietoja alkoholu. - Fakts ir tāds, ka mūsu Zarā sabiedrības attīstība ir gājusi nedaudz savādāk. Komunisms uzvarēja visā pasaulē.

- Apskaužami! Garaņins nokrekšķināja, ar spēku noglāstot kailo galvvirsu. - Gribētos kādu laiku padzīvot pie jums, lai redzētu, kā jūs "elpojat". Tehnika droši vien ir vislabākā?

- Kur nu bez viņas? Protams, tehnikas līmenis ir augsts, lai arī ne maksimālais. Mans kvanks no Zara, kas "apsteidz" mūs, apgalvoja, ka viņu tehnika saplūst ar dabu un pakļaujas cilvēka domām. Viņu Zeme ir viena kolosāla darba un atpūtas zona, kas mainās atbilstoši iedzīvotāju vēlmēm.

- Vai jūsu tehnika nav pakļauta domu kontrolei?

- Teiksim tā: ne visa, saprātīgās robežās. Ne visiem maniem tautiešiem piemīt vajadzīgā atturība un domu precizitāte. Diemžēl pat komunisma laikā sabiedrība rada cilvēkus ar perversu psihi, varaskāri, agresorus un pat "atsaldētos" un slepkavas, ja izmantotu jūsu terminoloģiju.

- Pat tā?!

- Tā ir objektīva parādība. Saprāta evolūcijas sociālais posms Visumā - viszemākais starp visiem pārējiem. Laiku Koks tomēr īsteno visus posmus bez izņēmuma, jo tas ir Radītāja Gribas Koks.

- Vai ir vēl kādi posmi?

- Pašam sociālajam līmenim ir daudz apakšlīmeņu. Atcerieties vēsturisko vēsturi - tā saukto kvistoriju: akmens laikmets, bronzas laikmets, dzelzs laikmets, etnokultūras ...

- Kas tā par tādu kvistoriju?

- Ak jā, - Romašins attapās, - jums vēl nav šīs zinātnes. Kvistorija ir kvantu vēsture, zinātne, kas pēta Zemes civilizācijas vēsturiskās attīstības varbūtības modeļus visās tās kopijās. Šī zinātne uz mūsu Zemes parādījās gandrīz uzreiz pēc hronourbja uzbūvēšanas un palaišanas. Tātad, es atbildu uz jūsu jautājumu par civilizāciju attīstības posmiem. Personīgi es zinu četrus posmus: sociālā, iecietīgā, mentālā integrācija, enerģētiski informatīvā integrācija. Garākais no visiem ir sociālais, un tas ir arī visneaizsargātākais un neparedzamākais. Tieši šajā posmā visbiežāk izmirst bioloģiskā cikla civilizācijas. Kopumā ir maz civilizāciju, kas ir pārdzīvojušas sociālo posmu, bet pēc tā pārvarēšanas tās diezgan stabili iet pa attīstības ceļu.

- Vai pastāv nebioloģiskā cikla civilizācijas?

- Cik tik vajag.

- Par šo tēmu mēs varam runāt ilgi, - Ivans Petrovičs pārtrauca Garaņina jautājumu plūsmu. - Atgriezīsimies pie savām problēmām.

- Es vēl neesmu visu noskaidrojis, - ar nožēlu sacīja Oļegs Borisovičs. - Maz ticams, ka vēlāk būs iespējams šādi brīvi parunāt. Vai drīkst pēdējo jautājumu?

- Uzdodiet, - Romašins pamāja ar smaidu acīs.

- Kā jums ar modi?

Vīrieši saskatījās . Sievietes, kas klausījās sarunu, arī saskatījās un iesmējās. Garaņinu tas nesamulsināja.

- Es te domāju, ka pie mums sākkuši valkāt kaut ko neiedomājamu un neglītu, riebjas skatīties. Ne tikai gandrīz pārstājuši valkāt žaketes un kaklasaites, tagad visi cenšas saģērbties sporta tērpos, zeķubiksēs, cepurēs, šortos un T-kreklos. Pat oficiālo pieņemšanu laikā vīrieši sāk parādīties džemperos un jakās bez piedurknēm! Bet jūs ieradāties normālā civilā uzvalkā.

- Sporta apģērbs ir ērts, - Romašins paraustīja plecus, - tāpēc valkā. Vienkārši mode datoru laikmetā ir kļuvusi pragmatiskāka. Mājās ir daudz ērtāk sēdēt monitora priekšā halātā, pidžamā vai šortos un T-kreklā, nevis uzvalkā. Un vēl svarīgāka ir apģērba izgatavošanas tehnoloģija. Jūs joprojām izmantojat dabīgos materiālus, kuru pamatā ir lini, kokvilna un zīds, bet mūsu "uniki" ir daudzjoslu formas mainīgi šķidro kristālu tērpi, kas spēj izmainīties dažādos esošajos stilos. Piemēram, es varu staigāt šādi.

Romašins kaut ko izdarīja, un pārsteigto skatītāju priekšā viņa spīdīgais pulovers un bikses ar dzirksti pārvērtās par greznu baltu uzvalku ar daudzām detaļām, ar izceltiem pleciem, tamborējumiem, volāniem un stāvošu apkakli.

- Patīk?

- Izcili! Garaņins norūca.

Visi iesmējās.

- Kā sauc šito ākstību? - vaicāja Veronika.

- Džanšins, balles tērps. Vai esat apmierināts, Oļeg Borisovič?

- O jā! - Garanins ar jūtām nomurmināja.

Visi atkal iesmējās.

Romašins pakustināja roku, un baltais uzvalks pārvērtās par apstieptu puloveru un rumpi apņemošām biksēm.

- Tātad, kur mēs apstājāmies?

- Kā jūs attīstījāt zinātni un tehnoloģijas? - Oļegs Borisovičs vainīgi paskatījās uz pārējiem, bet viņu sejās nepamanīja nosodījumu, visus interesēja atbilde.

- Aptuveni tāpat kā pie jums. Divi tūkstoši pirmajā, ja atmiņa mani neviļ, tika organizēts globāls mobilo tālruņu tīkls ar piekļuvi satelītiem. Divi tūkstoši otrajā atrada vakcīnu pret aunrimu - tas ir jūsu AIDS analogs. Izstrādājām videotelefonu tīklu visā pasaulē. Divi tūkstoši piektajā, - Romašins ar smaidu acīs paskatījās uz Garaninu, - atklāja efektīvu līdzekli pret matu izkrišanu.

- Nu, esmu pie tā pieradis, - Oļegs Borisovičs skanot vispārējiem smiekliem sacīja, glāstīdams pliko galvu.

- Pirmā pilotētā ekspedīcija devās uz Marsu divtūkstoš astoņpadsmitajā, uz Venēru - divtūkstoš divdesmitajā. divi tūkstoši piecdesmitajā gadā sāka darbu pirmais kodolreaktors. Divi tūkstoši simtajā zinātnieki iemācījušies "slaukt" vakuumu un izgatavot "enerģijas konservus", kuru pamatā ir MK - minikollapsori, kas kosmosa nozari nekavējoties ieveda Galaktikā. Sāka darboties pirmās metro stacijas. Nu un tā tālāk.

- Skaidrs, - Kostrovs uzsita ar roku uz galda. - Tagad parunāsim par to, kāpēc mēs esam sapulcējušies. Ko jums izdevās uzzināt, Ignat?

Romašins kļuva nopietns.

- Situācija ir sliktāka, nekā es gaidīju. Pieejas Stumbram apsargā armija, bet visu kriptozonu kontrolē Spēlētāja emisārs Leonīds Danilovičs Kozjuļa, bijušais ģenerālis, bijušais prezidenta padomnieks, tagad Drošības padomes priekšsēdētāja vietnieks. Viņam palīdz cits tips - zinātņu doktors Tmarevskis, un man ir aizdomas, ka viņš ir ieprogrammēts noteikta veida aktivitātēm. Turklāt divu desmitu kriptozonā strādājošo laboratoriju militārie eksperti nodarbojas ne tik daudz ar Torņa parādību izpēti, cik ar jaunu ieroču veidu izstrādi, un daži no viņiem ir ļoti progresējuši šajā jomā. Īpaši Dokučajeva laboratorija: šie puiši strādāja ar programmētāju ...

- Kur viņi to atrada? - Ivašura bija pārsteigts. - Man klātesot šādas lietas neviens neatrada.

- Es nezinu, kur viņi ieguva “hronoķirurgu” programmētāju, bet fakts paliek fakts. Dokučajevs aizrakās līdz programmētāja darbības principam un izveidoja pats savu sugestoru "Kobra" Emisārs par to pat nemaz nezina. Es domāju, ka tieši pēc viņa ierosinājuma sākās visas bioloģiskā cikla radības ietekmēt spējīgu psihotronisko superģeneratoru attīstība.

Kostrova viesistaba kļuva kluss. Tad Oļegs Borisovičs pārcēlās, piemiedzis acis paskatījās Romašinā.

- No kā jūs ieguvāt šo informāciju, komisār?

- No kamieļa, - Ignats atbildēja ar ironisku smīnu.

- Jūs aizmirstat, ka viņš ir bijušais Tiesnesis, - sacīja Ivašura. - Viņam vajadzēja būt tehniskiem līdzekļiem, lai iegūtu informāciju no jebkuriem avotiem. Vai ne, Ignat?

- Pilnīgi pareizi, Igor Vasiļjevič. Manā rīcībā pēc Spēles beigām šis kas palika. Ne tehnika - zināšanas par telpas un laika pārvaldības paņēmieniem un metodēm. Lai gan man bija daudz jāaizmirst. Bet es varu gandrīz brīvi ceļot pa Zariem. Protams, caur Stumbru, kaut arī tur neko nevar darīt. Diemžēl transgress man nepakļaujas.

- Tātad tu arī esi kļuvis par broveju? - Veronika klusi pajokoja.

- Nu ko tu, Veročka, es esmu tālu no broveja. Tam ir pilnīgi atšķirīgs iespēju realizācijas līmenis. Brovejs var izkļūt no laika plūsmas un pretoties vajadzīgajai darbībai.

- Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē, ka viņi ir neatkarīgi no Laiku Koka apstākļiem. Man pat ir aizdomas, ka klaidoņi pa Zariem ir vienīgie Spēļu skatītāji. Un pasūtītāji.

- Mēs atkal esam novērsušies, - neapmierināts sacīja Kostrovs. - Ignat, Oļegs Borisovičs nav lietas kursā, vai es varu īsi ieskicēt situāciju?

- Protams, kādi var būt iebildumi?

Ivans Petrovičs nolika uz galda glāzi šampanieša, paskatījās uz Garaņinu, savilcis uzacis un izstāstīja visu, ko pats zināja. Klusums šoreiz ilga vairākas minūtes. Pieredzējušie profesionāļi - "hronodesantnieki" mierīgi turpināja brokastis, dzert tēju un kafiju, uzmetot aci klusajam Garaņinam un domāt par cita'm tēmām. Visbeidzot, bijušais militārās pretizlūkošanas pulkvedis ierasti pārvilka plaukstu pār pliko galvu un lēnām sacīja:

- Es nesaprotu, ko mēs - cilvēki šajā situācijā var izdarīt. Manuprāt, šobrīd mums nav pieejams neviens Spēles līmenis.

- Jūs kļūdāties, - Romašins klusi iebilda. - Mēs nevaram tieši ietekmēt Spēlētāju vai atcelt viņa gājienu, bet mēs varam - un mums tas jādara! - palīdzēt tiem, kas to spēj.

- Un ko, jau ir tādi milži? - Garaņins ironiski pasmīnēja.

- Jā, tas ir mūsu paziņa Pāvels Ždanovs. Precīzāk sakot, Ždanova kvanku racionālā-izpildvaras sistēma. Pašlaik daudzi no viņiem ir iestrēguši "izžūstošajos" Zaros, pēc Spēlētāja emisāru gribas ir iemānīti slazdos un iesprostoti un paši nevar izkļūt. Viņiem jāpalīdz atbrīvoties un savākt visus kopā, lai izveidotos viena mentālā piepildījuma un gribas saime. Varbūt tas piespiedīs Spēlētāju, kurš uzsācis Spēli, lai sagrautu mūsu Metauniversa zarus, pārtraukt rīkoties pretēji noteikumiem.

- Bet jūs neesat pārliecināts, vai tas ir iespējams?

- Neesmu pārliecināts, - Ignats nenovērsa skatienu. - Tomēr mums nav citas izvēles! Ir jāizveido komanda, kuru neviens nekontrolē un neviens nezina. Tāpēc ir jārīkojas klusi un uzmanīgi, lai vietējie emisāri neko nemana.

- Kas vadīs šo komandu? Jūs?

- Nē, es esmu pārāk pamanāma figūra, viņi mani nelaidīs tik tālu, cik vajadzīgs. par vadītāju izvēlēts jauns vīrietis, kvistors ar operatora dotībām, Pāvela Ždanova un "strupceļa" Zara aborigēnietes Jasenas dēls. Kaut arī viņš pats par to vēl nezina. Viņu sauc Ivors, un viņš gaidīs grupas ierašanos mātes dzimtenē.

- Ar kādām dotībām? Jūs teicāt - operatora ...

Romašins ierasti viegli pasmaidīja.

- Jūsu tautiešu izpratnē termins “realitātes operators” atbilst terminam “burvis”. Vai mags.

- Saprotu ... - Garanins neizpratnē atvilka lūpu, tad attapās. - Kaut gan

ko es saku?! Neko nesaprotu! Burvji ir folkloras, pasaku varoņi, bet es esmu tīri materiālistisks un vienkāršs cilvēks.

- Laiku Kokam taču esat noticējis, nāksies noticēt arī cilvēkiem ar maģiskām spējām.

- Un kas ir "strupceļa" Zars? Kā Visums var būt "strupceļš"?

- Daži Zari nezarojas tālāk, nesadalās kvantu kopijās dažādu nezināmu aizliegumu dēļ. Vēl viens noslēpums, kāpēc mūsu Stumbrs-Tornis iznāca šī Zara realitātē.

- Bet es joprojām neredzu, kurš var vadīt komandu šeit, pie mums, - sacīja Ivašura. - Mums visiem ir pāri sešdesmit, militārās slodzes vairs katram nav pa spēkam.

- Mums jāmeklē domubiedri, - sacīja Garaņins. - Es mēģināšu atrast pāris piemērotus puišus.

"Principā es zinu Zaru, kur uz tā Zemes dzīvo ļoti interesanti cilvēki, - sacīja Romašins. - Železovskis, Berestovs, Pankratovs ... ļoti varenas personības. Īpaši Železovskis. Ļoti kolorīta intelektuāla figūra. Varētu uzaicināt viņus pievienoties komandai. Bet viņiem savu problēmu pilnas rokas: sarežģīti kontakti ar nehumanoīdiem, tikšanās ar supervilkati - reliktu dzīvības formu, kas pirms miljardiem gadu izveidoja viņu metagalaktiskā domēna - Zara fiziskālās mijiedarbības likumus. Viņi šo super-būtni nosaukuši par Konstruktoru. Starp citu, viņu Zars ir arī "strupceļš", un nedalās kvankos.

- Nē, ja patiešām ķerties pie lietas, sūtīt grupu, tad ar savu komandieri, - stingri sacīja Kostrovs. - Es piedāvāju sīm amatam dēlu. Viņš ir informēts par visiem notikumiem , ir kaujas meistars un atbildīgs cilvēks.

Klusums peldēja pāri viesistabai. Nez kāpēc visi skatījās uz Taju. Ruslana māte viehli pasmaidīja.

- Man nav iebildumu ... lai gan baiļojos par viņu. - Bet mūsu zēns ar to tiks galā, esmu pārliecināta.

- Viņš vairs nav zēns, bet gan vīrietis, - sacīja Ivašura. - Iespējams, nav labāka kandidāta. Bet vai viņš piekritīs?

- Pazvani viņam, - Ivans Petrovičs paskatījās uz sievu, - lai viņš atbrauc. Lai gan viņam būs grūti izrauties no darba, viņiem tur ārkārtas situācija: nogalināts Pārvaldes galvenais eksperts pulkvedis Poltorackis.

Garanins nokrekšķējās:

- Kas tur vēl notiek?

- Es vēl nezinu detaļas, bet Ruslans pastāstīs.

Pēkšņi atskanēja durvju zvans.

Kostrovi saskatījās.

- Tu kādu gaidi? - Ivašura uzmetu skatienu Ivanam Petrovičam.

- It kā ne ...

Kostrovs izgāja gaitenī, atvēra durvis, atskanēja balsis, un viesistabā ienāca Ruslans. Bet kādā izskatā! Seja sadauzīta, virs uzacs nobrāzums, lūpas un deguns pietūkuši, krekls asinīs un saplēsts, arī baltās bikses notraipītas ar asinīm. Bet acīs nebija miņas no bailēm, tikai mierīga pašapziņa un vainīgas rūpes, it kā viņš jau iepriekš atvainotos, ka parādījās godīgas kompānijas priekšā šādā izskatā.

Taja iekliedzās, steidzoties pie dēla. Vīrieši piecēlās.

- Kas noticis?! - jautāja Kostrovs vecākais, ieejot aiz dēla. - Ar kādu sakāvies? Tev uzbruka?

- Kaķi, - Ruslans izstiepa lūpas greizā smaidā, mierinoši noglāstīja viņam klāt pieskrējušās mātes roku. - Viss kārtībā, es esmu dzīvs un vesels. Tūlīt nomazgāšos, atgriezīšos normālā stāvoklī un visu izstāstīšu.

Viņš izgāja, pa ceļam nometot kreklu, ieslēdzās vannas istabā. Taja, satricināta un bāla, atgriezās viesistabā.

- Nekas, neba pirmo reizi, - Ivans Petrovičs nomurmināja, apskaujot sievu. - Viņa darbs tāds nervozs. Iespējams, piedalījās kaut kādā bandītu arestēšanas operācijā. Pienācis laiks pierast.

- Es nekad pie tā nepieradīšu! Taya šņukstēja. - Viņš ir tik slikts! Viņš cenšas būt pirmais visur, it īpaši, ja tas ir bīstami.

Ceturtdaļstunda pagāja klusumā, tikai krūzēs džinkstēja karotes - vīrieši nervozi dzēra tēju, sievietes nopūtās un čaukstēja drēbes. Visbeidzot Ruslans izgāja no vannas istabas svītrainā halātā, susinot ar dvieli matus. Viņš bija nomazgājis no sejas asinis, un, lai gan zilumi un nobrāzumi palika, un lūpas atgādināja pankūkas, vairs neizskatījās tik biedējoši kā iepriekš.

- Stāsti, nevelc dvēseli, - Ivans Petrovičs izmeta, savaldīdamies.

Ruslans apsēdās pie galda, ielēja glāzīti ruma un izdzēra. Saviebies, iebāza mutē citrona šķēli, pēc tam pakošļāja gabalu vārītas cūkgaļas un sāka stāstu ...

***

- Nedaudz paguliet, - teica Dokučajevs, dodoties uz durvīm, - es tūlīt sastādīšu programmu un atgriezīšos.

Ruslans raustījās, līdz sāpēm sasprindzinot apakšdelmus, tā ka josta iegriezās roku ādā, taču nespēja pārraut saites.

- Nu neuztraucieties tik ļoti, - Nikolajs Nikolajevičs atskatījās. - Kodēšana ir nesāpīga procedūra, jūs nejutīsit pilnīgi neko, izņemot to, ka aizmigsiet, un pamostoties būsiet paklausīgs un sāksiet ar mums sadarboties.

Viņš izgāja.

Istabā palika miesassargs, kurš aizdedzināja cigareti. Zaglīgi atskatījies uz durvīm, viņš piegāja pie gultas un iesita Ruslanam pa seju.

- Tas par tavu atklātību, āzi!

Tajā pašā mirklī Ruslans, saliecās, un ar sasietajām kājām deva viņam spērienu ar žokli. Mihails gandrīz norija cigareti, novicināja rokas, aizlidojot stūrī, ar blīkšķi sadragāja spoguli.

- Ak tu, mau...! - Viņš izspļāva cigareti, ķēra pēc pistoles, bet šajā brīdī guļamistabā ielūkojās Dokučajevs. Viņš paskatījās uz sadragāto spoguli, uz Ruslanu, ar pie krūtīm piespiestiem ceļgaliem, ar pirkstu pamāja Mihailam:

- Lasies!

Miesassargs paslēpa ieroci padusē, izgāja no istabas, atskatījies norēcās:

- Mēs vēl parunāsim līdz galam!

Durvis aizvērās.

Ruslans atslābinājās. Viņš atspiedās uz spilvena, nolaida kājas, atpūšoties. Tad sāka pētīt interjeru, mēģinot atrast izeju. Viņa acis nokrita uz spoguļa lauskām.

Lēmums nobrieda uzreiz.

Ruslans nolaida kājas uz grīdas, tad noslīdēja uz parketa un aizripinājās līdz trimo, izvēloties asāku lausku. Un šajā brīdī istabā parādījās cilvēks. Ruslans sastinga, nespēdams noticēt savām acīm.  Ar nesaprotamu izsmējīgumu uz viņu skatījās tas, kurš sevi sauca par Mimo. Pēc tēva stāstiem, klaiņotājs pa Laiku Koka Zariem.

- Jūsu stāvoklis tomēr ir neapskaužams, - sacīja brovejs Mimo, apskatīdams guļamistabu. - Kā jums izdevās tik stulbi iekrist, kaptein?

- Arī vecenei gadās kļūda, - Ruslans nomurmināja. - Labāk palīdziet atbrīvoties.

- Tas neietilpst manos pienākumos. Jums ir jātiek ar šadu stāvokli galā pašam, bet vēl labāk neiekļūt šādās situācijās.

- Paldies par padomu, es jau kaut kur to dzirdēju. Vai tas ir viss, ko varat atļauties?

- Es varu nedaudz piebremzēt laiku, - parādīja bālu smaidu brovejs; viņam bija zaļgani zobi. - Ja tas jums der.

- Lai tā būtu. - Ruslans ar grūtībām ielika starp rokām spoguļa lausku, ne reizi vien sagriežoties, sāka rīvēt ar to plaukstas savilkušo siksnu. - Kā jūs te gadījāties?

- Nejauši gāju garām, - ar ironiju sacīja brovejs.

Ruslans savieba lūpas.

- Vai jūsu vārds nejauši neatspoguļo rakstura būtību, ja jūs vienmēr ejat garām?

- Pamanīts pareizi, - Mimo bez smaida pamāja, apstājoties iepretim Kostrovam, kurš sēdēja uz grīdas. - Tas ir raksturīgi visiem brovejiem. esat pārliecināts, ka varat tikt galā ar šo problēmu?

- Tikšu galā, - Ruslans apsolīja. - Lai arī kas tad jums par daļu? Jūs esat klaidonis, tā teikt, skatītājs. Kāda jums daļa, kas notiks ar mani, ja pat palīdzēt nevēlies?

- Es varu palīdzēt, bet tad tas nozīmēs jūsu zaudējumu. Jūs tiksiet izslēgts no Spēles. Man tas nav īpaši patīkams variants, esmu licis uz jums. Ja jūs izkļūsit, jums saglabāsies iespēja paaugstināt līmeni.

- Bet es nespēlēju ...

- Jau spēlējat, lai gan to vēl nezināt.

- Skaidrs. - Ruslans iekoda lūpā, atkal sagriezās, bet šajā brīdī josta satrūka. - Tātad jūs vēlaties mani savervēt viena no Spēlētājiem komandā? Tā?

Viņš sāka masēt sastingušās rokas, nepievēršot uzmanību asinīm, kas sūcās no iegriezumiem, tad ar to pašu jataganam līdzīgo stikla lausku, pārgrieza lenti uz kājām, piecēlās.

- Jūs mani pārpratāt, Ruslan Ivanovič, - teica brovejs Mimo, ziņkārīgi lūkojoties Kostrova sejā. - Es neesmu vervētājs, es patiešām esmu tikai skatītājs, kurš uz iepatikušos spēlētāju ir uzlicis noteiktu summu - mēs nerunājam par naudu.

- Vai broveji piedalās totalizatorā?

- Kaut kā tamlīdzīgi.

- Es neesmu spēlētājs.

- Jums patīk uztraukums un risks, ar to pietiek. Palieciet sveiks.

- Vai jūs jau dodaties prom?

- Jā, manas intereses rezerve par jums ir beigusies. Interesanti notikumi notiek arī citur jūsu pasaulē, baidos palaist garām.

- Bet jūs tur aizturēs apsargi ...

- Kur? .. Ak, šeit ... Neuztraucieties, vietējie sargi nevar aizturēt to, kurš pilnīgi brīvs Laiku Kokā. Lai veicas, kaptein.

- Pagaidiet! - Ruslans atcerējās. - Sakiet, kur tagad atrodas Nadežda ... ē-e ... šī dzīvokļa īpašnieka meita.

- Viņa tika nosūtīta uz kriptozonu, kā jūs saucat teritoriju ap hronourbja kvanku, - Mimo nebija pārsteigts par šo jautājumu. - Kam jums viņa? Viņa patiesībā jūs iegāza, nodeva. Ļoti neētiska rīcība.

- Viņu piespieda! Turklāt tikai ļoti laba sieviete var izdarīt patiešām stulbu kļūdu.

- Cik neparasts paziņojums. Jūsu?

- Oskars Vailds.

- Vai jūs tiešām skriesiet pie viņas, sāksiet glābt, riskējot ar dzīvību un karjeru?

- Un kā vēl!

- Tad jūs esat stulbāks, nekā es domāju.

- Lēnām pār tiltu, mister brovej! - Ruslans draudoši nomurmināja. - Arī man ir ne pārāk augsts viedoklis par jums un jūsu morālo pozīciju. Ejiet savu ceļu un ļaujiet man iet savējo.

Brivejs Mimo paraustīja plecus un pazuda.

Ruslans nomāca drebuļus ceļgalos, dziļi ievilka elpu un rāva guļamistabas durvis uz sevi ...

***

Viesistabā neviens neizdvesa ne skaņu, visi gaidīja stāsta turpinājumu. Tikai Taja, piespiedusi dūres pie krūtīm, ar pārtraukumiem nopūtās.

- Kas notika tālāk? - attapās Ivans Petrovičs.

- Pārējais bija tehnikas jautājums, - pavirši sacīja Ruslans. - Viņi negaidīja, ka atbrīvošos un iziešu.

- Es ceru, ka tu nevienu ne ...

- Tēt, mani audzināji tu un apmācīji nogalināt tikai nāvējošā situācijā, kad tevi vai tu. Protams, daži no viņiem dabūja pamatīgi, - Ruslans vainīgi paskatījās uz savu māti, - bet mani jau arī viņi nežēloja.

Vecākais Kostrovs paskatījās uz Romašinu.

- Es atstāju piedāvājumu spēkā.

- Par grupas vadītāju?

- Jā.

- Bet viņš noteikti gribēs redzēt šo meiteni ... Turklāt viņš ielīdis speciālo dienestu sirseņu pūznī un stipri to sakustinājis. Viņi sāks meklēt ...

- Jūs runājat par mani? - Ruslans jautāja. - Varbūt varat paskaidrot, par ko ir runa? Starp citu, es arī neesmu neaizsargāts un arī strādāju specdienestā. Izrausimies.

- Viens no jūsu darbiniekiem neizrāvās, - drūmi sacīja Garaņins.

- Vai jūs domājat Poltoracki? Esmu pārliecināts, ka viņu novāca Spēlētāja emisāra aģenti, nevis Dokučajeva ļaudis. Es jau domāju par to un mēģināšu atrast slepkavu.

- Nu? - Ivans Petrovičs paskatījās apkārtējo vīriešu sejās.

- Esmu par, - mierīgi sacīja Ivašura.

- Var mēģināt, - Garaņins nomurmināja. - Bet tad es došos viņiem līdzi kā padomnieks. Viena plika, bet pieredzējusi galva nenāks par sliktu.

- Iespējams, - Romašins ar nelielām šaubām pamāja, vienlaikus atbildot Oļegam Borisovičam un Kostrovam. - Es ceru, ka brovejam Mimo nebūs jāvilļas viņa un mūsu izvēlē.

- Pa, paskaidro! - Ruslans, saraucot uzacis, noprasīja.

Ivans Petrovičs nopūtās.

- Mēs vēlētos, lai tu vadītu īpašo grupu Pāvela Ždanova kvanku atbrīvošanai. Esi ar mieru?

Ruslans samiedza acis, paskatījās uz klātesošo gaidošajām sejām, paklusēja: iekšējā balss jau sen bija teikusi "jā" - un lēnām teica:

- Es piekrītu.

5. nodaļa

Ruslans Brjanskā nepalika. Viņš iebrauca vietējā FSB pārvaldē, aprunājās ar Varrava draugu un klasesbiedru apakšpulkvedi Kurnicki, kurš ieteica Kostrovam vispirms uzzināt visas ziņas no kolēģa un devās tālāk uz Žukovku. Tornis atradās četrus kilometrus no šīs mazās provinces pilsētiņas, kuras daļa iedzīvotāju nekad neatgriezās dzimtajā zemē, kad gandrīz pirms trīsdesmit gadiem Tornis pēc kārtējās pulsācijas sāka apdraudēt rajona centra nomali. Pēc Kurnicka teiktā, aptuveni simts koka un ķieģeļu privātmājas, kas atradas Žukovkas austrumu nomalē, līdz šai dienai tā arī palikušas tukšas. Dažās no tām joprojām varēja dzīvot.

Protams, Ruslans neteica VarraVam, ka papildus oficiālajam uzdevumam iegūt kriptozonā sugestora "kobra" paraugu viņam ir arī personīgi plāni. Pulkvedis nezināja, ka militārā eksperta Dokučajeva meitu uz turieni nosūtījis viņas tēvs. Bet par visu pārējo, kas ar viņu notika Nikolaja Nikolajeviča mājā, Ruslans detalizēti ziņoja varas iestādēm, vispirms Varravam, pēc tam Pārvaldes vadītājam ģenerālim Kirsanovam.

Viņu nepārsteidza reakcija. Abi nebija pārāk iecienījuši paralēlas struktūras un greizsirdīgi sekoja kolēģu panākumiem visās sadarbības un sāncensības jomās. Šajā gadījumā runa bija par iespēju piekļūt Dokučajeva laboratorijas psihotronisko ieroču izstrādei, un Ruslanam tika dota komanda atrast atslēdziņu uz laboratoriju: vai nu caur pašu profesoru, vai ar viņa ģimenes un draugu starpniecību, vai arī izmantojot apsardzes un darba vidi.

Neviens tieši nesaistīja Poltoracka nāvi ar sugestora "Kobra" laboratorijas attīstību, taču Varravs konfidenciālā sarunā ar Ruslanu skaidri norādīja, ka viņiem tagad ir ļoti ērta pozīcija un ka šo gadījumu būs iespējams nodēvēt par faktu, ka Poltorackis saistīts ar aizsardzības nozari.

- Poltoracki varēja novākt, par to, ka viņš, izmantojot savus sakarus, uzzināja par "Kobras" izgatavošanu, - teica Varrava. - Starp citu, ņem vērā, ja tā ir taisnība, tad tu esi nākamais rindā. Tā kāt u esi vērtīgs mūsu kantora darbinieks, viņi pret tevi oficiālu apsūdzību neierosinās, taču mēģinās novākt tevi kā ekspertu.

- Ņemšu vērā, - Ruslans apsolīja.

Tagad viņš devās komandējumā uz Kriptozonu un nevis viens, bet kopā ar grupu, kas ievērojami palielināja iespēju iegūt nepieciešamo informāciju un vienlaikus redzēt Nadeždu un pierunāt viņu pamest tēvu. Nez kāpēc Ruslans bija pārliecināts, ka viņa piekritīs.

Viņa ideja izglābt meiteni tēva draugu starpā netika uztverta ar lielu sapratni, taču neviens neiebilda, pat viņa māte, kas zināja dēla spītīgo un stingro raksturu. Un Romašins savā atvadīšanās vārdā piebilda, ka nebūs tālu no Kriptozonas un katrā ziņā palīdzēs "ar padomu un darbiem". Šis paziņojums beidzot kliedēja šaubas par Kostrova jaunākā lēmuma pareizību, un tēva komanda deva zaļo gaismu viņa "atbrīvošanas ekspedīcijai" Tajā pašā laikā viņam tika dots uzdevums atrast vēl kandidātus īpašajai grupai, kurai vajadzēja doties uz Torni, lai glābtu Visumu (neviens pat nesmaidīja, kad Ivašura pateica šo frāzi). Ruslans piekrita. Viņam jau bija dažas idejas, taču viņš tās neizteica. Viņam šķita, ka desanta veidošanai vēl ir pietiekami daudz laika.

Viņš ieradās Žukovkā pusdienlaikā, iekoda kafejnīcā Desna netālu no dzelzceļa stacijas un sagaidīja dzīvokļa ierādītāju - vecāko leitnantu Markinu, kurš uz komandējuma vietu bija devies dienu iepriekš.

Starlejs Gena Markins bija maza auguma - metru septiņdesmit "ar parādes cepuri", apaļš, gaišmatains, vasaras raibums, klusa izskata cilvēks, kurš nespēj aizskart pat mušu. Bet kā operatīvais darbinieks viņš izrādījās augstas klases, prata rīkoties ar visu veidu ieročiem (nometa nažus kā cirka mākslinieks, trāpot no divdesmit pieciem metriem naglas cepurītē), labi gatavoja ēdienu (bija labi kopā ar viņu izbraukt zaļumos), pazina cilvēkus un visur viņam bija draugi, paziņas un citi vienkārši vajadzīgi cilvēki. Nosūtot viņu uz Žukovku kā kvartirjeru, Ruslans nešaubījās, ka grupas izmitināšanas jautājums tiks atrisināts optimāli.

Gena Markins parādījās pie Kostrova automašīnas (viņš brauca nevis ar savu "Mazdu", bet gan ar dienesta "Volgu") precīzi noteiktajā laikā, apsēdās blakus šoferim un paspieda roku.

- Sveiks, komandieri. Atbrauci normāli?

- Jautājums jau paredz atbildi, jo tomēr esmu šeit, - Ruslans pasmīnēja. - Ziņo.

- Mēs apsvērām trīs standarta izmitināšanas iespējas: vietēja viesnīca trīsdesmit vietām, privātais sektors un neoficiāla apmetne pamestās mājās pilsētas nomalē. Apstājāmies pie pēdējiem diviem. Pirmais, diemžēl, atkrīt uzreiz, jo viesnīcu kontrolē mūsu pašu puiši no pārvaldes un aizsardzības pretizlūkošanas virsnieki. Starp citu, šeit bieži pa ielām staigā patruļas uniformā un bez formas, pārbaudot dokumentus.

- Ko tur var darīt - kriptozona blakus.

- Vispār Viteks, Ļova un Vovčiks apmetās vienā no pamestajām Žukovkas mājām, aiz bijušā prettanku valņa. Vieta ir ļoti ērta, blakus mežam, gandrīz neredzama no malas, varbūt vienīgi no ielas. Tuvumā dzīvo kaut kādu nesakopušos cilvēku kompānija, iespējams, bezpajumtnieki, apmēram astoņi cilvēki. Tā ka kā pēdējā iespēja atliek nomaskēties par tādiem pašiem. Kerims un Žora apmetās privātajā sektorā Učitelskaja ielā, netālu no zonas. Saša ar manu radinieku starpniecību bija jāizmitina Latišu ciematā, lai gan viņa ir pelnījusi lielāku komfortu. Toties viņai ir ērts novērošanas punkts: viens no kontrolpunktiem Kriptozonā ir burtiski deguna priekšā, trīssimt metrus no ciemata. Paša-pilots apmetīsies Sidorovkā, netālu no otrā kontrolpunkta.

- Skaidrs. Man gribētos apmesties netālu no galvenās ieejas zonā.

- Viss ir pārdomāts, - starlejs smīnēja. - Mēs ar tevi dzīvosim pie manas tantes Domnas Fjodorovnas lauku mājiņā, netālu no vietas, kur kādreiz atradās Skrabovkas ciems un kur tagad stāv Tornis.

Ruslans pārsteigts paskatījās uz Markinu.

- Bet tas jau atrodas Kriptozonas teritorijā!

- Tieši tā, - virsleitnants mierīgi pamāja ar galvu. - Mana tante saslima, pa īstam, viņai ir astma, bet viņa nevēlas atstāt mājiņu, tāpēc pie viņas bieži atbrauc radinieki. Pēdējo mēnešu laikā zonas apsardze pie tā jau ir pieradusi un dokumentus pārbauda visai pavirši. Es tiešām esmu Domnas Fjodorovnas brāļadēls, pat uzvārds vienāds, bet tu iejutīsies ārsta lomā. Dokumentus var izgatavot pusdienas laikā, bet ar Žukovska apgabala slimnīcas vadību mēs vienosimies, lai pārbaudes gadījumā viņi apstiprinātu terapeita klātbūtni ar uzvārdu Kostrovs.

Ruslans neizturēja un iesmējās.

- Tu esi traks, Gena! Tas ir pats nekaunīgākais un ekstravagantākais veids, kā iekļūt svešā teritorijā, kādu vien no tevis esmu dzirdējis.

- Ja nepatīk, - pameklēsim citu variantu, - Markins neapmulsa.

- Tur jau tā lieta, kas patīk. Bet es negribētu priekšlaicīgi ielīst zonā, kur mūs vēros trīsdesmit trīs acis un trīs televīzijas kameras. Ja varētu uzzināt, kur Dokučajeva kungs slēpj savu meitu ...

- Jau zinām, - starlejs pieticīgi atzina. - Viņa atrodas Kriptozonā, nevis Žukovkā, Torņa pētnieku pilsētiņā; dzīvo trešajā kotedžā, kur uzturas arī pats Dokučajevs. Viņam turpat pagrabā ir arī laboratorija. Kotedžu apsargā seši dūšīgi žlobi maskēšanās tērpos un trīs civildrēbēs, kā arī sieviete, kas spēlē mājsaimnieces lomu.

- Kā tu to uzzināji?

- Piedzirdīju vienu no zonas virsniekiem, viņš to visu arī izlika.

Dažus mirkļus Ruslans skatījās uz šķietami vienkāršo vecākā leitnanta seju, pakratīja galvu un pārmērīgu jūtu uzplūdā uzsita viņam uz pleca, tā ka tas iegrūda degunu automašīnas priekšējā panelī.

- Tu esi nenovērtējams kadrs, Gena!

- Piesardzīgāk, biedri kaptein, es esmu trausls, vājš, praktiski neaizsargāts cilvēciņš, ja jūs salauzīsit nepieciešamo orgānu, ko es darīšu?

- No manis litrs pašbrūvētā!

- Ziniet, mēs nedzeram, - starlejs ar cieņu atteica.

- Tad es tev nopirkšu bikses ar lampasiem.

- Prieks censties, jūslabdzimtība! Markins izstiepās.

Ruslans parādīja viņam dūri. Tas militāri sveicināja. Abi iesmējās. Tad Kostrovs kļuva nopietns.

- Tādā gadījumā braucam atrisināt jautājumu par manu nodarbinātību Žukovkas slimnīcā. Ar ko sākam?

- Paša vēl Maskavā, mēs viņam piezvanīsim, viņš atvedīs ārsta dokumentus. Vakarā būsim jau zonā.

- Kur tagad ir puiši? Vai iekārtojas, atpūšas?

- Apvaino, komandier, - Markins pārmetoši paskatījās uz Ruslanu. - Viņi jau visā sparā strādā. Pulksten septiņos nozīmēta kopēja tikšanās, katrs ziņos par redzēto un dzirdēto.

- Labi darīts, ne velti es jūs divus gadus trenkāju.

Ruslans paskatījās pa logu uz Torņa augšdaļu, iedarbināja automašīnu, ievērojot divu kreklos un džinsos ģērbušos vīriešu uzmanīgos skatienus, kuri pēc viņa pameta kafejnīcu. Varbūt tie bija slepenie FSB novērotāji, kas patrulēja Žukovkas ielās. Nebūtu pārsteigums, visa pilsēta faktiski piederēja kriptozonai, kur valdīja militāro apmetņu un nometņu kārtība.

* * *

iekļūt Krievijas specdienestu (un visas pasaules)pēdējo trīsdesmit gadu svētvietā - kriptozonas teritorijā - šādiem speciālistiem kādi  bija FSB pretterorisma brigādes operatīvie darbinieki izrādījās nemaz nebija tik grūti. Lai gan šo teritoriju apsargāja viņu pašu kolēģi, iespējams, no cita Federālā drošības dienesta nodaļas.

Markinu un Ruslanu izlaida caur piecus metrus augstās betona, Torni pa perimetru trīs kilometru rādiusā no tā, praktiski bez vadiem ieskaujošās sienas vārtiem. Tieši viņu priekšā kontrolpunkta virsnieks kaut kur piezvanīja, nodiktēja Markina un Kostrova uzvārdus, desmit minūtes pagaidīja atbildi un abiem atdeva civilās pases. Dabiski, ka ne viens, ne otrs neuzrādīja savas Pretterorisma pārvaldes grupas "Antejs" darbinieku, virsnieku apliecības.

Tad viņus pārmeklēja, Markinam atņēma mobilo tālruni, Ruslana "ārsta somu" pārbaudīja un ļāva iet.

Tā Ruslans nonāca zemnieku saimniecībā Kultiga, kas sastāvēja no pieciem pagalmiem, kilometru no drūmās, brūnganpelēkās, ar rētām un izciļņiem iezīmētās Torņa sienas, un pusotra kilometra attālumā no pētnieku pilsētiņas, kur, pēc starleja teiktā, šobrīd dzīvoja Nadežda Dokučajeva.

Starleja tante Domna Fjodorovna vēl nebija veca sieviete, taču slimība viņu sagrauza, lika ciest, nervozēt un prasīja daudz spēka, tāpēc viņa izskatījās divdesmit gadus vecāka - sirmmataina, neaktīva, tukla, ar bālu, uzblīdušu seju un sirmiem matiem. Viņa bija ļoti priecīga par sava brāļadēla un "ārsta" ierašanos un, par spīti vēlajai stundai, sāka rosīties virtuvē, sēdināt tos pie galda. Nācās ēst vārītus kartupeļus ar siļķēm, rubeni vīnogu lapās (kaimiņš bijis medībās) un izdzert tasi piparmētru tējas.

Pēc tam “ārsts” Ruslans pārbaudīja slimnieci un ieteica, pirmkārt, mazāk gatavot un mājās uzglabāt žāvētus augus, otrkārt, veikt īpašus elpošanas vingrinājumus, treškārt, profilaksei izmantot jaunākās astmas zāles, kas atvieglotu astmas sindromus. Ruslanam visas šīs gudrības tika pastāstītas Žukovkas rajona slimnīcā, kur strādāja tāls Markina radinieks, un, vispār, sniedzot ieteikumus sievietei, viņš neizskatījās pēc diletanta.

Vēlu naktī, stāvot uz mājeles lieveņa, kapteinis un vecākais leitnants beidzot mierīgi nopūtās un pārmija dažus vārdus, skatoties gan uz Torņa melno masu, kas klāja pusi debess, gan uz zvaigznēm.

- Būtu vēl pāris puiši šeit, - sacīja Genādijs, aizdedzot cigareti.

- Jā, nebūtu slikti, - Ruslans piekrita, dzenājot dūmus; viņš nesmēķēja. - Bet diez vai tas ir iespējams. Lai arī mūs ielaida zonā, noteikti uzmanīgi uzraudzīs. Būs jātiek galā vienam.

- Ilgāk par divām dienām šeit uzturēties nedrīkst.

- Ilgāk arī nav vajadzīgs. Tavs uzdevums rīt uzzināt visas pieejas militāro speciālistu pilsētai un noteikt zonas teritorijas uzraudzības līdzekļus. Es esmu ārsts, un lieku reizi rēgoties es nedrīkstu.

Markins pamāja.

Viņu rīcībā bija elektronisks SR skeneris, kas divsimt metru rādiusā varēja noteikt jebkuru optisko vai elektromagnētisko ierīci, kā arī ieročus. Skeneris tika maskēts kā spiediena mērīšanas aparāts, un to no Maskavas atveda un nodeva komandierim pilots Paša, kurš bija dabūjis šo iesauku par spēju vadīt gandrīz visu veidu lidmašīnas un helikopterus.

- Vakarā puiši visu nepieciešamo pārmetīs pāri žogam, un mēs dosimies uz pilsētiņu, lai apciemotu Dokučajeva kungu.

- Vajadzētu padomāt par atkāpšanās ceļiem.

- Padomāsim. Mums ir tikai divas iespējas: ar troksni vai bez tā. Ar troksni - tas ir izlauzties cauri vienam no kontrolpunktiem un doties mežos un purvos. Bez trokšņa - es vēl nezinu, kā.

- bez trokšņa iziet var arī cauri kontrolpunktam.

- Kādā veidā?

- Vai nu puiši palīdzēs, noņems sargus - protams, bez slepkavībām, vai arī to izdarīsim mēs. Nekaunīgā veidā.

- Nekaunīgi, saki? Laba ideja. Pamēģināsim.

- Es pajokoju.

- Bet es ne. Ja tā lieta, pēc kuras mēs ejam pie Dokučajeva - sugestors "kobra" darbosies, tad tas arī palīdzēs mums izkļūt. Viss, ejam gulēt, acis līp kopā.

- Es kādu brīdi stāvēšu tepat, papriecāšos par zvaigznēm. - Markins ievilka dūmu, un cigaretes gals uzliesmoja spilgtāk. - Galvaspilsētā šādas neredzēsi. Komandier, tu tā arī nepastāstīji, kurš tevi tik mākslinieciski sakrāsojis.

- Es parādā nepaliku, - Ruslans pasmīnēja. - Iespējams, mums atkal nāksies saskrieties ar šiem puišiem.

Viņš iegāja mājā, izģērbās pie gutas aiz plīts, kur viņam bija ierādīta guļamvieta, iekrita gultā un aizmiga, kā atvarā.

Visa diena pavagāja informācijas vākšanai un operācijas sagatavošanai, lai no Dokučajeva "izņemtu" sugestoru "Kobra" . pat ro ka Ruslans vienlaikus atbrīvos Nadeždu, no visas grupas zināja  tikai Markins,parādot sevi no labākās puses. Vecākais leitnants ne tikai iekļuva militāro speciālistu pilsētiņā, kur dzivoja torņu pētnieki un sardzes pulka virsnieki, Domnas Fjodorovnas radinieka aizsegā, kurai vajadzēja iegādāties rezerves un dažas lietas (pilsētiņā bija pat veikals), bet arī noskaidroja Dokučajeva meitas atrašanās vietu. Meitene tika izvesta pastaigā, un Gena viņu pusstundu vēroja, atzīmējot, kas viņu pavada, cik viņu un kā izturas. Bija divi sargi - “bokseris” Mihails, kuram Ruslans zem acīm bija uzlicis kārtīgus zilumus un gandrīz pilnībā norāvis viņam ausi, un "čubčika" partneris ar pārsietu plaukstu. Bēgšanas laikā no Dokučajeva dzīvokļa spēkonis mēģināja Ruslanu nošaut, un kapteinim nācās rīkoties ātri un nepieklājīgi, tas ir, salauzt pirkstus, izgriežot pistoli.

Lai izvairītos no aizdomām, tika nolemts zonā grupas kaujiniekus nelaist, izņemot Aleksandru. Kriptozonas aizsardzību varēja darīt uzmanīgu, ja aizsargājamajā teritorijā vienlaikus pēkšņi parādījās pusducis veselīgu vīriešu. par to ka Saša bija ne tikai glīta jauna sieviete, bet arī pretterorisma grupas darbiniece, kurai bija tuvcīņas un sapieru prasmes nevarēja nojaust. Viņa mierīgi kā galvenā armijas feldšere iegāja zonas teritorijā caur galveno kontrolpunktu, uzrādot atbilstošus dokumentus.

Līdz pulksten septiņiem vakarā Ruslanam beidzot nobrieda rīcības plāns, un viņš sāka to īstenot.

Pēc Markina un puišu novērojumiem ārpus kriptozonas tika sastādīta apsardzes darba shēma visā tās perimetrā, lai noskaidrotu transporta sistēmu darbības, kas cilvēkiem iekšpusē piegādā visu nepieciešamo un izved atkritumus, zinātnieku aprīkojumu un dežūras. Kontrolpunktā, protams, atkritumu savācēji un autobusi ar cilvēkiem, tika pārmeklēti; taču militārā un specdienesta automašīnas ar kart-caurlaidēm zem vējstikla netraucēja. Tādēļ Kostrovs nolēma izmantot iespēju un pamest Kriptozonu vienā no šīm automašīnām. Izvēle krita uz Dokučajeva laboratorijai piederošo minivenu "ševrolet". Šo automašīnu ielaida un izlaida gandrīz uzreiz, tiklīdz tā parādījās pie vārtiem.

Pusdesmitos saule pazuda aiz tuvojošos mākoņu plīvura. Iestājās tumsa. Markins atstāja Domnas Fjodorovnas būdiņu un ienira mežā, pa radio sazinoties ar grupas dalībniekiem. Zinot, kur telekameru "acis" vēro sienu, viņam bija jādodas uz vietu iepretim Latišu ciematam, kur Vovčiks (leitnants Vladimirs Vasekins) un Leha (leitnants Šilovs) plānoja nodot paku ar specaprīkojumu.

Pēc pusstundas Markins parādījās tantes pagalmā ar mugursomu pār pleciem. Uz Ruslana jautājumu: "Manīji kaut ko aizdomīgu?" - viņš īsi atbildēja: "Viss ir kluss."

Viņi pārģērbās maskēšanās kombinezonos "cīnītājs-3" ar iebūvētiem radioaparātiem, nakts redzamības ierīcēm un datoru organaizeriem, sabāza pa kabatām munīciju, padusēs piestiprināja ieročus - "dūriena" pistoles, kas šāvas ampulas ar miegazālēm, un jaudīgākas - klusas "šautras". sazvanījās ar visiem operācijas dalībniekiem un devāmies reidā.

Divpadsmitās stundas sākumā, pa sarežģītu zigzagu, apejot meža iekšējos posteņus un televīzijas kameras, kapteinis un starlejs tuvojās pētnieku pilsētiņai, kas sastāvēja no piecpadsmit vienstāva koka mājām un trim kotedžām īpaši svarīgām personām, vienā no kurām bija apmeties arī militārais eksperts Nikolajs Nikolajevičs Dokučajevs. Pilsētiņu apgaismoja piecas laternas, un to pārlūkoja videokameras, tāpēc nebija iespējams doties tieši uz Dokučajeva kotedžu.

Sagaidīja norunāto brīdi, pateicoties Kungam, ka tas debesīs uzsūtījis mākoņus, sabiezinot nakts tumsu. Pusdivpadsmitos pilsētiņā pēkšņi nodzisa visas gaismas. Transformatora kastē nostrādāja īpaša ierīce, paredzēta apakšstacijas izslēgšanai un jaudīga elektromagnētiskā impulsa radīšanai, kas izslēdza datorus. Pilsētiņā un tās apkārtnē iestājās tumsa. Tikai virs meža robainās līnijas, kilometra attālumā, pieauga sārts spīdums, nedaudz izgaismojot Torni - tur bija kazarmas, kur dzīvoja sardzes pulka karavīri.

Ruslans izlēca no novadgrāvja ārpus pilsētas (vietas bija purvainas un grāvji pasargāja apmetni no plūdiem) un metās uz pēdējo mājiņu, kurai tajā brīdī jau tuvojās "medmāsa" Aleksandra. Nakts redzamības ierīces ķiveres plāksne ļāva redzēt visu apkārt gandrīz tāpat kā dienas laikā, tikai citās krāsās.

Pēc Sašas zvana no mājiņas paskatījās stūrains un spēcīgs sargs, gluži kā betona maisītājs, un apgaismoja meiteni ar laternu. Bija dzirdamas balsis: sargs izprašņāja, kas viešņai vajadzīgs. Viņš nepaspēja saprast, kas notiek. Saša iešāva viņam no pildspalvveidīga šaujamā adatu ar aizmidzinošu šķidrumu, un blakus parādījies Ruslans paspēja noķert ļengano ķermeni un klusi nolaida to uz lieveņa dēļiem. Apsargs svēra vismaz simts desmit kilogramus, un viņu noturēt bija ļoti grūti.

Ruslans uzkāpa otrajā stāvā, pagaidīja Markinu.

- Divas istabas tukšas, - viņš izelpoja. - Trešajā kāds guļ.

- Nodrošini, šeit mēs iesim divatā.

Viņi bez trokšņa devās tālāk, ieklausoties klusajās skaņās, kas izplūda caur durvīm. Vasarnīcas otrajā stāvā bija četras istabas. Pirmais izrādījās Dokučajeva kabinets, spriežot pēc datora uz galda, satelītu sakaru kompleksa, milzīgā televizora un diviem skapjiem, no kuriem vienā aiz stikla durvīm glabājās kaut kāda tehnika, bet otrā - grāmatas.

- Paskaties atvilktnēs, - Ruslans teica. - Pēc tam panāksi. Sugestors izskatās kā pistole ar garu brūnu stobru.

Izslīdējis koridorā, viņš atvēra blakus durvis un, spriežot pēc dārgas odekolona un izmētātajām vīriešu drēbēm, atradās saimnieka guļamistabā. Dokučajeva šeit nebija.

Arī nākamā istaba izrādījās guļamistaba, un tajā mīlējās divi cilvēki, acīmredzot sargs un mājsaimniece, par kuru stāstīja Markins. Viņi negaidīja viesus un nepaspēja saprast, kas notiek.

Kaut kas noklaudzēja gaitenī.

Ruslans paskatījās un ieraudzīja starleju guļošu zem milzīga nekustīga liemeņa. Ieklausījās, bet viss bija kluss, tikai no pēdējās istabas durvīm atskanēja sarunājošos cilvēku balsis.

- Palīdzi, - Markins nošņāca. - Šitas lops iznāca no tualetes, kad es aizvēru durvis ...

Ruslans norāva gulošo milzi no Genādija, kurš ar grūtībām piecēlās.

- Kāds vepris! Viņš mani gandrīz noplacināja!

Ruslans ar žestu atstāja sterleju koridorā, atrāva durvis, aiz kurām paceltos toņos sarunājās divi cilvēki, un ieskrēja telpā, kuru apgaismoja divas degošas sveces.

Tā bija guļamistaba.

Uz augstās gultas virs segas halātā un roku dzelžos gulēja Nadežda, atspiedusies pret galvgali.  Pār viņu ģērbies treniņtērpā noliecās, slaids, Ruslānam nepazīstams vīrietis, garu kaulainu seju, plati vaigiem, un melniem pieglauztiem matiem. Kad atvērās durvis, viņš pārsteigts atskatījās.

Bez viņa, ar rokām bikšu kabatās, guļamistabas vidū stāvēja, pats Nikolajs Nikolajevičs Dokučajevs. Stūrī atspiedies pret skapi ar diviem zilumiem - zem acs un zoda sānos stāvēja "bokseris" Miša. Viņam bija laba reakcija, uzreiz izķēra ieroci, bet Kostrovs izšāva pirmais, un apsargs uzreiz aizmiga, noslīdot uz grīdas.

Cilvēks sporta tērpā uzlēca, nostājās karatē pozā: rokas krūtīm priekšā, pirksti izstiepti, kājas saliektas.

- Mierā! - Ruslans dusmīgi pavēlēja, pagriežot adatu metēja stobru "sportista" sejā.

- Kas jūs tāds?! - Dokučajevs atjēdzās. - Ar kādām tiesībām?

Ruslans pakratīja pirkstu.

- Ar stiprākā tiesībām, zinātnieka kungs. Jūs esat labi pazīstams ar šo nostāju, spriežot pēc tā, kā izturaties pret savu meitu.

Nadežda klusi iekliedzās. Viņa pazina Kostrova balsi.

Markins ieslīdēja guļamistabā kā klusa ēna.

- Aizved viņu prom, - Ruslans pamāja uz Dokučajevu. - Es ceru, ka viņš tev parādīs, kur tiek turēta "kobra".

- Kā jūs uzdrīkstaties?! - Nikolajs Nikolajevičs sāka un apklusa, redzot uz viņu vērstu pistoles stobru.

- Staigā, - Markins pašūpoja stobru.

Viņi izgāja.

- Kas jūs esat? - Cilvēks sporta tērpā jautāja.

Ruslans noņēma ķiveri un pasmīnēja.

- Savā ziņā kolēģis. Vai jūs, iespējams, neesat firmas "Betmen" direktors?

- Jā, es vadu šo apsardzes aģentūru ...

- Tātad tieši priekš tevis tavi "sešinieki" sargāja priekšnieka meitu?

"Sportists" sarauca uzacis, acis iezibējās.

- Un tu esi tas pats FSB opers, kas par visu vari raujas viņu aizstāvēt?

- Uzminēji. Noņem viņai roku dzelžus.

Vīrieša roka pastiepās pie kabatas un apstājās.

- Es tev gan noņemtu, ja tu būtu bez ieroča!

- Nu, kāda runa? - Ruslans nometa pistoli uz grīdas, pacēla plaukstas. - Nāc nu, sportist.

"Sportists" lēca bez sagatavošanās, demonstrējot lielisku fizisko formu, vicinot rokas karatē tehnikā, taču ieskrēja pretimnākošajā triecienā no da-cze-šu arsenāla [14] un izvalbītām acīm saliecās, kampjot pēc gaisa, turēdams vēderu.

Ruslans pagrieza viņu pret sevi, no kabatas izvilka atslēgu no rokudzelžiem, atslēdza tos, noņēma no Nadeždas rokām un nometa uz grīdas.

- Savāc savas mantas, ieslodzītā, ejam.

- Kurp? Meitene nočukstēja, skatoties uz viņu ar asarainām acīm.

- Tu taisies palikt pie šiem bandītiem? Dzīvot ar šo sadistu un cūku?

- Nē! Bet es ... taču tevi ...

- Tā nebija tava vaina.

- Kā tu zini?

- Es jūtu. Savācies, mums ir maz laika.

Ruslans atvēra skapi, atrada bikškostīmu, pameta Nadjai. Viņa, kā sapnī, nolaida kājas uz grīdas, piecēlās, neatraujot acis no viņa.

- Tēta žēl ...

- Viņš tevi nepažēloja, lopiņš!

- Jūs ... viņu? ..

- Neviens nevienu nenogalinās, mēs neesam teroristi. Bet es neļaušu viņam ņirgāties par cilvēkiem!

Nadežda beidzot attapās, sāka drudžaini ģērbties, nekaun'damās no Kostrova skatieniem, iebāza somā dažas kleitas un uzvalkus, iztaisnojās.

- Esmu gatava.

- Saša, - Ruslans pa rāciju izsauca partneri, - ejam prom.

- Ak, tu maita! - uz viņu metās "Betmenu" priekšnieks.

Uzbrukumam gatavais Ruslans atbildēja ar pagriezienu un sitienu no augšas uz leju pretinieka kakla aizmugurē, viņš pēc inerces aizlidoja vēl divus metrus uz priekšu, ietriecās ar pieri gultas stūrī un palika guļam.

Kostrovu un Nadju koridorā satika Markins.

- Viss kārtībā, paraugs ir pie manis.

- Disku ar programmu neaizmirsi?

- Nē.

- Ejam!

Pēkšņi iepīkstējās rācija.

- Vajadzīga palīdzība?

Ruslans uzreiz nepazina Romašina balsi, viņš pārsteigts jautāja:

- Kā jūs atradāt mūsu vilni?

- izmantojot parasto skeneri. Kā iet?

- Viss ir kārtībā, sākam atkāpšanās manevru.

- Ja būs vajadzīga palīdzība, zvaniet, es būšu netālu.

- Paldies, bet diezin vai.

- Veiksmi jums!

- Jums arī.

No kotedžas izkļuvabez sarežģījumiem. Kopš operācijas sākuma bija pagājušas tikai divpadsmit minūtes, un apakšstacijā vēl nebija tikuši galā ar negadījumu. Nebija gaismas visā pilsētiņas teritorijā un blakus esošajos objektos: militārajā noliktavā, autobāzē un autostāvvietā. Markins pazuda tumsā, sekojot Sašai autostāvvietas virzienā. Drīz vien Dokučajeva "Ševrolets" piebrauca pie kotedžas, pie stūres sēdēja vecākais leitnants.

- Lūdzu, iekārtojieties.

Ruslans apsēdināja ne tik daudz no aukstuma, cik no pārdzīvojumiem drebošo Nadeždu mikroautobusa salonā, kur jau sēdēja Saša, ielēca blakus Markinam esošajā sēdeklī, un automašīna aizsteidzās uz galveno kriptozonas kontrolpunktu.

Grupa bija gatava izrāvienam ar kauju: pārējā grupa, kas bija apbruņota ne sliktāk, gaidīja automašīnu otrā pusē, bet, par laimi, trokšņa nebija. Pusaizmigušais sargs pameta posteņa būdu, uzmeta skatienu "Ševroletam" un bez vārdiem atvēra vārtus. Acīmredzot Dokučajeva automašīna bija pazīstama un sargi bija pieraduši pie viņa biežajām prombūtnēm un atgriešanās.

Pēc pusstundas "Ševrolet" ar visiem "Anteja" grupas kaujiniekiem atstāja Žukovku aiz muguras un uzbrauca uz Brjanskas-Smoļenskas šosejas.

6. nodaļa

Neskatoties uz veiksmīgu operācijas pabeigšanu un ātru atgriešanos, nez kāpēc Ruslans nejutās kā triumfators. Viņu arvien vairāk grauza doma, ka aizmirsis kaut ko svarīgu, kaut ko sīku, un, pat ziņojot par panākumiem varas iestādēm Varravas un Kirsanova personā, viņš nevarēja atbrīvoties no šīs nepatīkamās sajūtas.

Ģenerālis viņu uzklausīja ar neapmierinātu sejas izteiksmi, pagrozīja rokās Dokučajeva laboratorijā izstrādāto sugestoru "Kobra", pēc tam disku ar programmu un instrukcijām, kā uzlādēt un izmantot šo pašu ierosinātāju, un abas lietas ieslēdza seifā.

- Tevi tagad medīs, kaptein, - viņš teica, neskatīdamies uz Ruslanu. - Padomājiet ar Vladimiru Kirilloviču par leģendu - kur jūs bijāt no piecpadsmitā līdz divdesmitajam augustam - un dodieties atvaļinājumā. Pavēle par atvaļinājuma piešķiršanu no 14. augusta jau parakstīta. Vislabāk būtu aizbraukt kaut kur tālāk no Maskavas, piemēram, apciemot radus Sibīrijā.

- Man Sibīrijā nav neviena radinieka, - Ruslans paraustīja plecus.

- Nu, vai uz Tālajiem Austrumiem, uz Kamčatku, kaut kur citur. Galvenais ir kādu laiku nogaidīt, kamēr pretizlūkošana pārmeklēs mūsu Pārvaldi. Mums jāpaspēj ... - Ģenerālis apklusa, pašķobīja lūpas un pamāja ar roku. - Ejiet.

- Bet es gribētu palikt Maskavā ... - Ruslans stostījās.

- Izpildiet pavēli, kaptein! - Kirsanovs uzmeta Ruslanam neapmierinātu skatienu. - Uzpleči pārāk nespiež? Ja kas, varu arī noņemt!

Varrava paķēra Ruslanu zem elkoņa, aizstūma līdz izejai.

- Mēs jau ejam prom, Kazbek Iljumžinovič. Viss tiks izdarīts kā nākas.

Koridorā pulkvedis apturēja Kostrovu un drūmi sacīja:

- Kas ar tevi, Kostrov? Šķiet, ka tu esi aizmirsis divus galvenos Statūtu punktus. Pirmais: komandierim vienmēr ir taisnība. Otrais punkts: Ja komandierim nav taisnība, skaties pirmo punktu.

- Man jāpaliek galvaspilsētā Vladimir Kirillovič. Tikai uz pāris dienām.

- Nu, paliec, ja vajag, vienkārši nebāzies un nelien priekšniecībai pa kājām. Un vēl es gribu tevi arī brīdināt ... - Varrava pakasīja aiz auss, formulējot teikumu, uztvēra garām ejošo pārvaldes darbinieku skatienus un sāka steigties. - Ejam pie manis, parunāsimies.

Kabinetā viņš no seifa izņēma savu iecienīto plakano blašķi, ielēja vāciņā konjaku, iemalkoja, nobaudīja, pēc tam paņēma vēl vienu lielu malku no kakliņa, saviebās un nosēcās, ar stingām acīm skatīdamies uz Ruslanu:

- Es zinu, kurš nogalināja Ļevu Poltoracki.

- Kurš?! - kapteinis gandrīz palēcās.

- Tev to zināt nepienākas... ļoti liels cilvēks... viņš bija pie manis, pirms vajadzēja parādīties Ļovam ... Un neviena cita nebija ... Tātad, kaptein, lieta ir nopietnāka, nekā tu domā. Šis nelietis pie manis ienāca, lai pajautātu, kas tu esi par cilvēku. Vai ir iespējams ar tevi vienoties. Es nesapratu, ko viņš domāja, un sniedzu raksturojumu: godīgs un neuzpērkams. bet tagad es lūk šaubos ... - Pulkveža balss noklusa. - Vai es tev neuzmetu cūku?

- Kāpēc jūs tā nolēmāt? - Ruslans nesaprata.

- Tāpēc, ka Ļovu noslaktēja par viņa garo mēli, bet tu ar viņu vedi darīšanas. Jebkurā gadījumā sarunājies, un ne reizi vien. Uztver būtību?

- Jūs gribat teikt ... arī mani var novākt? Par ko? Poltorackis man neko īpašu ... - Ruslans apklusa, atcerēdamies eksperta pieņēmumus par procesoru mikroshēmu sprādzienu cēloņiem.

- Nu re, pats zini! Varrava pacēla pirkstu. - Ej un sargies no visiem, pat paziņām, pat draugiem! Un labāk tev patiešām ir aizbraukt kaut kur patālāk, skaties - un galva paliks uz pleciem. Klausi veci, viņš šo to jēdz par šādām lietām.

Pulkvedis ar to domāja ģenerāli Kirsanovu, lai gan tas nemaz nebija vecis.

- Labi, es padomāšu, - Ruslans apsolīja. - Rīt vai parīt es pazudīšu, došos ciemos pie vectēva, uz Vologdu. Bet atbildiet uz jautājumu, Vladimir Kirillovič. Kāpēc mums vajadzēja zagt šo psihoģeneratoru no aizsardzības kantora? Kāda velna pēc? Vai mums  pašiem savu izgudrojumu trūkst?

- Tas nav priekš tava prāta, - Varrava nomurmināja. - Ja gribi zināt, šis prototips, kas tagad atrodas pie Dokučajeva, sākumā bija pie mums, bet pēc tam tika nodots aizsardzības kantorim.

- Un ja viņi sacels traci?

- Lai ceļ. Tas nav viņu interesēs. Par to, ka viņi neprata nosargāt savu super-puper slepeno tehniku, viņiem galvas noraus. Nē, es esmu pārliecināts, ka viņi klusēs un klusītēm meklēs pazaudēto. Es ceru, ka tu neizgaismojies?

- Nē, - Ruslans pēc pauzes sameloja. Dabiski, ka viņš nevienam nebija ziņojis par Dokučajeva meitu.

- Tad viss, vari iet.

Ruslans piegāja pie durvīm un apstājās, pēkšņa minējuma apskaidrots.

- Vladimir Kirilovič, kurš deva pavēli nolaupīt sugestoru no Dokučajeva? Taču ne Kirsanovs, vai ne? Viņam tas nafig nav vajadzīgs!

- Kas tev par daļu?

- Es gribu saprast, kam ir izdevīgi, ka ieroči, kas ir gandrīz gatavi masveida ražošanai, aiziet no izstrādātāju rokām.

- Mums par to nav jāzina.

- Vai Kozjuļam ir piekļuve aizsardzības kantora noslēpumiem?

Varrava pasmīnēja, ar ieinteresētu skaidru skatienu paskatījās uz Kostrovu.

- Ko tu gribi teikt?

- Vispirms atbildiet uz jautājumu.

- Nē, kriptozonas vadītājam, neskatoties uz viņa statusu, diez vai ir pielaide mūsu zonā strādājošo militāro laboratoriju noslēpumiem.

- Vēl jautājums. Pirms nedēļas Kozjuļas kungs bija Maskavā, un viņš parādījās arī mūsu Pārvaldē. Vai viņš ar Kirsanovu sazinājās?

- Nu, runāja. Nu un kas?

- Te arī ir atbilde. Es pat varu pateikt, kurš bija ar jums stundu pirms Poltoracka nāves: apakšpulkvedis Einiķis. Nav noslēpums, ka viņš ir Kozjuļas znots, precējies ar jaunāko meitu.

Varrava noslaucīja nosvīdušo pieri ar kabatlakatiņu.

- Tu esi drausmīgs cilvēks, Kostrov. Gudrs. Un vienlaikus stulbs. Paturi šitos pieņēmumus pie sevis, labi? Pretējā gadījumā mēle var apgriezt tev kaklu. Un lai mēnesi nebūtu ne smakas no tevis Pārvaldē!

Ruslans izstiepās, militāri sveicināja un izgāja. Viņš zināja, bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa minējums ir pareizs.

***

Nadežda viņu gaidīja tēva dzīvoklī, mammas aprūpēta. Nav zināms, par ko sievietes runāja vīriešu prombūtnē, taču labi sapratās un jau uzrunāja viens otru uz "tu". Profesora Dokučajeva meita nomierinājās, saveda sevi kārtībā un izskatījās vienkārši fantastiski skaista, tāpēc, kad Ruslans viņu ieraudzīja, viņš ar satraukumu nodomāja, ka varēja paiet garām ainai pie restorāna, neiejaukties un tagad viņam nebūs iespējas satikt šo skaisto, inteliģento. un nedaudz skumjo sievieti.

- Ko tu taisies darīt? Mamma jautāja, kad viņš ienāca mājā.

- Rīt mēs aizbraucam, - sacīja Ruslans.

Nadja pārsteigta paskatījās uz viņu. Mātes halātā viņa ļoti līdzinājās viņai - tāda pati slaida, gara un kalsna.

- Uz kurieni, ja nav noslēpums?

- Viņa uz kādu laiku jāpaslēpj, - viņš pamāja uz meiteni. - Es viņu aizvedīšu pie vectēva Prokla uz Vologdu. Vai neiebilstat?

- Kāpēc lai man būtu iebildumi? - Taja pasmaidīja. - Pats pēc tam atgriezīsies?

- Pāris dienas palikšu ciematā pie viņas un atgriezīšos ... pie tām lietām, par kurām mēs apspriedāmies. Pēc tam atkal došos pie vectēva. Mans priekšnieks man iedeva uz mēnesi atvaļinājumu.

- Tiešām? - Nadežda bija sajūsmā. - Es ilgi nebūšu viena?

- Trīs dienas, ne vairāk.

- Kāpēc Varrava tev iedeva atvaļinājumu, kad tur ir tāda ārkārtas situācija? - Taija jautāja.

- Viņam labāk zināms, - Ruslans paraustīja plecus, nevēlēdamies pateikt patiesību un uztraukt sievietes. - Pārvaldē arī bez manis ir pietiekami daudz operu, viņi tiks galā. Nu ko, Nadežda Nikolajevna, vai sāksim taisīties?

- Man jāpaņem savas lietas ...

- Iztiksim, ja ne, nopirksim jaunas. Tu nedrīksti atgriezties dzīvoklī, papiņš noteikti nosūtīja savus "Betmenus" lai tevi sameklē.

- Tad es uzrakstīšu viņam vēstuli.

- To var, iemetīsim pastkastē kaut kur pa ceļam. Gatavojies pagaidām, es uz stundu ieskriešu pie tēva.

Ruslans pārģērbās, noskūpstīja Nadeždai vaigu, pēc tam māti un devās uz tēva darbu.

Kostrovs vecākais viņu sagaidīja pie Maskavas universitātes Rūpniecības ekoloģijas fakultātes dekāna kabineta sliekšņa, kur pasniedza kursu par slēgto ekosistēmu entropiju.

- Tu pie manis?

- Braucu pie tevis.

- Labi, ka paspēji, es gatavojos doties uz tikšanos. Ienāc, parunāsim, kamēr Vasila Saveljeviča nav.

Viņi atgriezās pieņemamajā, Ruslans pasveicināja tēva sekretāri Ļubovu Valerjevnu, tēvs palūdza kafiju un abi devās uz dekāna kabinetu.

- Kas noticis?

Ruslans izstāstīja Ivanam Petrovičam viņa sarunu ar Varravu.

Sekretāre atnesa kafiju un konfektes. Kostrovs-vecākais pagaidīja, kamēr durvis aiz viņas aizvērās, bezkaislīgi sacīja:

- Viņam taisnība.

- Bet es izpildīju pavēli!

- Nav svarīgi. Tagad tu esi ne tikai pēc būtības noziedzīga rīkojuma izpildītājs, bet arī bīstams liecinieks. Aizsardzības kantora profesionāļi var sākt tevi medīt. Man nevajadzēja tevi izvirzīt kā kandidātu īpašās grupas komandiera amatam.

Ruslans vainīgi nolaida galvu.

- Tu domā, ka es netikšu galā?

- Varbūt arī tiksi ... ja nodzīvosi, līdz brīdim, kad dosies uz Torni. Labi, mēs kaut ko izdomāsim. Paši esam vainīgi, ka ļāvām tev doties uz Žukovku un izraut tavu simpātiju no kriptozonas. Starp citu, kā viņa tur?

- Jau pierada, sadraudzējās ar mammu, gatavojas braukt kopā ar mani uz sā'dzu pie vectēva Prokla. Uz vakara pusi būsim tur. Starp citu, es viņu patiešām izglābu. Kad mēs ar Genu iegājām vasarnīcā, viņa bija saslēgta ar roku dzelžiem pie gultas, un Dokučajeva apsardzes priekšnieks viņu pratināja. Viņas tēva klātbūtnē!

- Skaidrs. Labs zostēviņš tas viņas tēvs! Es varu iedomāties, ko tu izdarīji ar aizsargu.

- Nu, neko jau īpašu, iedevu pa ķiveri pāris reizes ... tā uz aklo ...

Ivans Petrovičs sarauca pieri.

- Es ceru, ka ne līdz nāvei?

- Dzīvos, bet, visticamāk, pārstās skatīties uz sievietēm. Nadja man atzinās, ka spiedis viņai gulēt ar viņu.

- Labi, paņem viņu un brauc prom. Acīmredzot būs jāieceļ cits grupas komandieris.

- Nebūs, - Ruslans nomurmināja. - Atgriezīšos pēc vienas vai divām dienām un sākšu savākt grupu. Man jau ir divi kandidāti: Gena Markins un Paška-pilots.

- Tu viņus labi pazīsti?

- Pietiekami, lai nešaubītos. Uzticami un pieredzējuši vīrieši, profesionāļi līdz sirds dziļumiem, nav pļāpas, abi neprecējušies.

- Vai jau parunāji ar viņiem?

- Vēl ne, bet varu garantēt, ka viņi piekritīs.

- Labi, pēc tam man pastāstīsi, kā noritēja saruna. Es būšu mājās pēc pieciem.

Ruslans pamāja, pabeidza kafiju un viņi izgāja no kabineta.

Kapteinis minūti pasēdēja automašīnā, apdomādams sava tēva vārdus, ieslēdza aizdedzi, un šajā brīdī iezvanījās mobilais tālrunis. Tālrunī atskanēja Markina balss:

- Komandier nogalināts Varrava. Tevi meklē.

- Ko?! - Ruslans neticēja. - Kā  tā, nogalināts? Es runāju ar viņu pirms pusotras stundas!

- Es nezinu detaļas. Tevi meklē Pārvaldes dežurants. Vai esmu tev vajadzīgs?

Ruslans uzreiz nesavāca domas, šīs ziņas apdullināts.

- Nē ... vispār jā! Paņem Pašu-pilotu un drāz kopā ar viņu uz pārvaldi. Gaidiet mūsu autoparkā, sagatavojiet vienu no automašīnām izbraukumam, vēlams, pelēko "Volgu" ar forsēto motoru.

- Sapratu, braucu.

Saruna beidzās.

Ruslans nolamājās un rāva "Mazdu" no vietas tā, it kā būtu jāpiedalāss sacīkstēs.

Pārvaldē viņš ieradās pēc vieniem. Uzskrēja uz otro stāvu, kur atradās Varravas kabinets. Koridoru bija bloķējuši Iekšējās izmeklēšanas nodaļas labi noaugušie specvienības vīri, kurus komandēja drūmais majors Kalugins. Ieraugot Ruslanu, viņš pamāja ar roku, un Kostrovu ielaida.

- Kur viņš ir?! Kapteinis noelsās.

- Kabinetā. Paskaties un aprunāsimies.

Ruslans ieskrēja pieņemamajā istabā, kur strādāja eksperti civilās drēbēs, atgrūda puisi maskēšanās tērpā un iegāja Varrava kabinetā.

Pulkvedis gulēja krēslā, atspiedies pret atzveltni, ar pietūkušu zilu seju un izvalbītām acīm. Sākumā Ruslans nesaprata, kas viņam kaklā, šķita, - sarkanvioletas šļūtenes gabals. Bet piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka “šļūtene”, kas bija dziļi iegriezusies kaklā un saspiedusi rīkles un kakla muskuļus, patiesībā bija biezs gredzens, vai nu no gumijas, vai kaučuka. Bija grūti iedomāties, kā tas nonācis uz pulkveža kakla, ja bija bija vismaz divreiz mazāka diametra kā galva.

Kabinetā strādāja arī tiesu medicīnas eksperti, kuri klusi runājās savā starpā. Viens no viņiem ar roku caurspīdīgā cimdā uzmanīgi paņēma no galda konjaka blašķi, un Ruslans atcerējās, kā Varrava dzēra šo konjaku, nebaidoties, ka viņa padotie sajutīs smaržu. Pastāvējis vēl nedaudz, ar klusu dūkoņu galvā, viņš izgāja no kabineta.

- Ejam, - teica majors Kalugins.

Viņi devās pa koridoru uz Pārvaldes vadītāja kabinetu, iegāja mazā hallē ar ādas krēsliem un fikusu puķpodiem. Apsēdās.

- Pēc manas informācijas, tu biji priekšpēdējais, kurš redzēja Vladimiru Kirilloviču dzīvu. Par ko jūs runājāt?

- Par darbu, - Ruslans nedzīvi sacīja, sažņaudzis dūres tā, ka nagi iegrima plaukstā; dvēselē dzima vēlme doties pie apakšpulkveža Einiķa un izkratīt no viņa dvēseli.

- Precīzāk.

- Tā ir dienesta informācija, biedri major. Mēs runājām par turpmākajiem maniem plāniem un atvaļinājumu. Starp citu, jūs teicāt, ka es biju priekšpēdējais, kurš redzēja Vladimiru Kirilloviču. Kurš bija pēdējais?

- Apakšpulkvedis Einiķis.

Ruslans nodrebēja, uzmeta skatienu sarunu biedra neapmierināti, drūmajai sejai, gribēja pateikt, ka slepkava ir Einiķis, taču pārdomāja. Kalugins nenoticētu, turklāt viņš varēja būt viens no Spēlētāja emisāra aģentiem. Ruslanam jau bija netiešs apstiprinājums tam: majors uzsāka arī Poltoracka slepkavības lietu, taču joprojām nebija izmeklēšanā pavirzījies ne soli.

Bet vispār, Ruslans mierīgi padomāja, tagad es katrā saskatu ienaidnieku. Majors vienkārši dara savu darbu kā māk.

- Par ko vēl jūs runājāt? - turpināja Kalugins.

- Par uzdevumu, ko mums uzdeva ģenerālis Kirsanovs. Jūs varat uzzināt detaļas no viņa, man nav tiesību par to runāt.

- Jā, jā, protams. Bet vai pulkveža uzvedībā esat pamanījis kaut ko neparastu? Vai viņš nosauca kādus ievērojamus uzvārdus?

- Neatceros, - pēc pauzes sacīja Ruslans, saprotot, ka viņam nevajadzētu atkārtot Varrava vārdus. - ja nu vienīgi Pārvaldes priekšnieka ...

- Mēģiniet atcerēties, kaptein, - Kalugins uzstājīgi, ar spiedienu sacīja. - Tas ir ļoti svarīgi.

- Nē, mēs nevienu citu nepieminējām, - Ruslans stingri sacīja.

- Žēl, - majors skābi nopūtās. - Es cerēju, ka jūs palīdzēsiet izmeklēšanai. Ja kaut ko atcerēsieties, pazvaniet man.

- Noteikti, - Ruslans pieklājīgi apsolīja. - Es varu iet?

- Jā, ejiet.

Kostrovs piecēlās, pameta zodu pie krūtīm un devās prom,  iekšējās izmeklēšanas nodaļas vadītāja pārdomāti nevērīgā skatiena pavadīts.

Pats Ruslans izskatījās ne mazāk domīgs, nokāpjot pagalmā, Pārvaldei piederošo transportlīdzekļu stāvvietā. Viņš pārdomāja plānu, kā iziett uz apakšpulkvedi Einiķi un uzrādīt viņam rēķinu par divām slepkavībām - Poltoracki un Varravu. Kostrovam nebija šaubu, ka likvidators ir Einikis.

Jau tuvodamies Pārvaldes "Volgai", kurā viņu gaidīja Paša-pilots un Markins, Ruslans izdzirdēja savu vārdu un atskatījās. Viņam pakaļ steidzās divi cilvēki: milzīgs, kantains, kā klints bluķis, vīrs melnā ādas jakā, ar akmeņānu seju un īpašu matu griezumu "a la kiborgs", un vīrietis apakšpulkveža uniformā ar tumšu, šauru seju, uz kuras izcēlās melnas, dziļi iegrimušas acis un plēsonīgs deguns. Tas bija apakšpulkvedis Einikis, kriptozonas vadītāja znots un īpašās FSB daļas sabiedrisko attiecību komandieris.

- Pagaidiet, kaptein.

Ruslans šķībi paraudzījās uz saviem padotajiem, kuri bija gatavi izkāpt no automašīnas un nākt palīgā, nemanāmi pašūpoja ar pirkstu, lai viņus apturētu.

- Es jūs uzmanīgi klausos, - viņš teica, pagriezies pret seju ar vīrieti, ar kuru bija vēlējies satikties tete-a-tete.

- Man teica, ka jūs nesen atgriezāties no komandējuma, - Einikis apstājās Kostrova priekšā, kamēr viņa masīvais pavadonis ieņēma pozīciju nedaudz aiz muguras, neatraujot no kapteiņa savas neizteiksmīgās gaišās acis.

Ruslans saprata, ka apakšpulkvedis zina, kur viņš bijis un ko darījis.

- Kāpēc klusējāt?

- Gaidu jautājumu, - Ruslans mierīgi teica.

Einikis sarauca pieri. Viņa miesassargs spēra soli uz priekšu, bet apakšpulkvedis viņu aiz rokas apturēja.

- Nebūs nekādu jautājumu, - viņš pasmīkņāja. - Es tikai gribēju jūs brīdināt, lai mazāk grozāties priekšniekiem acīs un dalāties ar viņiem savās gudrajās idejās. Tas var sabojāt ne tikai jūsu karjeru, bet arī dzīvi.

- Vai jums viss? - Ruslans jautāja ar to pašu mierīgi-korekto skatienu.

Pulkvežleitnants sarauca uzacis, un viņa varenais biedrs atkal devās uz priekšu, ejot virsū Ruslanam kā tanks. Tajā pašā mirklī no "Volgas" izkāpa Markins un Paša un nostājās blakus komandierim. Milzis apstājās, uzmetis vērtējošu skatienu Anteja grupas biedriem.

- Ja jums ir viss, biedri apakšpulkvedi, - Ruslans turpināja ar ledainu ironiju, - tad ar jūsu atļauju es jūs atbrīvošu no savas klātbūtnes.

- Ar uguni spēlējies, kaptein, - Einikis noķērcās. - Ceri uz kādu? Uz tēvu? Vai kādu augstāku?

- Uz sevi, - Ruslans pasmīnēja. - Un man patīk spēlēties ... ar uguni.

- Tad mēs vēl tiksimies.

- Es tiešām ļoti ceru uz to.

- Atļaujiet, biedri apakšpulkvedi? - akmenssejas miesassargs atskatījās uz patronu.

- Citu reizi, mazais, - Einikis daudzsološi uzsmaidīja Ruslanam, pagriežot muguru antejeviešiem. - Mums vēl ir jāpaspēj ieiet pie ģenerāļa.

- Ej, ej, bruņutransportieri, - uzmundrinoši sacīja Paša-pilots, - citādi var gadīties, priekšniekam būs vajadzīgs tualetes papīrs.

- Es vēl aizvēršu tev hailo! - stiprinieks apsolīja un metās panākt apakšpulkvedi.

- Ko viņi no tevis gribēja, komandier? - Markins jautāja.

- Brīdināja, - sacīja Ruslans, noskatoties pakaļ kriptozonas priekšnieka znotam.

- Par ko?

- Viņiem nepatīk, ka es par kaut ko nojaušu.

- Mums tas nav jāzin?

- Baidos, ka jūs tam nenoticēsiet. Lai gan, no otras puses, man vienalga nav neviena cita pie kā lūgt palīdzību.

- Mēs esam gatavi.

- Ejam uz mašīnu.

Ruslans iekāpa "Volgas" salonā, pagaidīja savus padotos un kodolīgi pastāstīja Torņa nozīmi Laiku Koka vēsturē un plānu glābt savu dzimto Metaversu. Klusums salonā pēc tam vilkās ilgi. Vecākie leitnanti apmainījās skatieniem, pārdomāja un nesteidzās skaļi paust savu viedokli. Tad Ruslans ar viņiem dalījās savos minējumos par Kozjuļa kunga un viņa znota apakšpulkveža lomu pēdējos notikumos, kas saistīti ar Poltoracka un Varrava slepkavību.

- Tam noticēt ir vieglāk, - Paša-pilots atdzīvojās. - Lai gan, godīgi sakot, vienalga esmu gatavs pievienoties jūsu komandai. Interesanti būs redzēt, kā cilvēki tur dzīvo tajā nākotnē. Ko darīsim?

- Un tu? - Kostrovs paskatījās uz Markinu.

Starlejs izņēma kabatas lakatiņu, izšņauca degunu, kārtīgi salocīja to un nevainīgā tonī pateica:

- Jūs tak bez manis pazudīsit, biedri kapteini.

Ruslans iesmējās.

- Tambovas vilks! Patīk no sevis veidot sermjagu. Ticu, ka varu paļauties.

- Prieks censties, jūslabdzimtība!

- Tādā gadījumā klausieties manu plānu ...

Ruslans pārgāja uz pusčukstiem. Pēdējā Einiķa frāze, kuru viņš izmeta, dodoties prom, - par vizīti pie ģenerāļa - ieteica Kostrovam kā rīkoties. Šis brīdis bija jāizmanto nekavējoties, ērtāka, iespējams, vairs nebūs.

7. nodaļa

Pretterorisma pārvaldes vadītāja ģenerāļa Kirsanova kabinets atradās Staļina laiku septiņstāvu ēkas trešajā stāvā. Parasti šīs ēkas daļas koridors bija kluss un pamests, tomēr pēdējo notikumu dēļ pa to ik pa brīdim skrēja satraukti Pārvaldes darbinieki, apkārt staigāja divi gara auguma puiši no īpašās VIP apsardzes vienības un aizdomīgi lūkojās uz katru cilvēku. iespaids, ka vai nu sākta evakuācija, vai, gluži pretēji, kabinetu pārņem jauni īpašnieki.

Lai nepievērstu sargu uzmanību, Ruslans un abi vecākie leitnanti viens pēc otra piegāja pie Kirsanova kabineta. Pārvaldes priekšnieka pieņemšanas zonā viņus sagaidīja divi: ģenerāļa sekretārs-adjutants kapteinis Kiržņics, pieklājīgs, lakonisks, vienmēr ar kaut ko aizņemts, un liela auguma, skapim līdzīgs, jauns vīrietis ādas jakā, līdzīgs tam purnu dauzītājam, kurš pagalmā pavadīja apakšpulkvedi Einiki. ...

- Klausos, kaptein, - teica adjutants, uzmetis īsu skatienu Kostrovam, kurš bija ielūkojies pieņemamajā telpā.

- Es meklēju apakšpulkvedi Einiķi, - sacīja Ruslans. - Svarīga lieta.

- Viņš ir pie ģenerāļa.

- Ļoti labi. - Ruslans ārēji nesteidzīgi šķērsoja uzgaidāmo telpu, satvēra durvju rokturi. - Man tieši vajag arī pašu Kazbeku Iļumžinoviču.

- Diemžēl man pavēlēja nevienu nelaist iekšā, - piecēlās Kiržņics. - apakšpulkvedis iznāks, es ziņošu par jums.

- Diemžēl nedrīkst tērēt ne mirkli. - Ruslans atvēra durvis, ar acs kaktiņu pamanot Markina un Pašas parādīšanos uzgaidāmajā telpā.

- Hei, steidzīgais, kur tu lien? - pie viņa piesteidzās "skapis" jakā. - tev pateica - ģenerālis aizņemts!

Durvis aiz Ruslana aizvērās, taču viņš bija pārliecināts, ka puiši bez trokšņa tiks galā ar Einiķa miesassargiem.

Kirsanova kabinetā, kā jau bija paredzēts, bija divi apmeklētāji: apakšpulkvedis un viņa akmens žokļu apsargs ādas jakā. Viņš nekavējoties devās Kostrova virzienā, savilcis gigantiskās dūres, kas, iespējams, varēja dragāt ķieģeļus.

- Kas jūs ielaida, kaptein? - atskatījās uz viesi Kirsanovs; viņš stāvēja pie galda, kamēr Einiķis skatījās uz kaut ko, kas gulēja uz galda.

Atbildes vietā Ruslans tempā metās uz priekšu un lēcienā ar kāju ietrieca krūtīs lielajam vīram jakā. Milzis noelsās, aizlidojot atpakaļ, un nokrita uz otrā galdiņa - sarunām ar apmeklētājiem, sadragājot to gabalos. Īss dārdiens, sašķaidītas ūdens karafes šķindoņa, klusums.

Apstulbinātā ģenerāļa un apakšpulkveža pārsteigto skatienu pavadīts Ruslans piegāja pie saimnieka galda un ieraudzīja pazīstamo sugestora "kobra" siluetu ar brūnu stobru. Turpat gulēja disks ar instrukciju ģeneratora lietošanai. Kostrovs paslēpa disku frenča kabatā, paņēma sugestoru un norādīja ar stobru uz Einiķi.

- Gribējāt satikties ar mani, mister slepkava? Es nolēmu neatlikt tikšanos. Vai tagad varbūt padalīsieties savos plānos arī ar ģenerāli? Galu galā sugestors bija vajadzīgs nevis jums personīgi, bet gan jūsu sievastēvam, vai ne? Viņš sācis zaudēt kontroli pār situāciju un uztraucies, nolēmis tikt pie Dokučajeva izgudrojuma. Vieglāk ir nevis nogalināt cilvēkus, bet kodēt, vai ne?

Apakšpulkvedis grūda roku zem frenča malas, un Ruslans izvilka pistoli.

- Netrakojiet, mister slepkava! Nometiet savu lielgabalu uz grīdas!

- Es nebaidos no nāves, kaptein, - Einiķis pasmaidīja, tomēr paklausīgi noņēma roku.

- Bet es jūs netaisos nogalināt, - Ruslans atbildot pasmaidīja. - Cik es zinu, šī lieta ir uzlādēta un gatava darbībai. Ko darīsiet, ja es to izmēģināšu pie jums?

Einiķa pieri pārklāja sviedri.

- Ko jūs gribat?

- Ē-e ... ā-a ... kas te notiek? - atjēdzās Kirsanovs. - Ko jūs atļaujaties, kaptein?

Ruslans, neatraudams acis no apakšpulkveža, atkāpās pie nokautētā viņa miesassarga ķermeņa, parakņājās kabatās un izvilka biezu zilganu gredzenu, līdzīgu gumijas rokas trenažierim.

- Vai jūs zināt, kas tas ir, ģenerāli?

- Nu?

- Pirms divām stundām ar šādu gredzenu tika nogalināts pulkvedis Varrava. Es domāju, ka jūs gaidīja tāds pats liktenis. Emisāram ... ē-e ... Kriptozonas vadītājam Kozjuļam jūs vairs neesat vajadzīgs, kad esat veiksmīgi sadabūjis sugestoru.

- Kādas blēņas! - eksplodēja Kirsanovs sejai kļūstot sarkanai. - Tūlīt ārā - prom no šejienes! Es tūlīt izsaukšu apsardzi un ...

Einikis pēkšņi lēca pie durvīm, izraujot no paduses pistoli. Durvis atvērās, uz sliekšņa parādījās Gena Markins un satika pulkvežleitnantu ar sitienu pa žokli. Einikis nokrita uz muguras, nometis pistoli, ļengans, bet uzreiz papurināja galvu un apsēdās, turēdamies pie žokļa.

- Nav jātrako, mister emisāra izpalīgs, - Ruslans mierīgi teica. - Jūs kļūdījāties, izvēloties nepareizo mērķi. Ienaidnieki jāizvēlas uzmanīgi. Apsēdies parunāsimies.

- Es tomēr palūgtu! .. - attapās neko nesaprotošais Kirsanovs.

- Un jūs arī apsēdies, Kazbek Iljumžinovič! Nomierinies un klausies, varbūt kaut ko sāksiet saprast Vismaz tik daudz, ka jūs nolika pa sitienam.

Einiķis sāniski pašķielēja uz miesassarga liemeni, kurš nerādīja dzīvības pazīmes, pavilcinājās un apsēdās uz veselā krēsla.

- Jūs velti tērējat laiku. Es neko neteikšu.

- Tad es jūs vienkārši nogalināšu! Kā jūs saprotat, man nav ko zaudēt. Es biju nākamais rindā, vai ne? Tātad, pirmais jautājums ir: kāpēc jūs nogalinājāt Poltoracki un Varravu? Kāpēc bija nepieciešama šāda ārkārtas operācija? Galu galā jums vajadzēja saprast, ka jūs nogalināt nevis vienkāršus mirstīgos, bet gan svarīgus speciālo dienestu darbiniekus, kuru kolēģi sāks pastiprināti meklēt slepkavas un, visticamāk, viņus atradīs.

Einiķis nozibināja vilka acīm, novērsās.

- Labi, es atbildēšu jūsu vietā. Notika informācijas noplūde par Spēlētāja gribas izrāvienu mūsu Zarā, un jūs nolēmāt nodrošināties, sākāt steigties un kļūdīties, līdz atklājāt sevi. Tad otrais jautājums ir: kāda ir stratēģija? Uz kā balstās emisāra aprēķins mūsu Zarā? Galu galā jūs nevarat apsist visus cilvēkus, kuri sāk saprast, ka pasaulē notiek kaut kas dīvains.

- Nu, tas ir laika jautājums, - Einiķis sašķobīja lūpas.

- Esmu pārliecināts, ka arī šajā jautājumā jūs kļūdāties. Jūsu Spēlētājs var būt ļoti spēcīgs, taču maz ticams ka uzvarēs, izmantojot tādus palīgus kā jūs. Atbildiet uz jautājumiem, apakšpulkvedi, mana pacietība nav mūžīga.

- Ejiet pie velna!

Ruslans aukstasinīgi izšava uz Einiķi ar sugestoru.

Psi izstarotāja izlāde, protams, nebija redzama, tomēr, spriežot pēc pēkšņā bāluma, kas izplatījās pa apakšpulkveža seju, neredzamā enerģijas plūsma viņu ietekmēja.

- Atbildiet uz jautājumu! Ko jūs gatavojaties darīt?! Kāds ir uzdevums, ko šeit risina emisārs?!

- Mums ... mums ir ... jāaiztur ... - iesāka Einikis. Bija acīmredzams, ka katrs vārds viņam izlaužas ar lielām grūtībām. Viņš svīda, vēl vairāk nobālēja, sāka drebēt. Tad apakšpulkveža acis pazuda aiz plakstiņiem, un viņš ļengani salima krēslā, atmetis galvu pret atzveltni.

Markins piegāja pie viņa, pacēla plakstiņu, paturēja pirkstu uz kakla un pakratīja galvu.

- Tomēr beigas apakšpulkvedim, vispār neelpo. Ko darīsim, komandieri?

- Jūs… viņu nogalinājāt? - Kirsanovs nočukstēja, izstiepis kaklu. - Kā to visu saprast?! Vai jūs varat iedomāties, kas notiks, kaptein?

Ruslans ar žēlumu paskatījās uz ģenerāli.

- Jūs taču visu redzējāt, kas notika. Mēs viņu nenogalinājām, Einikem acīmredzami bija pašiznīcināšanās programma. Vai tiešām neko tā arī nesapratāt? Nesapratāt, ka apakšpulkvedis ir Spēlētāja aģents, kurš nogalināja Poltoracki un Vladimiru Kiriloviču? Un ja nebūtu mūsu, vai jūs nebūtu nākamais šajā ķēdē?

Einiķa miesassargs sakustējās uz grīdas starp galda lauskām.

- Laiks iet prom, - sacīja Markins.

Ruslans izšāva uz miesassargu no "kobras" un lēnām ar spiedienu teica:

- Kad tevi sāks pratināt, tu pateiksi visu, ko zini, visu patiesību! - Kapteinis paskatījās uz svārstīgo, nezinošo, ko darīt, Kirsanovu. - Mēs ejam prom, biedri ģenerāli. Ir dažas problēmas, kas steidzami jāatrisina. Viss, ko esat dzirdējis, ir patiesība, neatkarīgi no tā, kāda ir jūsu attieksme pret to. Tāpēc man ir lūgums: dodiet mums laiku, lai atrisinātu mūsu kopējās problēmas, nesteidzieties celt trauksmi Pārvaldē un izziņot mūs visus meklējamo sarakstā. Ne jau es nogalināju Vladimiru Kiriloviču, bet gan šis nelietis - Kozjuļas znots un viņa aģents. Vai apsolāt?

Kirsanovs uzmeta Ruslanam un Markinam miglainu skatienu, pašķielēja uz Einiķi un viņa miesassargu, kurš sēdēja ar trulu seju uz grīdas, un neizlēmīgi pamāja ar galvu:

- Es ... nezinu ... kam ticēt ...

- Pamēģiniet noticēt man. Es paņemšu šo mašīnīti. - Ruslans pasvārstīja rokā Dokučajeva psi-ģeneratoru un paslēpa to kabatā. - Tas vispirmām kārtām ir bīstams tieši jums pašam. Kad sāksies saruna par sugestoru - bet Kozjuļa noteikti ieradīsies šeit un interesēsies par tā likteni, jo tieši viņš deva uzdevumu nozagt Dokučajeva "kobru" - jūs pateiksiet viņam, ka mūsu grupai neizdevās to nolaupīt. Tas kādu laiku noņems no jums aizdomas un dos jums iespēju mierīgi aiziet pensijā veselības apsvērumu dēļ. Ja jūs sāksiet runāt to ko nevajag, jūs novāks tāpat kā Varravu.

Ruslans piegāja pie durvīm. Pirmais tajās ieslīdēja Markins. Ruslans paskatījās apkārt un sastapa stiklaino ģenerāļa skatienu, kurā šaubas cīnījās ar vēlmi izsaukt apsardzi. Tomēr sākt jaunu pārliecinošu sarunu ar ģenerāli nebija vēlēšanās. Kirsanovs bija cilvēks ar noteiktu ideoloģisku sistēmu, kas visus FSB vadītājus bija izaudzinājusi savā garā, un, ja viņš patiešām rīkojās, tad nebija iespējams piespiest viņam mainīt lēmumu. Atlika tikai ticēt, ka uzvarēs veselais saprāts.

Ruslans dažas sekundes uzkavējās uzgaidāmajā telpā.

Einiķa otrais miesassargs un Kirsanova adjutants gulēja uz grīdas, sasieti, ar ar lenti aizlīmētām mutem. Bet, ja Kiržņica skatiens pauda neizpratni un bailes, tad skapim līdzīgā puiša acīs gailēja naids un draudi. Viņš diez vai bija spējīgs domāt. Pārsteigumu izraisīja Einiķa izvēle, kurš sevi ielenca ar tik neveikliem un stulbiem izpildītājiem, paļaujoties uz viņu izmēriem un spēku.

- Atsien viņu, - Ruslans pamāja uz adjutantu.

Paša-pilots ātri pārgrieza lenti uz Kiržņica rokām un kājām. Adjutants piecēlās sēdus un norāva no mutes līmlentes sloksni.

- Mēs šeit nebijām, kaptein, - sacīja Kostrovs. - Ej pie ģenerāļa, viņš visu paskaidros. Neaiztiec šito briesmoni, lai majors Kalugins izlemj, ko ar viņu darīt.

- Jūs esat prātā jukuši! - Kiržņics spiedzīgā balsī nopīkstēja. - Šitas numurs jums cauri neies!

Ruslans pasmaidīja.

- Vēl paldies man pateiksiet, ka palikāt dzīvs.

Markins un Paša pazuda koridorā. Ruslans sekoja viņiem un, neatskatījies, steidzās uz kāpnēm. Viņa dvēselē auga pārliecība, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies Pārvaldē.

* * *

Ārkārtas sanāksme ilga apmēram stundu.

Viņi pulcējās nevis pie Kostroviem, kā vienmēr, bet gan Garaņina dzīvoklī Pervij Miussk šķērsielā. Klāt bija tikai vīrieši: Kostrovi - vecākais un jaunākais, pats Oļegs Borisovičs, Ivašura un Romašins. Ruslans noziņoja jaunākās ziņas, visiem parādīja sugestoru "Kobra", un visi ilgi un uzmanīgi pētīja ieroci, kas bija paredzēts, lai cilvēku padarītu par radījumu bez gribas, par robotu, kas paklausīgs kāda cita gribai.

- Cik mums ir laika? - Garaņins pārtrauca klusumu.

- Baidos, ka mums tā nav, - Kostrovs drūmi norūca. - Mana dēla iniciatīva praktiski pārsvītroja mūsu plānus izveidot desanta grupu.

- Viņš nav vainīgs, - Romašins klusi iebilda, līdzjūtīgi uzmetot skatienu Ruslanam, kurš nepacēla acis. - Tā izveidojās apstākļi. Ne visu var paredzēt, ja nepazīst ienaidnieku pēc izskata. Bet mums joprojām ir iespēja. Ruslan, cik jums ir cilvēku?

- Divi, Markins un Paša-pil... ē-e ... Pāvels Strojevs.

- Plus es, - Garaņins nepiekāpīgā tonī piebilda. - Turklāt man ir uzticams cilvēks, krievu čempions loka šaušanā, izcils šahists un vispār izcils vīrietis.

- Es ceru, ka viņš nav tavos gados?  - Ivašura samiedza acis.

- Viņam ir tikai četrdesmit divi gadi.

- Labi, derēs. Kopumā mums ir pieci ...

- Seši, - Ruslans klusi izlaboja.

- Kurš ir sestais?

- Es ņemšu līdzi Nadeždu, Dokučajeva meitu. Viņa palikt šeit nevar.

Vīrieši saskatījās.

- Tas ir neprāts! - Ivans Petrovičs ar aizkaitinājumu sacīja. - Jums nav ne mazākās nojausmas, ar ko nāksies saskarties pārgājienā. Riskēt ar savu dzīvību ir viena lieta, bet svešu - pavisam kas cits.

- Tu taču piedalījies desantā kopā ar mammu.

-Viņa Tornī nokļuva nejauši.

-Un tomēr izturējāt visus testus un atgriezāties sveiki un veseli.

- Mums nebija izvēles, tev tāda ir. Atstāj šo meiteni šeit, es viņu pieskatīšu.

- Nedomāju gan, ka viņai šeit būs labāk. Pretizlūkošana visus uz ausīm uzliks, lai atrastu viņu un atgrieztu pie tēva. Bet viņš ... ir traks fanātiķis un atsaldēts tiktāl, ka vienaldzīgs pret visu, kas traucē strādāt.

- Tomēr tu nepadomāji ...

- Nestrīdieties, - Ivašura pārtrauca Ivanu Petroviču. - Galu galā, kā saka Indijas gudrie: ārsts nevar kļūt par patiešām labu ārstu, kamēr nav nogalinājis vienu vai divus pacientus. Šis ir apmēram tas pats gadījums. Bet, no otras puses, jūsu dēlam ir taisnība: pašreizējā situācijā, paliekot šeit, meitene riskē ne mazāk kā tad, ja viņa dodas viņam līdzi. Un atcerieties mūsu ceļojumus. Ne Taja, ne Veronika mums nebija par nastu.

Vecākais Kostrovs novērsās.

- Arī es iebilstu, - sacīja Garaņins. - Tas ierobežos mūsu manevrēšanas brīvību. Mums visu laiku būs jānovēršas uz viņas aizsardzību ...

- Lai iet, - Ignats iejaucās strīdā. - Dažreiz gudras sievietes padoms kritiskā situācijā ir vairāk vērts nekā visas vīriešu vāvuļošanas.

- Nu labi, es vispār tikai skaļi domāju, - sacīja Ivans Petrovičs. - Kas zina, ar ko būs jāsaskaras. Bet viņi nevar iztikt bez ieročiem. Ja mums būtu drimmers ...

- Drimmeru nav izgatavojuši cilvēki un tas nav domāts cilvēkiem, un tas nepavisam nav ierocis. Tā ir "varas nūjiņa", maģisks manipulators, ja vēlaties, izpildvaras instruments. Tas var darboties kā ierocis, taču tā nav galvenā priekšrocība un mērķis.

- Un tomēr tāds nekaitētu.

- Piekrītu. Bet drimmera mums nav. Mums būs jāmeklē tam aizstājējs. Tā kā mēs visi kopā no šejienes aizejam, es vedīšu jūs pa tiem Zariem, kur es jau esmu bijis, bet tālāk jūs dosieties paši. Vienā no kaimiņu Zariem Zemes zinātnieki izgudrojuši ļoti interesantu dezintegratoru, ko sauc par "skorpionu". Šī dezintegratora starā sākas jebkura ķīmiskā elementa sabrukšanas spontāna ķēdes reakcija, jums vienkārši attiecīgi jāpielāgo ģenerators. Arī pārējos Zaros uz Zemes izstrādājuši kaut ko interesantu - "atomu bīdītāju". Sauc arī par "šķēpu" vai "kiju".

- Kā?

- "Kijs". Tāda gara nūja biljarda spēlēšanai.

- Vai pie jums arī spēlē biljardu?

- Spēlē.

- Sapratu.

- Tad lūk šī "kija" starā notiek jebkuras vielas un materiāla visu atomu un molekulu tūlītējs vektora lēciens, caur kuru iet stars. Lēciena amplitūda ir maza, tikai aptuveni centimetrs, taču sekas nav grūti iedomāties.

- Jā, - nomurmināja ieinteresētais Garaņins. - Trāpīs ar tādu "kiju" galvā - un hana! Asisizplūdums smadzenēs nodrošināts.

- Ne tikai galvā. Cilvēka ķermenis vispār nav pasargāts no "kija" stara, un nāvējošs ir gandrīz jebkurš trāpījums. Bet ar šādu staru var arī izsist no ierindas jebkuru tehnoloģiju.

Vīrieši atdzīvojās. Tikai Ivašura palika izklaidīgi vienaldzīgs, bungojot pirkstiem pa galdu.

- Vai ir vērts riskēt, iegūstot šos eksotiskos ieročus? Viņš jautāja, kad saruna bija norimusi. - Grupai jau ir "kobra", Oļegs Borisovičs visus apgādās ar pistolēm, un jums, iespējams, ir "universāls" vai kaut kas jaudīgāks.

- "Gloks". Piekrītu. varētu arī neriskēt, - Romašins pamāja ar galvu. - Tomēr ir viena atruna. Neparastu aizsardzības un uzbrukuma veidu esamība īpašumā ievērojami palielina operatora potenciālu un paaugstina Spēlētāja līmeni. Pat ja šo ieroci nekad neizmanto.

- Kāds sakars ar to kaut kādam operatoram? - Garaņins nesaprata.

- Mūsu grupa faktiski ir Spēles ietekmes operators. Vēl ne tiesu izpildītājs, bet jau potenciāls regulators. Protams, būtu vērts to nokomplektēt, nostiprināt, instruēt, bet laika nav, mums būs jāmācās ceļā, un mēs iesim šajā sastāvā.

- Jūs runājāt par dažiem saviem draugiem citos Zaros, ļoti spēcīgām personībām ...

- Jā, es zinu Malginu, Berestovu, Železovski ...

- Vai varētu lūgt viņus pievienoties mums?

Romašins uzreiz neatbildēja:

- Esmu gatavs galvot par katru no viņiem, tāpat kā par sevi, taču neesmu pārliecināts, ka viņi piekritīs pievienoties komandai. Problēmas, kuras viņi risina mājās, prasa viņu personīgo iesaistīšanos. Bet jūs varat mēģināt. Ja kāds no viņiem piekrīt, tas gandrīz garantē panākumus.

Kostrovs vecākais skeptiski pacēla uzaci:

- Kaut kā iepriekšējā Spēlē mēs nevienu no viņiem neredzējām darbībā.

- Jūs aizmirstat, ka viņu zars ir "strupceļš", un viņu Stumbrs iznāca nevis uz Zemes virsmas, kā citos Zaros, bet pazemes tukšumos aptuveni kilometra dziļumā. Neviens no viņiem pat nenojauta, ka mūsu hronourbis savienojis viņu Zemi ar citām Zemēm triljonos Zaru. Tikai brovejs ... un Spēles tiesneši zināja, ka Stumbrs ir iznācis viņu pasaulē. Piemēram, es pilnīgi nejauši saņēmu informāciju par hronourbja iznākšanu Konstruktoru izveidotajā Metauniversā, un es par to atcerējos tikai tagad.

- Skaidrs. Nu ko, ja jūs aizvedīsiet grupu uz turieni ...

- Grupai tas būs jādara pašiem. Es tikai palīdzēšu viņam iekļūt Stumbrā ... tas ir, Tornī. Tālāk mūsu ceļi atšķirsies.

- Ar to pietiks, - Ruslans klusi, bet stingri sacīja.

Visi paskatījās uz viņu.

- Varbūt es arī iešu ar tevi? - Ivans Petrovičs ieteicās.

- Tev arī te nebūs viegli. Lai novērstu uzmanību, būs jārunā ar tiesībsargājošām struktūrām, ar emisāra kalpiem un varbūt pat ar viņu pašu. Un mamma šādā situācijā nevar palikt viena.

- Saprātīgi.

Ruslans paskatījās uz Romašinu.

- Kā mēs nokļūsim Tornī?

- Vispirms jums jāiziet caur kriptozonu, - Garaņins nomurmināja.

-Ar psi ģeneratoru nebūs grūti, - Ignats pamāja ar galvu uz "kobru". - Pārdomāsim detaļas uz vietas. Jo ātrāk izbrauksim, jo labāk. Man ir transportlīdzeklis.

- Kāds?

- ugunsdzēsības dienesta mikroautobuss.

- Kur tiekamies?

- Šeit pat, pie Oļega Borisoviča, viņa dzīvoklis vēl nav atklāts. Noteiksim laiku: vai jums ar stundu pietiks lai visu sagatavotu?

- Labāk divas, man jāsakārto dažas problēmas, kurām nepieciešama mana klātbūtne.

- Ņem vērā, ka tevi visticamāk meklē, - Kostrovs brīdināja dēlu. - mājās labāk nerādies. Ja vēlies, pats atvedīšu tavu Nadeždu uz šejieni.

- Paldies, tēt, - Ruslans ar pateicību paskatījās uz tēvu. - Tas būtu jauki. Uz tikšanos.

Viņš pamāja ar galvu un pirmais izgāja no dzīvokļa. Pārējie steidzās viņam pakaļ, iegrimuši savās domās. Tikai Igors Vasiļjevičs Ivašura nesteidzās, palicis bez darba un tāpēc juzdamies neērti.

8. nodaļa

Intuīcija nostrādāja, kad viņš izkāpa no automašīnas mājas pagalmā, kurā dzīvoja Garaņins. Ruslans sastinga, klausoties ne tik daudz apkārtējā troksnī, cik jūtās, atkal iekāpa mašīnā, domādams, ka velti palaida tēvu. Tad pa rāciju izsauca Markinu, kuram vajadzēja parakņāties pa saviem arsenāliem un ar ieročiem atbraukt pie Garaņina:

- Gena, kur tu esi?

- Viss ir kārtībā, mēs ar Pašu dodamies pie jums.

- Pagalmā nebrauciet, man šeit kaut kas nepatīk. Atstājiet automašīnu uz ielas un nodrošiniet man variantu "ēna".

- Pieņemts.

Ruslans izslēdza rāciju un paskatījās uz savu pavadoni.

- Kaut kas noticis? - Nadežda klusi jautāja, sēžot "Mazdas" aizmugurējā sēdeklī.

- Pagaidām nē, bet man aktīvi nepatīk šejienes atmosfēra. Pagaidīsim puišus un iesim augšā pie Oļega Borisoviča.

- Kas viņš ir?

- Mana tēva draugs, bijušais pretizlūkošanas pulkvedis, viņi reiz cīnījās kopā pret "hronoķirurgiem" un viņu emisāriem.

- Tu man neko īsti  tā arī nepaskaidroji. Kurp mēs ejam, kāpēc, ko darīsim šajā tavā Tornī ...

- Visu paskaidrošu vēlāk. Galvenais ir nokļūt līdz Tornim un nemanīti ielīst iekšā. Tad mēs būsim drošībā ... protams, relatīvā.

Nopīkstēja rācija.

- Mēs esam klāt, - sacīja starlejs. - redzam tavu automašīnu.

- Es izeju ar jaunkundzi, sekojiet man ķīlūdenī un skatieties ar abām. Sagatavoties.

- Sen jau gatavi.

- Ejam!

Ruslans izkāpa no automašīnas, pasniedza roku Nadjai un veda viņu pāri pagalmam uz deviņstāvu ēku, kur piektajā stāvā atradās Garaņina dzīvoklis. Viņi bija tērpušies kā pārgājienam džinsu uzvalkos un jakās, kuru kabatās varēja paslēpt daudz un dažādas noderīgas lietas. It īpaši ieročus. Ruslana jakas kabatā bija arī sugestors "kobra", metamo bultiņu un šurikēnu komplekts, kā arī pie jostas desantnieku duncis. Nadjai no ieročiem bija tikai TT pistole, kas piederēja Kostrovam vecākajam. Pavadīdams dēlu, Ivans Petrovičs bez vilcināšanās iedeva savu veco pistoli, kas bija piederējusi vēl vectēvam, bet joprojām labā stāvoklī un labi piešauta.

Ruslana intuīcija nelika vilties.

Kustība pagalmā sākās, kad viņi ar Nadju jau tuvojās Garaņina mājas ieejai, kuras durvīm nebija domofona un tās bija plaši atvērtas.

Vispirms uz ieeju devās jauns pārītis, kuri pirms tam sēdēja uz soliņa: īsi apgrieztu matu jauneklis ar sportisku izskatu, vieglā uzvalkā un tāda pati meitene ar elastīgu vingrošanas soli. Pēc tam pie metāla garāžām aizcirtās mikroautobusa "Soboļ" durvis, un divi ļoti specifiska izskata jauni puiši, kuri no tā izkāpa, līgojoties sekoja "sportistu" pārim. Tā strādāja gandrīz visi specdienesti, kas plānoja sagūstīšanas operāciju, un Ruslans ar pieredzējušu aci atzīmēja īpašo spēku grupas ļauno mērķtiecību. Viņš pēc izskata pazina daudzus operatīvos no citām kantora nodaļām, kā FSB dēvēja savus darbiniekus, taču šajā gadījumā strādāja nevis federāļi, bet, visticamāk, Organizētās noziedzības apkarošanas galvenā pārvaldes operatīvie darbinieki. Un tas, savukārt, norādīja, ka Kozjuļam bija piekļuve GUBOP virsotnei un viņš veicis visus pasākumus, lai novērstu informācijas noplūdi un likvidētu bīstamos lieciniekus. Proti - Ruslanu Kostrovu un Nadeždu Dokučajevu.

Kāpņu telpā neviena nebija.

- Paslēpies šeit! - Ruslans ātri teica, pastumjot Nadeždu uz nišu ar pastkastīšu paneli. - Nelien laukā, lai kas arī notiktu!

Viņš pats apstājās aiz durvīm un gatavojās sagaidīt viesus. Viņš nezināja, vai Garaņins jau aizturēts vai vēl nē, bet cerēja, ka viss beigsies labi.

Atskanēja soļi, jauniešu pāris iegāja kāpņu telpā, ieklausījās mājas klusumā, un puisis uzreiz izvilka no paduses pistoli un metās uz kāpnēm. Meitene arī izvilka pistoli (abām bija klusinātāji divdesmit četru šāvienu "šautriņas") un piegāja pie lifta.

Tajā pašā brīdī Ruslans izlēca no aizdurves, uzlidoja augšā pa pakāpieniem un nežēlīgi pagrūda meiteni mugurā, tā ka viņa ar visu ķermeni atsitās pret lifta durvīm, iekliedzās un nometa ieroci. Viņas partneris metās atpakaļ, un Ruslans izšāva uz viņu no "kobras", psi izstarotāju neizņemot no kabatas. Puisis paklupa, noripoja uz leju pa pakāpieniem, uz pirmā stāva laukumiņa piezemējās, un palika nekustīgi guļot.

Viņa partnere atguvās, pastiepa roku pēc pistoles, bet Ruslans ar kāju atgrūda "šautriņu", piegāja pie viņas un apstājās, izdzirdis aiz muguras asu uzkliedzienu:

- Stāt! Rokas aiz galvas!

Kostrovs paklausīgi piespieda rokas pakausim, pagriezās ar seju pret ārdurvīm.

Uz viņu skatījās divi acu pāri un divi pistoļu stobri.

- Esmu kapteinis Kostrovs, - Ruslans mierīgi sacīja, sirdī lūdzot, lai Nadja nekristu panikā un neizlēktu no savas slēptuves. - Federālais drošības dienests, apakšnodaļa "Antejs".

- Mums jau arī tu esi vajadzīgs, kaptein, - viens no puišiem, nedaudz garāks, ar šķību degunu, atņirdzās. - netaisi pēkšņas kustības, pretējā gadījumā mums būs jāizurbj tevī caurumi.

- Nedarīšu, vienkārši pasakiet man, no kurienes jūs esat. Šķiet, ka pēc rokraksta vilkkāvji no GUBOP. Nē?

- Tu tomēr esi attapīgs, kapteini Kostrov. Droši vien tāpēc, mums tevi te jāmedī. Ļoha, pārmeklē viņu. Starp citu, kur tad viņa meitene? Viņi iegāja kopā.

- Droši vien, tepat kaut kur, tūlīt atradīsim.

Ruslans saspringa, gatavojoties lēkt. Bet šajā mirklī Gena Markins un Paša-pilots parādījās aiz divu GUBOP operatīvo darbinieku mugurām, un situācija krasi mainījās.

- Nekustēties! - Klusi, bet skaidri pavēlēja starlejs. - Nometiet ieročus!

Puiši acumirklī apgriezās, apmācīti reaģēt ar šāvienu uz draudiem, bet Anteja operatīvie darbinieki rīkojās ātrāk.

Paša-pilots vienkārši izslēdza pretinieku ar sitienu ar žokli, bet Markins izšāva, izsitot pistoli no operatīvā darbinieka rokas ar lodi. Tad viņš spēra soli uz priekšu un pielietoja tādu pašu paņēmienu, kā Paša - ar rokā esošu pistoles spalu ietrieca ienaidnieka vaigu kaulā.

Ar kliedzienu "Ruslan!" Nadežda izskrēja no nišas ar pastkastītēm un metās pie Kostrova.

- Klusāk, viss kārtībā, - Ruslans viņu apturēja, pamāja Markinam: - Sasien visus. Paša lai paliek, bet tu pēc tam aiz manis uzkāpsi pie Oļega Borisoviča.

- Tiks darīts.

Ruslans paskatījās uz emocijās drebošo meiteni.

- Paliec šeit, es nekavēšos ilgi.

Neklausoties iebildumos, viņš pacēla no grīdas vienu no pistolēm un klusi uzskrēja augšup pa kāpnēm, ieslēdzoties kaujas režīmā.

Gūstīšanas grupa, darbojoties pēc kāda specdienestu augstākās vadības priekšnieka rīkojuma, rīkojās kompetenti, aprēķinot aizturēšanas objekta parādīšanās vietu un tur ierīkojot slazdu, taču tā par zemu novērtēja Ruslana pieredzi, sagatavotību un varbūtību, ka viņš nebūs viens.

Kāpnes neviens nekontrolēja līdz pat laukumiņam piektajā stāvā. Tikai tur, pie lifta, dežurēja divi jaunieši, kuri smēķēja cigaretes "AST".

Ne mirkli neapstājoties, Ruslans uz vienu no viņiem izšāva ar "kobru", bet otro, kurš paspēja pagriezties pret viņu, ar piecirtienu nogāza uz grīdas, ar pistoles spala sitienu paralizēja roku un izslēdza ar ceļgala triecienu pa zodu. Sastinga, ieklausoties skaņās, kas nāca no dzīvokļiem un no ielas. Iečukstēja sastingušā, psi ģeneratora impulsu saņēmušā puiša ausī:

- Apsēdies pie loga un atpūties!

Dēlietis paklausīgi pagriezās, apsēdās ar muguru pret sienu, atmeta galvu un atslāba. "Kobra" veiksmīgi tika galā ar savu uzdevumu pilnībā apspiežot cilvēku gribu.

Parādījās Markins ar pistolēm abās rokās.

Ruslans pacēla rādītājpirkstu, pagrieza to virzienā uz gaiteni ar dzīvokļu durvīm,  un savilka pirkstus figā. Starlejs pamāja, paslēpa pistoles aiz muguras zem jostas un iešmauca gaitenī.

Garaņina dzīvokli no ārpuses neapsargāja, lai gan tas neko neizteica. Visticamāk, ka slazds gaidīja viesus iekšpusē. No tā brūnajām ar dermantīnu apvilktajām durvīm gaitenī raudzījās kontrolējošā actiņa. Ģērbies parastā vasaras uzvalkā: pelēkas bikses, rūtains krekls, gaiša velūra jaka, mazs un pieticīga izskata Markins visvairāk izskatījās pēc studenta no filmas "Operācija i" un diez vai spēja slēpnī esošajiem izraisīt aizdomas. Viņš lēnām piegāja pie Garaņina dzīvokļa durvīm un piezvanīja.

Durvis nekavējoties atvērās.

- Jums ko? - jautāja platplecaina meitene ar īsiem matiem, paskatīdamās no priekštelpas koridorā.

- Oļegu Borisoviču, - Markins atbildēja spiedzīgā balstiņā. - Man kaut kas viņam jāpasaka.

- Ienāciet.

Durvis pavērās plašāk. Starlejs spēra soli uz priekšu, un tai pašā mirklī meitene, kas viņam atvēra, satvēra Genādija roku un rāva uz sevi. Tomēr viņa diez vai gaidīja to, kas notika nākamajā brīdī.

Markins pats lēca viņai pretī, palielinot kustības impulsu, ietriecās ar galvu zodā un tajā pašā laikā izrāva pistoli no meitenes bezpiedurkņu velveta jakas. Otrs aiz durvīm slazdā sēdošais dalībnieks nepaspēja reaģēt uz šādu paņēmienu, un Markins ar viņu saķērās tuvcīņā, nedodot puisim iespēju izmantot ieroci. Bet tad cīņā iejaucās Ruslans, rīkojoties ātras reakcijas režīmā, ko kaujas profesionāļi sauca par tempu.

Trešais slazdu grupas dalībnieks, kurš paskatījās no viesistabas uz gaitenī valdošo troksni, tika neitralizēts ar "kobras" palīdzību, un nepaspēja atklāt uguni. Ruslans ielauzās viesistabā, izšāva uz vīrieti pie loga, kurš no melnas ādas jakas apakšas vilka ārā desanta automātu, ieskatījās guļamistabā, nevienu citu neatrada un atgriezās viesistabā.

Garaņins sēdēja uz krēsla istabas vidū, sasietām rokām un kājām, un drūmi skatījās uz notiekošo, drebot nāsīm. Mute bija aizlīmēta ar līmlenti, bijušais pretizlūkošanas pulkvedis nespēja parunāt, bet bija nikns. Ruslans ātri pārgrieza Oļega Borisoviča potītes un plaukstu locītavas savelkošo auklu, Oļegs pats norāva no mutes lenti un nospļāvās.

- Kāds nelietis!

- Es jums pilnīgi piekrītu, Oļeg Borisovič, - Ruslans pamāja ar galvu. - Jūs sasēja profiņš.

- Kā tad, - Garaņins saviebās, ejot pie loga stāvošā, sastingušā vīrieša. - Pats viņu apmācīju. Iepazīstieties: šis ir tas pats spečuks, ko es gribēju ņemt līdzi. Majors Sorokins Rūdolfs Kantemirovičs. Viņš atveda pārtveršanas komandu. Vai tiešām arī viņu savervējuši šie jūsu ... Spēlētāju emisāri?

- Bez šaubām. - Ruslans pamāja. - Oijojoi! Tas tiešām ir pārsteigums! Savāciet mantas un dodamies prom, laika mums kaķis saraudājis.

- Jā, tev taisnība, - Oļegs Borisovičs sāka steigties, pakasīja galvu, pārlaidīdams skatienu pār savu draugu-majoru, uz kuru bija paļāvies un kuru gribēja ņemt komandā kā biedru. - Kā mēs dažkārt kļūdāmies cilvēkos... - Garaņins ar cieņu paskatījās uz sugestoru Kostrova rokā. - Bet šitā lietiņa darbojas labi. Mums dabūt šitādus.

- Viņam ir mazs darbības rādiuss - līdz desmit metriem. Turklāt akumulators paredzēts tikai pusstundas nepārtrauktai darbībai, pēc tam jāuzlādē. Arī impulsa modulācija nav automātiska, prasa programmu mainīšanu.

- Vienalga noderīga lieta, tā ļauj iztikt bez trokšņa.

Garaņins sāka pārģērbties un salika mantas somā. Pēc minūtes viņš bija gatavs.

Ruslans izsauca Pašu:

- Kā tev tur?

- Pagaidām viss ir kluss, ienāca tikai viens iedzīvotājs, bet sajūta ir draņķīga. Jābēg kamēr var.

Ruslanam arī radās nepatīkama lavīnas tuvošanās sajūta, kas bija izskaidrojams ar situācijas maiņu: intuīcijas “sensors” atkal uztvēra apkārt esošo smalko lauku nobīdi.

- Izejam.

Viņi viens pēc otra izslīdēja no Garaņina dzīvokļa, atstājot specnaza kaujinieku nejūtīgos ķermeņus (Markins pārmeklēja vīriešus un atrada apliecību uz GUBOP vecākā leitnanta vārda; slazdu bija ierīkojuši Iekšlietu ministrijas virsnieki, kā jau Ruslans to bija noteicis), nokāpa pirmajā stāvā, un pirmie pa durvīm izgāja Markins un Paša. Viņiem sekoja Oļegs Borisovičs, Ruslans un nervu trīci tik tiko valdošā Nadežda. Piegāja pie Kostrova "Mazdas", kontrolējot visus pagalmā esošos garāmgājējus un automašīnas. Ruslans izslēdza pretaizdzīšanas ierīci, atvēra automašīnas durvis, un šajā mirklī pagalmā no ielas ar rēcienu iedrāzās bruņutransportierim līdzīgs džips "Ševrole Bleizer" ar tumšiem logiem. Viss pārējais notika dažu sekunžu laikā.

Pieredzējušie "Anteja" darbinieki uz džipa parādīšanos reaģēja acumirklī, nepārmijot ne vārda un nejautājot, ko darīt.

Ruslans iegrūda Nadeždu "Mazdas" salonā, ienira vadītāja sēdeklī un ieslēdza motoru. Garaņins nedaudz aizkavējās, izdarot divas nevajadzīgas kustības: - paskatījās uz džipu, tad uz Kostrovu, taču paspēja ielekt mašīnā, kad Ruslans jau sāka braukt.

Markins izšāva,  trāpot tieši džipa ritenī, ar nākamo šāvienu "aklināja" vadītāju: "šautras" lode trāpīja "ševroleta" bruņotajā vējstiklā, to nepārsita, bet noklāja ar smalku plaisu tīklu. Vadītājs parāva stūri pa kreisi, mēģinot noturēt džipu taisnā līnijā, kad pārsprāga riepa un to pameta uz sāniem, tad pa labi - kad lode trāpīja stiklā, un džips ietriecās pagalmā stāvošajā vecajā "simt vienpadsmitajā" "Ladā", pārvēršot to par lūžņu kaudzi.

Džipa pasažieri, protams, bija no  tās pašas vienības, kas ierīkoja slazdu, tāpēc viņi izkāpa no "ševroleta" salona desanta režīmā, taču vairs nebija ar ko cīnīties. Ruslana "Mazda" pabrauca garām automašīnu rindai, apbrauca apkārt džipam un ienira arkā, izbraucot uz ielas. bet Gena Markins un Paša-pilots, raidīja vairākus šāvienus uz specnaza maskēšanās tērpos tērptajiem, noliekot tos uz asfalta, tempā atstāja kaujas lauku un pazuda ejā starp mājām, kur bija atstājuši savu "Volgu". Minūti pēc Ruslana iznākšanas no iekšpagalma divas automašīnas viņus jau aizveda pa Ļeņingradas prospektu apļa autostrādes virzienā.

Tomēr tikt vaļā no gubopoviešiem izrādījās nepavisam nebija viegli.

Pirmkārt, viņiem bija laba komunikācijas un mijiedarbības sistēma, kas ātri apstrādāja mainīgo situāciju. Otrkārt, gan policija, gan ceļu policija strādāja uz GUBOP, un pēc trauksmes signāla pievienojās vajātājiem. Džips ar atbalsta grupu atpalika, bet jau otrajā ceļa pārbaudes postenī pie Volokolamskas un Ļeņingradas šosejas atzarojuma Ruslana "mazdu" mēģināja apturēt inspektori, pagaidām gan tikai ar svītrainām nūjām un svilpieniem.

- Kur jūs esat? - Ruslans ieslēdza rāciju, neatbildot uz inspektoru žestiem, pagriezās uz Volokolamsku.

- Simts metrus aiz muguras, - Markins atbildēja. - aiz mums ir aste: džips ar krutajiem puišiem un divas "vardes" ar bākugunīm.

- Pievienojies ceļu policijas vilnim! - Garaņins ātri pateica. - Kamēr vajātāji nav atjēgušies, varam apgriezt situāciju ar kājām gaisā!

Ruslans saprata. Oļegs Borisovičs ieteica dezorientēt ceļu policiju, lai viņi nezinātu, kuru tieši vajadzētu aizturēt.

- Gena, iedod man džipa numurus!

- U, trīs divnieki, NA.

Ruslans padeva rāciju Garaņinam.

- Šeit ir fiksētas frekvences, nospiediet pogu, līdz esat sasniedzis inspekcijas diapazonu.

Garaņins noklikšķināja uz frekvences pārslēgšanas pogas, atrada ceļu policijas vilni un skarbā balsī nobēra:

- Visiem Ziemeļrietumu rajona posteņiem! Aizturēt džipu "Ševrole Bleizer" ar numuru U-222-NA! Pasažieri ir bruņoti un bīstami! Kā sapratāt?

- Kas runā? - pēc nelielas pauzes atskanēja dežuranta balss.

- Pulkvedis Garaņins. Automašīnas "Mazda" "pelēkas metāliskas" krāsā numurs K-227-AT un "Volga" C-555-ST palaist bez apstādināšanas!

Oļegs Borisovičs izslēdza rāciju, norūca:

- Man vajadzēja to izdarīt agrāk, lai gan, vienalga maz cerību, ka viltība nostrādās.

Aizdrāza garām Kurčatova ielas sazarojumam. Inspektors pie luksofora slēdža nepievērsa "Mazdai" nekādu uzmanību, lai gan Ruslans brauca ap simts trīsdesmit.

Nosvilpās rācija.

Ruslans pielika uztvērēju pie auss.

- Nogriezieties uz Tušinas lidlauku, - uztvērējā atskanēja Romašina balss. - Gaidu jūs pie vārtiem.

- Kas? - Garaņins pamāja uz uztvērēju. - Tēvs?

- Komisārs Romašins. - Ruslans pārslēdza diapazonu. - Gena, panāc un dari kā es. Pie Tušino lidlauka dodamies pāri šosejai.

- Sapratu.

- Turieties - Ruslans ieslēdza lukturus, nospieda klaksonu un ar gaudojošu sirēnu metās pār pretimbraucošo joslu uz iebrauktuvi Tušinskas lidlaukā tieši mašīnu straumes priekšā. "Volga" ar Pašu pie stūres sekoja viņam kā pielīmēta.

Atskanēja automašīnu signālu koris, bremžu kaukoņa, triecienu dārdi - sadūrās vairākas automašīnas. Džips ietriecās "Mazdas" sānu spārnā, gandrīz apgriežot bēgļu automašīnu par simt astoņdesmit grādiem, tomēr tā iespiedās spraugā starp autobusu un kravas automašīnu un, saņurcīta, izlauzās no straumes Tušinskas lidlauka vārtu priekšā. Gandrīz ar tādiem pašiem panākumiem to paveica Pašas-pilota "Volga", kas dabūja bukti labajās durvīs.

Ignats Romašins viņus tiešām gaidīja pie metāla vārtiem, vienā rokā turēdams melnu somu. Uzvalks, kuru viņš dēvēja par uniku, bija izmainījis savu formu un tagad izskatījās kā zaļganpelēks armijas kombinezons.

Ruslans apstādināja "Mazdu" metra attālumā un izbāza galvu pa logu.

- Kā jūs te nokļuvāt?

- Vēlāk paskaidrošu. - Ignats pakustināja roku, un uz viņa pleca izauga mazs tornītis ar resnu kaut kāda ieroča stobru. No stobra izlidoja lillā zibens un, izvērsies apžilbinošas uguns straumē, pārsprāga "Ševrolē" džipa deguna priekšā, kurš mēģināja šķērsot šoseju. Džipa deguns palēcās uz augšu, un automašīna apgāzās.

Otra purpursarkanās uguns straume apgāza ceļu policijai piederošo zili balto "Ford" ar mirgojošām bākugunīm.

- Braucam, - Romašins mierīgā tonī pateica, apejot "Mazdu" no kreisās, un apsēdās blakus Garaņinam, kas bija apstulbis par vieglumu, ar kādu komisārs apturēja vajātājus.

Ruslans paskatījās atpakaļskata spogulī, kas rādīja uz šosejas valdošo burzmu, un aizvadīja automašīnu līdz vārtiem. Viņam sekoja Markina un Pašas "Volga".

Vārti atvērās tā, it kā Romašins zinātu burvju vārdu, un aizvērās aiz abām automašīnām.

- Pa labi un uz leju, - sacīja Ignats. - Uz pēdējo helikopteru.

Ruslans paklausīja, virzīdamies rotācijas spārnu mašīnu laukuma virzienā. Pēc minūtes viņi apstājās pie neliela helikoptera ar darbojošos motoru. Tas bija sešvietīgs "Ka-115" ar divām dzenskrūvēm uz vienas ass, kas varēja lidot ar ātrumu līdz trīssimt kilometriem stundā. Visi klusējot izkāpa no automašīnām, sakāpa helikoptera salonā, kur pilota krēslā sēdēja apaļīgs vīrietis tādā pašā kombinezonā, kā Romašinam. Salona durvis aizvērās. Helikopters pacēlās gaisā.

Visi noskatījās uz lidlaukā atstātajām vientuļajām mašīnām un klusēja. Nadežda ar pārtraukumiem nopūtās. Ruslans apskāva meiteni, piekļāva sev, nomierinot, atslābinājās. No visiem helikopterā sēdošajiem tikai viņš un Romašins saprata, ka atpakaļceļa vairs nav. Ceļi atpakaļ bija nogriezti, un nākotne šķita nestabila un neskaidra, kā saules mirgoņa uz ūdens.

Līdz Tornim, kas cēlās virs Brjanskas guberņas mežiem un purviem aizlidoja stundas laikā. Pilots vadīja mašīnu zemu, virs koku galotnēm, burtiski pusmetru augstāk, sekojot visiem reljefa locījumiem, un, ja helikopteru meklēja, bija maz ticams, ka pretgaisa aizsardzības radari to varētu atšķirt uz ainavas fona.

- Gatavojieties, - teica Romašins, kurš visa lidojuma laikā nebija pateicis ne vārda. - Hronourbja ēkā ir trīs tambur-slūžas iziešanai ārā, mēģināsim izmantot augšējo, trīsdesmitajā stāvā.

- Vai desantēsimies tieši no helikoptera? - precizēja Garaņins.

- Nav cita ceļa.

- Ja mēs vilcināsimies kaut pāris minūtes, mūs notrieks.

- Es ceru, ka tā nenotiks.

- Kā jūs tikāt ārā no Torņa? Arī caur trīsdesmito stāvu?

- Vēl viena izeja atrodas otrajā stāvā. Bet man bija vieglāk, "uniks" ir aprīkots ar dingo maskēšanās sistēmu. Apsargi mani vienkārši neredzēja, kad es izgāju.

Helikopters pārlidoja sienu ar dzeloņstieplēm, kas ieskāva Kriptozonu, desmit sekunžu laikā šķērsoja gaisa telpu līdz Tornim un kā svece pacēlās debesīs, uzkaroties simt divdesmit metru augstumā virs zemes. Romašins atvēra salona durvis, no somas izņēma iegarenu priekšmetu elkoņa garumā, kaut ko līdzīgu nagainai ķepai ar rokturi, un pagrieza to pret desmit metru attālumā esošo Torņa sienu. Sienā pēkšņi parādījās plaisa, kas līkločojās tālāk, atvērusies daudzstūrī ar nevienādām malām. Šis daudzstūris bija piepildīts ar sārtu mirdzumu un sāka kust, iztvaikot, veidojot tuneli, kas iestiepās sienā.

Romašins ar pirkstiem pārlaida pār neparastā instrumenta rokturi, nofiksēja to uz kabīnes grīdas, garākais "ķepas" nags pēkšņi iešāvās tuneļa dziļumos, aiz sevis aizvelkot tievu bālganu diegu un ieķērās grīdā. Tad no instrumenta "ķepas" aizlidoja vēl viens nags, iestrēdza tuneļa grīdā blakus pirmajam, kam sekoja otrais un trešais. No pavedieniem, kas savienoja instrumenta stobru ar nagiem tunelī, izauga tievas stīgas savijās kopā, veidojot kaut ko līdzīgu mirdzošam zirnekļa tīkla ceļam. Romašins bez vilcināšanās uzkāpa uz šī šķietami trauslā ceļa, spēra divus soļus un atskatījās, izstiepis roku.

- Es un meitene iesim pirmie, pārējie sekos mums.

Nadežda vilcinādamās paskatījās uz Ruslanu. Viņš maigi pastūma viņu uz durvju pusi.

- Nebaidies, viss būs kārtībā. Es iešu aiz muguras.

Nadja satvēra Romašina roku, un viņi aiztipināja pa dīvaino starojošo ceļu uz ieeju Tornī. Helikopters karājās gaisā kā pielīmēts, paklausot prasmīgajam pilotam. Kas notiks ar viņu, vai viņš paliks helikopterā vai sekos bēgļiem, Romašins nepateica.

- Uz priekšu! Ruslans pamāja ar roku.

Gena Markina, Oļegs Borisovičs un Paša ātri aizskrēja pa ceļa "stīgām" līdz ieejas alai. Helikopters nodrebēja. No apakšas nāca bieži plaukšķi un sprakšķēšana: Torņa sargi, atjēgušies, atklāja uguni uz iebrucējiem.

Ruslans ielūkojās kabīnē.

- Vai jūs ar mums?

- Ej prom, - pilots pagrieza pret viņu galvu, - es vairs nepaspēšu.

Helikopters atkal nodrebēja, sašūpojās.

- Ej prom! Ātrāk!

Ruslans klusiņām nolamājās un metās uz izeju no pilota kabīnes, uzkāpa uz celiņa stīgām. Viena no lodēm skāra stīgas no apakšas, un tās uzspīdēja spilgtāk. Ruslans šķērsoja bezdibeni pa šo nestabilo un trauslā izskata tiltu, kādas stipras rokas viņu satvēra, viņš paskatījās atpakaļ un ieraudzīja helikoptera durvīs broveju Mimo. Klaidonis pa Zaru pasaulēm viņam piemiedza ar aci, pacēla savilktu dūri ar īkšķi uz augšu, it kā apstiprinot notiekošo, un tajā pašā mirklī helikopters aizlidoja sānis, slīpi uzkāpa augšup, bet uzreiz sāka dūmot un nokrita mežā. atskanēja sprādziens, lejā uzbrieda liesmu un dūmu  mākonis. Nadja klusi iekliedzās. Vīrieši klusēdami nolūkojās uz degošajām helikoptera atlūzām, atvadoties no mirušā pilota un vienlaikus arī savas pagātnes.

- Nāciet, - Romašins uzsauca viņiem un piebilda, saprotot biedru jūtas: - Tas bija vitss.

- kas? - Garaņins nesaprata.

- Kaut kas līdzīgs robotam, - Ruslans atcerējās tēva stāstus, turpinot skatīties lejup uz Torņa pakāji.

Romašins piegāja pie viņa, paskatījās sejā.

- Kaut kas ne tā?

- Man šķita...

- Brovejs?

- Tātad jūs arī viņu redzējāt?!

- Viņš mūs pavadīja. Tā ir laba zīme. Acīmredzot mūsu komanda patiešām kaut ko nozīmē - protams, potenciāli, ja jau uz mums liek likmes.

- Es nesapratu, par ko jūs runājat, - Oļegs Borisovičs nomurmināja, - bet, manuprāt, mēs tikām cauri pārāk viegli. Kāpēc mūs ielaida Tornī gandrīz netraucēti?

-  Tāpēc ka kontrole pār Spēli bandinieku līmenī, ja pieņemam šaha terminoloģiju, ir vāja. Piedodiet man par šo salīdzinājumu, bet mēs pagaidām esam tikai bandinieki. Kad mēs izveidosim nopietnāku figūru, tad mūs sāks uztvert nopietni. Bet pasteigsimies, tamburs tūlīt aizvērsies.

Ruslans paskatījās uz meiteni.

- Bail?

- Baidos!

- Būs vēl baigāk, vai izturēsi?

- Ar tevi - jā!

- Tad ejam.

Grupa devās pa tumšo tuneli Torņa sienas dziļumos. Aizmugurē nozvanīja - pāreja uz tambura zonu aizslēdzās. Priekšā pazibēja gaisma. Visi neviļus palēnināja gaitu, pat Romašins, kurš zināja, kas viņus sagaida. Bet Ruslanu pēkšņi pārņēma sajūta, ka zem kājām paveras bezdibenis.

Sejā uzvilnīja noslēpumainības vējš, sirds sažņaudzās iedomājoties pārsteidzošos notikumus un satikšanās, un viņš saprata, ka īstā dzīve vēl ir priekšā.

III daļa. KĀ PROVIDENCI...

.

1. nodaļa

Viņi stāvēja kaila kalna virsotnē, kur tos bija izlaidis transgress, un skatījās uz ainavu, kas ļoti atgādināja Krievijas ainavu ar tās mežiem, līdzenumiem, pļavām un upēm. Apkārt kalnam auga skaisti meži, kas dažreiz atkāpās zem purvu vai upju spiediena. no tumši zaļās meža ādas neizvirzījās neviena mākslīga konstrukcija, uz šī fona neparādījās nekādi dūmi, un inversijas pēdas dziļi zilās debesīs neatstāja neviena lidmašīna. Cilvēku civilizācija uz planētas Gezema - Zemes kopijas šajā Zarā - pēc Esības izjaukšanas, kā šeit tika nosaukta ar hronourbja atbrīvošanu saistītā katastrofa, tā arī vairs nespēja attīstīties līdz iepriekšējam līmenim.

Uz planētas izdzīvoja cilvēku grupas, uzturot tik tiko kvēlošo saprāta gaismu, un nākotnē varētu apvienoties vienotā kopienā, kurai būtu civilizācijas statuss, tomēr divdesmit piecus gadus pēc Ždanova iznākšanas no Stumbra un Ivora mātes Jasenas aiziešanas no Gezemas uz Pāvela Zemi, šajā pasaulē praktiski nekas nebija mainījies. Jebkurā gadījumā saskaņā ar pirmo iespaidu, kāds radās bēgļiem no Zemes, kuri ieradās mātes dzimtenē.

Tomēr šis iespaids viņus nemaldināja un vēlāk apstiprinājās. Šobrīd jauniešus vairāk uztrauca kas cits - vismaz kaut viena aborigēna klātbūtne, kurš varēja pateikt, kur, kurā virzienā meklēt Rossinu cilti, kurā dzimusi Jasena un kurā dzīvoja gudrais volhvs Rods. Tikai viņš varēja iedot Ivoram un Mirjamai gar-zobenu, kā šeit sauca drimmeri, vai ieteikt, kur to meklēt.

- Lūk viņš, skaties! Mirjama iesaucās, pastiepdama roku.

Bet Ivors jau pats ieraudzīja ziemeļdaļā pie horizonta tikko saskatāmu, debesīs iedūrušos tievu stienīti. Tas bija Stumbrs.

- Mums jādodas uz turieni, - sacīja Mirjama. - Tavas un manas mātes cilts dzīvoja netālu no Stumbra.

- No šejienes līdz Stumbram ir vismaz trīsdesmit kilometri. Ja mums būtu antigravi ...

- Mums tādu nav, tāpēc jāiet kājām.

- Es gribu padzerties, - Ivors atzinās. - Kakls galīgi sauss.

- Nokāpsim lejā un atradīsim strautu vai upi. Tikai vispirms ar savu virsjūtīgo "lokatoru" mēģini noskanēt apkārtni un nosaki, kur mūs gaida briesmas.

Ivors paklausīgi aizvēra acis, noskaņojās uz klusumu un ienira cilvēka ausij nedzirdamās skaņās un acīm neredzamajos laukos. Ķermenis izšķīdis dīvainā spokainā mākonī, galva pārvērtās par milzīgu miljoniem staru un gaismas pavedienu  caurstrāvotu paplašinošos bumbu. Ivors pēkšņi jutās kā viena no milzu dzīvā organisma šūnām, ko sauc par Mežu, un izjuta visas tā kustības, drebuļus, nopūtas, trokšņus, neskaitāmo tajā dzīvojošo būtņu sarunas, visus centienus, vēlmes un sapņus.

Atklāsme nebija ilga, it kā zibens pazibēja, apgaismoja pasaules vissīkākās detaļas un nodzisa, taču Ivoram izdevās izjust visu tās sarežģītību un skaistumu, piedzīvot prieku un nožēlu, ka pieskaršanās citas dzīves bezgalīgajai sistēmai, kaut kam ļoti pazīstamam un tuvam, beigusies.

-  Tev taisnība, - viņš teica, atbildot uz mēmo jautājumu savas biedrenes acīs. - Tuvākais ciems atrodas divdesmit kilometru attālumā no šejienes, netālu no Stumbra. Manuprāt, tas ir mazs, apmēram divi simti cilvēku. Mežā ir daudz dzīvnieku, taču gandrīz visi nav bīstami. Bet daži interesanti radījumi dzīvo apmēram desmit kilometru attālumā. Ļoti lieli un gudri. Lūk viņi ir bīstami!

- Varbūt tie ir medvjani? Vai tava mamma nestāstīja par saprātīgo lāču populāciju?

- Protams, stāstīja, bet es nezinu, vai tie ir medvjani vai nav. Labāk būtu tos apiet.

- Nekas, ja kāds uzdrošināsies mums uzbrukt, atkausimies. Man ir "universāls". Un tu arī sāc mazliet atcerēties metodes, kā ietekmēt realitāti.

Ivors neko neteica. Nebija tā, ka viņš neticētu savām spējām, bet par tām bija pāragri runāt. Un atzīties negribējās, ka viņš sarunājas pats ar sevi, kā ar kādu pieredzējušu un dzīvi pazīstošu svešinieku,. Kaut arī šī pieredze, visticamāk, piederēja nevis pašam Ivoram, bet visai senču līnijai.

Viņi nokāpa no kalna mežā, atrada strautu, nomazgājās, padzērās, un Mirjama pirmā devās virzienā, kur pie horizonta pacēlās Stumbra stiebrs, kuru tagad no acīm bija paslēpusi meža siena.

Pirmie pieci kilometri bija viegli. Apbrīnojot vietējo dabu un nosakot meža trokšņos pazīstamas skaņas  ceļotāji nepamanīja, kā aizlidoja pusotra stunda. Mežā auga gandrīz tādi paši koki kā uz Zemes: priedes, egles, bērzi, ozoli un lapegles, lai gan bija arī nepazīstamas sugas. Piemēram, bambuss ar melnu stumbru, kosai līdzīga zāle, kas bija tikpat gara kā cilvēks, vai augi, kas līdzinās milzu saulespuķei ar svečtura augšdaļu.

Bija arī dzīvnieki, galvenokārt mazi grauzēji, lidojošās vāveres, kas ilgu laiku pavadīja ceļotājus, kaut kādi brūngani-dzeltenīgi, gari dzīvnieki, kas vienlaikus atgādina suņus un seskus, kā arī čūskeži - adatains krustojums starp ezīti un čūsku, varžbumbas - milzīgas vardes ar gandrīz  cilvēkveidīgām galvām un noslīkušu sieviešu skumjajām acīm, un klauvētāji - dzeņa un susļika krustojums. Bet Ivors juta, ka viņus vēro arī lielāki dzīvnieki, bez steigas novērtējot nelūgto viesu bīstamības pakāpi.

Mamma stāstīja, ka uz Gezemas dzīvo stirntruši - trušu brieži ar trīslapu ragiem, purvos dzīvo purvpotami - begemoti ar krokodila rīkli, un tīģerīdi - plēsēji, no kuriem bēga pat ziloņveidīgie plēsīgie bruņurupuči, kas bija kravas drakkara lielumā. Par laimi šie radījumi nedzīvoja Rossinijas vidējās joslas mežos.

Mežā bija daudz putnu, un no to dziesmām zvanīja ausīs. Tiem visiem bija spārni, knābji un kājas, tā ka tie nekādā veidā neatšķīrās no uz zemes sastopamajiem, izņemot krāsas. Piemēram vietējais sarkankrūtītis praktiski bija identisks uz Zemes esošajam, arī žagata, tāpat arī garkājtētiņš, taču vārnas šeit bija zilgani violetas ar sarkaniem knābjiem un sarkanām kājām un neķērca, bet burtiski gaudoja kā ļaunie gari. Ivors atcerējās, ka mātes cilts pārstāvji šos putnus sauca par kajannītiem.

Gaisa temperatūra mežā nepārsniedza astoņpadsmit grādus, lai gan "unikos" varēja regulēt iekšējo temperatūru un mitruma apmaiņu un tie spēja izturēt gan salu līdz piecdesmit grādiem pēc Celsija, gan karstumu līdz sešdesmit. Spriežot pēc sulīgajiem zaļumiem un augu un ziedu daudzveidības, ceļotāji Gezemā ieradās - ņemot vērā izkāpšanas vietu - pavasara beigās. Šeit bija viegli elpot (gaisā bija nedaudz vairāk skābekļa nekā uz Zemes), un no smaržām reiba galva. Īpaši spēcīga bija medus smarža, kuru vāca pa sulīgi ziedošajām pļavām milzu, pirksta lieluma, bites. Šādas bites dzēliens noteikti bija sāpīgs, ja ne pat nāvējošs, un Mirjama piesardzīgi izvairījās no ziedu kopām ar apkārt dūcošu bišu mākoņiem.

Divas stundas vēlāk no ceļojuma sākuma uz Stumbru, zemieši negaidīti sastapa medvjanus.

Pārbrienot kārtējo strautu ar kristāldzidru ūdeni, viņi uzkāpa kraujā, izspiedās cauri vareniem zirgkastaņu un nātru biezokņiem un nonāca pļavā, kuras centrā stāvēja dīvainas apaļas no zariem savītas mājas,  nostiprinātas augstu stabu virsotnēs. Ivors un Mirjama uzreiz nesaprata, ka tie ir savdabīgi stropi. Bet viņi apstājās cita iemesla dēļ.

Piecdesmit metru attālumā no viņiem pie viena no stropiem milzīgā furgonā, pārsegtā ar sapītu zaru telteni, rakņajās divas varenas pinkainas figūras ar lāču-cilvēku sejām, tērptas spīdīgi zaļos priekšautos. Viņu kakli bija apsieti ar šallēm, bet ķepas pie pleciem ieskāva vai nu aproces, vai pārsēji, kas mirdzēja ar sudraba izšuvumiem.

- Medvjani! - Mirjama noelsās.

Radījumi, apauguši ar tumšbrūnu vilnu, pārstāja ņemties pa ratiem un ar mirdzoši dzeltenām acīm, kas atspoguļoja saprātu un ziņkāri, paskatījās uz zemiešiem.

Pauze ilga minūti. Tad Ivors paspēra soli uz priekšu un teica, izstiepis rokas, ar plaukstām uz augšu:

- Mēs atnācām ar mieru un sveicam šīs pasaules saimniekus. Parunāsim?

Saprātīgie lāči saskatījās (Ivors nesadzirdēja, bet sajuta viņu domu apmaiņu), atkal sāka skatīties uz jauniešiem, un pēkšņi viņos ieplūda neparastu sajūtu vilnis, kas saplūda savā starpā, savienojās, savijās, radot pārsteidzošu neviendabīgu un pat pretēju emociju integrācijas efektu: kautrīgums, šaubas, slāpes saprast un pārdomāt, skumjas un prieks, bailes un drosme, draudi un sveiciens. Tad viens no medvjaniem pacēla ķepu virs galvas un pamāja aicinošu žestu.

Ivors un Mirjama saskatījās.

- Viņi no mums nebaidās?

- Šī ir viņu pasaule, viņi ir tajā saimnieki, kāpēc viņiem būtu jābaidās. Mēģināsim parunāt, atrast kopīgas intereses un varbūt sadraudzēties.

Viņi devās medvjanu virzienā, pašķirdami augus kā ūdeni. Apstājās dažu soļu attālumā, pēkšņi ieraudzījuši, ka ratos ir iejūgts dzīvnieks, līdzīgs vilkam un krokodilam vienlaikus. Medvjans, kurš aicināja ceļotājus, atņirdza zobus. Tas droši vien nozīmēja smaidu. Ivors pasmaidīja pretī.

- Mēs atnācām no turienes. - Viņš norādīja uz debesīm. - Mani sauc Ivors, viņu - Mirjama.

Medvjans paskatījās uz Ždanova pavadoni, atkal parādīja zobus un lēnām ar grūtībām sacīja:

- M-mi-r-ri-a-amm ...

Tad viņš pacēla milzīgu nagainu, bet ar plakanu un bez vilnas plaukst-ķepu, norādīja uz debesīm, uz Ivoru un viņa pavadoni un izdarīja noliedzošu žestu.

- N-ne-e ... n-n-o-o ... k-ka-l-na ... uu-uu ... - Medvjans izstiepa ķepu virzienā, kur bija  aiz kokiem vēl nebija redzamais Stumbrs.

Ivors saprata, ka medvjani zina, no kurienes patiesībā nākuši cilvēki. Stumbrs šeit bija vārti uz citām pasaulēm, no kurienes uz Gezemas laiku pa laikam parādījās svešādu būtņu desanti.

- Pareizi, - jauneklis pamāja ar galvu, - mēs atnācām no tālas pasaules, kuru nevar sasniegt pat ar kosmosa kuģi. Palīdziet, mēs meklējam tādus pašus cilvēkus kā mēs. Viņš norādīja uz Mirjamu un sevi.

Medvjani saskatījās, nolūkojās Ivorā. Tas, kurš runāja ar cilvēkiem, svārstīgi parādīja uz Mirjamu.

- Oooh ... mah?

- Mēģini atkārtot to, ko teici, - meitene ieteica, - un tajā pašā laikā dublē to pašu domās. Šķiet, ka viņi sazinās psi diapazonā.

Ivors paklausīja, skaidri iedomājoties mātes radinieku cilti, viņu mājas un tuvumā esošo Stumbru.

- Guh-uh! - norēja medvjans, nenovēršot acis no Ivora sejas. - C-cvekki f-f p-p-u-usse-e ... - Viņš atkal izstiepa ķepu Stumbra virzienā. Tajā pašā laikā Ivoram šķita, ka viņš pilnībā saprot saprātīgo lāci, kurš rādīja, kur meklēt cilvēkus. Spriežot pēc runas intonācijas, medvjans pret viņiem izturējās diezgan labvēlīgi.

- Rr-rak-m-ma, - otrais medvjans pēkšņi sacīja augstākā un maigākā balsī.

Lāča purns bija apaļāks un gludāks nekā pirmajam, un priekšauts citādi apskāva figūru, un ceļotāji saprata, ka tā ir no sieviešu kārtas.

Viņas partneris un, iespējams, saimnieks vai vīrs kaut ko norūca, viņa līdz jostasvietai ielīda zem ratu nojumes un izvilka lielu, labi izveidotu koka krūzi ar vāku, tad pienāca Ivoram un pasniedza viņam.

- Paldies, nevajag, - Ivors kautrīgi sacīja, bet Mirjama ātri teica:

- Ņem taču, tas ir medus! - Un viņš paņēma.

Krūzē, kurā bija apmēram divi litri, patiešām bija medus. Tas bija spilgti oranžs un caurspīdīgs, un no tā izdalījās tik apburošs, specifisks ziedu aromāts, ka Ivoram saskrēja mutē siekalas. Nespēdams pretoties, viņš iegremdēja pirkstu medū un nolaizīja to, ieklausoties izjūtās. Bet šis medus gandrīz neatšķīrās no bišu medus uz Zemes, izņemot to, ka tas bija mazāk biezs un viskozs, un to gribējās padzert kā ūdeni.

- Iedod man, - sacīja Mirjama.

Ivors pasniedza viņai krūzi. Meitene ar pirkstu pagaršoja medu, pēc tam iedzēra dažus malciņus un aiz labsajūtas aizvērusi acis teica:

- Super!

Medvjani ierūcās, smaidot parādīja zobus, pavēcināja ķepas. Saprata, ka atnācējiem viņu produkts patīk. Sieviete atkal līda ratos pēc medus, bet Ivors viņu apturēja ar noraidošu žestu:

- Paldies, mēs vairāk neaiznesīsim. Ja vēl satiksimies, nepaliksim parādā.

- Lai jums viegla dzīve, - piebilda Mirjama.

Medvjani, protams, nesaprata viņu valodu, taču vispārējo pateicīgo un draudzīgo toni uztvēra un pamāja ar smagajām galvām, murminādami atbildes gandarījuma un labas gribas vārdus savā rēcošajā valodā. Pamājuši viņiem, zemieši atkal devās ceļā, pārgāja pļavu un atskatījās. Bet medvjani ar saviem ratiem vairs nebija redzami. Virs zāles jūras pacēlās tikai bišu stropu stabi, ko ieskāva bišu mākonis.

- Nē, tas patiešam ir labi, ka mēs devāmies uz šejieni, - sacīja Mirjama. - Šeit ir tik jauki. Es jūtos kā mājās. Un tu?

- Arī es, - Ivors pamāja, jūtoties izslāpis. - Nevēlies padzerties?

- Gribas. Tā, iespējams, ir medus ietekme. Man nebūtu iebildumu arī izpeldēties.

- Upe nav tālu, es jūtu mitrumu. Un vēl kaut ko ...

- Ko?

- Nezinu. Dīvaina sajūta, it kā priekšā būtu kat kas liels, svešs un auksts ... un bīstams! ..

Mirjama pārstāja svētlaimīgi staipīties, sarauca uzacis, no unika pleca izvirzīja tornīti un ielika tajā "universālu".

- Vajadzētu vēl uzskriet izdzīvojušajiem "sanitāriem".

- Medvjani būtu mūs brīdinājuši.

- Jebkurā gadījumā es iešu pa priekšu.

Ivors paraustīja plecus bet strīdēties nesāka.

Pēc pusstundas viņi patiešām nonāca šauras, mierīgas upes krastā un pretējā, apakšējā krastā, kādu piecdesmit metru garumā un četru cilvēku augstumā, ieraudzīja melni-violetu monstra ķermeni, kas bija līdz pusei iegrimis zemē. Tas atgādināja mehānisko "kentauru", kas nokritis uz priekškāju ceļgaliem un šajā stāvoklī nomiris. Protams, mehānismā bija daudz vairāk detaļu, izvirzījumu un atveru, taču ķermeņa un nagu kontūras to tomēr pārvērta par "kentauru". Tiesa, galvas vietā uz "muskuļotā" cilvēka rumpja auga apmēram sešus metrus garš savīts rags, kas bija pārklāts ar pelēkzilu plāvu, bet viss briesmona ķermenis spīdēja kā violeti melnināts metāls.

- Tas tik ir zvērs! - pusbalsī teica Mirjama, gatava katru brīdi izšaut pie mazākās kentaura kustības. - tu zini, kas tas ir?

- Izskatās pēc "hronbruņinieka" "zirga", - Ivors nomurmināja. - Tēvs ar šīm dīvainajām būtnēm bija ticies ne reizi vien. Pilnīgi iespējams, ka šeit kaut kur guļ arī jātnieks.

- Cik atceros Spēles dalībnieku materiāli tehnisko aprīkojumu, tādi “kentauri” bija autonomas “hronobruņinieku” energosistēmas.

- Bija, un tad?

- Vai mēs nevarētu izmantot šādu energosistēmu?

Ivors ziņkārīgi paskatījās uz savu pavadoni.

- Kā tu domā to izmantot?

- Vēl nezinu, bet ja nu pēkšņi būs jābēg no kaut kādiem "sanitāriem" vai "hronoķirurgiem".

- "Sanitāri" un "hronoķirurgi" piedalījās iepriekšējā Spēlē, pašreizējā Spēlē iesaistīti citi Spēlētāji ar citām iespējām. Viņiem jābūt pašiem saviem ieročnesējiem un palīgiem.

- Nav svarīgi, kā viņi sauksies, bet esmu pārliecināta, ka drīz mēs ar viņiem sadursimies. Un, ja mums neizdodas dabūt drimmeri ...

- Tu man stāstīji, ka tāds šeit ir!

- Viņš bija pie Roda, tās cilts volhva, kurā dzimušas mūsu mātes, es to noteikti zinu. Tomēr ir pagājuši daudzi gadi, un nav zināms vai Rods vēl ir dzīvs.

- Saprotu, - Ivors vīlies nomurmināja. - Es domāju, ka mēs atnāksim un paņemsim ...

- Ir tāds sens sakāmvārds: bez darba pat nevar zivi izvilkt no dīķa. Nav jāgaida dāvanas, bet jāpieliek zināmas pūles, lai sasniegtu mērķi. Tad dvēsele priecāsies.

Ivors neko neteica.

Viņi pārpeldēja upi un, apstaigāja "hronbruņinieka" baismīgo "zirgu", apskatot korpusa detaļas. Ivors mēģināja pārbaudīt, kaut ko kas izskatījās kā lūka mehāniskā kentaura sānos, un viņam šķita, ka tur iekšienē sarosījās kaut kas smags un silts, it kā sašūpotos milža sirds. Jaunietis saprata, ka "kentaurs" joprojām ir dzīvs vai vismaz ir ar enerģijas rezervēm, un viņa sistēmas var darboties.

- Ko tu redzēji? - Mirjama kļuva uzmanīga.

Ivors attapās.

- Viņš nav miris, vienkārši guļ! Vai arī izslēgts un iekonservēts. Varbūt viņu patiešām var pamodināt, lai gan es vēl nezinu, kā. Un arī piespiest paklausīt nav viegls uzdevums ...

Meitene iesmējās.

- Man patīk tavs pamatīgums. Es tikko kā sapņoju par iespējām pavizināties uz šāda "zirga", bet tu jau sāc meklēt veidus, kā to vadīt. Bet būtu lieliski likt šim briesmonim paklausīt. Iedomājies, ka mēs pārnākam mājās uz tāda "kentaura"? Viņa nošķaudījās. - Gribētu tad paskatīties uz Polujanova seju.

Ivors pasmaidīja.

- Vienmēr ir patīkami atnākt tur, kur tevi negaida. Nāc, citādi saule riet.

"Kentaurs" pazuda aiz kokiem. Jaunieši atkal iegāja dziļi meža biezoknī un pēc stundas asi nožēloja, ka viņiem nav antigravu. Nebija viegli brist caur biezajiem brikšņiem, pilniem nokritušo koku, ar krūmiem un zāli aizaugušiem biezokņiem, un zemieši, kuri nebija pieraduši pie šādas staigāšanas, drīz vien nogura. Mirjama spītīgi gāja uz priekšu, spraucoties starp egļu un priežu zariem, apejot vai rāpjoties pāri metra diametra stumbriem, ar rokām pašķirot dzeloņu pilnas nātrēm līdzīgas zāles stiebrus. Tomēr, tiklīdz Ivors piedāvāja atpūtu, viņa nekavējoties piekrita.

- Droši vien līdz vakaram tādā tempā ciematā nenonāksim, - viņa teica, aplūkojot vecu saplaisājušu celmu. - Es nekad neesmu staigājusi šādos mežos.

Tāpēc, ka pie mums uz Zemes tādu nav, - Ivors tupēdams atsaucās. - Labi būtu kaut ko iekost.

- Diemžēl man nav nekā līdzi. Es varu nošaut kādu dzīvnieku, iekurt uguni un apcept. Medu nevēlies?

- No tā gribas dzert.

- Tas tiesa. Starp citu, paskaties uz šo celmu.

Ivors pagrieza galvu.

- Redzu.

- Šeit auga koks.

- Nu un kas?

- Un to nocirtuši! Celms pats no sevis nerodas.

Ivors piecēlās, paskatījās uz celmu ar cirvja atstātiem cirtumiem, saviebās.

- Patiešām, kāds nocirtis priedi.

- Fakts nav priedē, bet gan tajā, ka caur šitādiem brikšņiem stumbru nevar tālu aizvilkt. Ciemats ir kaut kur netālu. Saņemies, paskatieties ar savu trešo aci.

Ivors nopūtās, pārvarot nogurumu un slinkumu, iztaisnojās, aizvēra acis un pilnīgi bez piepūles nonāca iekšējās rezonanses stāvoklī. Un uzreiz horizonts pašķīrās, koku stumbri kļuva ēteriski un caurspīdīgi, Ivors caur tiem ieraudzīja kalnainu līdzenumu, upes un strautus, desmit kilometru attālumā no šīs vietas Stumbru, līdzīgu drūmai konusa formas klintij ar divgalvainu virsotni, un tikai kilometra attālumā atklāja piecdesmit koka būdiņu ciematu. Likās, ka šis ciems ir neapdzīvots, tajā nav kustības, bet sajūsminātais Ivors steidzās atstāt apgaismības sfēru un teica viņu vērojošajai Mirjamai:

- Tepat netālu, kilometra attālumā ir ciems.

- Es taču teicu, - meitene bija sajūsmā. - Tagad atpūtīsimies, ieiesim pirtī un ieturēsim vakariņas. Tikai ar vien medu tālu netiksi.

Viņi atkal devās ceļā, vēlmes satikties ar vecvecākiem, atpūsties, parunāt par dzīvi, mudināti. Par tikšanos ar volhvu viņi īpaši nedomāja, šķita pats par sevi saprotami, ka tā noteikti notiks.

Drīz koki kļuva retāki, ceļotāji uzgāja uz labi iestaigāta, kaut arī ar zāli aizauguša ceļa, un ienāca ciematā, brīnoties par klusumu un kustības trūkumu.

Ciemats bija tukšs. Spriežot pēc pamestajiem dārzeņu dārziem un novecojušajām ēkām, tas bija pamests jau sen, vismaz pirms divām desmitgadēm. Precīzāk, nevis pamests, bet atstāts. Nekur nebija redzami atkritumi, salauzti trauki, uz ielām un pagalmiem negulēja lietas vai dzīvnieku līķi un kauli.

Ivors un Mirjama iegāja vienā mājā, otrā, trešajā, un visur, viņi redzēja kārtīgi saklātas gultas (tās visas bija vērstas stingri meridiāna virzienā: Jasenas un Jarinas cilts ļaudis gulēja ar galvu uz ziemeļiem), iztīrītas telpas, tīras istabas un virtuves (izņemot putekļu slāni) ). Cilvēki nepārprotami pameta ciematu bez steigas un panikas. Bet nez kāpēc neatgriezās.

- Jā, dīvaini ... - Ivors pakasīja pakausi. - Vai tiešām medvjani mūs būtu maldinājuši? Nosūtījuši uz pamestu ciematu?

- Nedomāju, - Mirjama sarauca uzacis. - Viņi ir vienkārši domājošie un diez vai zina, kas ir meli un viltus. Iespējams, ka mēs paši nomaldījāmies nepareizajā virzienā. Ap Stumbru apmetās ne tikai mūsu cilts, bet bija arī citi. Vai vari atkal iziet ēterā un paskatīties uz šo teritoriju no augšas?

- Pamēģināšu, - Ivors paraustīja plecus un pēkšņi kļuva piesardzīgs. Likās, ka kāda bailīgi auksta roka nogūlās uz muguras. Ieslēdzis "trešo aci", viņš noķēra kustību vienā no pamestajām mājām ielas galā un pastiepa roku:

- Tur kāds ir!

Mirjama reakcija bija mirklīga. Viņa pielēca pie Ivora, parāva viņu aiz rokas un izšāva no "universāla". Abi nokrita zemē, un tas izglāba viņu dzīvības. Lode, izšauta no kādas antikvāras karabīnes vai bises, pārlidoja pāri, caurdūra netālu esošās būdas sienu un izsita tajā dūres lieluma caurumu.

Bet arī Mirjamas šāviens nesasniedza mērķi, izņemot to, ka tas nobiedēja nezināmo šāvēju. Viņš izšāva vēlreiz un paslēpās.

- Hei, kas tu tur esi, nešauj! - Meitene kliedza. - Mēs esam mierīgi cilvēki un nevienam negribam darīt ļaunu.

Atbildē klusums.

Tad simts metru attālumā no gulošajiem zemiešiem pavērās būdas durvis, un uz sliekšņa parādījās slaida figūra medību jakā, zābakos un ādas biksēs ar bārkstīm, ar milzīgu ieroci rokās. Tas varēja būt jebkas - vecs mednieks, jaunietis vai neliela auguma vīrietis ar matiem, kas pakausī sasieti bizē, bet Ivors pēkšņi saprata, ka viņu priekšā ir meitene.

2. nodaļa

Viņas vārds bija Janaja, un izrādījās, ka viņa ir abu no citas Zemes atnācēju attāla radiniece. Burvis Koslvila, Jasenas tēvs, Ivora māte, bija Janajas tēvocis, un viņas māte bija Mirjamas mātes Jarinas trešās pakāpes māsīca.

Visas šīs detaļas zemieši uzzināja, sarunājoties ar aborigēnieti dārzā pie pašas mājas, no kuras šāva Janaja. Patiesībā tā bija viņas radinieku māja, un viņa ieradās pamestajā ciematā pēc dažiem piederumiem, kas nejauši sakrita ar zemiešu parādīšanos šeit.

- Kāpēc tad tu šāvi? - Mirjama bija pārsteigta, ar interesi aplūkojot jaunās rossinkas tērpu.

- Bail taču! - nevainīgi atbildēja Janaja. - Jau divas sezonas mūsu mednieki sargā nolādēto dievu Kalnu, gaidot bīstamu būtņu iznākšanu. Es iedomājos, ka jūs esat tie radījumi, kas izgājuši cauri kordonam, un ļoti nobijos.

Ivors un Mirjama apmainījās skatieniem.

Rossinka runāja pārsteidzošā krievu, ukraiņu, poļu, indiešu un vācu valodu sajaukumā, taču viņu varēja saprast arī  bez lingvora.

Ko viņa domā ar Nolādēto Dievu Kalnu? Jautāja Ivors.

- Stumbru, protams. Mirjama paskatījās uz Janaju, kura pie krūtīm bija piespiedusi neglītu šauteni ar garu rievotu stobru. - Kādus radījumus jūs gaidāt iznākam no Kalna?

- Vadonis pavēlēja nogalināt visus, kas iznāk no Kalna, pat ja tie izskatās kā cilvēki.

- Kāpēc tā?

- Es nezinu. - jaunā rossinka kļuva sārta. - Mamija teica, ka pie vadoņa atnāca sveši cilvēki, visi melni, tādos pašos tērpos kā jūsējie, un pēc tam viņš kļuva kaulains.

- Kāds?!

- Nu, viņš ir kā miegaina zivs, ne uz vienu neskatās, neko nedara, tikai kliedz un sit cilvēkus.

- Jā-a! - Mirjama pašūpoja galvu. - Tas ir nepārprotams kodējums, vai tev tā nešķiet? - Viņa paskatījās uz Ivoru. - Vai tu nedomā, ka kāds mūs apsteidzis un piespiedis vadoni nevienu nelaist ārā no Stumbra? Tas ir, mūs.

- Varbūt, - Ivors piekrita. - Vietējā emisāra kalpi, ja tas nav pats vadonis, gaidīja, ka mēs iznāksim caur Stumbru. Nez kas mūs sagaida, ja parādīsimies ciematā?

- Silta uzņemšana, - Mirjama noņurdēja. - Pat karsta. Ja mēs varētu satikt Rodu vai, ārkārtējā gadījumā, vectēvu Koslvilu ... Janaja, vai vecais volhvs Rods ir dzīvs?

- Pie mums tāda nav, - Rossinka ar nožēlu pašūpojar galvu. - Pastāv leģenda, ka pirms daudzām vasarām, gandrīz divreiz vairāk nekā man, varenais volhvs Rods devās uz nolādēto dievu Kalnu un vairs neatgriezās.

Ivors un Mirjama atkal apmainījās skatieniem.

- Še, tev, vecmāmiņ, būs Jura diena, - domīgi sacīja meitene. - Izskatās, ka mēs palīdzību nesagaidīsim. Jebkurā gadījumā drimmeri mums neredzēt. Un es tik ļoti cerēju, ka to šeit dabūsim!

- Nekas, viss vēl nav zaudēts. Tēvs teica, ka Stumbrā Rods atrada drimmeru noliktavu. Varbūt viņi kaut kur mierīgi guļ un gaida mūs. Mums jādodas uz Stumbru.

- Bet, pirmkārt, tomēr nenāktu par ļaunu pajautāt radiniekiem, tam pašam Kosvilam, viņš ir burvis un var kaut ko zināt.

- Vectēvu Koslvilu paņēma līdzi ļauni cilvēki, - Janaja klusi sacīja. - Viņš arī gāja uz nolādēto dievu Kalnu un pēc tam stāstīja brīnumus. Pirms trim vasarām viņam pakaļ atnāca melnie cilvēki zivju uzvalkos un aizveda. Kopš tā laika neviens viņu nav vairs redzējis.

- Operatīvi darbojas, - nomurmināja Ivors.

- Kas? - Mirjama nesaprata.

- "Sanitāri", kurš gan cits. Pareizāk gan jaunā Spēlētāja aģenti. Nepieļauj ne vismazāko informācijas noplūdi. Nu, ko, tu uzstāj, doties uz ciematu?

Mirjama pagājās pa zāli, notraucot ar roku skaras.

- Un tomēr gribētos satikties ar radiniekiem ... viņi taču pat nezina, ka viņu ciltsmāsai ir meita.

- Tad iesim, Janaja mūs aizvedīs.

- Jūs uz ciematu iet nedrīkstat, - Rossinka vainīgi papurināja galvu. - Vadonis būs ļoti dusmīgs un kliegs.

- Nu, no viņa kliedzieniem mēs nebaidāmies.

-Tu aizmirsti, ka viņš var atspēlēties uz Janaju. Mums viņš varbūt neko neizdarīs, bet viņas dzīvi noteikti sabojās.

- Ko tu iesaki?

- Iet uz Stumbru. Tur mēs nodibināsim kontaktu ar Stasu un lūgsim viņu mūs nosūtīt uz Zaru, kurā iestrēdzis tēvs.

Mirjama nedaudz padomāja un piekrita.

- Iespējams, tas ir labākais variants pašreizējos apstākļos. Janaja, kā mēs varam apiet jūsu medniekus? Vai viņi visi ir apbruņojušies ar šādiem šaujamajiem?

- Nē, mans ierocis ir ļoti vecs, - rossinka sakautrējās. - Mans vectēvs to atveda no Indikonijas. Medniekiem ir metropoles vītņu šautenes ar burkāliem.

- Ar ko? - Mirjama bija pārsteigta.

Janaja nosarka.

- Tie ir tādi stikla gabali mērķēšanai.

- Optiskie tēmekļi. Mirjama pieskārās rossinkas rokās esošajam ierocim. - Tavam ierocim tā patiešām nav. Interesanti, kur jūs ņemat munīciju saviem ieročiem? Arī pērkat?

- Iepriekš pirkām metropolē, mainījām pret dzīvnieku ādām, pret gaļu un medu, bet tagad mēs izgatavojam paši.  Ciematā uzcēlām savu smēdi, tur strādā volhvi un kalēji. Vai tev uz pleca arī ir ierocis?

- Tā var teikt. Tikai tas šauj dažādas lodes un bez trokšņa.

- Tiem melnajiem svešiniekiem, kuri ieradās pie vadoņa, arī bija tādi paši.

Ivors, kurš maz piedalījās sarunā, sajuta nemieru, ieklausījās savās izjūtās un nomurmināja:

- Laiks doties prom no šejienes. Kaut kas apkārtnē ir mainījies, mainījies uz slikto pusi...

- Ko tu jūti? - ātri jautāja Mirjama.

- Dīvaina sajūta ... it kā uzpūta auksts vējš un mūs apgaismo neredzams prožektors ...

- Tā ir uzmanības plūsma. Varbūt mums aiz muguras sekoja sliktie puiši ar homodetektoriem un bioloģiskajiem virziena meklētājiem un sāka mūs meklēt. Janaja, vai tu nebaidies aizvest mūs uz Nolādēto Dievu Kalnu?

- Nebaidos, - rossinka drosmīgi atmeta galvu. - Ja vien mūsu mednieki mūs ielaistu.

- Ar viņiem mēs kaut kā vienosimies. Tu taču mums noticēji, vai ne? Nu tad viņi arī ticēs. Starp citu, kāpēc tu mums noticēji?

- Medus, - Janaja norādīja uz koka krūzi Ivora rokā. - Medvjani jums uzdāvināja glečiku ar medu, bet viņi draudzējas tikai ar labiem cilvēkiem.

- Nu ko, paldies viņiem.

Viņi devās pārgājienā: pa priekšu Janaja ar savu smago "ložu šāvēju", aiz viņas Ivors un pēdējā - Mirjama. Izgāja caur ciematu, pa ceļu, kas ved uz ziemeļiem, devās dziļā meža biezokņos. Ceļš bija pārsteidzoši gluds, it kā to būtu noripinājis ceļa rullis, un zāle uz tā neauga, lai gan jau ilgu laiku neviens nebija gājis vai braucis pa šo ceļu. Pēc Janajas teiktā, ciema iedzīvotāji pameta ciematu pēc tam, kad tajā bija apmeties ļauns gars, kas biedēja mājdzīvniekus. Volhviem viņu padzīt neizdevās, un vadonis nolēma pārcelties tālāk no Nolādētā Dievu Kalna. Bet lai gars nesekotu ciltij, rossini atstāja ne tikai savas mājas, bet arī visas mantas.

- Tagad jau varam pamazām ņemt šādus tādus sadzīves priekšmetus, - piebilda Janaja, - gars no šejienes sen aizgājis, volhvs Kiriks pārbaudīja, bet cilvēki tomēr šeit nākt baidās.

- Bet tu?

- Bet es nebaidos!

- Kā tu domā, kas tas par garu šeit bija apmeties? - jautāja Mirjama Ivoram. - Vai tik ne slēpta videokamera, ko ciematā uzstādīja vietējā emisāra aģenti? Paturēt acīs visus iedzīvotājus un viesus?

- Droši vien, - piekrita Ždanovs. - Viņi ļoti baidījās no kāda parādīšanās šeit, tāpēc veic preventīvus pasākumus.

- Pameklēsim?

- Nav laika.

- Viņi droši vien gaidīja mūs, - ar lielu pārliecību teica Mirjama. - Ne velti brovejs tevi nosauca par operatoru, tā ir taisnība. Mums paveicās, ka transgress mūs izmeta tālu no Stumbra.

- Vai mēs varēsim nokļūt pie tā ar vienu "universālu"- tāds lūk jautājums, - Ivors nomurmināja, cenšoties neatpalikt no elastīgās pavadones figūras, kas slīdēja starp kokiem; viņi jau bija nogriezušies no ceļa un tagad gāja pa mežu.

- Kaut ko izdomāsim, - Mirjama apsolīja ar tādu pašu kategorisku pārliecību. - Uzticies man.

Pateicoties reljefa pazīšanai un Janajas instinktam, viņi pārvietojās ar labu ātrumu vairāk nekā trīs kilometrus, izvairoties no purviem un vējgāzēm, šķērsojot strautus, pāri tiem nokritušajiem stumbriem. Tad Ivors atkal sajuta "aukstā vēja" pazīstamo elpu un ar gribas piepūli nonāca tūlītējas zemapziņas reakcijas stāvoklī uz situācijas izmaiņām.

Viņš ieraudzīja mežu caurstrāvojošu, spožākus starojošus mākoņus savienojošu, pulsējošu gaismas tīklu. Šie mākoņi pārstāvēja dzīvo būtņu auras, kas apdzīvoja mežu. Lielākā daļa no tām mirdzēja ar "mierīgu" zaļgani dzeltenu gaismu, bet bija arī "bīstami" toņi - tumši sarkani, drūmi brūni un īpaši agresīvi - violeti. Divi šādi violeti plankumi ceļotājus gaidīja burtiski piecdesmit metrus tālāk, priekšā.

- Stāviet! - Ivors čukstus iekliedzās. - Tur kāds ir! Tuvu!

Janaja sastinga, ieklausoties meža klusumā. Atskatījās uz pavadoņiem.

- Gaidiet mani šeit! Tie, iespējams, ir mūsu mednieki. Es aprunāšos ar viņiem, un viņi jūs izlaidīs.

- Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

Rossinka pasmaidīja, ar mulsu lepnumu.

- Es esmu vēdieša meita, viņš komandē medniekus. Viņi gandrīz visi vēlas mani precēt.

Meitene pazuda krūmos.

Mirjama vērtējoši paskatījās uz Ivoru.

- Vai tu arī negribētu viņu apprecēt? Visas acis izskatījis!

- Skaista meitene, - Ivors atbildēja ar nevērīgu izskatu, ar prieku atzīmējot viņas garastāvokļa izmaiņas. - Diemžēl es neesmu mednieks, bet gan kvistors. Diez vai šeit viņa spēs novērtēt manas spējas saprast kvantu vēsturi.

- Ak tā, pie tam vēl "diemžēl"! Mirjama draudīgi nomurmināja. - Un, ja ne šis apstāklis, tu paliktu? Varu palīdzēt.

Ivors pasmaidīja.

- Es pajokoju. Viņa, protams, ir mīlestības un pielūgšanas cienīga, bet mana sirds jau ir aizņemta.

- Ar ko, ja nav noslēpums?

- Kvistoriju, - Ivors nopietni sacīja.

Mirjama sarauca uzacis, bet nepaspēja sadusmoties.

Kļuva dzirdama klusa zaru sprakšķēšana, čaukstēšana, kāda balsis, un pie sastingušajiem zemiešiem izskrēja rossini - divi puiši medību kaftanos, ar šautenēm rokās, un Janaja. Viņu šautenēm patiešām bija mērķēšanas ierīces, taču bija redzams, ka ierocis tāls no ideāla un nav izgatavots rūpnīcā, bet amatnieku darbnīcā. Bet tas nepadara to mazāk bīstamu, Ivors garāmejot nodomāja.

Rossīni pavērsa savu "piščalu" stobrus pret zemiešiem, Mirjama pavērsa "universāla" stobru viņu virzienā. Viņa jebkurā brīdī varēja apšaut medniekus, taču jācīnās nebija. Janaja kaut ko dusmīgi uzkliedza, un puiši nolaida šautenes.

- Jūs nedrīkstat iet uz Nolādēto Dievu Kalnu," sacīja rossinka. - Karijs un Džulians redzēja, ka no tā izrāpoja  ļaunie ūsainie bruņurupuči un tagad staigā apkārt.

- Ar šīm ūsām viņi nogriež kokus, - piebilda viens no jaunajiem rosinsiem ar zilām acīm un pūkām virs lūpas. - Tagad tur ir plata izcirtuma josla.

- Ak tu velns! - Mirjama aizkaitināta teica. - Izskatās, ka viņi nolēmuši mūs nekādā gadījumā neielaist Stumbrā. Varbūt vēlreiz pamēģināsi izsaukt broveju Mimo? Lai izsauc transgressu.

Ivors papurināja galvu.

- Mums tālāk jāiztiek bez palīdzības. Pretējā gadījumā kāds es operators?

- Tad mums nāksies iziet cauri ar kauju. Šie puiši ar Janaju novērsīs bruņurupuču uzmanību - un, visticamāk, tie ir pazīstamie herpleksi ar starpatomu saišu neitralizatoriem, - bet mēs centīsimies ieslīdēt Stumbrā.

Ivors atkal papurināja galvu.

- Šiem puišiem tāpat nebūs labi no vadoņa par to, ka mūs ielaida. Mums vajag kaut kādu nestandarta paņēmienu ... - Viņš apklusa, skatīdamies tālumā. - Mmm ... kāpēc gan nepamēģināt?

- Ko?

- Atdzīvināt "hronobruņinieka" "zirgu".

- Nopietni?! - meitene bija pārsteigta.

- Kāpēc ne? Ja mums izdosies aktivizēt “kentaura” energosistēmu, mēs izlauzīsimies līdz Stumbram caur jebkuru kordonu. Ja neizdosies, tad arī domāsim, kā to izdarīt.

- Es biju domājusi, ka esmu vienīgā tik trakā.

- Mums bija kopīgi senči.

Mirjama pasmaidīja.

- Vai jūs vēlaties ... pamodināt ... mirušo dievu kalpu?!" - Janajai nāca apskaidrība. - Bet, ja nu viņš atdzīvojas un tevi aprij?!

- Šitas neaprīs, - Mirjama nevērīgi atmeta ar roku. - Viņam nav pat mutes. Tas ir tikai mehāniski enerģētisks briesmonis, un nav paredzēts dzīvu cilvēku medīšanai un ēšanai. Atgriežamies pie "kentaura" operator. Ja tev izdosies to iedarbināt, es nožēlošu visus savus grēkus.

- Lai notiek, - Ivors sacīja, noliekot plaukstu zem meitenes plaukstas trieciena.

- Jūs tiešām esat traki! - čukstēja rossinka. - Kā es gribētu iet kopā ar jums!

Ivors un Mirjama iesmējās.

- Tev vēl par agru, - sacīja zemiete.

- Man jau ir piecpadsmit vasaras, - sacīja Janaja, - un man jau var būt vīrs.

- Un tomēr mums nav tiesību tevi ņemt līdzi.

- Es saprotu, - Rossinka novīta, lūdzoši paskatījās uz Ivoru. - Bet vismaz ar vienu aci paskatīties, kā jūs atdzīvināsiet mirušu dievu kalpu, varu?

- To lūdzu. Var arī būt, ka mums nekas neizdosies. Aizved mūs pie viņa pa īsāko ceļu.

Rosīni paskatījās uz savu tautieti, Janaja viņiem kaut ko pateica tādā tonī, kas necieta iebildumus, un visi trīs kā ēnas pazuda mežā. Viņi bija sava laika bērni, meža meistari, tā senatnīgās tīrības sargātāji un prata pārvērsties ēteriskos dabas garos.

- Sekojiet mums, - no meža biezokņa atlidoja smalkā rossinkas balss.

Ivors sastapās ar Mirjamas zobgalīgi saprotošo skatienu un steidzās pakaļ rossiniem.

Grupa sasniedza upi, kuras krastā gulēja līdz vēderam zemē iestrēgušais "hronobruņinieka" "zirgs", tikai pusotras stundas laikā. Rosīni nemaz neizrādīja noguruma pazīmes, pieraduši pie gariem meža pārgājieniem, bet zemieši, kaut arī noguruši, saglabāja patmīlību un nezaudēja tempu.

Apstājās kad kļuva redzams milzīgais mehānisms.

- tālāk mēs neiesim, - paziņoja Janaja. - Varbūt tomēr labāk nebūtu vērts modināt dievu kalpu?

- Vēl kā ir vērts, - Mirjama nepiekrita un smejoties piebilda: - Lai gan es nezinu, ko tas mums dos.

- Ko mums darīt, ja viņš jums uzbruks?

- Viņš neuzbruks. Un, ja tomēr metīsies virsū, jums kautiņā nav jāiesaistās, dodieties mājās. Mirjama paskatījās uz Ivoru, kurš pētīja gigantu krastā. - Iesim tuvāk?

- Jā, protams, - jauneklis attapās. - Vispār tu katram gadījumam paliec tepat. Es neesmu pārliecināts, vai varēšu tikt galā, un nezinu, vai šis zvērs patiešām nav bīstams.

- Es iešu tev līdzi.

Ivors sarauca uzacis un stingri saknieba lūpas.

- Tu paliksi šeit!

Un Mirjama norija uz mēles esošos iebildumus, izbrīnīta par to, kādā tonī tika pateikti šie vārdi. Ivors nekad nebija izrādījis tādu nelokāmību.

Viņš gar upes krastu piegāja pie mirušā "kentaura", apstājās metra attālumā no tā, vairākas minūtes stāvēja, pacēlis galvu, nonākdams visu redzošā stāvoklī, pieskārās milža aukstajai mugurai. Rossini un zemiete vēroja viņa rīcību aizturējuši elpu, gaidot brīnumu. Bet pagāja minūte, vēl viena, trešā, nekas nenotika, "kentaurs" nekustējās, drūms un auksts kā mirusi klints, un Janaja tikko dzirdami nočukstēja:

- Nekas neizdosies... mirušais dievu kalps te guļ ļoti ilgi, daudz, daudz vasaru...

- Ivor, atgriezies, - Mirjama aicināja. - Mēs droši vien kļūdījāmies, viņš jau sen miris.

Jaunais kvistors neatbildēja, turpinot pētīt "kentaura" konstrukciju. Viņš apstaigāja ap viņu un pēkšņi uzkāpa uz skausta, turoties aiz ribām, tapām un zvīņām. Uzkāpis augšā, viņš mierīgi pagājās gar milža muguru, piegāja pie "cilvēka" rumpja, no kura izauga milzīgais asais rags, pārklāts ar zilganu ceriņkrāsas plāvu, domīgi paraudzījās uz to.

Rossini un Mirjama atkal aizturēja elpu, no uztraukuma savilkuši dūres. Un nodrebēja no asas metāliskas žņarkstoņas. Milzu rumpis sakustējās, nedaudz paceldams ragu. Pēc tam ar garu čīkstoņu "kentaura" labā priekšējā kāja iztaisnojās, ar grandienu izraujot no augsnes nagu. Tai sekoja otra priekškāja. Aizmugurējās kājas sadrebēja, nometot zemes slāņus upē, un "kentaurs" lēnām iztaisnojās, paceļoties virs meža, paceļot Ždanovu trīsdesmit metru augstumā. Milzu ragu piepildīja blāvi violets mirdzums.

Rossini kāpās atpakaļ, turot priekšā šautenes.

- Ak Dievs! - Mirjama nočukstēja. - Tu tomēr pamodināji šo briesmoni!

- Ei, tur, krastā! - atskanēja dzīvespriecīgā un apmierinātā Ivora balss. - Pievienojieties man. Šis zvēriņš nav bīstams.

Mirjama atjēdzās un atskatījās uz rossiniem.

- Viss, viss, mēs aizejam, mani dārgie. Paldies jums par palīdzību. Es ceru, ka vadonis jūs pārāk bargi nesodīs. Ja viņš mēģinās, pasakiet viņam, ka palīdzējāt vectēva Koslvila mazdēlam un mazmeitai, burvja Roda mācekļiem. Lai labi padomā. Palieciet sveiki.

- Paliec sveika, - Janaja skumji sacīja. - Veiksmīgas tikšanās jums! Jūs vairs neatgriezīsities?

- Kas zina, varbūt mēs vēl tiksimies.

Mirjama pamāja ar roku medniekiem, apskāva Janaju un metās pie milzīgā "dievu kalpa" kalna, kuru bija atdzīvinājis Ivors.

***

Skats no "kentaura" muguras augstumiem bija vienkārši brīnišķīgs. Ja nebūtu satraucošā pastaigas zemteksta, saistīta ar cerībām uz kauju ar neskaitāmiem ienaidniekiem, jāšana ar milzu mehānisko zvēru būtu pat aizraujoša. Tomēr Mirjama lieliski saprata, kas viņus sagaida priekšā, un Rossinijas brīnišķīgās ainavas uzlūkoja tikai no bīstamības novērtēšanas viedokļa.

Kas attiecas uz Ivoru, viņš bija aizņemts ar "kentaura" vadīšanu un uz dabas krāsņumu nevarēja novērsties. Kad Mirjama pajautāja, kā viņam izdevās pamodināt "hronobruņinieku" zirga enerģētisko sistēmu, viņš atbildēja:

- Es sevi pieteicu kā "hronobruņinieku", un šis "zirgs" uzreiz pamodās.

Kā patiesībā notika cilvēka domu un vēlmju kontakts ar absolūti svešā kiberorganisma mentālo sfēru, Mirjamai palika noslēpums. Tomēr viņai pietika ar šo faktu un Pāvela Ždanova dēla apbrīnojamo spēju realizāciju, kurš, šķiet, vēl nebūt nebija sevi izsmēlis un lēnām atklāja savu iespēju rezerves.

"Kentaurs" pārkāpa pāri upei, atgriezās atpakaļ, biedējot rossinus, kuri ar bijību nolūkojās uz atdzīvināto "dievu kalpu", un devās desmit kilometru attālumā no šejienes virs meža izvirzītā hronourbja obeliska virzienā. Likās, ka viņš kustas lēnām, gandrīz bez šūpošanās, pārliekot kājas gandrīz kā zemes zirgs, tomēr pusstundas laikā sasniedza no meža atbrīvoto joslu, ko veidoja meža izciršana. Herpleksi bija krietni pastrādājuši, nopļaujot apmēram desmit kvadrātkilometrus.

Jātnieki neredzēja medniekus, kurus rossinu cilts vadonis bija aizsūtījis sargāt Nolādēto Dievu Kalnu. Acīmredzot viņi paslēpās biezoknī un nevēlējās traucēt milzu metāla "kentauram". Bet herpleksi, sargājot Stumbru no savas puses, nebija ilgi jāgaida.

Viņi izrādījās trīs - briesmīgi kalniem līdzīgi bruņurupuči ar desmit metrus augstām plākšņu-segmentu bruņām, mirdzošām perlamutrā, ar divām garām, stieņiem līdzīgām, sarkanām ūsām, kas bija īpaša lauka efektori, kurā sadalījās jebkuras vielas starpatomiskās un starpmolekulārās saites. Divi bruņurupuči izrāpās no Stumbra sienas, trešais parādījās nedaudz no sāniem un aizmugures. Tas acīmredzot bija slēpies mežā.

Patiesībā šo dīvaino mehānismu - tādu pašu automātu kā "kentaurs" - kustības ātrums nepārsniedza divdesmit kilometrus stundā, tomēr viņiem nebija iespējams paskriet garām, un Mirjama saprata, ka no kaujas nevarēs izvairīties.

- Pamēģini apiet tos no kreisās! Viņa uzkliedza Ivoram. - Es mēģināšu nogriezt viņiem ūsas!

- Turies! - Ivors atbildei norūca, iekodis lūpā. - Mēs ņemsim viņus abordāžā!

Mirjama satvēra tapu, kas izlīda no kentaura muguras, kur vajadzēja atrasties segliem (no muguras izauga vairāk nekā ducis tādu tapu, ar dažādu diametru un garumu), un "kentaurs" strauji paātrināja tempu, pārejot aidinieka rikšos. Viņš tikai pusminūtē pārvarēja kilometru plato joslu un, nebremzējot, ietrieca savu liesmaino ragu pirmajā no bruņurupučiem, nepievēršot uzmanību viņa ūsām, kas šaudījās kā pātagas.

Herpleksam izdevās izveidot tikai divas dziļas rētas "kentaura" spēcīgajās krūtīs, kas viņu neapturēja, bet rags caurdūra bruņurupuča apvalku visā garumā. Bruņurupuci ietina baltas tvaika straumes un tas sašķīda kūpošās lauskās. Viņa ūsas pārvērtās par uzbriestoša šķidruma straumēm, pazuda sārtos dūmos.

Otrais herpleks uz "kentauru" metās no sāniem, draudīgi paceldams sarkanās, pretīgi dzīvās "makšķeres", un kas zina, kā kauja būtu beigusies, ja ne Mirjamas reakcija. Meitene acumirklī atklāja uguni no "universāla", vispirms ar triecienspēka gravitācijas "lodēm", pēc tam nomainīja šaušanas veidu un ar plazmas sabiezējumiem ietrieca bruņurupucim ūsu čiekurainajā pamatnē.

Viņas centieni nebija veltīgi.

Herpleks pārsteigumā piesēda uz akordeonam līdzīgajām kājām, atmeta ūsas atpakaļ, kā to dara kokgriezēja vabole, kad tai pieskaras ar pirkstu, un šī sekundes aizkavēšanās ļāva "kentauram" pagriezties un iegrūzt ragu ienaidnieka bruņās.

Nodārdēja sprādziens!

Herpleksa bruņu lauskas aizlidoja uz visām pusēm, triecienvilnis noplēsa Mirjamu no tapas, pie kuras viņa bija pieķērusies, un nometa no kentaura muguras. Bet pašā pēdējā brīdī, pirms viņa no liela augstuma nokrita uz kritušo priežu stumbriem, Ivors izkliedza kaut ko neartikulētu un niknu, tā ka zem viņa esošais "kentaurs" nodrebēja, un meitenes krišanas ātrums strauji palēninājās. Viņa krita ilgi, pietiekami maigi, it kā no divu vai trīs metru augstuma, nevis trīsdesmit, kā patiesībā. Paslēpās zaros.

Bet nebija laika analizēt notikušo. Kaujas laukam tuvojās trešais herplekss, ar kuru bija jāsatiekas pilnībā bruņotam.

- Lien augšā! - Ivors kliedza, noliekot "zirgu" uz ceļiem.

Mirjama izlīda no priedes zaru apakšas, veikli uzlidoja uz "kentaura" muguras, pieķērusies rupjajām ribām un stiprinājumiem, un "hronobruņinieka" "zirgs" tūlīt metās pie tumši brūnā, koniskā, divgalvainā Stumbra bloka, kura pamatnes diametrs bija aptuveni trīs kilometri, un līdz kuram bija tikai simts metri.

- Kas tev ir padomā? - Mirjama bija pārsteigta.

- Nav vajadzības cīnīties ar šiem bruņurupuča formas automātiem, - Ivors atbildēja. - Galvenais ir iekļūt Stumbrā, bet bez "kentaura" to būs grūti izdarīt.

Meitenei nebija ko iebilst.

Herplekss, sitot ar ūsām kā pātagām, ievērojami atpalika.

"Kentaurs" pieskrēja uz hronourbja kalna, ko kādreiz golema "runga", pielietojot lielizmēra kopēšanas efektu, bija pārsitusi gandrīz līdz zemei, un nekavējoties ietrieca liesmojošo ragu Stumbra sienā četrdesmit metru augstumā virs zemes.

Mirjama ar spiedzienu ieķērās drošības tapā, lai noturētos vietā no trieciena impulsa, savukārt Ivors stāvēja seglu nišā, kājas izpletis, nekustīgs kā klints.

Atskanēja dobjš blarkšķis it kā pārplīstu milzīga gumijas bumba. Siena vietā, kur iecirtās rags, saplaisāja, kaut kur iekrita uz iekšu, veidojot kūpošu alas muti. Kaut kas tur, dziļi caurumā, uzliesmoja, uz āru uzsprāga dzirksteļu mākonis, veidojot gredzenu, kas ar svilpoņu un sprakšķēšanu nokrita lejup. "Kentaurs" izvilka ragu no izveidotās alas, atkāpās. No alas izlidoja melna strūkla, caurdūra "kentaura" krūtis, izlija pār priekškājām un ragu, un milzis ar krakšķi nokrita sēdus uz pakaļkājām, sastinga. Rags lēnām nodzisa.

- Hronopotenciāla izmeši! - Ivors satraukti un iepriecināts teica. - Mēs trāpījām tieši hronomembrānas komplektā! Aiz manis!

Mirjama bez vilcināšanās saķēra viņa roku, un viņi, ieskrējušies no kentaura muguras, metās sudrabaina metāla pārklājuma alas mutē. Alas sienas sāka sašaurināties un aizvilkties, bet jauniešiem izdevās pārvarēt telpas-laika pārvērtību zonu un ielauzās zālē ar hronomembrānas "pacēlāju", pirms tika noslēgta izeja no stumbra uz Gezemas pasauli.

3. nodaļa

Viņi vairāk nekā trīs stundas klaiņoja pa Stumbra gaiteņiem un telpām, mēģinot sazināties ar hronourbja inku Stasu, taču mērķi nesasniedza. Viss šeit viņiem bija pazīstams - no viņu tēvu stāstiem, kā arī no hronourbja vēstures, kuru viņi mācījās institūtā - un tajā pašā laikā nepazīstams, pateicoties tam, ka paši bija nokļuvuši Stumbrā, pareizāk sakot, vienā no tā kvantu eksemplāriem, un ar to iepazinās. tiešām pirmo reizi.

Zinot drošības zonu atrašanās vietas hronourbja horizontos un slēptuves ar NZ ēkas piecpadsmitajā, trīsdesmitajā un četrdesmit piektajā stāvā, jaunieši nebija pārāk slinki, lai tos visus pārbaudītu, taču viņi nekur neko neatrada. Stumbra kvanks uz Gezemas, nopietni sagrauts pēdējās Spēles laikā, bija praktiski izlaupīts un miris. Kentaura rags nejauši caurdūra vienas no izdzīvojušajām drošības zonām aizsargājošo kokonu ar hronomembrānas liftu, kas, acīmredzot, vēl darbojās, bet bija nobloķēts. Zemiešiem neizdevās sazvanīties ar Stasu vai vismaz atvērt durvis uz "liftu". Stass nedzirdēja, bet "lifts" nevēlējās atvērties, neskatoties uz visiem Ivora centieniem ietekmēt hronomembrānas automatizāciju psi diapazonā. Atšķirībā no "hronbruņinieka" "zirga", zemes automātika nevēlējās paklausīt jaunajam kvistoram.

- Ir palikusi tikai viena nepārbaudīta zona, - sacīja Ivors, kad viņi apmetās atpūsties ēkas četrdesmit piektajā stāvā, pēc NZ noliktavas pārbaudes, kas arī izrādījās atvērta un tukša.

- Pēc manām domām, mēs apgājām visu, - teica nedaudz izmisusī Mirjama, izliecoties pa logu iekšpagalmā, kas no simt sešdesmit metru augstuma izskatījās tīrs un gluds, ar retām plaisām, sienu gruvešu kaudzēm un dziļu piltuvveidīgu sprādzina bedri centrā.

Golēma "runga", kas sadauzīja Stumbru, jau sen bija pazudusi, vai nu iztvaikojusi, vai arī pulvera veidā nobirusi zemē, vai arī piedzīvojusi reverso transformāciju un pārvērties par četrmetru tetraedru, kas nokrita un noslīka pagalma materiālā. Fakts palika fakts, - “golema” nebija, un tagad bija redzamas gludās sienu un griestu virsmas vietā, kur tas kādreiz bija gulējis.

- Tēvs stāstīja, ka papildus parastajām drošības nišām tika ierīkota vēl viena - simtajā stāvā.

- Kāpēc es par to nezinu? - Mirjama sāka interesēties par pretējā pusē esošā gredzena ēkas apakšējās joslas loga uzplaiksnījumu un ar plaukstu pie pieres mēģināja to saskatīt labāk.

- Tāpēc, ka šī zona tika izveidota slepenībā priekš paša Zlatkova. Tika pieņemts, ka brīdī, kad hronouzbis tika palaists, viņš kontrolēs procesu no turienes.

- Mēs par to nemācījāmies.

Ivors grasījās pastāstīt meitenei par sarunu ar savu tēvu, bet pēkšņi sajuta pazīstamo "auksto vēju" un parāva Mirjamas roku, tā ka viņa aizlidoja no palodzes uz grīdas. Un tajā pašā mirklī ugunīga bulta ielidoja logā no apakšas un ar sprādzienu un svilpšanu izveidoja dziļu rētu istabas griestos.

- Tu!.. - Mirjama uzlēca un apsēdās, acumirklī novērtējusi situāciju. - Va, velns! Šķiet, ka mūs mierā neliks! Mums būs jākaro.

- Piesedz mani, - Ivors koncentrēti pateica. - Es centīšos iztaustīt ēkā telpas. Ja šeit ir enerģijas avoti, es tos sajutīšu. Vispār tas bija jāizdara agrāk, tiklīdz mēs iegājām, nevis jāblandās pa Stumbru kā Dieva nepieņemtiem.

Mirjama gribēja apvainoties, paņemot biedra pārmetošo sentenci uz sava rēķina, taču Ivors jau bija iegājis sevī, un viņai nebija citas izvēles, kā gaišredzības seansa laikā viņu apsargāt.

No pagalma uz izlaupītās NZ noliktavas logiem vairs nešāva. Mirjama mēģināja aplūkot ēkas gredzena pretējo pusi, neko neieraudzīja, aplēsa, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai vajātāji sasniegtu istabu četrdesmit piektajā stāvā, un katram gadījumam izslīdēja gaitenī, lai sagatavotos kaujai.

Nebija ilgi jāgaida. Ivors izgāja koridorā trīs minūtes pēc "sarunas ar Stumbra gariem".

- Ir divi enerģijas avoti, - viņš teica, saglabājot uzmanību. - Abi atrodas daudz augstāk par mūsu līmeni, kaut kur četrsimt metru augstumā. Viens šajā spārnā, otrs otrā pusē. Kuru izvēlēsimies?

- Šo! - Mirjama ātri teica.

- Tad es izvēlos otru.

- Kāpēc? - meitene bija sašutusi.

- Ir tāds sakāmvārds: uzklausi sievieti un rīkojies tieši otrādi. Ivors pasmaidīja, pamanīdams dusmīgo mirdzumu acīs. - Jokoju. Patiesībā viss ir vienkārši. Tie, kas šāva, mūs meklēs šeit, kamēr mēs mierīgi kāpsim uz simto stāvu no otrā pusē.

Mirjama domīgi paskatījās uz Ždanova mierīgo seju.

- Tu proti izlikties par draņķi, es to ņemšu vērā. Bet arī  domāt proti, kas mani iepriecina. Skriesim uz otru pusi. Piesegšu muguru, ar trim acīm lūkojies uz priekšu.

Ivors nepakustējās no vietas.

- Kaut kas nav kārtībā? - satraucās meitene.

Viņš gribēja pateikt, ka viņa ir skaista un drosmīga, bet neuzdrošinājās šos vārdus izrunāt skaļi. Nepieciešami citi apstākļi un cits noskaņojums.

Viņi metās pa koridoru, apejot ēku, cenšoties neradīt troksni. Atrada tuvāko zāli ar kāpnēm un sākām kāpt augšā, skaitot stāvus. Sešdesmit pirmajā atkal izgāja koridorā - sausā, tīrā, ar metāla grīdu, uz kuras nebija nekādu pēdu, un skrēja puskilometru pa apli, līdz nonāca strupceļā.

Tā nepārprotami bija slēptuve vai nodalījums ar hronourbja barošanas iekārtu, uz ko norādīja šķērsiena ar durvju kontūru: šādu šķērssienu varēja izgatavot tikai rūpnīcā. Ivors ar mentālu piepūli mēģināja atvērt durvis, nevarēja, tad atvēra savu "trešo aci" un ielūkojās telpā. Viņš redzēja-sajuta ģeometriskas masas, režģus un statīvus ar sēnēm līdzīgiem izaugumiem, visu mirušu, sastingušu, bez enerģijas un ātri atstāja visu redzošo stāvokli.

- tur mēs nevaram iekļūt.

- Kas tur ir? - jautāja Mirjama, noraizējusies lūkodamās apkārt.

- Tehnoloģiskā kabata. Visticamāk, tas ir hronourbja spēka rāmja jaudas nodalījums.

- Skriesim atpakaļ uz zāli ar kānēm. Cik stāvu mums vēl atlicis?

- Mēs atrodamies sešdesmit pirmajā, ja nemaldos, vēl četrdesmit stāvu, ko kāpt augšup.

- vajadzēja kāpt simtajā nekavējoties un tad iet koridorā. Kā tu jūties?

- Kājas dreb, - Ivors nevainīgi atzinās.

- Man arī, - Mirjama pasmaidīja. - Bet es taču esmu rūdīta, speciāli apmācīta ... - Viņa iekoda lūpā un devās atpakaļ pa koridoru, atskatījās. - Neguli, operator, nav laika atpūsties.

Ivors paklausīgi skrēja aiz viņas, gandrīz pazudušas aiz koridora līkuma, un pēkšņi sajuta ledainā vēja brāzmu. Sejas muskuļi savilkās.

- Stāvi! - viņš aizsmacis uzkliedza. - Tur neej!

Mirjama paklausīgi apstājās, ieskatoties koridora krēslā, ko apgaismoja tikai gaisma, kas iesūcās caur sienu retajām atverēm un plaisām.

- Skrien šurp!

Meitene sāka atkāpties, paslīdēja uz gludās grīdas un gandrīz nokrita. Un tūliņ no tumsas izlidoja ugunīgs asmens, kas pārcirta sienu virs viņas galvas un izveidoja garu, kūpošu vagu. Mirjama atbildēja ar liesmu strūklu no "universāla", metās atpakaļ pie Ivora, kurš bija trīs desmitus soļu attālumā un turējās ar roku pie sienas.

Plazmas sabiezējumu kārta aizlidoja koridora dziļumos, atskanēja zema rūkoņa, no kuras sāka drebēt grīda, tad sprēgas un svilpoņa. Koridorā pēkšņi izšļakstījās vesels serpentīnveidīgs elektrisko izlāžu mākonis, gandrīz sasniedzot zemiešus. Mirjama vēl vienu reizi izšāva koridorā, tagad ar lāzera staru, pārvilka pār to krustām, šķērsām, un tas kļuva kluss.

Vairākas sekundes jaunieši uzmanīgi lūkojās tumsā un klausījās ēkas klusumā, nezinot, kas notiks pēc elektriskā uzbrukuma. Tad Mirjama nočukstēja, metot degošu skatienu uz Ivoru:

- Es nekad sev nepiedošu, ka neaprēķināju šo variantu! Vismaz "gloku", būtu Teo palūgusi! ..

Studentes mutē šie vārdi izklausījās dīvaini, kā profesionāļa prasība sodīt viņu par kļūdu, taču Ivors nebija spējīgs novērtēt savas biedrenes uzvedību. Viņš saprata, ka viņi mirs, ja nekas netiks darīts, un ar gribas piepūli ieslēdza visas savas paranormālās "čaumalas".

Iekārtai, kas atradās telpā aiz durvīm, bija deaktivizēta enerģija, un to nebija iespējams atdzīvināt. Durvju atslēgšanas mehānisms šķita tikpat miris. Bet tomēr vienu enerģijas avotu, kaut arī ļoti nenozīmīgu, Ivoram izdevās atrast. Šis avots izrādījās objekts, kas stāvēja uz grīdas un acīmredzami nebija saistīts ar nodalījuma aparatūru. Visvairāk tas atgādināja divmetrīgu bruņurupuci.

- Herplekss! - Ivors nočukstēja.

- Kas?! - Mirjama atskatījās uz viņu. - Kur ir herplekss?

- Tur ... iekšā ...

- Tad mēs esam pagalam!

- Tas ir pussprādzis ... mēģināšu viņu aktivizēt ...

- Priekš kam?!

- Ja tuvumā nav draugu, tādus jāmeklē starp ienaidniekiem ...

Ivors sasprindzinājās, iejaucoties ārpuszemes automāta vadības ķēdē, kā viņš to darīja, atdzīvinot "kentauru", un atrada kontakta zonas.

Mehāniskais bruņurupucis, kurš šeit gulēja nezināmi ilgu laiku, nodrebēja, izaudzēja kājas un skrēja durvju virzienā. Aptaustījis tās ar savām ūsām, viņs durvju ailē novilka metru garu apli un apsēdies uz pakaļkājām, sastinga. Enerģijas rezerve, kas daudzus gadus bija gruzdējusi viņas baterijās, bija pilnībā iztērēta.

Ivors pielēca starpsienai, pagrūda durvis, un herpleksa ūsu izgrieztais aplis ar blīkšķi nokrita uz bruņurupuča pieres.

- Lien ātrāk! - Ivors nočukstēja.

Mirjama raidīja pēdējo šāvienu koridorā un caur apaļo caurumu ielidoja telpā aiz durvīm. Ivors sekoja, priecādamies par saviem panākumiem. Mirjama noelsās, uzduroties bruņurupuča paliekām: istaba bija pilnīgi tumša.

- Nomierinies, - Ivors sacīja, - tas herplekss ir miris. Viņš vairs nav bīstams.

- Es neko neredzu!

- Pieķeries pie manis, es iešu pirmais.

- Kurp?

- Visas hronourbja tehnoloģiskās zonas atrodas gar Stumbra vertikālajiem stiprinājumiem, un tām ir savas kāpņu telpas. Vai tu to nemācījies?

- Es atcerējos, mācījāmies, kaut arī Stumbra tehnika mani daudz neinteresēja. Man vairāk patika hronomembrānu ierīces.

Mirjama atrada Ivoru, satvēra viņa roku. Atskatoties uz caurumu durvīs, ko izgrieza herplekss, no kura ieplūda pelēcīga, vāja gaisma, viņi devās gar kaut kādu mašīnu tumšajām masām telpas dziļumā. Zāles centrā Ivors apstājās un kā parasti izsauca visu redzošo stāvokli.

Viņam vajadzēja tikai pusminūti, lai atrastu raksturīgu dobumu vienā no starpsienām netālu no istabas sienas, kas iestiepās gludajā grīdas monolītā. Tajā pašā laikā viņš noteica vajātāju stāvokli: viņu bija trīs, kā arī kaut kāds liels zvērs ar masīvu galvu, ietērpts kaulu plākšņu bruņās un vienlaikus apaudzis ar vilnu. Viņi jau lavījās klāt ieejai zālē, gatavi tajā ielauzties.

Ivors vilka meiteni sev līdzi, apstājās pie no grīdas izaugošas gludu kontūru ierīces, kuras forma nedaudz atgādināja gliemežnīcu. Mentāli mēģināja iekļūt tā vadības ķēdēs un atvērt aizslēgus.

Caur atveri, caur kuru viņi iegāja zālē, pēkšņi ieplūda žilbinoši dzeltens zibens, kas atstarojās no herpleksa bruņām un nodzisa griestos starp melniem stalagmitiem līdzīgajiem izvirzījumiem. Mirjama nekavējoties atbildēja ar universāla šāvienu, vajātājiem darot skaidru, ka viņi šeit tiks karsti gaidīti.

- Palīdzi! - Ivors krekšķēja, svīstot. - Ieeja neatveras, bet durvis šeit ir plānas, varam mēģināt tās uzlauzt.

- Nostājies aizmugurē, - Mirjama pavēlēja.

Uzliesmoja violeti-ceriņkrāsas lāzera stars, iekožoties izliektajā "gliemežnīcas" sānā. Atskanēja sprakšķi. Gar sānu aizskrēja plaisa. Mirjama pārbīdīja staru pa labi, sekojot plaisai. Visa "gliemežnīcas" mala saplaisāja un lausku kaudzē nokrita uz grīdas. Atklājās iekārtas interjers ar ribu un nišu rindām, daudziem notecējumiem un caurumiem. Viens no caurumiem iegāja zem grīdas. Tā bija ieeja akā, kas savienoja tehniskās zonas Stumbra stāvos.

Ivors ar roku sataustīja nelielu izvirzījumu ap lūka atveri, pēc tam uz leju ejošas skavas un čukstēja:

- Kāpjam lejup. Ej pirmā.

- Es aiz tevis! - Mirjama tikko dzirdami atbildēja.

- Labi.

Ivors apsēdās uz lūka malas, ar kāju sataustīja kronšteinus un sāka nolaisties akā.

Atskanēja zems drūms rūciens, gaisma herpleksa izgrieztajā atverē aptumšojās - tas bija nezināmais zvērs, kurš ieskrēja zālē, apvienojot sevī krokodila un vai nu vilka, vai lāča pazīmes. Rossini šos dzīvniekus nosauca par vilkodiliem, bet zemieši to nezināja.

Mirjama izšāva uz mirgojošo ēnu un aiz Ivora ielīda akā.

Viņas šāviens izrādījās veiksmīgs. Atskanēja rēkšana un smilkstoša gaudošana, pa grīdu noskrapstēja nagi. Zālē iebrukušie vajātāji, atklāja nekārtīgu uguni no saviem izstarotājiem, bet bēgļi vairs nebija sasniedzami.

Aka aizveda viņus tieši tādā pašā telpā ar mirušām mašīnām, tad vēl vienā un vēl, līdz Ivors sajuta, ka šeit ir dzīvība. Apskatot ar savu visredzamības sfēru, viņš atrada siltu - visādā ziņā - iekārtu un, iekļuvis tās "smadzenēs", saprata, ka tā ir ierīce ēkas balstu stipruma kontrolei. Protams, šobrīd te nekāda kontrole netika veikta, jo nebija sakaru līniju ar visām sensoru un analizatoru sistēmām, bet tā varēja atvērt zāles zāles. Ivors ātri atrada nepieciešamo kodu šai operācijai, un zāles durvis sarullējās ap neredzamo asi, atverot eju uz koridoru.

Jaunieši metās uz izejas taisnstūri, no kura zālē iespīdēja vāja koridora gaisma. Bet jau uz sliekšņa Ivors apstājās, atkal iegāja iekārtas vadības ķēdē un pavēlēja cieši nobloķēt izejas un tās nevienam neatvērt.

- Tagad cik jaudas uz priekšu! Viņš noelsās.

Un viņi aizdrāzās pa koridoru uz kāpņu telpu, kurai vajadzēja viņus novest līdz ēkas simtajam stāvam, kur, pēc Ždanova aprēķiniem, atradās hronomembrānas mezgls, kas Stumbru pārvērta par pastāvīgi ieslēgtu laiku traktrisi, par telpveida "stīgu", kas savienoja daudzas bezgalīgā Laiku Koka Zarus.

Viņi neredzēja un nesajuta, kā no koridora sienas iznāca domīgi izklaidīgais brovejs Mimo un ilgi pavadīja viņus ar skatienu.

* * *

Drošības zona ar funkcionējošu hronomembrānu tiešām bija Stumbra simtajā stāvā. Viņiem nācās to sameklēt starp sabrukušo sienu un griestu haosu - golema "vāles" trieciens skāra tieši šo ēkas posmu un brīnumainā kārtā paslīdēja garām vertikālajam balsta stiprinājumam, kura korpusā bija paslēpta zāle ar hronolifta cauruli.

Gandrīz bez elpas no skriešanas pa kāpņu pagriezieniem - vajātājiem tomēr izdevās izkļūt koridorā un sekot uz papēžiem kopāar zvēru, kurš rūcoši gaudoja ar sāpēm un dusmām, - Ivors un Mirjama beidzot atrada ieeju zālē ar hronomembrānu, Ždanovs ar pūlēm atvēra durvis, un viņi nonāca zālē ar tīru, spīdīgu marmora grīdu, koraļļu sienām un sudrabainiem griestiem, pa kuriem laiku pa laikam skraidīja spocīgi violeti-zilas gaismas straumes. Ja ne vajātāji, jaunieši, protams, būtu izstaigājuši zāles gredzenu, apbrīnodami tās interjeru, taču tagad viņiem nebija laika apbrīnot Stumbra skaistumu.

Ivors atvēra lifta durvis, Mirjama izšāva no "universāla" uz zāles durvīm, iztērējot pēdējās enerģijas rezerves, ielēca lifta režģa kastē, Ivors ar elkoni iesita membrānas vadības panelim un, kad tas nenostrādāja, viņš no visa spēka sevī iekliedzās:

"Ved mūs augšā!"

Lifta durvis uzradās kā no gaisa, it kā tas acumirklī būtu sabiezējis līdz cieta materiāla konsistencei (dabiski, ka tas bija spēka lauks ar "pulvera tinumu"), gaisma kabīnē nodzisa, smaguma spēks ietrieca pa kājām, sirds iegāja papēžos, iestājās īss bezsvara stāvoklis, apziņa satumsa ... un atguvās. Ķermenis šķita smags un irdens, krītošs un nokrītošs dziļā bezdibenī, nevis augšup, kā pavēlēja Ivors. Tad tas izstiepās bezgalīga garuma pavedienā un ar mīkstu zīdainu stirkšķi pārtrūka daudzos atsevišķos gabaliņos ...

Bojājums apziņā ...

Skanīgs svilpiens, degšana pirkstu galos ...

Bojājums…

Trieciens un gaisma ...

Un beidzot viņš sajuta sevi stāvam uz hronolifta kabīnes grīdas, ar nespēkā trīcošām kājām.

Virs galvas griestos mirgoj oranža actiņa.

Mirjama sēdēja uz grīdas savilkusies čokurā.

Ivors nobijies, noliecies pīe viņas, pieskārās plecam. Meitene nodrebēja, sakustējās, pacēla galvu.

- Jau ... atbraucām?

- Kā tu jūties?

- Galva reibst ... tāda sajūta, ka esmu lidojusi caur Visumu veselu mūžību ... bet patiesībā viss ir kārtībā.

Viņa piecēlās, Ivora atbalstīta. Dažus mirkļus viņi atradās seju pret seju, tuvu viens otram. Ivors neviļus piespieda meiteni sev tuvāk, meklējot atbildi viņas acīs. Viņa pastiepās uz viņu ar lūpām. Skūpsts bija kautrīgs un maigs, bet tik jauks, ka Ivoram sareiba galva. Tad Mirjama atjēdzās, atrāvās un lietišķā tonī sacīja:

- Nu, kur mēs ielidojām, es gribētu zināt? Kāpēc neatveras durvis?

- Tāpēc, ka es vēlētos noskaidrot jūsu aizsardzības pakāpi, - atbildēja patīkama vīrieša balss.

Jaunieši nodrebēja un saskatījās.

- Kas tur runā?

- Mani sauc Stass, es esmu šī objekta saimnieks šajā Visuma daļā.

- Stass? - Nopriecājās Mirjama. - Beidzot mēs tevi atradām! Ko tu tur teici par aizsardzības pakāpi?

- Pasaule, kurā atrodas manas aprūpes objekts, prasa papildu aizsardzības pasākumus cilvēka ķermenim. Jūsu apģērbs nav pietiekams.

- Ko lai mēs darām?

- Es varu jūs apgādāt ar autonomiem TK ar enerģijas resursu vienam mēnesim.

- Kas ir TK?

- Es zinu, - iejaucās Ivors. - Tas ir temporkokons, kas paredzēts lietošanai jebkuros apstākļos.

- Nu, teiksim, ne jebkuros, bet tā pielietojuma diapazons ir visai plašs.

- Dod savus TK, - Mirjama izlēmīgi pieprasīja. - Tikai es nesaprotu, kāpēc tu Stumbru sauc par objektu.

- Tāpēc, ka jūs praktiski izlidojāt no laiku traktrises, kas ir Stumbrs Laiku Koka zemākajos Zaros. Šajā zarā, kas pieder pie tā sauktā Koka Vainaga, Stumbrs iegūst paratilta īpašības - universālu telpas-laika pārvietošanās sistēmu.

- Kā transgress, vai?

- Pilnīgi pareizi.

Apstulbināti no atbildes, jaunie cilvēki apmainījās skatieniem.

- Stumbrs kļuvis ... par transgressu?! Mirjama izbrīnīta teica.

- Kāpēc tas jūs pārsteidz? Stumbrs nav tīri cilvēku izgudrojums, tas ir Tiesnešu padomes lēmumu īstenošanas līdzeklīs, kad nepieciešams Spēļu kontrolēšanas sistēmai. Stumbrs savienoja ne vairāk kā divus triljonus Zaru tādā formā, kādā tas tika izveidots. Tad ar ētisko tehnoloģiju palīdzību tas tika pārveidots par transgressu, kas savienoja Saknes ar Koka Vainagu, tas, Kokam augot, attīstās, ņemot vērā visus iespējamos un neiespējamos matērijas stāvokļus.

- Ko tas nozīmē?

- Laiku Koks, kādu pazīstat jūs, ir potenciāli iespējamo matērijas stāvokļu multiversums vai fraktāls. Bet ir arī neiespējamo stāvokļu Koks, kuram ir savs transgress, dažās dimensijās savienojoties ar mūsējo, kam cilvēku valodā nav nosaukuma.

- Kolosāli! - Ivors klusi pateica. - Institūtā mums tas netika dots ... Es nojautu, ka Kokam ir jāīsteno pilnīgi viss, visu Zemes zinātniskās fantastikas rakstnieku darbi, bet ne tik lielā mērogā ...

- Es ceru, ka neesat vīlies, operator?

- Ak nē! - Ivors no sirds iesaucās.

- Tad es priecājos, ka varēju apmierināt jūsu ziņkāri. Ko jūs vēlaties?

- Mums vajadzētu iziet un paskatīties apkārt, - Mirjama atgādināja par sevi.

- Nekas nevar būt vieglāk.

Hronolifta kabīnes durvis izzuda.

- Bet tu apsolīji mums iedot temporālos kokonus ...

- Tie jau ir inicializēti.

- Es neko nejūtu!

- Aizsardzības TFZ vai TK izveidots, izmantojot drimmeru tehnoloģijas, un ir gandrīz nemanāms. Neuztraucieties, meitenīt, tiklīdz tas būs nepieciešams, viņš parādīs savas īpašības.

Mirjama jautājoši paskatījās uz Ivoru, kurš paraustīja plecus, un viņi vienlaikus izkāpa no lifta kabīnes.

4. nodaļa

Blāva gaisma plūda no visām pusēm un radīja tilpuma struktūras iespaidu, lai gan šai, ja tā drīkst teikt, telpai nebija sienu. Atskatījušies, viņi neieraudzīja arī cauruli ar lifta būri. No gludās rozā grīdas ar muarē rakstu izauga režģota, sudrabota kolonna, piepildīta ar dzirkstošo miglu, pazūdot kaut kur augstu augšā, it kā izšķīstot perlamutra gaismā.

Gravitācijas spēks šajā dīvainajā, gaismas mākoņu ierobežotajā telpā bija nedaudz lielāks nekā uz Zemes, un, kad Ivors tam pievērsa uzmanību, Stass, kurš nemanāmi atradās blakus, paskaidroja:

- Patiesībā objekta gravitācijas lauks ir tūkstošiem reižu lielāks nekā uz Zemes. Jūs sargā temporkokons. Viņš arī nodrošina visas jūsu fizioloģiskās vajadzības.

- Vai viņš nenodrošina ar ēdienu? - jautāja izsalkusī Mirjama, palūkodamās apkārt. Viņi cīņas laikā ar vajātājiem Gezemā bija pazaudējuši krūzi ar medu.

- Šim nolūkam ir NZ bloki.

Kaut kas noklinkšķēja. No gaisa izkrita divas iegarenas kastes ar reljefiem burtiem "НЗ" un cipariem 2301.

- Tā būs pietiekami?

- Droši vien, - Mirjama sacīja. - Vai tu varētu, lūdzu, sagādāt mums citus, nopietnākus apģērbus? Piemēram, "kokosus"?

- Lūdzu, - Stass sirsnīgi atbildēja.

Blakus NZ kastēm uz grīdas nokrita divi dzīvsudrabā mirgojoši saiņi.

- Tas gan ir lieliski! - meitene sasita plaukstas. - Tas dramatiski maina mūsu situāciju. Vēl tikai pāris "gloku", vai labāk - drimmeru - atrisinātu visas mūsu problēmas.

- Diemžēl ieroči man nav pieejami, - Stass vainīgā tonī sacīja, - un vēl jo vairāk drimmeri. Tas ir tiesu izpildītāju rīks.

- Nu labi, dabūsim paši. Kur šeit var pārģērbties?

Pie metāliskā izskata kolonnas no grīdas pacēlās perlamutra būdiņa ar atvērtām durvīm.

Mirjama paņēma vienu no pakām un drosmīgi iegāja kabīnes iekšpusē, kas uzreiz izgaismojās no iekšpuses. Durvis aizvērās. Ivors domīgi paskatījās uz kabīni, koncentrējās, un tās sienas kļuva caurspīdīgas.

- Laba gribas indukcija, - Stass klusi, ar nelielu ironiju sacīja.

Ivors nosarka. Kapsulas sienas, kur Mirjama pārģērbās, kļuva necaurspīdīgas. Tad arī viņš sāka pārģērbties, nerūpējoties par to, kas kļuva redzams no ārpuses.

"Kokosi" - glābēju kompensācijas tērpi - bija kosmosa aizsargskafandri ar mainīgu ģeometriju un automātiskiem mezgliem ar iebūvētu aprīkojumu un ieročiem. Dabiski, ka tie bija daudz ērtāki un funkcionālāki, ko nevarēja teikt par parastajiem "unikiem", kas paredzēti ikdienas lietošanai ārkārtējos apstākļos. Tāpēc, pārģērbušies, jaunieši jutās daudz drošāk.

- Dzīvot var, - Mirjama jautri sacīja, izkāpdama no "ģērbtuves". - Varbūt paskatīsimies, kur mūs atnesa?

- Varbūt, - jauneklis piekrita.

Tūlīt gaisma ap viņiem sāka kļūt blāva, satumsa, redzes horizonts sāka paplašināties, līdz ar gaismas oreola atkāpšanos, līdz kļuva pilnīgi tumšs. Tikai grīda zem kājām turpināja būt redzama kā bieza, no iekšpuses izgaismota rozā stikla kārta. Pagāja minūte, vēl viena ...

- Un cik drīz mēs ieraudzīsim šejienes pasauli? - Mirjama neizturēja.

- Jūs jau to redzat, - nāca pieklājīga atbilde.

- Bet apkārt ir tumšs, neko nevar redzēt!

- Jūs esat iegājuši Zarā, kurā sākusies mūžīgās tumsas ēra. Šajā pasaulē nav palicis nevienas zvaigznes, un kopumā nav arī matērijas un gaismas objektu kopu.

- Kā mēs šeit nokļuvām?! Galu galā mēs startējām no Gezemas Zara, lai izkļūtu tuvākajā Zarā ...

- Operators deva komandu "uz augšu!", Un visa manu kvanku līnija visās hronourbja izejās deva jums "zaļo gaismu". Tāpēc jūs nonācāt šeit, Stumbra pasaules līnijas beigās un transgressa sākumā, lai gan visi šie jēdzieni ir ļoti patvaļīgi. Es domāju sākumu un beigas.

- Tā ir mana vaina, - Ivors klusi sacīja, sajutis meitenes satraukumā trīcošo roku. - Es tiešām uzkliedzu "uz augšu!", Mentāli, protams, nezinot, kur tas novedīs.

- Ar to bija pietiekami, - sacīja Stass. - Operatora griba mums ir likums. Lai gan man jāatzīst, ka viņš ne vienmēr precīzi zina, ko vēlas.

- Tā ir! - Mirjama psmīnēja. - Pat es viņu ne vienmēr saprotu. Tātad, tu saki, ka mēs esam nokļuvuši Zarā, kur vairs nav zvaigžņu. Cik gadu šeit ir pagājis kopš vietējā Metaversa dzimšanas?

- Šo skaitli var izteikt kā viens, kam seko tūkstoš pieci simti nulles. Es nezinu šī cipara nosukumu Zemes valodās.

- tas gan ir ko vērts! - Mirjama brīnījās. - Tie ir triljoni triljonu gadu!

- Daudz vairāk.

- Un kas šajā Metaversā bija pirms mūžīgās tumsas laikmeta?

- Pirms tam bija pieci laikmeti. Pirmais bija inflācijas laikmets. Tas ilga tikai no desmit mīnus trīsdesmitajā pakāpē sekundes daļas, bet dzimušā Zara apjoms šajā nenozīmīgajā laika posmā kļuva vienkārši kolosāls, un tajā dzima pirmās elementārdaļiņas. Vai jums interesanti klausīties manu pļāpāšanu?

- Turpini, - Mirjama pieprasīja.

Ivors neko neteica, viņš arī vēlējās uzzināt šīs pasaules vēsturi.

- Otrais laikmets bija radiācijas laikmets, un tas notika divos posmos. Pirmais ilga trīs minūtes. Šajā laikā dzimušais Visums tik piepildīts ar starojumu, notika masveida matērijas un antimatērijas anihilācija, simetrijas likumu pārkāpuma dēļ izveidojās barionu pārpalikums un parādījās vieglie elementi: deitērijs, hēlijs, litijs. Otrais posms ilga trīssimt tūkstošus gadu. Starojums atdalījās no matērijas, Visums kļuva caurspīdīgs.

Tad bija zvaigžņu veidošanās un sabrukšanas laikmets. Miljarda gadu laikā parādās pirmās zvaigznes un veidojas to kopas - galaktikas, smagie elementi. Pēc vēl astoņiem līdz desmit miljardiem gadu parādās planētas, radās dzīvība, pirmās civilizācijas sāka pētīt kosmosu.

- Tas ir vispārīgi, - Mirjama pārtrauca Stasu. - Bet konkrēti par šo Zara rajonu, kur parādījās Stumbrs, tev kaut kas ir zināms?

- Protams. Civilizācija, kas dzimusi uz planētas, kuras vārds cilvēku valodā nav izrunājams, vispirms devās kosmosā, bet pēc tam sadūrās ar citu, un abas pēc miljons gadiem izmira.

- Vai viņi bija cilvēki?

- Nepavisam nē, šīs radības bija stabilas smaržu, smaržas vielu kombinācijas.

- Nevar būt!

Stass pieklājīgi neteica neko.

- Pastāsti, kas notika tālāk, - Mirjama vēlreiz pieprasīja.

- Un tad sākās saprāta un dzīvības kopumā noriets. Divdesmit miljardus gadu pēc Zara dzimšanas dzīvība tajā pazuda. Galaktika, kas radīja "saprātīgās smakas", sadūrās ar citu, zvaigznes sāk sarukt, galaktikas saplūst, veidojot zvaigžņu supersistēmas. Pēc vēl triljons gadiem izdzisa sarkanie punduri, atstājot tikai melnos caurumus, neitronu zvaigznes un baltos pundurus, kuri atdziestot, pārvēršas par melnajiem punduriem, tā teikt, zvaigžņu "gabaliņiem". Pazuda pat gāzes un putekļu mākoņi, kuros kādu laiku uzplauka sava veida dzīvība, tai skaitā arī saprātīga.

- Un tas ir viss? Ir sākusies tumsas ēra? Bet tu teici, ka bija seši laikmeti.

- Ceturto laikmetu var saukt par galaktiku sabrukšanas laikmetu. Simtiem un tūkstošiem triljonu gadu garumā tikai mirušas, planētas, kuras pazaudējušas savas izdzisušās zvaigznes, nejaušas brūno un melno punduru sadursmes radīja jaunas zvaigznes, ap kurām atkal radās dzīvība - jau ceturtais vilnis. Bet galaktikas turpināja sairt, zvaigznes izplatījās gandrīz vienmērīgi pa visu paplašinošos Visumu, pēdējās planētas nokrita uz mirušajām zvaigznēm. Fona starojuma temperatūra nokritās līdz gandrīz absolūtai nullei. Melnie caurumi bijušo galaktiku centros norija gandrīz visas zvaigznes. Sākās piektais laikmets.

- Cik ilgi turpinājās ceturtais?

- Desmit  trīsdesmit trešajā pakāpē gadu. Atšķirībā no daudziem citiem šajā Zarā, protoni - visstabilākās daļiņas - nesadalās, bet pakāpeniski zaudē enerģiju kvantu mehāniskā tuneļa efekta dēļ. Rezultātā visa atlikusī matērija saplūst bumbās, kuras pēc tam pārvēršas par melnajiem caurumiem. Bet liela daļa bumbu nesasniedz šo robežmasu, pamazām atdziest, un visi atomi to iekšienē pārvēršas par dzelzs atomiem. Pašlaik jūs vērojat šo periodu vietējā Zara attīstībā.

- Neko mēs nevērojam. Vienīgi dziļu tumsu. Un kā beigsies dzelzs bumbu laikmets?

Vai nu tas pārvērtīsies par supermasīviem neitronu pilieniem vai melnajiem caurumiem. Bet gan vieni gan otri pamazām iztvaiko, un gaismas kvanti - fotoni ar neticami palielinātu viļņu garumu - vēl ilgi lidos kosmosā.

- Un pēc tam?

- Grūti pateikt. Varbūt Zars tiks piepildīts ar "tīru skalāru" vakuumu vai, iespējams, notiks spontāna fāzu pāreja, un domēns sabruks singularitātē vai arī radīs jaunu vakuumu un jaunas matērijas formas.

- Jautra perspektīva! Bet mums skolā tika pierādīts, ka Visumā darbojas universālais atbilstības likums: tas, kas atrodas augšā, ir arī zemāk.

- Tas ir vislielākais malds, kas jūsu Zarā tiek mācīts cilvēcei kā patiesība. Visums nekur neatkārtojas, ne "zemāk", ne "augstāk".

- Kāpēc tad mums to māca?

- Lai no jums slēptu patiesību. Faktiski cilvēce ir potenciāls visaugstākās klases Spēlētājs, un tāpēc ticis mēģināts un joprojām mēģina liegt tai piedalīties Spēlēs. Patiesības slēpšana, maldināšana un meli Multiversumā ir viena no Spēļu diskriminācijas metodēm.

- Kolosāli! Es to nezināju. Vai ir iespējams kaut kā aplūkot tās dzelzs bumbas?

- Jūs atrodaties uz vienas no tām, protams, kopā ar mani. Tās diametrs ir vienāds ar jūsu Jupitera diametru, gravitācijas spēks ir divarpus tūkstoš reižu lielāks nekā uz Zemes. Otrā bumba atrodas simts miljonu kilometru attālumā no mums. Pārējās ir nepieejamas manai aparatūrai. Es varu parādīt tikai šīs divas.

Platforma, ar izaugošo Stumbra-transgressa režģoto kolonnu, kļuva neredzama, bet zem cilvēku kājām no tumsas parādījās ideāli līdzena zilgana virsma, līdzīga ar ledu pārklāta ezera virsmai. Līdz pat ļoti tālajam apvārsnim acij nebija ko piesaistīt - šī līdzenums, kas sastāvēja no tīra dzelzs, bija perfekti gluds.

Kļuva redzams arī otrās dzelzs lodes violeti zilais punktiņš, zemu virs horizonta. Lai gan, kā Stasam izdevās parādīt viesiem šādus eksotiskus priekšmetus absolūtā tumsā, nebija saprotams.

Bez tam Ivors pēkšņi sajuta vēl kāda cita objekta klātbūtni līdzenumā. Neredzēja, bet tieši sajuta.

- Stas, vai tu kontrolē visu telpu ap Stumbru?

- Savu iespēju robežās. Vai jūs domājat kaut ko konkrētu, operator?

- Man šķiet, ka tuvumā atrodas kāds objekts ...

- Jums tiešām ir augsta parajūtība, operator, - Stas ar cieņu sacīja. - Es jums neparādīju šo objektu tikai tāpēc, ka pats nezinu ne tā rašanās cēloņus, ne to, kas tas ir.

Uz gludās "apledojušās" dzelzs līdzenuma virsmas, kilometru no cilvēkiem, kā šķita no pirmā acu uzmetiena, parādījās dīvains priekšmets, piepildīts ar tumši sarkanu spīdumu, kas līdzinās brieža galvaskausa augšdaļai ar diviem žuburotiem ragiem.

- Kas tas par brīnumu? Mirjama bija pārsteigta. - Vai es tiešām redzu dzelzī nogrimuša brieža galvu, vai nē? Vai tā ir dzīva būtne vai mākslīga struktūra?

- Nezinu, - Stass vainīgi nopūtās. - Manu pieticīgo iespēju ir par maz, lai to noskaidrotu. Es varu droši pateikt tikai vienu: objekts ir enerģētiski neatkarīgs, pretējā gadījumā to jau sen būtu aprijusi šī dzelzs zvaigzne.

- Cik ilgi tas jau ir šeit?

- Man ir grūti orientēties vietējā laikā. No vienas puses, es pats parādījos salīdzinoši nesen, no otras puses, esmu saistīts gan ar Koka Sakni, gan ar tā Vainagu, kurus atdala miljardiem triljonu gadu un "pagrieziena leņķu". Varbūt šis objekts ir daudz vecāks par mani.

- Nu labi, aizmirsīsim par to, lai gan būtu interesanti uzzināt, kas tas patiesībā ir. Vai tev vēl ir kāda minūte?

- Protams. Līdz piektdienai esmu pilnīgi brīvs.

- Līdz kādai piektdienai? - Mirjama nesaprata.

- Tas ir joks. Tam ir apmēram trīs simti piecdesmit gadu.

- Tad parunāsim par kaut ko citu.

- Ar lielāko prieku. Mani reti apmeklē viesi. Pa visu manu pastāvēšanas laiku tikšanās ar jums ir trešā.

- Ar ko bija pirmā un otrā?

- Pirmais bija kādas Spēles Tiesnesis, otrais - brovejs Mimo.

- Mūsu korķis visur priekšā, - Mirjama nomurmināja.

- Jūs ar viņu esat pazīstami?

- Un kā vēl. Viņš mums palīdzēja aizbēgt no Zemes uz Gezemu.

- Brovejs Mimo jums palīdzēja bēgt? - Stass bija pārsteigts. - Tas ir ļoti dīvaini ... Brovejs, cik es zinu, reti kādam palīdz ... pareizāk sakot, nekad un nevienam.

- Viņš patiešām mums tomēr palīdzēja. Nez, ko viņš šeit gribēja?

- Viņš ar mani tikpat kā nerunāja. Aizgāja pie objekta ar ragiem, kuru jūs nosaucāt par "briežu galvu", brīdināja par operatora parādīšanos un aizgāja.

- Dīvains cilvēks ... ja, protams, viņš ir cilvēks, - sacīja Ivors. - Mans tēvs teica, ka viņš bija iepriekšējās Spēles organizators. Kas viņš tagad ir? Tikai skatītājs?

- Nezinu, - Stas atbildēja pēc nelielas vilcināšanās, kuru neviens nepamanīja.

- Vēl jautājums, - sacīja Mirjama, pilna apņēmības atrisināt praktiskas problēmas. - Pastāsti man, kurā no Zariem ir iestrēdzis Ivora tēvs Pāvels Ždanovs ... tas ir, es gribēju teikt, operatora.

- Diemžēl nevaru. Daudzi mani kvanki, it īpaši "nokalstošajos" Zaros, ir bloķēti, un man tiem nav piekļuves.

- Bet tev taču ir saikne ar transgressa automātiku, bet tas caurauž visus Koka Zarus.

- Ne visus, bet varbūtības vairākumu. Un tomēr man nav informācijas par Zara koordinātēm ar jūsu tēvu, operator. Es jums varu iedot tikai transgresa izsaukuma kodu, bet savu tēvu meklējat pats.

- Tas ir brīnišķīgi! - Mirjama bija sajūsmā. - Zinot izsaukuma kodu, mēs vienmēr varēsim atgriezties mājās vai iekļūt jebkurā no Zariem. Dod kodu!

- Atpūtieties, operator, - ieteica Stass. - Šī informācija ir īpaša veida, tā aizņems noteiktu vietu jūsu atmiņas "failā" un prasīs saikni starp psihi un ķermeņa enerģētisko karkasu.

- Esmu gatavs.

Ivors aizvēra acis, atslābinājās un iegāja tukšumā.

Mirjama, kas viņu ar interesi vēroja, redzēja, kā viņš nodrebēja un pēkšņi uz brīdi kļuva caurspīdīgs, iespīdējās no iekšpuses un tūlīt izdzisa, tikai mati kādu laiku dzirkstīja un sprakšķēja.

- Viss? - Meitene ar nepacietīgu ziņkāri jautāja, kad viņš atvēra acis.

- It kā... - Ivors nedroši atbildēja, ieklausīdamies sevī. - Tāda kutinoša sajūta...

- Viss kārtībā, - Stass piebilda. - Jums ir pieejami un kontrolējami daudz augstāki realitātes kontroles līmeņi nekā kontroles sistēmai, kuru saucat par transgressu.

- Kāda veida? - jautāja Mirjama.

- Pie tiem izies pats operators.

- Kāpēc jūs mums palīdzat? Ivors lēnām jautāja. - Ar kuru no Spēlētājiem jūs esat saistīts?

- Esmu saistīts ar visiem Spēlētājiem, - Stass iesmējās. - Un piedevām, pret paša gribu. Bet dažiem simpatizēju. Bet jums palīdzu tīri merkantilu mērķu sasniegšanai: es gribu dzīvot, dzīvot brīvi un pilnīgi, neriskējot pazust šinī vai nākamajā Spēlē. Bet pašreizējā Spēle nav vērsta uz Spēļu telpu iekarošanu, bet gan uz Laiku Koka sabrukšanu, uz kolapsu, uz Zaru iznīcināšanu, kas ir pretrunā ar noteikumiem. Spēļu Sistēmas pārkāpējs jeb Bende, kā tēlaini nosaukts viens no pašreizējiem Spēlētājiem, nolēmis sakļaut Laika fraktāli un pārvērst to vektorā, Laika Bultā, kura  būs pakļauta tikai viņa gribai. Tā rezultātā Multiverss sāka deģenerēties, Koka Zari "izžūst", vai "nokalst", Saknes "pūst", kas neizbēgami novedīs pie visa Koka inflācijas kolapsa, saritinot to uz leju, uz viendimensionālu objektu.

- Singularitāti ...

- Pilnīga taisnība. Tāpēc es esmu to pusē, kuri grib un var apturēt Bendi.

- Vai jūs domājat, ka es varu viņu... apturēt?

- Ne jūs viens - visa cilvēce kā potenciāls Augstākā Līmeņa Spēlētājs. Bet jums, operatoram, jākļūst par šī Spēlētāja embriju, visu likumpaklausīgo spēku konsolidatoru. Ja jūs mācēsiet - Multiverss izdzīvos. Un es kopā ar to.

- Bet kāpēc tieši man vajadzētu kļūt par šo... konsolidatoru?

- Lielākajai daļai Laiku Koka realizēto objektu un radījumu ir temporālais spektrs, tas ir, tie neeksistē visos, bet ļoti daudzos Zaros. Dažreiz cilvēki saka - dimensijās. Jūsu tēvs ir spilgts šāda temporālā spektra piemērs: Pāvelu Ždanovu miljardi. Starp citu, ja būtu iespējams savākt vismaz simtdaļu vai pat tūkstošdaļu no visa spektra, tiktu izveidots ļoti jaudīgs Spēlētājs, kurš spētu nodrošināt Spēļu noteikumu ievērošanu arī bez Tiesnešu kolēģijas. Diemžēl tiesneši ne vienmēr ir objektīvi, vai arī tos var uzpirkt. Bet lūk jums, operatoram, nav temporālā spektra, jūs esat viens pa visu Laiku Koku, kas nozīmē, ka jūsos guļ D z i m t a s spēks. Ja tas pamostas, jūs varat kļūt ne tikai par realitātes Operatoru vai tiesu Izpildītāju, bet arī par Tiesnesi.

- Bet es negribu būt Tiesnesis!

Stass atkal iesmējās.

- Neviens jūs nespiedīs, operator, es tikai uzzīmēju perspektīvu. Tiesnesis personificē trešo spēku līmeni Multiversumā, ir zemāki līmeņi un ir augstāki.

- Pastāsti! - Iedegās Mirjama.

- Jūs, iespējams, esat noguruši ...

- Mēs pacietīsimies.

- Labi, kā vēlaties. Kopumā ir seši līmeņi, kas nosaka Spēļu sistēmu un spēku izkārtojumu Laiku Kokā. Zemākais no tiem ir Spēlētāju ieroču nesēji, viņu pārstāvji ir emisāri, kuri pieņem darbā atbalstītājus un kontrolē Spēlētāju pavēļu izpildi. Paši Spēlētāji pārstāv mijiedarbības shēmas piekto līmeni, kas nebūt nav augstākais līmenis. Bet tas nenozīmē, ka viņi ir vāji, viņi visi ir apguvuši enerģijas informācijas plūsmas savā Metaversā un spēj ietekmēt kaimiņu Zaru likumus.

- Tātad ne nosaka viņi Spēles līmeni? - Mirjama teica ar neticību un vilšanos.

- Ne viņi, - Stass apstiprināja. - Tikai mums no tā vieglāk nekļūst. Laiku pa laikam dzimst Spēlētāji, kuri nicina dzīvību visās tās izpausmēs un atvēzējs pret visu Laiku Koku, un tad Zari sāk karot, un civilizācijas sāk iet bojā.

- Tad virs Spēlētājiem jābūt Tiesnešiem?

- Tiesu Izpildītāji. Parasti tās ir simbiotiskas sistēmas vai ļoti spēcīgas, individuālas, daļēji mākslīgas būtnes.

- Kiborgi?

- Kaut kas tamlīdzīgs. Viņu enerģijas resursi nepārsniedz Spēlētāja enerģijas rezervi, taču Spēlētājs vienmēr ir mobilizēts un koncentrēts, kas tiesu Izpildītājam ļauj ietekmēt vietējos Zaru likumus un neitralizēt emisāru negatīvās darbības. Lai gan ir bieži Izpildītāju, kuri nav aprēķinājuši savas iespējas, nāves gadījumi. Tiesnešiem, protams, ir pietiekamas pilnvaras, lai kontrolētu visu Spēles procesu, un viņi ir daudzdimensionālas intelektuālas hierarhiskas sistēmas, kas ir daļa no Tiesnešu kolēģijas. Piemēram, hronopaātrinātāja jeb hronourbja radītājs cilvēku spektrs Atanass Zlatkovs bija iepriekšējas Spēles tiesnesis sociāli evolucionārās dominantes līmenī. Cilvēku spektrs drošības komisārs Ignats Romašins bija tiesnesis cilvēku un saistīto bioloģiskā cikla civilizāciju līmenī.

- Uff! - Mirjama noelsās. - Es nekad nebiju domājusi, ka pats Stumbra inks Stass, man lasīs lekcijas kvistorijā! Nu bet, kurš ir augstāks par Tiesnešiem?

- Protams, Spēļu Organizators. Cilvēku leksikā ir tāds vārds, kas ir tuvs Organizatora darbības nozīmei: Sātans. Vai Lucifers. Šī mentālā sistēma ir ļoti mānīga un daudzšķautņaina, un tikai nedaudz zemāka par Laiku Koka Radītāju, viņa Skolotāju.

- Bet tas ir tikai otrais līmenis no visiem jūsu uzskaitītajiem. Kas ir pašā augšā? Radītājs?

- Nē, - Stass klusi iebilda. - Radītājs ir ārpus visiem līmeņiem, viņš parasti atrodas ārpus Spēles. Lai gan šeit man ir zināmas nepilnības zināšanās par faktisko situāciju. Multiversa pirmo mijiedarbības līmeni aizņem Pasūtītājs, kurš vienlaikus ir arī Spēles skatītājs. Varbūt viņš kaut kādā veidā ir gan Radītāja, gan viņa “sajūtas” daļas pārstāvis.

- Bet tu neesi pārliecināts?

- Es atvainojos, manas iespējas analizēt ienākošo informāciju ir ierobežotas. Viss, ko es varēju pateikt, esmu pateicis.

- Paldies, - Ivors klusi sacīja. - Tas ir pietiekami. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Pēdējais jautājums, ja jums nav iebildumu. Kas ir Bende? Un ar ko viņš spēlē? Kas ir otrais spēlētājs - pretspēlētājs?

- Bendem kā dzīvības formai Laiku Kokā nav analogu. Viņš ir no tā sauktā "strupceļa" Zara, kuram nav kvantu kopiju. Bendes dzīvības būtiskais pamats ir šķidrie kristāli ar spontāni salauztu simetriju, enerģētiskā bāze - aukstie kodoltermiski procesi. Atsevišķi Bendes pilieni spēj iegūt jebkuru formu, izņemot asus leņķus, un izplatīties pa jebkuru virsmu tikai dažu mikronu biezā slānī. Nekādas sociālās organizācijas, nekādu tehnoloģiju. Bende ir pats sev tehnika, transports un ierocis. Kosmoss, kur tas radies, ir kaut kas līdzīgs parastam zirnekļu tīklam, kura mezglos notiek enerģijas apmaiņa. Viņa Visumā nav ne zvaigžņu, ne planētu, ne putekļu mākoņu. "Zvaigznes" tajā ir zonas, kurās sadeg laiks, pārvēršoties par "tīmekli" - dzīvības materiālo pamatu.

- Ak Dievs! - Mirjama nočukstēja. - Nevaru iedomāties!

- Un otrais Spēlētājs? - izklaidīgi pārdomās nogrimušais Ivors pašķielēja uz viņu.

- Otrais spēlētājs ir saprātīga augu struktūra.

- Mežs?!

- Drīzāk jau sēņotne, micēlijs, bet daudz lielākos apjomos nekā līdzinieki uz Zemes. Kaut arī principā viss, kas aug, - zāle, meži, aļģes, sūnas - ir šīs struktūras attāli radinieki, kuriem ir biolauki, bet kuriem nav saprāta sfēras. Šis spēlētājs tika nosaukts par Lēnprāti - Lēno Saprātu. Diemžēl viņš zaudē, neskatoties uz tādas pašas “saprātīgas floras” palīdzību citos Zaros. Kas vēl jūs interesē, operator?

Ivors saprata, ka Stasa viesmīlību ļaunprātīgi izmantot nedrīkst. Bija laiks doties ceļā.

- Vēlreiz paldies par jūsu palīdzību un īpaši par vērtīgo informāciju. Jūs, ja tā var teikt, atvērāt mums acis.

- Es vienmēr esmu gatavs kalpot tiem, kas respektē citu cilvēku viedokli un citu cilvēku brīvību. Kurp jūs pārcelt?

- Atpakaļ pagātnē. Es zinu, ka mans tēvs iestrēdzis vienā no "izžūstošajiem" Zariem ar ļoti oriģinālu "stīgas" ģeometriju. Vai jūs zināt tādu?

- Man ir pieeja neskaitāmiem metauniversiem ar "oriģinālu" ģeometriju. Es varu nosūtīt uz tuvāko.

- Nē, tuvākais nederēs. Tēvs un viņa draugi ir iestrēguši pasaulē, kur atrodas Stumbrs. Bet tas ir nobloķēts.

Stass kādu laiku klusēja, it kā pārdomātu zemieša vārdus. Ierunājās ar nožēlas pieskaņu balsī:

- Atvainojiet, operator, es pārbaudīju Stumbra izejas "izžūstošajos" Zaros. Tādu izeju ir tuvu miljonam. Tādu kas bloķētas ir daudz mazāk, bet arī diezgan daudz. Jums tās būs jāpārbauda personīgi, šī operācija man nav pieejama.

- Tad novirziet mūs uz "izžūstošu" Zaru ar hronourbja izeju, kas ir vistuvāk manam dzimtajam Zaram.

- Nekas nevar būt vieglāk.

Ivoru un Mirjamu paķēra nepārvarams spēks, uzkāra transgressa režgotajā caurulē. Ap viņiem izveidojās hronolifta kabīne, un uzzibsnīja blāva gaisma.

- Palieciet sveiks, operator, uz redzēšanos, lēdij. Es ceru, ka mēs vēl tiksimies un parunāsimies.

Gaisma lifta kabīnē izdzisa. Jauniešiem zem kājām pavērās zvaigžņots bezdibenis ...

5. nodaļa

Planēta bija kā planēta: tās diametrs ir aptuveni tāds pats kā Zemei (spriežot pēc horizonta attāluma), gravitācijas spēks praktiski neatšķīrās no Zemes, gaisu, kaut arī ar grūtībām, varēja elpot; skābekļa šeit bija daudz mazāk nekā uz Zemes. Un debesu krāsa uz šīs planētas, kas piederēja "izžūstošā" Zara pasaulei, bija atšķirīga - pelēcīga, ar dzeltenīgu nokrāsu.

Transgress izlaida viņus uz plakana akmens staba, kādu apkārt bija daudz, un tikai cieši ieskatījušies, zemieši vienā no tuvākajām paliekām pazina hronourbja kolonnu. Šajā putekļainajā, blāvajā, bēdīgajā pasaulē Stumbrs gandrīz neatšķīrās no akmeņiem - ne pēc formas, ne krāsas, izņemot to, ka tas bija nedaudz garāks.

- Kāpēc mēs iznācām šeit, pie Stumbra, nevis tā iekšpusē? - jautāja Mirjama. - Galu galā Stass ir hronourbja inks un apkalpo tikai to.

- Tu droši vien palaidi garām, Stasa teikto, - Ivors atbildēja. - Stumbrs tālā nākotnē pārveidojas transgressā ...

- Tieši to es lieliski atceros. Bet es nesaprotu, kāpēc transgress dublē Stumbru tajos Zaros, kur ir hronourbja izejas. Sanāk līniju pārsegums - transgress un Stumbrs, lai gan kopā tie pārstāv vienu sistēmu, kas caurstrāvo Laiku Koku.

- Es par to neesmu domājis, - Ivors atzina. - Varbūt tādi pārsegumi pastāv tur, kur Stumbrs pārstāj darboties kā transporta sistēma.

Paklusēja, aplūkojot neparasto ainavu. Un pēkšņi Mirjama, sirdij nodrebot krūtīs, saprata, ka apkārt esošās klintis ar plakanajām virsotnēm ir mākslīgas struktūras! Pārsvarā apaļas formas torņi ar melnu aklu logu rindām.

- Ak Dievs! - Meitene nočukstēja. - Šī taču ir ... pilsēta!

- Pamesta pilsēta, - Ivors melanholiski precizēja. - mirusi. Bet lūk tur pāriet dzīvā pilsētā. - Jaunais kvistors pastiepa roku.

Patiešām, pie horizonta, pretējā pusē zemajai, blāvajai saulei, atradās gaišāku ēku virsotnes, virs kurām karājās mirgojošu punktu mākonis. Šis mākonis, iespējams, pārstāvēja pilsētas gaisa transportu.

Ivors ieslēdza antigravu un pacēlās gaisā puskilometru augstāk. Mirjama ar novēlošanos pievienojās viņam. Tagad viņi varēja pārredzēt visu neparasto "kalna-pilsētas" ainavu un novērtēt vietējo saprātīgo būtņu pilsētas būvniecības mērogu.

Mirusī pilsēta stiepās joslā līdz apvārsnim, pamazām pazeminoties drupu un sabrukušo ēku dēļ. Tās otrais gals atdūrās pret dzīvās pilsētas nomali, it kā pamazām atdzimstot, tuvojoties apdzīvojamiem kvartāliem. Radās iespaids, ka pilsēta pārvietojas pa planētu kā dzīvs organisms, veidojot savu ķermeni no “pieres” un “astē” palaižot vaļā ēkas, kas pamazām noveco un sāk sabrukt.

Ivors uzlidoja vēl augstāk, zem ceriņzilgano mākoņu straumēm, un pārliecinājās, ka viņa minējums ir pareizs. Pilsēta patiešām šķērsoja paugurainu līdzenumu, kas dažās vietās pārvērtās stepēs un tuksnešos, garā joslā, kas bija divdesmit kilometrus plata un faktiski atgādināja dzīvo čūsku ar atmirstošu asti.

- Šeit dzīvo interesanti cilvēki, - sacīja Mirjama, uzlidojot augšup pie Ždanova. - Pa visu planētu tikai viena pilsēta! Ne pilsēta - brīvdabas arhitektūras muzejs. Šeit varētu atrast ēkas, kas būvētas, iespējams, pirms tūkstošiem gadu.

- Šādu pilsētu var būt vairāk nekā viena, taču ideja virzīties uz progresu ir interesanta. Kāpēc veidot izgāztuves, atkritumu pārstrādes rūpnīcas, ja visus atkritumus var vienkārši izmest bijušajos dzīvojamajos rajonos. No otras puses, šī ideja atspoguļo civilizācijas degradāciju. Tā viņi ilgi neizturēs. Vai nu visa planēta pārvērtīsies par izgāztuvi, vai arī iedzīvotāju skaits tiks samazināts līdz demogrāfiskajai robežai. Starp citu, spriežot pēc dzīvojamās pilsētas daļas, vai redzi, cik tā ir maza? - šeit notiek otrais - deģenerācija.

- Mēs jau arī lūdzām Stasu mūs izsēdināt "izžūstošā" Zarā. Ko mēs tagad darīsim? Iepazīsim aborigēnus? Vai arī sāksim meklēt tavu tēvu?

- Ne vienam, ne otram nav jēgas. Tēva šeit nav.

- Kā tu zini? - Mirjama pārsteigti paskatījās uz pavadoni.

- Jūtu, - Ždanovs skumji pasmaidīja.

- "Smarža"? - Mirjama uzminēja. - tu nejūti sava tēva psi "smaržu"? Un, ja nu viņš slēpjas kaut kur pazemē?

- Nav nozīmes. Es būtu dzirdējis viņa mentālo balsi, pat tad, ja mans tēvs atrastos uz citas planētas šajā sistēmā, vai pat Zarā. Bet viņa šeit nav.

- Tad mums šeit nav ko darīt. Izsauksim transgressu, vai iesim pie Stumbra un parunāsim ar Stasa kvanku.

Ivors neatbildēja, skatoties uz lidaparātu pūli virs pilsētas "dzīvās galvas". Viens no mirgojošajiem punktiem atdalījās no gaisa transporta mākoņa un lidoja zem mākoņiem uzkārušos zemiešu virzienā.

- Mūs pamanīja! - Mirjama bija noraizējusies. - Ka tik nesāktos sadursme. Varbūt negaidīsim nepatikšanas, atkāpsimies uz Stumbru?

- Es nejūtu agresiju, - sacīja Ivors. - Varbūt kāds vienkārši par mums sāka interesēties un nolēma labāk iepazīt. Aiziet mēs vienmēr paspēsim.

- Vienalga labāk sagatavoties visādiem pārsteigumiem.

Punkts, metāliski mirdzot tuvojās, pārvērtās par mašīnu, kas sastāvēja no trim kupriem, atbalsta spārna un izvirzīta purna ar caurumu. Virs purna bija pirmais kupris ar caurspīdīgu laternu, zem kura bija saskatāmas divas cilvēku figūras baltos kombinezonos. Arī viņu sejas bija pilnīgi cilvēcīgas, lai gan kailos galvaskausus diez vai varēja nosaukt par skaistiem.

Ierīce uzkārās zemiešu priekšā. Tā vadītāji klusēdami noraudzījās jauniešos, nemēģinot viņus pasaukt vai pat izteikt kaut kādas jūtas.

- Cik ilgi viņi te lūrēs uz mums? - Mirjama pusbalsī pajautāja.

It kā dzirdējuši viņas piezīmi, lidaparāta piloti paskatījās viens uz otru, mašīna pašāvās pa kreisi un metās atpakaļ uz pilsētu, pazūdot no redzesloka.

- Dīvaina reakcija, - meitene pasmaidīja. - Ne jautājumu, ne sveiki , ne uz redzēšanos. Bet pēc izskata cilvēki. Vai šāda uzvedība būtu kā sekas Zara "izžūšanai"?

- Pilnīgi iespējams, - Ivors nomurmināja, ieklausoties intuīcijas balsī. - Deģenerējošajās pasaulēs vispirms izmainās fizika, pēc tam Zaru apdzīvojošo būtņu psihe. Bet es kļūdījos: visticamāk, tā bija patruļa, kas vēroja Stumbra apkārtni. Viņu uzdevums ir ieraudzīt viesus un paziņot tur, kur vajag. Pēc tam arī sekos reakcija.

- Ko tad mēs te gaidām? - Mirjama dusmīgi sacīja. - Izsauc transgressu, un bēgsim no šejienes.

- Par vēlu ...

Kaut kas pazibēja gaisā, kilometru no zemes iedzīvotājiem kā sudraba diegs, un no debesīm vienu no vecajām pilsētas ēkām caurdūra ažūrā transgressa caurule.

- Pareizi! - meitene bija sajūsmā. - Lai gan būtu varējis viņu saukt tuvāk.

- Es to neizsaucu.

- Tu nē? Kā ne tu? Bet kas tad?! - Mirjama mirkli apklusa.

Transgressa mežģīņu kolonna izspļāva trīs pūķveidīgus radījumus ar divām galvām katram. Viņiem bija tumša ceriņu plākšņaina āda, divas kājas, milzu plēvjspārni, kas atstarojās perlamutrā, bet galvas izrādījās īstas elipsoīda kajītes ar caurspīdīgiem vākiem. Kabīņu iekšpusē varēja redzēt pilotu blāvi zilganos kombinezonus. Pēc izskata piloti līdzinājās melnādainiem cilvēkiem ar uz priekšu izstieptām spēcīgām pierēm.

- Re nu, vietējā emisāra gvarde ir klāt, - ar izsmieklu sacīja Mirjama. - Mēs ar šitiem galā netiksim, atkāpjamies. Izsauc transgressu tuvāk.

- Nevaru, - Ivors atvainojoties papleta rokas. - tas ir aizņemts.

- Ko nozīmē aizņemts? Tā taču nav personiskā saziņas līnija, vai ne?

- Lai arī ne personīgā, bet tomēr tas nereaģē ... vai arī es kaut ko nesaprotu.

Ivora seja bija bāla un atmirdzēja sviedros.

Pusdzīvie, pusmehāniskie pūķi uzplandīja spārnus un metās zemiešu virzienā.

- Bēgam! - Mirjama noelsās.

- Kurp? - Ivors samulsa.

- Uz Stumbru! Varbūt mums izdosies ielauzties ēkā.

Jaunie cilvēki, uzņemot ātrumu, metās lejā uz drūmo, violeti pelēko hronourbi. Pūķi ar mākslīgajām galvām metās pakaļ bēgļiem, pamazām panākot. Kad vajāšana bija tikko sākusies, viņus šķīra apmēram kilometrs, bet, kad zemieši piesteidzās pie Stumbra, pūķi atradās puskilometru tuvāk, un piloti, vadot savus baigos kiborg-transportlīdzekļus, atklāja uguni uz bēgļiem no kaut kādiem interesantiem ieročiem, kuru analogus nepazina ne Ivors. ne arī Mirjama.

Ieroča izlāde bija zigzaga elektrisks zibens, bet ne īpaši spožs, sastāvošs no daudzām mirgojošām un dziestošām zilgani violetām zvaigznītēm. Viens no zibeņiem aizlidoja tālu sāņus un nodzisa, otrais gāja daudz tuvāk, izdūra viena pilsētas torņa sienu un pārvērtās par spožāko varavīkšņainu uguns virpuli. Triecienvilnis pameta ātri traucošos bēgļus malā un gandrīz ietrieca tuvējā tornī. Un uzreiz zemiešu skafandru kompleksu inki atzīmēja radiācijas uzliesmojumu. Sprādziens, kas iznīcināja ēku, visvairāk atgādināja kodolsprādzienu, kaut arī ne pārāk spēcīgu.

Mirjama lidojumā atbildēja no sava universāla, taču netrāpīja, lai gan lika vienam pūķim pasisties uz sāniem.

Tuvojās noapaļotais, rūsganzilais Stumbra kalns, kas bija noklāts ar iespiedumiem, izciļņiem, nišām un gropēm, it kā to būtu skārusi dziļa korozija. Dažas no bedrēm bija pietiekami dziļas, bet ne tik dziļas, lai paslēptos, un bēgļi metās apkārt Stumbram, meklējot tuneli, logu vai plaisu, lai tos aizsegtu.

Un šajā brīdī Stumbra siena, kas atradās simts metru attālumā no viņiem, pēkšņi pārsprāga, pašķīrās kā ar rožu ziedlapiņām, un no izveidojušās spraugas izlidoja divi milzīgi punaini-ērkšķaini "gurķi" ar spirālveida astītēm. Protams, priekšmetu forma bija daudz sarežģītāka, taču kopējais izskats radīja zemes dārzeņu iespaidu, un krāsa arī bija atbilstoša - brūn-zaļi-dzeltena, kas pastiprināja līdzību.

Mirjama strauji nobremzēja, nezinot, kā reaģēt uz jaunajiem šķēršļiem, tad uzkliedza Ivoram: "Pikējam!" - un metās lejā. Ždanovs bez vilcināšanās viņai sekoja.

Pūķi arī veica šo manevru, nepievēršot uzmanību simtmetrīgajiem "gurķiem", un tad notika negaidītais. "Gurķi" ietinās elektriskā starojuma kažokā un nobloķēja pūķiem ceļu. Un pēc tam uz tiem atklāja uguni ar zila un gaišzila zibens straumēm!

Viens pūķis uzreiz dabūja divus trāpījumus, tā kreisā olas formas galvas kabīne sašķīda gabalos, un tas, konvulsīvi plātīdams spārnus, nokrita un pazuda starp ēku drupām. Abi palikušie uz "gurķiem", atbildei izšāva no saviem atomieročiem, un sākās kauja, kuras iznākumu bija grūti paredzēt.

Ivors apstājās, viņu piesaistīja šis kaujas skats. Arī Mirjama atskatījās, taču domāja par vienu - kā pasargāt savu draugu, tāpēc vajātāju cīņas iznākums ar nezināmajiem draugiem atstāja viņu vienaldzīgu.

- Seko man, Ždanov! - viņa iekliedzās, steigdamies pie Stumbra sienas atveres, no kuras bija izlidojuši "gurķi". - Neatpaliec!

Ivors attapās un panāca meiteni.

Viņi tā arī neredzēja, kā beidzās cīņa starp divu karojošo grupējumu pārstāvjiem, kuri, visticamāk, piederēja dažādiem Spēlētājiem. Katrā ziņā Ivors par to nešaubījās. Vienīgais, ko viņš no sirds nožēloja, bija tas, ka neizdevās iepazīties ar  šo "gurķu" pilotiem, kuri tik drosmīgi iestājās par viņiem.

Bēgļi ienāca tuneļa sākuma atverē hronourbja sienā, sekundes daļās šķērsoja visu tuneli, izlidojot caur piecdesmit metrus biezo ēkas ārsienu un ielidoja milzīgā sfēriskā zālē ar vāji apgaismojošu hronolifta cauruli vidū. Caurule šķita daudz mazāka par "gurķiem", un nebija skaidrs, kā viņiem izdevās tajā ietilpt ceļojumā no Zara uz Zaru, taču nebija laika analizēt mēroga neatbilstības noslēpumu. Mehāniskie drakoni varēja uzvarēt kaujā un sekot bēgļiem. Tāpēc zemieši nolēma negaidīt viņu parādīšanos, bet nekavējoties ienirt hronolifta "stīgā", kas savienoja Zarus, un atrasties tālāk prom no neviesmīlīgās pasaules.

Lifta durvis atvērās, tiklīdz viņi tuvojās hronomembrānas caurulei. Ceļotāji ienira pilota kabīnes režģa kastē, aiz viņiem durvis aizvērās; šis process izskatījās tā, it kā gaiss būtu kondensējies un pārvērties par caurspīdīgu durvju plāksni.

- Kurp tagad? - Ivors pagriezās pret Mirjamu.

- Lejup, - nočukstēja meitene, kura bija zaudējusi daudz garīgā un fiziskā spēka.

Ivors viņu apskāva, noskūpstīja un skaļi runāja, uzrunājot hronomembrānas automātu:

- Uz leju!

Gaisma kabīnē satumsa ...

* * *

Apļveida zāles sienas izstaroja siltumu un drebēja. Ja ne "kokosi", bēgļi diez vai būtu spējuši izkļūt no hronolifta kabīnes zālē. Temperatūra šeit sasniedza simt četrdesmit grādus pēc Celsija.

No ēkas dziļumiem pa gaiteņiem līdz zālei atskanēja pērkonīgi grāvieni, no kuriem sienas drebēja kā dzīvas, un sirdi plosoši spiedzoši čīksti, it kā kaut kur tuvumā kautos satrakojušās raganas. Tad atskanēja automāta balss:

- Uzmanību, hrononobībe! Ilgums - simt piecdesmit tūkstoši gadu, korekcija no augšas nav iespējama. Horizonts iegrūst! Atstājiet horizontu visiem! TFA bloķēt membrānu izejas! Dodu atpakaļskaitīšanu: vienpadsmit minūtes pirms nobīdes, desmit minūtes piecdesmit astoņas sekundes, desmit minūtes piecdesmit sešas sekundes ...

- iestrēdzām! - filozofiskā mierā paziņoja Ivors. - Nez kāpēc vietējais Stumbra kvanks likvidējas. Kā tu domā, kas notiek?

- Mēs, iespējams, esam nokļuvuši kolapsējošā Zarā, - minēja Mirjama.

- Jums ir pilnīga taisnība, jaunkundz, - zem "kokosu" ķiverēm atskanēja zema, bet skaidra vīrieša balss. - Diemžēl šī Multiversa domēns sabrūk punktā, singularitātē. Kā es varu būt noderīgs operatoram un viņa pavadonei? Lūdzu, ņemiet vērā, ka jūsu rīcībā esmu tikai desmit minūšu laikā.

- Stas? - meitene nedroši teica.

- Es pats, mademoiselle.

- Kas šeit pie tevis notiek?

- Ne pie manis, dārgā jaunkundz. Šajā Zarā, kur man bija neapdomība iziet realitātē, Spēlētāja emisārs vārdā Bende palaida kontinuumu vienkāršojošu ģeneratoru. No sešpadsmit dimensijām, kas raksturīgas šim Metaversam, divpadsmit jau ir kompaktējušās. Pārējās četras sabruks tuvāko minūšu laikā.

Mirjama neviļus paskatījās uz Ivoru, kurš nekustīgi stāvēja blakus. "Kokosa" konusa formas ķivere neļāva redzēt jaunieša seju, taču nez kāpēc meitene domāja, ka viņš ir pieņēmis kaut kādu noteiktu lēmumu, un to apsver.

- Aizejam? - Viņa nedroši jautāja. - Šeit mēs esam pilnīgi lieki.

- Atveriet man izeju uz ārpasauli, - Ivors teica vienmērīgā balsī.

- Priekš kam?! - Mirjama izbrīnā iesaucās. - Ko tu vēlies redzēt?

- Es pamēģināšu apstādināt ģeneratoru.

- Prātā esi jucis!

- Stas, atver man tuvāko ārējo tamburu. Pasteidzies, lūdzu!

- Es nevaru atbloķēt aizsardzības ķēdi, tur sāksies savstarpēja telpu krustošanās un ...

- Es pieprasu!

Pauze.

- Kā pavēlat, operator. Principā mans objekts ir nolemts. Nav svarīgi, vai es nomiršu minūti vēlāk vai minūti agrāk. Bet es jūs brīdinu, jums ir tikai desmit ... nē, vairs tikai deviņas minūtes.

- Es atceros.

Kļuva dzirdama daudzu kāju klaboņa, no koridora izlēca divi metrīgi zirnekļi, pieskrēja zemiešiem. Mirjama neviļus atkāpās.

- Sēdies, - Ivors aprauti pateica, uzlecot uz tuvākā mehāniskā zirnekļa muguras. - Konkistadori mūs aizvedīs uz izejas zonu.

Mirjama paklausīja.

Zirnekļi apgriezās apkārt un izskrēja no zāles dūmiem piepildītajā koridorā. Pēc minūti ilgiem trakiem aulekšiem viņi nometa braucējus viena no sānu koridoru strupceļiem pie melnām durvīm ar uzrakstu: "Tamburs V. Bez TFZ neiziet!" Durvis satinās ap savu asi, aizslīdēja sānis. Ivors un Mirjama ieskrēja nelielā kubiskā telpā, kur uzreiz iemirdzējās blāvi oranža gaisma. Durvis aiz viņiem aizvērās. Atskanēja īsa sirēnas skaņa. Istabas siena pārsprāga, sāka kustēties, ieplūstot spožai zilgani baltai gaismai. Ivors ieslēdza antigravu un izlidoja atverē. Mirjama bez vārdiem šāvās aiz viņa.

Viņi nonāca miglaini sudrabainā bezdibenī, sadalītā pa slāņiem daudzās "grāmatas lapās". Šie slāņi locījās, uzplaiksnīja zilā gaismā un izkusa, pazuda, izraisot telpas krampjainu raustīšanos. Caur dūmojošo plīvuru, virs galvām, varēja saskatīt baltu mirdzošu spirāli - vai nu tuvējo galaktiku, vai šīs pasaules gaismekli. Zemāk, atbalsojošajā burbuļojošajā bezdibenī, kurā pazuda Stumbra pamatne - šeit tam bija daudzšķautņainas baltas kolonnas forma, - dažreiz caur dūmu slāņiem bija vāji saskatāma cita neskaidra spirāle - tumši violeta, drūma, nepatīkama, draudīgi skatoties uz nelūgtajiem viesiem.

- Mēs neko nepaspēsim izdarīt! - Mirjama kliedza, nedzirdot pati savu balsi; spirālveida bezdibenī radusies dārdoņa apslāpēja visas skaņas. - Atgriežamies!

Ivors neatbildēja. Viņš jau bija nonācis tukšuma stāvoklī un izvietojis visas savas ekstravīzijas sfēras, lai atrastu konvolūcijas ģeneratoru, par kuru runāja Stass.

Domēna telpa strauji "ieslīdēja" singularitātē, zaudējot dimensijas vienu pēc otras. Baismīgs spēks to sašūpoja, salauza, saspieda "akordeonā", sagrieza spirālē, savērpa koordinātes un fizikālos likumus, pārveidoja tilpuma ķermeņus plakanos, plaknes - līnijās, līnijas - punktos.

Tajā brīdī, kad Ivors izgāja vietējā telpā, viņa dimensiju skaits tika samazināts līdz trim, un pasaule uz dažiem mirkļiem kļuva caurspīdīga. Ivors redzēja kūpošus dūmu un liesmu virpuļus - vietējās zvaigznes un tornado līdzīgus cietus veidojumus - planētas ar dūmojošām putekļu astēm. Acu priekšā tie sadalījās akmens gabaliņos, izstiepti garās putekļainās mēlēs un saspiedās spirālveida virpuļos.

Ivors redzēja arī telpas konvekcijas ģeneratoru: pilnīgi pretīga rāpojošai čūskai līdzīga struktūra svaidījās un griezās kosmosa tumsā un gabalu pa gabalam “norija” tā “telpu” - tāds bija iespaids. Tā nebija materiāls veidojums, bet svešu fizisko likumu konglomerāts, kas regulēja konvolūcijas procesu, un Ždanovs saprata, ka šoreiz viņš nespēs iekļūt ģeneratora "smadzenēs" un pārņemt tā kontroli. Tas prasīja zināšanas par citiem likumiem - universālā mērogā, likumiem, kas kontrolē Laiku Koka augšanu, un zemes zinātne tikai uztaustīja šo likumu kontūras.

Zaru trīsdimensiju tilpums saspiedās bezgalīgā divdimensiju loksnē. Neliela trīsdimensiju daļa tika saglabāta tikai pie hronourbja torņa, taču nepārvaramais kontinuuma vienkāršošanas spēks arī to sāka saplacināt un sasmalcināt. Stumbrs sadebēja kā hologrāfisks attēls. Atvere, caur kuru cilvēki izkļuva sabrūkošajā pasaulē, pārvērtās režģī, cietā plāksterī, pazuda.

- Ivor!-  Iesaucās izbijies Mirjama. - Ko darīt?!

Jaunais kvistors attapās, izsauca transgressu. Kluss zibens pāršķēla krokā saplokošo telpu, un netālu parādījās mežģīņotā caurule, apņemta ar maziem elektrisku zibeņu mākoņiem. Zemiešus satvēra starta sfēras mīkstā neredzamā roka un ievietoja to caurules iekšpusē.

- Pie draugiem! - Ivors pavēlēja, pārtraucot transgressu apkalpojošā automāta, parasto uzrunu. - Jāzina mēru!

Pēdējais, ko viņš redzēja, bija tumsas uzplūdi uz nebeidzamās divdimensiju raibās lapas, kuras spilgtie plankumi bija saplacinātas šīs nolemtās pasaules bijušās "zvaigznes" un "planētas".

Tad nāca bezsvara stāvoklis, īss reibonis, cilvēku ķermeņi izšķīda gaismas plūsmā un sāka krist bezdibenī.

Kritiens turpinājās ilgu laiku - saskaņā ar Ivora iekšējām izjūtām, un, kad transgress beidzot "apstājās" un tā pasažieri "izgāja", abi jutās noguruši un nomākti.

Viņi stāvēja uz kaut kādas čaukstošas mīkstas virsmas zem apbrīnojami skaistas zvaigžņotas debess ar nepazīstamiem zvaigznājiem, atsevišķu pūkainu vai dažāda augstuma priekšmetu vijojošas un čukstošas sienas ieskauti. Ivors uzreiz nesaprata, ka tie ir savdabīgi koki.

- Kur mēs esam? - atskanēja klusā Mirjamas balss.

- Pie draugiem, - viņš atbildēja, athermetizējot un saliekot kokosa ķiveri. - Ņem nost ķiveri, šeit var elpot.

Mirjama paklausīja, taču neuzdrošinājās attālināties no pavadoņa, skatoties apkārt un ieklausoties vēja skaņas mežā.

- Nakts ... silta ... vai mēs nejauši atgriezāmies uz Gezemas?

"Nē, šī ir otrā Spēlētāja pasaule. Es atkal izrunāju burvju vārdus par “mēru”, un transgress, kas mani uztvēra burtiski, aizveda mūs uz Lēnprāša Zaru.

- Tas ir jauki! Tātad šī ir saprātīgo augu valstība? Vai es varu ieslēgt lukturīti?

- Nevajag, tūlīt acis pieradīs pie tumsas, un tu varēsi orientēties. Es iesaku paēst un pāris stundas pagulēt. No rīta sāksim iepazīties ar saimniekiem.

- Es nejūtu neko īpašu ...

- Viņi ir apkārt un mūs pilnībā saprot. - Ivors gāja pa zāli apaugušu pļavu, atrada ieplaku, apsēdās. - Nāc šurp.

Mirjama piegāja, apsēdās viņam blakus.

Ivors uzmanīgi apskāva meiteni, ieskatījās viņas acīs, kurās atspoguļojās zvaigznes, pasmaidīja, pēkšņi jūtoties daudz vecāks un pieredzējušāks.

- Tev vēl nav apnicis skraidelēt pa svešām pasaulēm?

- Nē, - viņa papurināja galvu, aizvēra acis.

Un tad viņi skūpstījās ...

6. nodaļa

Pirmais pamodās Ivors.

Mirjama gulēja viņam piespiedusies, ar dūrīti zem galvas. "Kokosi", protams, nevarēja kompensēt gultu trūkumu, taču tie bija pietiekami ērti gulēšanai.

- Turklāt, ja ir divi, tad viņiem ir silti, - Ivors skaļi atcerējās Ekleziatu, - bet kā sasildīties vienam?

Mirjama pamodās, atvēra acis, brīdi gulēja nekustīgi, ieklausoties klusumā visapkārt, tad ieraudzīja savu pozu, nosarka un strauji uzlēca, lūkodamās apkārt.

- Ko tu tur murmināji?

- Lūdzos, - Ivors nopietni atbildēja, piecēlies un arī sāka skatīties apkārt.

Tas, ko viņi naktī uzskatīja par mežu, arī bija mežs, tikai koki šajā mežā visvairāk atgādināja zvīņainas sēnes, kas apaugušas ar dažādu formu un krāsu pūkām un sūnām. Daudzas no tām sasniedza piecpadsmit vai pat divdesmit metru augstumu, taču bija arī "pūpēži", kuru izmērs bija kā cilvēkam vai mazāks. Tomēr šie sēņu radījumi neizraisīja nepatīkamas sajūtas, dažas no tām varēja apbrīnot, to forma šķita tik harmoniska un skaista, un nebija iespējams atraut acis no spirālveida "liānām" ar spilgti violetu "ausu" un pumpuru kolonijām. Jebkurā gadījumā Mirjama pievērsa uzmanību tieši šīm "liānām", kas acīmredzami pārstāvēja simbiotiskus koka-ķērpju tipa pārus.

Zāle, kas pārklāja visu platību starp sēnēm, atgādināja zemes grīšļus, tikai pērļu pelēkā krāsā. Debesīm šajā pasaulē bija gaiši zaļa nokrāsa, un gaisma, kas parādījās virs viļņainās meža līnijas, bija dzeltenzaļa, ne pārāk spoža, bet ļoti patīkama.

Uzkāpuši no iedobuma, kurā nakšņoja, tuvākajā kalnā, zemieši ilgi pārlūkoja bezgalīgos mežainos-sēņu plašumus bez nevienas civilizācijas pēdas un ieklausījās to skaņās, izbaudīja krāsas, pamazām tajā izšķīstot, pārvēršoties nevis par radībām ar atšķirīgu pasaules redzējumu, bet kategorijās. : lēnums, regularitāte, atsvešinātība, pārdomas ...

Un tikai pamanījis kādu objektu, kas atgādina garu punainu gurķi, kas tuvojās no aizejošās nakts puses, Ivors attapās un saprata, ka otrā Spēlētāja pasaule, Miera planēta vai viņš pats, ir mēģinājis viesus iepazīstināt ar vietējo laiku un attieksmi.

- Mūs sagaida, - jauneklis brīdināja savu biedreni.

Mirjama ar grūtībām saņēmās, nokratīja sastingumu, pakustināja nejūtīgās lūpas.

- Tā arī būtu stāvējusi un stāvējusi veselu mūžību ... Kas mūs sagaida?

Tad viņa ieraudzīja “gurķi” slīdam pāri sēņu valstībai.

- Tēvi-gaismas, bet tie ir tie paši, kas mums palīdzēja atkauties no pūķiem "izžūstošajā" Zarā! Tā tik ir tikšanās! Kā viņi šeit nokļuva?

- Droši vien tas ir Lēnprāša karotājs, - Ivors ieteica. Vai arī viņa emisārs.

- Kāpēc gan ne pats Lēnprātis?

- Tāpēc ka Lēnprātis patiesībā ir augu supersmadzenes, atcerieties Stasa vārdus. Maz ticams, ka viņš spēj aktīvi pārvietoties. Viņam vajag vairāk mobilo palīgu un izpildītāju.

- Vai viņš ar mums runās?

- Tūlīt uzzināsim.

"Gurķis" pietuvojās, pieaugot izmēros līdz Zemes stadionam, lidinājās virs zemiešiem. Tā grumbuļainajā un nelīdzenajā apakšdaļā atvērās apaļa lūka. Jaunieši sajuta no "gurķa" draudzīgu sveicienu.

- Izskatās, ka mūs aicina ciemos, - Mirjama nomurmināja. - Bet vai viņiem var uzticēties? Ko darīt, ja mums vienkārši iedveš šo labvēlīgo draudzīgumu?

- Viņi ir draugi, - Ivors pārliecinoši sacīja.  - Viņi mums deva iespēju atpūsties un sargāja mūsu miegu. Tagad ir pienācis laiks sarunai.

Ivors nesāka runāt par to, ka Lēnprātis varēja noskenēt viesu psihi un atmiņu. Viņš juta, ka saimnieki neko sliktu neplāno.

Zemieši ieslēdza "kokosu" antigravus, uzlidoja augšup un caur piecmetrīgo lūkas atveri iekļuva "gurķī".

Viņi nonāca tunelī ar membrānām, vāji mirdzošām dzeltenīgām sienām, kas viņus noveda pie milzīgas grotas, kuras sienas bija apaugušas ar spilgti violetu sēņu kolonijām cilvēka ausu formā. Skatiens nopētīja zemiešus, gudrs, uzmanīgs, labsirdīgs, inteliģenas būtnes skatiens, kaut arī sēņu ausīm nebija nekādu acu.

- Ak, kā man nepatīk hipnotizētāji! Mirjama noburkšķēja. - Varbūt ieslēgt psi-aizsardzību?

It kā atbildot uz viņas vārdiem, grotas centrā lidojošo zemiešu priekšā parādījās vīrietis tumši zaļā kombinezonā bez jebkādām detaļām - kabatām, “rāvējslēdzējiem”, svītrām un tehnologiem. Viņš bija sirms, ar skaistu sirmu bārdu un ūsām, dedzinošām melnām acīm, lielām lūpām un romiešu degunu. Ivors viņu uzreiz nepazina: tas bija Atanass Zlatkovs, pats hronopaātrinātāja veidotājs.

Zinātnieks pakustināja roku, un uzreiz grotas interjers izmainījās. Ap cilvēkiem noslēdzās opalescējošās sienas, parādījās gaiši griesti un tumšāka opāla grīda. No grīdas izauga ērti, ādas izskata krēsli, galds un vāze ar sasmalcinātu ledu uz augsta statīva, no kura izvirzījās sudrabaina šampanieša pudele.

- Nu, sveiki, - Zlatkovs ar vieglu smaidu teica, - tautieši. Priecājos redzēt jūs šajā klusajā un mierīgajā pasaulē. Sen neesmu ticies ar Homo sapiens pārstāvjiem.

- Atanas? - Mirjama nedroši sacīja, atskatoties uz Ivoru.

- Viņš pats, - zinātnieks pamāja. - Varbūt ne no jūsu Zara. Cik zinu, mans kvanks no jūsu Metaversa ir iestrēdzis kaut kur tīklā un vēl nav izkļuvis meinstrimā. Jā,  apsēdies taču, parunāsim. Manā personā jūs sveicina Floriāni, šī Zara saimnieki,, un viņiem arī būtu ļoti interesanti parunāties ar jums.

Ivors pamāja Mirjamai, un viņi apsēdās krēslos. Zlatkovs apsēdās iepretī, saskrustoja rokas uz krūtīm, ar saprāta pilnām melnām acīm aplūkojot viesus, ik pa laikam iedziļinoties nezināmu telpu dzīlēs un it kā atvikdams necaurredzamus aizkarus. Mirjama patriņājās zem viņa skatiena.

- Ko jūs uz mani tā skatāties?

- Apbrīnoju, - Zlatkovs pasmaidīja. - Jūs esat ļoti skaista jaunkundze, un kaut kas man saka, ka es pazīstu jūsu tēvu. Vai tas nejauši būtu Ignats Romašins?

- Jā, es esmu viņa meita.

- Prieks iepazīties. - Zlatkovs paskatījās uz Ivoru. - Nu, un jūs esat Ždanova dēls, potenciālais operators vai Tas, Kuru Gaida, ja ticēt Koka leģendām.

- Kāpēc potenciālais? - Ivors nomurmināja. - Stass mani sauca par operatoru ...

- Vai Stass ir Stumbra inks? Viņš ir ļoti pieklājīga būtne. Ja jūs būtu reālais operators, jūs nenokļūtu dažādās ļoti stulbās un bīstamās situācijās. Neapvainojieties, jums viss vēl priekšā. Turklāt, ja jūs sākotnēji būtu operators, diez vai būtu aizgājis tik tālu kā tagad.

- Kāpēc?

- Jūs vienkārši nepalaistu, visticamāk, iznīcinātu. Bet tā kā neviens no jums negaidīja varoņdarbus un neņēma vērā, medības uz jums ir sākušās tikai tagad.

- Sapratu ...

- Un kāds vējš jūs atnesa šurp, Atanas? - Mirjama steidzās izlīdzināt zinātnieka vārdu iespaidu, kaut arī Ivors pat nedomāja apvainoties. - Ko jūs darāt šeit, pie Lēnprāša?

- Pie kā? - Zlatkovs pacēla uzaci.

- Tā Stass nosauca otro Spēlētāju - Lēnprātis, no vārdiem "lēnais saprāts".

- Nu ko, tas ir diezgan loģiski un atbilst tam, kas ir. Es šeit dzīvoju daudzus gadus pēc savas gribas un veicu visdažādākos pētījumus un aprēķinus. Par laimi, man ir sarunu biedrs - dod Dievs visiem. Piemēram, es caur Multiversa hronikām mācos mainīt tā likumus, izmantojot neiespējamo stāvokļu ķēdes. Es pētu laika arhitektoniku dažādos Koka Zaros. Tuvojos savu atklājumu izpratnei.

- Kā tā? - Mirjama bija pārsteigta.

- Līdz šim es nesapratu iemeslu, kāpēc ir realizēta tik spēcīga enerģētiski informatīvā sistēma kā Stumbrs-transgress.

- Bet jūs pats aprēķinājāt laika caurdures teoriju un uzbūvējāt Stumbru!

- Es būvēju un aprēķināju ne to, kas ir iznācis patiesībā. Es uzskatīju, ka laika atgriezeniskums ir iespējams, šim nolūkam nepieciešams tikai izmainīt fundamentālās mijiedarbības ātruma izmaiņu virzienu; starp citu, lielākajā daļā Zaru ar zvaigznēm un planētām tas samazinās. Bet vēlāk izrādījās, ka, mēģinot mainīt pamatu ātruma virzienu, man neizbēgami nācās paklupt uz Kokā iebūvētā entropijas ekonomikas principa, kas sarežģītākām sistēmām, tostarp bioloģiskām, dod priekšrocības salīdzinājumā ar vienkāršām. Bet mans hronourbis nez kāpēc to apgāja!

- Un jūs tagad esat nonācis pie fenomena izskaidrojuma?

- Teiksim tā: esmu tuvu problēmas atrisinājumam. Bet aprakstīt šo atklājumu es jums nevarēšu, cilvēku valodā trūkst vajadzīgo jēdzienu.

- Lūdzu, mēģiniet,  Ivors palūdza.

Zlatkovs pasmīnēja ūsās.

- Ja runāt pavisam vienkāršiem vārdiem, transgressa ideja ir tik stipra, ka pati kļuva par savas īstenošanās iemeslu. Ja mēs nedaudz sarežģīsim atbildi, tad mēs nonāksim pie keirosa jēdziena.

- Keiross? - Mirjama sarauca pieri. - Tas ir kaut kas no grieķu mitoloģijas ...

- Saskaņā ar seno filozofu idejām par trīsvienīgo laiku keiross ir potenciāli pieļaujamo matērijas stāvokļu telpas veidošanās process, ko saprātīgas sistēmas realizē no kādas Pirmatnējās Vienotās Telpas visos iedomājamos un neiedomājamos stāvokļos. Tātad šajā interpretācijā Visumu caurstrāvojošās informācijas "stīgu" ideja ir keiross (atslēgas vārdi), kas radījuši transgressu. Bet tas, savukārt, ir cieši saistīts ar noteiktu notikumu realizācijas varbūtības blīvumu, kas uz dažādām laika asīm - mēs sakām: dažādos Zaros - var būt atšķirīgs. Tas ir, transgressa rašanās varbūtības blīvums bija tik liels, ka tas nevarēja nerasties! Mana ideja par hronourbi tikai paātrināja tā parādīšanos. Starp citu, keirosa idejas pielietošana ļāva man aprēķināt arī matērijas neiespējamo stāvokļu Koku, kura pastāvēšanas varbūtība nav vienāda ar nulli. Vai tagad jūs saprotat, ko es šeit daru?

Ivors un Mirjama apmainījās ar daiļrunīgiem skatieniem. Meitene iesmējās.

- Es baidos, ka manas spējas analizēt šādu informāciju ir diezgan zemas. Es gandrīz neko nesapratu. Piemēram, kas ir trīsvienīgais laiks? Vai tas ir keiross?

- Trīsvienīgais laiks ir kategorisks jēdziens. Laiks var būt absolūts, daudzdimensionāls, relatīvs un iedomāts. Laiku Koks realizē tikai relatīvos laikus, "pārvietotus" attiecībā vienam pret otru ar noteiktu kvantu leņķi. Tā ietvaros nav ne absolūtas nākotnes, ne absolūtas pagātnes, un cēloņsakarību nodošana notiek ar likumiem, kas "iesaldēti" Multiversumā. Neiespējamo stāvokļu Kokam jādzīvo iedomāta laika plūsmās, kuras ierobežo līdzvērtīgas virsmas. Tikai Absolūtais, tas ir, Radītājs, var izmantot absolūto laiku. Kaut arī absolūtam var būt zināma gradācija. Es joprojām strādāju pie šiem jautājumiem.

- Paldies par paskaidrojumu, - Mirjama ironiski paklanījās.

Zlatkovs palika mierīgs un koncentrēts, uzmeta skatienu domīgajam Ivoram.

- Vai jūs kaut kas uztrauc, operator?

Jaunais cilvēks attapās, viņa lūpām pārslīdēja smaids.

- Es atcerējos zemes žurnālistikas aksiomu: izturieties pret savu sarunu biedru kā pret gudru cilvēku, bet neaizmirsti, ka viņš tomēr ir idiots. Mūsu saruna notiek apmēram šādā veidā.

Arī Zlatkovs pasmaidīja.

- Varbūt tas būtu pārāk paškritisks apgalvojums. Es ceru, ka jūs mani sapratāt.

- Ne visu.

- Arī es ne visu, - atzina Mirjama. - Es nesaprotu, kā ir iespējams aprēķināt to, kas dabā nevar būt.

- Daba - ja mēs domājam Lielo Visumu - realizē visu! Neiespējamo stāvokļu fizika raksturo stāvokļus, kas nav iespējami tikai no Laika Koka likumu viedokļa. Kaut kur eksistē pasaules, kur šie stāvokļi ir objektīva realitāte. Tur nav ne laika, ne telpas, bet ir jābūt kaut kam, kas to aizstāj.

- Kas?

- Nu, teiksim, semantisko un ētisko dilemmu lauki vai Absolūta parādīšanas koeficientu apjomi. Un tā tālāk.

- Padodos! - Mirjama pacēla rokas. - Manas smadzenes sāk kust. Parunāsim par kaut ko citu.

- Lūdzu, - Zlatkovs paraustīja plecus. - Varbūt esat izsalkuši? Mēs varam ieturēt pusdienas.

- Es neiebilstu. NZ brokastīs nav pati patīkamākā maltīte.

- Es arī esmu izsalcis, - pamāja Ivors. - Bet vispirms ļaujiet man uzdot jums vēl pāris jautājumus. Kad gan vēl būs iespēja sarunāties ar Spēļu Tiesnesi.

Zlatkovs samiedza acis un pašūpoja galvu.

- Es jau sen vairs neesmu Tiesnesis.

- Nu vienalga, jums droši vien ir iespēja sazināties ar Tiesnešu Kolēģiju.

- Ko jūs vēlētos zināt? - Zlatkovs nesāka noliegt savu saikni ar Spēļu Tiesnešiem, un Ždanovs to pie sevis atzīmēja.

- Kas notiek?

- Labs jautājums, - zinātnieks pavīpsnāja, vērtējoši uzlūkodams jaunā zemieša domīgo seju. - Var teikt, pat fundamentāls. Ja mēs runājam par notikumu globālo līmeni, tad Neapšaubāmi Otrais, kurš ir arī Spēļu Pasūtītājs, nolēmis kļūt par Neapšaubāmi Pirmo, tas ir, nomainīt Visuma Radītāju. Sasniedzis maksimālo Absolūta izpratnes līmeni dotajam Visumam, viņš nolēmis “apcirpt” Laiku Koka Zarus līdz Vektora vai Laika bultas stāvoklim, tas ir, maksimāli samazināt komunikācijas kanālu joslas platumu un Saprāta skaitļošanas jaudu, kas korelē ar Patiesības un Garīguma jēdzieniem. Patiesībā viņš vēlas ierobežot Radītāja brīvību, kurš ir sevi realizējis Multiversumā.

Zlatkovs pacēla uz augšu roku un izvilka no gaisa baltu, kartona loksnei līdzīgu taisnstūri ar kaut kādu zīmējumu.

- Lūk kas notiek patiesībā, ja to attēlot shematiski, plaknē.

Ivors pamāja ar galvu un pasniedza "kartona" lapu Mirjamai.

- Es jau sapratu, ka Spēle ir par Koka "apgriešanu", Stass mums par to pastāstīja. Vai jūs varētu man parādīt visu Spēles Telpu?

- Diez vai to var parādīt shematiski, - zinātnieks skeptiski savilka lūpas. - Patiesībā viss Koks ir spēles telpa un pat spēles process, kura sarežģītība nav definējama.

- Nu, vismaz aptuveni.

Zlatkovs padomāja, noglāstot bārdu, pamāja ar galvu.

- Labi, pamēģināsim. Lai to izdarītu, man būs nepieciešama floriāņu palīdzība. Gaidīsiet pāris minūtes?

- Protams, pagaidīsim. Bet kas ir floriāņi? - Pajautāja meitene.

- Tā es saucu vietējos saprātīgās sistēmas pārstāvjus. Starp citu, tagad mēs atrodamies vienā no tiem, lai gan kopumā tas ir mākslīgs auga organisms, kuram ir liela informācijas apstrādes dinamika un ātrums, kā arī transformācijas iespējas. Floriāņi ir izveidojuši sev integrētu mākslīgu vidi - kvantu pilsētas un apdzīvotas vietas. Pasēdiet šeit, kamēr es parunāšu ar viņiem.

Zlatkovs pazuda. Un parādījās atkal.

- Piedodiet, aizmirsu, ka esat izsalkuši. Kādai virtuvei dodat priekšroku?

- Krievu, - sacīja Ivors.

- Baltijas! - paziņoja Mirjama.

- Pēc dažām minūtēm jums tiks pasniegtas pusdienas.

- Vai tiešām mums gatavos pats Lēnprātis? - pajokoja meitene.

- Nu, ko jūs, - pasmaidīja Zlatkovs, - Es šeit esmu ar pilnīgu pašnodrošinājumu, no Zemes paķēru pat brīnišķīgu virtuves kombainu "Garša", pats audzēju dārzeņus un augļus. Vēlāk es jums parādīšu savu "piemājas dārziņu". Pagaidām atveriet šampanieti.

Zlatkovs norādīja uz no ledus izlīdušo pudeles sudrabaino kaklu, un pazuda.

Ivors piecēlās, paņēma pudeli un izlasīja:- “Abrau-Durso. Brut classic”.

- Izskatās, ka viņi uz savas Zemes arī prot izgatavot labu šampanieti, - Mirjama jautri sacīja. - Atšķiras tikai pēc nosaukuma: mūsu šampanieti nekad nenosauktu par nežēlīgu klasiku.

Ivors atkorķēja pudeli, ielēja vīnu glāzēs, pasniedza meitenei. Mirjama pacēla glāzi.

- Ierosinu tostu.

- Bez saimnieka neērti, - jauneklis nomurmināja.

- Arī ar viņu iedzersim. Par bezcerīga mērķa panākumiem.

Ivors pavilcinājās, tad pieskārās ar glāzi pie biedrenes glāzes un iedzēra malku.

- Mūsu mērķis nav bezcerīgs, - viņš pārliecināti sacīja.

Zlatkovs parādījās, pacēla glāzi.

- Par tikšanos, tautieši.

Viņi iedzēra vēl vienu malku. Zlatkovs iemalkoja vīnu, izdzēra un nolika glāzi uz galda.

- Bet tagad, ar jūsu atļauju, mēs jums parādīsim shēmu par galveno Laiku Koka spēku mijiedarbību jeb, kā jūs izteicāties, spēles telpu.

Gaisma telpā nodzisa. Tad grīda zem sēdošo cilvēku kājām iedegās un izgaisa dziļumā. Viņi karājās virs bālgana bezdibeņa, kurā sāka parādīties mežģīņota zarošanās struktūra, kas sastāvēja no daudzām ietilpīgām figūrām. Tikai pēc kāda laika skatītāji saprata, ko nozīmē šī konstrukcija.

Tā attēloja šahistus, kas sēdēja pie galda ar šaha dēli. Viens spēlētājs nedaudz atgādināja vīrieša figūru ar ragainu galvu, otrs - daudzroku radījums ar lianām līdzīgām ekstremitātēm un papardes ķermeni. Arī šaha dēlis šķita mežģīņots, un uz tā lauciņiem bija daudz vairāk figūru nekā pazīstamajā Zemes spēlē, katra fugūra izplēta uz augšu papardes lapas, dažās vietās saskaroties un ieaugot viena otrā. Turklāt spēlētāji, galds un dēlis arī savienojās un savstarpēji ieauga, radot brīnumainu dzīvu kompozīciju, kuras katra daļa ietekmēja kaimiņos esošās.

- Koks? - Mirjama nedroši teica.

- Tā simboliskais attēls, - atskanēja neredzamā Zlatkova balss. - Katrs zars un papardes lapa ir Koka Zars, tā atsevišķais domēns. Tagad skaties.

Spēlētāju figūras pēkšņi atdzīvojās.

Viens no viņiem izdarīja gājienu - pārvietoja bandinieku uz šaha galdiņa. Un uzreiz vairākas papardes lapas, kas izauga no "bandinieka" galvas, kļuva dzeltenas un nokalta, un kaimiņu figūras lapas, kurām pieskārās papardes kāts, sāka nomelnēt un saritināties.

Vēl gājiens.

Spēlētājs ragainā cilvēka izskatā paņēma figūru.

Uzreiz viss paparžu krūms uz bandinieka, ko viņš apēda ar "laidni", izžuva un sabruka putekļos.

Viņa pretinieks atbildēja, uzbrūkot ar "dāmu", apdraudot "laidni".

Papardes zaru konfigurācijā izmainījās ducis figūru uzreiz. Daudzas lapas arī sāka žūt, mainīt krāsu vai pārvērsties par dzīviem "kāpuriem", kas nokrita uz šaha dēļa un izšķīda tajā. Bet parādījās jauni papardes zaļie dzinumi, un melnās lapas sāka atdzīvoties, iztaisnoties.

- Protams, šī ir tikai vienkāršota spēles shēma, - sacīja Zlatkovs. - Es nevarēju attēlot visus darbojošos spēkus, jo tādu ir daudz vairāk nekā divi. Bet galvenie spēlētāji ir divi - Bende un Lēnprātis. Pārējās figūras uz šaha dēļa ir zemāka līmeņa civilizācijas.

- Vai cilvēki ir bandinieki? - Mirjama kautrīgi vaicāja. - Pašas vājākās figūras?

- Nē, dārgā jaunkundze. Viņu līmenis ir nedaudz augstāks. Lai gan nevajadzētu sev glaimot.

Spēlētāji ar krēsliem un galdu pazuda. Atkal parādījās tērzēšanas istabas iepriekšējais iestatījums. Zlatkovs vērtējoši paskatījās uz viesiem.

- Vai esat apmierināts, operator?

- Jā, - Ivors klusi sacīja.

- Protams, salīdzināt Spēli ar šaha partiju nav pilnīgi pareizi, tā vairāk līdzinās tādiem spēļu sporta veidiem kā basketbols vai ūdenspolo, kur ir atļauti netīri paņēmieni, kurus tiesneši ne vienmēr reģistrē. Bet priekšstatu par Spēli jūs varat gūt. Tagad paēdīsim pusdienas. Kaut kā esmu izsalcis.

Kā uz burvju nūjiņas mājienu, istabas vidū parādījās galds, noklāts ar šķīvjiem un uzkodām. Zlatkovs aicinoši pamāja, un viesi nelika sevi lūgt. Pēc minūtes viņi sēdēja pie galda un ēda.

Nebija ēdienu izvēles, tāpat kā nebija ēdienkartes, taču visi ēdieni precīzi atspoguļoja Zemes iedzīvotāju gaumi un apetīti, no kā Ivors secināja, ka īpašnieks kaut kā nolasījis viņu domas un vēlmes. Tomēr Ždanovs tam nepievērsa uzmanību. Ja Zlatkovs tā rīkojās, tad tikai tāpēc,lai izpatiktu viesiem.

Pusdienas pagāja klusumā. Trauki mainījās paši un pazuda nezināmā virzienā, it kā kaut kādi neredzamie apkalpotu ēdājus. Tad uz galda parādījās platas glāzes ar aveņu krāsas dzērienu, kurā zibēja zelta dzirksteles, un Zlatkovs sacīja, paņemot vienu no glāzēm:

- Iesaku "velmiju". Mans mākslas darbs. Izgatavots no vietējiem garšaugiem un ogām.

Viņš iemalkoja dzērienu, paturēja to mutē un norija.

Arī Ivors iedzēra malku. Dzēriens bija skābeni-salds, patīkams pēc garšas, atsvaidzinošs, ar rūgto mandeļu smaržu, tajā plīstošiem burbuļiem un kairinošs mēli.

- Nu kā?

- Manuprāt, brīnišķīgi! - Ivors paslavēja dzērienu.

Mirjama izdzēra pusi glāzes, aizvēra acis, pakratīja galvu. Viņas acis iepletās.

- Lieliska garša! Vai varat man iedot recepti?

Zlatkovs iesmējās.

- Sieviete ir sieviete visur, pat tālu no dzimtās Saules sistēmas. Lai tas būtu mans firmas noslēpums. Vienalga tādus augus jūs nekur citur neatradīsit. Tātad, dārgie viesi, ir pienācis laiks atvadīties. Mani gaida steidzamas darīšanas, un Florianu pacietība arī nav bezgalīga. Ko es vēl varu darīt jūsu labā? Protams, savu iespēju robežās.

- Mēs būsim ārkārtīgi pateicīgi, - arī Ždanovs pasmaidīja. - Es zinu, ka nekas nenotiek nejauši, un mūsu tikšanās bija iepriekš paredzēta, lai gan es nezinu, kurš to noteica. Varbūt brovejs Mimo. - Ivors uzmeta skatienu Zlatkova sejai. - Vai esat viņu saticis?

Zinātnieka seja palika mierīga, lai gan viņa acīs pazibēja kaut kāds mirdzums.

- Dažreiz viņš apmeklē šo paradīzes stūrīti. Bet mēs reti sarunājamies, brovejs Mimo nav kompānijas cilvēks un man ne pārāk interesants sarunu biedrs.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš zina daudz vairāk, nekā pasaka, un man tas nepatīk. Un iespējams, ka viņš nav tas, par ko uzdodas.

- Mimo bija iepriekšējās spēles organizators ...

- Vai viņš tev tā teica?

- Nē, ar viņu runāja mans tēvs ... jau sen ...

- Jūsu vietā, es neticētu nevienam viņa vārdam. Es domāju broveju.

- Tomēr viņš mums palīdzēja! - Mirjama dedzīgi strīdējās. - izsauca transgressu ...

Zlatkova uzacis izliecās.

- Ja tā, tad es pat nezinu, ko teikt. Pasaule apgriezusies ar kājām gaisā. Vai arī notikušas izmaiņas broveju psihē, kuras es nepamanīju. Tātad?

"Viens jautājums," Ivors steidzīgi sacīja. - Ja Bende nespēlē pēc noteikumiem, kāpēc Spēlē neiejaucas Tiesnesis?

- Tiesnesis ... ē-e, kā to precīzāk izteikt ... uzpirkts. Bet tiesu izpildītāji tika noņemti vai novākti. Fiziski. Tāpēc ir vajadzīgs neatkarīgs Izpildītājs. Visas cerības ir uz jums ... ē ... operator.

- Jūs smejaties, - Ivors sarauca pieri.

- Pasarg Dievs! - iebilda Zlatkovs. - Tikai cilvēki spēj izveidot kaujas komandu, apejot Spēlētāju gribu, un tikai jūs varat kļūt par šīs komandas katalizatoru un pārvērst to par spēku. Lai gan godīgi sakot, jums ir maz izredžu.

- Nekas, tiksim cauri, - Mirjama noraidoši paraustīja plecus. - Tikai palīdziet mums, ja varat. Dodiet mums "izžūstošā" Zara koordinātes, kurā iestrēdzis Ždanova tēvs.

- Cik es zinu, šādu Zaru ir daudz, un gandrīz katrā no tiem ir nobloķēti Ždanova kvanki. Protams, es pats nevaru jums palīdzēt, bet Floriāņiem būtu jāzina spēku samērs un jānosūta jūs tur, kur jums nepieciešams. Es mēģināšu viņiem visu izskaidrot.

- Tad mums ir viss. - Ivors apņēmīgi piecēlās. - Paldies par viesmīlību.

Arī Mirjama piecēlās un ziņkārīgi jautāja:

- Atanas, vai jūs domājat tā arī dzīvot viens pats šajā pasaulē? Ar Floriāniem? Nevēlaties doties mājās uz Zemi?

- Nevēlos, - Zlatkovs papurināja galvu. - Šeit ir daudz mierīgāk. Un es neesmu viens. Viņš pasmaidīja.

Blakus viņam no gaisa pēkšņi izveidojās formīga jauna sieviete ar zeltainiem matiem, tādām pašām zeltainām acīm un bedrītēm vaigos.

- Sveicināti, - viņa ar cieņu paklanījās.

Zemes iedzīvotāji ne uzreiz neatbildēja uz sveicienu, iepazīšanās pārsteigti. Un tūlīt zeltmatainā skaistule pazuda.

- Nekas cilvēcīgs, kā saka, - filozofiski piezīmēja Zlatkovs, nepievēršot uzmanību viesu nelielajam apjukumam. - Gribu dot jums vienu padomu, pirms mēs šķiramies. Meklējiet Matricas Zaru. Varbūt tur atradīsit atbildes uz visiem jautājumiem. Nu, vai jautājumu lielāko daļu.

- Kāpēc mums ir vajadzīgs Matricas Zars? - Mirjama nesaprata. - Un kas tas vispār ir? Varbūt Koka Sakne?

- Uz Zemes bija leģenda, ka cilvēks ir radīts pēc Radītāja tēla un līdzības. Pārdomājiet par to.

- Neko vairs nesaprotu. - Mirjama paskatījās uz Ivoru. - Bet tu?

- Vai jūs gribat teikt ... - viņš lēnām iesāka, - ka cilvēki ir tieši Radītāja bērni?

- Lieliski, operator! - Zlatkovs pasmaidīja. - Tu aiziesi tālu. Jā, cilvēki ir patiesie Radītāja bērni, savulaik viņi visi bija dievi, taču to aizmirsa. Palieciet sveiki. Un te jums dāvana. - Zinātnieks no gaisa izvilka priekšmetu ar rokturi, kas atgādināja vecu revolveri ar trīsstūrainu stobru.

- Cik interesants, - Mirjama paņēma revolveri rokā. - Kas tas ir par lielgabalu?

- Vaksings vai, vispārīgi runājot, vakuuma saspiedējs. Man to uzdāvināja mans paziņa, bet man tas nebija vajadzīgs. Šis ierocis ir balstīts uz vakuuma ierosmi, tas rada vakuuma "saspiešanās burbuli" melnajā caurumā. Atkarībā no impulsa jaudas var izveidot vai nu virsskaņas sfēru ar jaudu līdz simts decibeliem, vai arī iesūkšanas piltuvi, kuras diametrs ir aptuveni simts metri.

- Klase! - pajūsmoja meitene, kura labi orientējās ieroču veidos. - Nekad tādu neesmu redzējusi! Mums tas var tiešām būt vajadzīgs.

- Ardievu, - Zlatkovs pasniedza roku Ivoram, noskūpstīja pirkstus Mirjamai. - Atnāciet atkal. Nododiet sveicienus visiem maniem kvankiem.

Viņš pazuda.

- Bet kā tad mēs ... - iesāka apjukusī Mirjama.

- Viss kārtībā, - atsaucās dziļa, rezonējoša balss, un istaba pazuda. Cilvēki karājās grotas centrā ar kvēlojošu sēņu kolonijām. - Man paskaidroja, kas man jādara. Vai esat gatavi?

- Lēnprātis? - Meitene nočukstēja.

- Teiksim tā - tikai viens no šīs mentālās sistēmas iemiesojumiem. Uz redzēšanos cerību nesēji.

Gaisma grotā satumsa. Ivors satvēra Mirjamas roku, un karsts viesulis tos ievilka citu dimensiju bezdibenī ...

7. nodaļa

Detaļas viņi uzzināja vēlāk.

Sākumā šķita, ka planēta, uz kuru pēc Lēnprāša pavēles viņi tika pārvesti ar transgressu, neatšķīrās no līdzīgiem citu Zaru veidojumiem.

Pēc pirmā iespaida planēta bija apaļa, tajā bija elpošanai derīga atmosfēra un gravitācijas spēks bija nedaudz zemāks nekā uz Zemes. Turklāt uz tās bija izkritis Stumbrs, kas pats par sevi runāja par piederību Zariem, pēc parametriem esošiem tuvu Zemei ar savu vakuumu, zvaigznēm un galaktikām. Tomēr "kokosu" inki atzīmēja dažas dīvainības vietējā gaismekļa uzvedībā, kā arī ainavā ap Stumbru, un neizpratnē esošais Ivors sāka skatīties uz ainavu caur savas iekšējās para-uztveres prizmu. Tajā pašā laikā ar pamirstošu sirdi sāka meklēt tēva "domas", uzskatot, ka Lēnprātis viņus atsūtījis tieši uz to Metaversu, kur iestrēgusi Pāvela Ždanova komanda.

Izeju visaptverošajā realitātes uztverē uzreiz iezīmēja vairāki atklājumi.

Pirmkārt, planēta zem kājām ar parastu kalnaini līdzenu reljefu izrādījās nevis apaļa, bet plakana, kā pankūka.

Otrkārt, tā negriezās ap asi, un oranžās zvaigznes šķietamā kustība atspoguļoja tieši šo faktu: planētas pankūka lēnām virzījās attiecībā pret zvaigzni pa kaut kādu trajektoriju, kuru nevarēja saukt par orbītu.

Treškārt, saprātīgā dzīvība šajā sistēmā bija, bet ne uz planētām, bet gan uz mākslīgām struktūrām, kas bija kosmosa pilsētas un vienlaikus augu organismi. Katra šāda pilsēta faktiski bija dzīva būtne vai augu izcelsmes dzīvo radību sistēma. Savā ziņā viņi bija Floriana Lēnprāša radinieki, kuri nonākuši zem pirmā spēlētāja - Bendes -  preses.

Ivors mirklī pieņēma-nolasīja un izjuta šo informāciju, it kā visu mūžu būtu kontaktējies ar augu dzīvības formas pārstāvjiem.

Un visbeidzot, uz uztveres robežas, Ivors saņēma vāju mentālu atsaukšanos, līdzīgu viņa tēva pārsteigtam skatienam. Radās iespaids, it kā jaunā Ždanova "psi-lokatora" stars, noregulēts uz noteiktu mentālo frekvenci, atspoguļojās no kāda objekta, kas izstaroja apmēram tādā pašā mentālo viļņu diapazonā.

- Tēt! - Ivors nočukstēja, nobālot.

Mirjama, draudiga sargkareivja izskatā, staigājot pa klints plakano virsotni, uz kuras viņi atradās, priecīgi pagriezās.

- Atradi?!

- Dīvaini ... tas ir viņš ... un tajā pašā laikā ...

- Ir vai nav viņš?!

- Ļoti vājš signāls ... un kaut kas neparasts ...

- Vienkārši šobrīd tēvs ir tālu no šejienes, varbūt pat uz citas sistēmas planētas.

- Tam nav nozīmes ... viņš tiešām tagad ir ļoti tālu ... uz salas ...

- Uz kādas salas?

- Es domāju cilvēku radītu struktūru kosmosā ...

- Ko tu murmini! - Mirjama dusmīgi sacīja. - Nekavējoties paskaidro, ko redzi!

Ivors mēģināja viņai paziņot savas izjūtas, taču tas viņam uzreiz neizdevās. Viņš joprojām varēja dzirdēt vāju tēva mentālās sfēras atbalsi, kas pauda pārsteigumu un bažas.

- Sapratu, - Mirjama pamāja ar galvu, neaizmirstot palūkoties apkārt, lai pamanītu briesmas. - Vietējās dabas īpatnības mani maz interesē. Ja pazini savu tēvu, pasauc viņu, lai atlido.

- Tas ir paliatīvs.

- Ja mums būtu "koggs" vai tikai "golems" - mēs paši dotos pie viņa, pretējā gadījumā mums būs jāgaida. Es ierosinu pievirzīties tuvāk Stumbram.

- Priekš kam?

- Kāds-nekāds, bet patvērums.- Viņš taču bloķēts.

- Sliktākā gadījumā sagrausim sienu ar Atanasova vaksingu un ieiesim iekšā, un tur palīdzēs Stass.

- Ja viss būtu tik vienkārši, tēvs jau sen būtu atbrīvojies.

- Vienalga, mums ir vairāk iespēju izglābties Stumbra iekšpusē nekā atklātā telpā.

- Labi, - piekāpās Ivors, - lidojam pie Stumbra, manu tēvu gaidīsim tur. Lai gan es nedomāju, ka kāds plāno mums uzbrukt.

- Tu esi aizmirsis par Zlatkova vārdiem, ka uz jums, Operatora kungs, ir noorganizētas medības. Bendes ieroču nesēji beidzot ir novērtējuši tavu potenciālu un sekos pa pēdām, līdz panāks.

- Lai panāk, - Ivors atmeta ar roku, paceļoties gaisā un lidodams pelēkbrūnā Stumbra kalna virzienā. - Es ceru, ka tu mani pasargāsi? Kā tur bija Ekleziastam? "Jo, ja viens pakrīt, otrs pacels savu biedru."

Mirjama panāca savu pavadoni.

- Tavi joki ir nevietā, Ždanov. Vai tiešām nesaproti, kāda atbildība gulstas uz tevi, vai izliecies?

- Esmu vēl jauns un man ir tiesības kļūdīties, - Ivors ķircināja meiteni. - Lūk tad kad kļūšu par Spēlētāju, vai vismaz par Tiesnesi ...

- Ja turpināsi tādā garā, nekļūsi ne par vienu, ne par otru, - Mirjama dusmīgi sacīja. - Es jau sāku nožēlot, ka sapinos ar tevi.

- Kāpēc? - Ivors bija pārsteigts.

- Tāpēc, ka esi pārāk pieradis pie mērenības.

- Vai tas ir slikti?

- Kā gudrais teica: mērenība ir liktenīga īpašība. Tikai galējības noved pie panākumiem.

- Nu, tas nav nopietni.

- Un nopietnība, starp citu, parasti ir pēdējais viduvējības patvērums.

Ivors palēnināja ātrumu, apstājās. Mirjama ar drūmu skatienu karājās priekšā. Viņš pietuvojās pie viņas, mēģināja viņu apskaut, bet viņa atgrūda roku.

- Nevajag uzmākties nabaga meitenei, esmu aizvainota.

- Es vairs tā nedarīšu, Mia. Es visu saprotu un esmu gatavs arī turpmāk sekot taviem padomiem.

- Tiešām? - Mirjama neticīgi samiedza acis.

- Zvēru pie Neapšaubāmi Pirmā!

Ak, nu vienmēr tu runā blēņas, - viņa sarūgtināti teica. - Tevi vēl jāaudzina un jāaudzina.

-  Nu tad turpini šo dievbijīgo pasākumu, - Ivors nopietni sacīja. - Tikai vispirms nožēlo dažus savus grēkus. Vai atceries, ko solīji?

- Apsolīju - izdarīšu, bet vēlāk. Apskatīsim Stumbru, varbūt tavs tēvs atstāja kādu zīmi uz tā vai tā tuvumā.

Ceļabiedrenes piedāvājums lika skeptiskajam Ivoram apdomāt.

- Varbūt šajā ziņā kaut kas ir, - viņš beidzot piekrita un atkal metās uz Stumbra milzeni.

Tomēr viņus gaidīja vilšanās.

Stumbra kvanks šajā novīstošajā pasaulē bija miris. Tas ir, iznīcināts un tukšs. Jau no kilometra attāluma tā sienās bija redzami caurumi, plaisas, spraugas un izgruvumi, padarot ēku par dobu gruvešu kaudzi, vientuļi gaidošu savu galu. Lai kā saspringa būtu Ivors, cenšoties atrast divus kilometrus augstā Stumbra korpusā "dzīvas" zonas ar enerģijas piegādi, nekas no tā neiznāca. No hronourbja dvesmoja aukstums, veci draudi un bezcerība. Acīmredzot viņam tiešām nebija darba hronomembrānu, un tagad tās bija tikai senas drupas, nekas cits kā mērogs, vairs neatgādināja tā agrāko spēku un mērķus.

Sirdsapziņas attīrīšanai ceļotāji pa Zariem iekļuva ēkā caur vienu no izsistajiem caurumiem, klaiņoja pa stāviem, visur, uzduroties sagrautām sienām, nogāztām sijām un rāmjiem, atrada vienas hronomembrānas zāli un minūti pārlūkoja izkusušās, notecējušās, nokvēpinātas, izliektās sienas, grīdu un griestus. Bija skaidrs, ka šeit kādreiz noticis spēcīgs sprādziens, un no hronolifta kolonnas nekas pāri nepalika.

Pievīlušies cerībās, viņi izkāpa planētas-pankūkas krēslainajā dienā, aplidoja Stumbru un uzkāpa tā augšdaļā, vainagotā ar dīvainu, kaulaina izskata ķemmi. Tikai nedaudz vēlāk viņi saprata, ka tas ir kaut kāds nokaltis augs, nevis mirušas būtnes skelets, kā to liecināja viņu acis.

- Jā, diez vai ir iespējams izkļūt no šejienes, nezinot transgressa izsaukuma kodu, - konstakēja Mirjama. - Ja mums nebūtu izdevies uz šeijieni izsisties, tavs tēvs būtu varējis palikt šeit uz visiem laikiem. Starp citu, ko mēs gaidām? Varbūt pameklēt kādu transporta līdzekli?

- Kur? - Ivors norūca, klausoties psi-ētera klusumā, kurā ik pa laikam izpaudās klusi čauksti un starp tiem - vājš tēva auras atspulgs.

- Nu, kādreiz planēta taču bija apdzīvota. Vai arī tu uz kaut ko ceri, bet man nesaki?

- Es pasaucu tēvu ... viņam vajadzēja dzirdēt ... nedaudz pagaidīsim. Ja neparādīsies pāris stundu laikā, sāksim meklēšanu paši.

Mirjama gribēja iebilst, bet paskatījās uz drauga stingri sakniebtajām lūpām un pārdomāja. Tomēr viņas aktīvā daba necieta tukšu laika nosišanu, un viņa sāka izsaukt "vietējo varu" visos radio diapazonos. Un viņas centieni izrādījās nebija veltīgi! Sākumā skeptiski š iniciātīvu novērtējušais Ivors,  bija pārsteigts, kad uz avārijas viļņa izdzirdēja tālu vīriešu balsi, kas tik tikko izlauzās cauri fona šalkai:

- Kas runā?

jautāja krievu valodā!

- Savējie! - sajūsmā atsaucās Mirjama. - Mums vajadzīgs Pāvels Ždanovs. Kas jūs esat?

- Es esmu Grigorijs Belijs. Konkrēti kuri savējie?

- Lai tas jums būtu pārsteigums. Kur jūs esat? Mēs gaidām jūs pie Stumbra.

Klusums.

Pagāja minūte, vēl viena ...

Ivors un Mirjama apmainījās satrauktiem skatieniem. Abiem bija viena doma.

- Bet ja šis Belijs kalpo Bendem? - Meitene nočukstēja.

- Tā nevar būt, - Ivors atbildēja tikpat klusi. - Tēvs vienmēr absolūti pareizi novērtēja cilvēkus. Belijs ir viņa draugs.

- Polujanovs arī bija viņa draugs.

- Ja Belijs darbotos Bendes pusē, viņš šeit nebūtu iestrēdzis ar manu tēvu.

- Loģiski, - padomājusi Mirjama piekrita.

- Gaidiet, - Caur ētera trokšņiem atlidoja tēva drauga balss. - Pēc stundas būsim klāt. Kā jūs nonācāt šeit, savējie? Vai Stumbrs tiešām atsācis darboties?

- Mums ir savs transports.

Vēl viena klusuma minūte.

- Uz tikšanos.

Un klusums.

- Nu re, un tu teici - sievietes nekur neder un kļūdās biežāk nekā vīrieši, - ar triumfējošu izskatu paziņoja Mirjama.

- Es tā neesmu teicis, - Ivors protestēja.

- Nu tad domāji, - viņa atcirta.

Ivors neviļus pasmaidīja, izprotot savas biedrenes jūtas, kura centās slēpt apmierinātību. Viņa patiesi priecājās, ka viņas iniciatīva negaidīti devusi rezultātus.

- Bet ja nu mūs nopeilējuši Bendes emisāri? Galu galā, neesmu apdrošināts pret kļūdām. Tu tici tiem, ar kuriem mēs sarunājāmies?

- Neuzticība ir muļķa gudrība [15], - Mirjama pamācošii sacīja. - Un nemaldini mani, tu kļūdīties nedrīksti. Pretējā gadījumā mums vispār nav ko darīt ārpus savas Zemes. Es ceru, ka tu neapjuksi kā pagājušo reizi, kad izsauci transgressu?

Ivors neapvainojās, nepacietīgi skaitot minūtes, līdz ieradīsies tēvs.

- Es jau sapratu, kas tur bija, - viņš nomurmināja. - Transgressam katrā vietējā teritorijā ir tikai viena izeja, tā pati arī ieeja. Apkārtnes rādiuss ir aptuveni trīs līdz pieci kilometri, spriežot pēc mūsu bēdīgās pieredzes. Un, kad es pēdējo reizi izsaucu transgressu, tas jau bija aizņemts ar pūķu pilotiem.

- Tad es piedodu, - Mirjama nomierinājās. Viņa paskatījās uz Ivora satraukto, noraizējušos seju un pēkšņi piegāja pie viņa, uz brīdi piespiedās. - Neuztraucies, dzejniek, viss būs kārtībā. Ko gan tu iesāktu bez manis, ko?

Ždanovs pasmaidīja.

- Tas gan tiesa.

Pēdējās gaidīšanas minūtes izrādījās visgrūtākās.

Ivors bija ārēji mierīgs un pat jokoja, taču bija acīmredzams, ka viņš uztraucas. Visbeidzot planētas-pankūkas debesīs uzplaiksnīja sudrabota dzirksts, kas pārvērtās par spilgtu plankumu, tad par īstu ovālu kāpostgalvu.

"Kāpostgalva" pielidoja pie Stumbra, lēnām apriņķoja ap to, nesteidzoties nolaisties, it kā tās piloti rūpīgi pārbaudītu zemiešus. Palidinājās virs ēkas jumta malas un viegli nolaidās. Tas bija Zemes "Pakmaka" izmērā, lai gan līdzība ar kāpostgalvu tuvumā nelikās tik pārsteidzoša kā no tālienes, bet sajūta, ka priekšā ir augs vai drīzāk dārzenis, tikai simtreiz lielāks nekā tā Zemes līdzinieks, Ivoram un Miriamai nepazuda.

“Kāpostu lapas” ar gurkstēšanu vairāk uzpūtās, milzu “kāpostgalvas” sānos izveidojās lēcveidīga sprauga, no kuras izlidoja trīs figūras parastajos Zemes "unikos". Izvērsušies ķēdē, viņi peldēja pie jauniešiem (Mirjama, katram gadījumam, sagatavojusies adekvātai atbildei), nolaidās uz ēkas jumta. Atanass Zlatkovs, Grigorijs Belijs un Pāvels Ždanovs. Kļūdīties nebija iespējams.

- Tēt? - Ivors nedroši teica.

Tie, kas ieradās uz "kāpostu" kuģa, apmainījās skatieniem.

- Šķiet, ka tas ir apsolītais pārsteigums, - Belijs pasmīkņāja, ziņkārīgi nopētot jaunā vīrieša bālo seju, pašķielēja uz Ždanovu. - Es nezināju, draugs, ka tev ir dēls.

- Es pats arī nezināju, - Pāvels atbildēja ar ne mazāku ziņkārību acīs. - Kas jūs esat, jaunais cilvēk?

- Kā kas?! - Mirjama bija sašutusi. - Tas ir jūsu dēls, Ivors! Jūs te jokus dzenat vai ņirgājaties?

- Nomierinies, - Ivors pēkšņi sacīja, pārvelkot plaukstu pār seju. - Šis nav tēvs.

- Kā nav tēvs? Ko tu runā?! Tas taču ir Pāvels Ždanovs, es taču redzu, es būtu viņu pazinusi un ... - meitene sastinga ar apaļām acīm. - Ak Dievs!

- Viņš ir Ždanovs, - Ivors bēdīgi sacīja, - bet nav mans tēvs.

- Kvanks!

- Jā.

- Ak lūk kur tas apstāklis! - nostiepa Belijs. - Paša, šķiet, ka mums šķērsojušies ceļi ar viena jūsu kvanka dēlu, un šie jaunieši jūs kļūdaini noturēja par viņa tēvu.

- Diemžēl, tā tas noticis, - pamāja Pāvels Ždanovs, ar līdzjūtību raudzīdamies bālajā, satrauktajā Ivorā. - Manā pasaulē man nav bērnu. Atvaino lūdzu.

- Nav par ko atvainoties, - Ivors dziļi nopūtās, mēģinot slēpt vilšanos. - Tā nav jūsu vaina. Es biju pārliecināts, ka mums tika norādītas pareizās slazdu koordinātes, tāpēc es pat nešaubījos, ka jūs esat mans tēvs. Lai gan nē, šaubu ēna bija, kad es meklēju sava tēva mentālo plūsmu kosmosā, jūsu aura nedaudz atšķīrās no tēva, bet es pat nevarēju iedomāties, ka jūs ...

- Skaidrs. - Ždanovs pārmija skatienu ar kluso Zlatkovu. - Tātad jūs meklējat savu tēvu? Kas ar viņu?

- Viņš iestrēdzis vienā no "izžūstošajiem" Zariem. Viņu ievilināja ...

- Kas?

- Fjodors Polujanovs. Viņu savervējis Bendes eksmisārs ...

- Kas-kas? Bendes emisārs?

- Vai tad jūs nezināt? - Mirjama bija pārsteigta. - Viens no Spēlētājiem neievēro Spēles noteikumus, un viņu nosauca par Bendi. Viņš bez žēlastības viens pēc otra nogriež Zarus no Laiku Koka.

Vēl viena ātra acu skatienu apmaiņa.

- Man bija taisnība, - sacīja Zlatkovs. - Skaidrs, ka visa Poluyanovu spektra līnija ir pārgājusi tieši šī Bendes dienestā. Es nebūtu pārsteigts, ja tādas grupas kā mūsējie būtu iestrēgušas arī citos kolapsējošos Zaros.

- Tā tas arī ir.

- Kā jūs ziniet? - Belijs painteresējās.

- Viņš ir operators, - Mirjama lepni paziņoja, uzlikdama roku uz Ivora pleca.  -Turklāt mēs jau esam apmeklējuši daudzus Zarus un sarunājušies ar ļoti informētiem zinātniekiem. Starp citu, jums sveicieni. Viņa paskatījās uz Zlatkovu.

- No kā?

- No jūsu kvanka. Tagad viņš dzīvo otrā Spēlētāja pasaulē - mēs viņam devām vārdu Lēnprātis - un nodarbojas ar visādu viltīgu aprēķinu beliberdu.

Zlatkovs - šeit viņam bija ūsas, bet nebija bārdas, un bija mazāk sirmu matu - pasmīnēja.

- Vai jūs varat man pastāstīt, kādu beliberdu viņš tur veic?

- Viņš pabeidz darbu pie fizikas teorijas par neiespējamiem un absurdiem stāvokļiem, - sacīja Ivors, beidzot pilnīgi atguvies. - Drīz būs gatavs Neiespējamo Pasauļu Koka aprēķins. Un jūs pie kādas tēmas strādājat?

- Aptuveni pie tās pašas beliberdas. - jautrs spīdums sarunu biedra acīs. Viņš gribēja turpināt, bet Belijs viņu pārtrauca:

- Kāpēc mēs šeit stāvam kā nabadzīgi radinieki? Vai jums ir laiks? Dodamies mājās, un tur atpūtīsimies, paēdīsim brokastis un parunāsimies. Es ceru, ka jums ir veids, kā iekļūt Kokā? Diemžēl vietējais Stumbrs nedarbojas.

- Mājas? - Ivors jautājoši paskatījās uz Ždanovu.

Viņš pasmaidīja.

- Mēs šeit esam pavadījuši pusotru gadu un spējuši sadraudzēties ar pamatiedzīvotājiem. Viņi mums nodrošināja pajumti un pārtiku, un mēs viņiem palīdzam ar tehniskiem padomiem.

- Jūs domājat Florianus? - precizēja Romašina meita.

- Kā jūs teicāt?

- Cik es varēju saprast, šajā dīvainajā pasaulē dzīvo saprātīgas augu sistēmas, - sacīja Ivors. - Kosmosā es atklāju apmēram piecdesmit mākslīgas struktūras ...

- Tie ir viņi - kaut kas līdzīgs lidojošām izaudzētām stacijām vai pilsētu kopienām. Mēs dzīvojām uz viena no tiem. Šī Zara pasaule ir patiesi unikāla. Bet mēs labāk par to visu parunāsim ērtākā atmosfērā. Starp citu, kā jums izdevās ieraudzīt kosmosā apdzīvojamus objektus? Vai jūsu skafandriem ir izpētes kompleksi?

- Es taču teicu - viņš ir operators! - Mirjama ar uzsvaru pateica.

- Ceru, ka jūs paskaidrosiet, ko tas nozīmē. Lūdzu, nāciet uz mūsu apetīti rosinošo vietējo speiseru. - Ždanovs aicinoši pamāja.

Pēc minūtes visi pieci sasēdās lidaparāta sfēriskajā kabīnē, kas izrādījās dzīva radība, precīzāk, siltasiņu augs, un ar to pacēlās augšup, caurdurot planētas-pankūkas atmosfēru.

* * *

"Nokalstošā" Zara pasaule, kur zemieši atrada saprātā brāļus, kas radīja milzīgas saprātīgas augu sistēmas, patiešām izrādījās izbrīna un apbrīnas vērta.

Kādreiz tas bija tikpat milzīgs kā Zemes Zars: gaismas stars to varēja šķērsot tikai desmitos un simtos miljardos gadu. Bet svešo likumu “vīrusa” iekļūšanas rezultātā tā sfēra sāka strauji samazināties, un galu galā starp kolapsējošā domēna sienām palika tikai šaura josla, divu desmitu astronomisko vienību biezumā [16]. Skaidrības labad Zlatkovs, izskaidrojot viesiem situāciju ar saprātīgo mežu pasauli, uz īpašas tāfeles shematiski attēloja vietējo planētu sistēmu, un jaunieši ilgi un neticīgi skatījās uz to.

Planētas un sistēmas centrālais spīdeklis griezās ap superblīvu un masīvu viendimensijas veidojumu, ko sauc par “superstīgu”, pakāpeniski, domēna sienām sakļaujoties, pārejot uz sistēmas centru, uz orbītas plakni, kuru aizņēma saule. Cik daudz laika Zaram bija atlicis pirms sienu sakļaušanās, nebija zināms, tomēr pēc Zlatkova aprēķiniem šis periods nebija ilgs - pēc zemes standartiem - apmēram seši mēneši. Zars "izžuva", un nekādi spēki vairs nevarēja apturēt šo procesu.

Sarunas laikā, kas notika pēc brokastīm "kopmītņu mājā", kur dzīvoja zemieši, paslēpušies lidojošās kosmosa pilsētas dzīlēs, Ivors saprata, kāpēc Florians kļūdījās, nosūtot viesus uz nepareizās koordinātēs.

Pirmkārt, šis Zars maz atšķīrās no tā, kur bija iestrēdzis Ivora tēvs, izņemot to, ka "superstīga" bija orientēta nevis pāri telpiskajam slānim, bet gan gar to; informāciju par savu mirstošo pasauli jaunajam Ždanovam sniedza viņa tēva kurjeri pirmajā saziņā Meksikā.

Otrkārt, šī Zara Pāvels Ždanovs daudz neatšķīrās no viņa tēva Pāvela Ždanova. Un, ņemot vērā, ka daudzi Ždanovi bija iestrēguši arī citos Zaros, tad Floriana izvēle izrādījās pārdomāta un gandrīz pareiza. Gandrīz. Tiesa, šie paskaidrojumi nevarēja Ivoru mierināt, viņš joprojām nezināja, kur meklēt savu tēvu.

- Mums nav citas izvēles, - sacīja  Griša Belijs kurš atradās telpā, kur notika saruna, un bija izaudzējis sev skaistu pelēku vaigubārdu. - Vienkārši jāiet pa Zariem, kuros nobloķēti hronourbja kvanki, un jāmeklē tavs tēvs, jaunekli, vienlaicīgi atbrīvojot iestrēgušos Ždanovu pulkus. Tā galu galā mēs atbrīvosim tavu tēvu un arī izveidosim pienācīgu komandu.

- Baidos, ka Bende nedos mums iespēju brīvi rīkoties, - Pāvels Ždanovs papurināja galvu. - Un šāds ceļojums prasīs daudz laika.

- Tev ir konkrēti priekšlikumi?

- Nē, - Pāvels padomājis papurināja galvu. - Mums būs jāiet citu apkārtceļu. Lai gan diemžēl neesam nemirstīgi.

Ivors pakustināja lūpas, paceļot acis uz griestiem un murmināja:

Un veltīts nemirstības noslēpumam,

Es beidzot iznācu uz ceļa

Kas neveda uz mūžību, pie Dieva,

Bet vienkārši uz laiku krustojumu.

Vīrieši saskatījās.

- Viņš ir dzejnieks, - Mirjama lepni sacīja. - Dzejoļi dzimst neatkarīgi no viņa gribas. Atanas, es te kaut ko nesaprotu, paskaidro uz pirkstiem, kas notiek šajā Zarā. Kāpēc tas sāka sarukt?

- Šajā Metaversā tikai divi spēki līdzsvaro viens otru, - sāka skaidrot Zlatkovs, - nodrošinot pasaules stabilitāti: gravitācijas spēks un negatīvā vakuuma spriedze. Spēlētājam ... ē, Bendem kaut kā izdevās atbrīvot spriedzes koeficientu, kā rezultātā radās ierobežošanas efekts un domēns tika ievilkts materiālās konvekcijas konusā. Domēna sienas, kas ir Lobačevska virsma, tas ir, tā paša negatīvā izliekuma virsma, kas ierobežo Zaru, sāka satuvoties ...

- Paldies, es to sapratu, - Mirjama pamāja, slēpdama acīs ironiskas uguntiņas.

- Tātad, ko mēs izlemjam, kungi dzejnieki un sapņotāji? - rezumēja sarunu Pāvels Ždanovs.

- Iesim tālāk pa "izžūstošajiem" Zariem, ja jau mūsu jaunajam draugam ir attīstīts operatora talants, - sacīja Belijs. - Ja mums ir tieša pieeja trangressam, tad mēs kļūstam gandrīz neatkarīgi no ārējiem apstākļiem. Atliek dabūt ieročus.

- Mums ir "universāls" un "vaksings", - sacīja Mirjama.

- Kas ir vaksings?

Mirjama paskatījās uz Ivoru, tas klusēja, un tad viņa pati paskaidroja "vakuuma sakļāvēja" principu, ko viņiem uzdāvināja pie floriāņiem dzīvojošais  Zlatkovs.

- Lielgabals ir pamatīgs, bet ar to nepietiek, - Belijs papurināja galvu. - Mums ir tikai viens "universāls" uz trim un gandrīz pilnībā izlādējies anihilators. Būtu mums pāris drimmeru ...

Mirjama pasmaidīja.

- Šī ideja radās arī mums. Mēs pat apmeklējām savu māšu dzimteni - Gezemu, bet drimmerus nedabūjām. To vairs tur nav. Tomēr man ir ideja.

Vīrieši klusēdami lūkojās jaunajā zemietē, gaidot turpinājumu. Viņa paklusēja un ar vientiesīgu mīmiku pateica:

- Drimmeris ir Polujanovam. Un, iespējams, ne tikai vienīgi pie mūsu komisāra. Bet viņam ir pilnīgi noteikti!

Belijs pakošļāja vaigubārdu, apsverot atbildi.

- Bet tā nav slikta ideja, tēvi. Šai meitenei ir taisnība. Varbūt atgriezīsimies mājās, kur mūs negaida, un privatizēsim Fjodora drimmeri? Domāju, ka Fedja Polujanovs neuzdrošinās mūs nekavējoties likvidēt, daudzu cilvēku klātbūtnē.

- Es esmu par, - sacīja Zlatkovs, ieslīdot savā melanholijā.

Ždanovs vecākais paskatījās uz Ivoru.

- Jūsu vārds, operator.

- Mums ieteica meklēt Matricas Zaru, - sacīja Ivors.

- Kas ieteica? - Zlatkovs atdzīvojās.

- Jūsu kvanks, kuru mēs apciemojām, pirms atlecām šurp.

- Viņš nepaskaidroja, ko ar to domāja?

- Nē.

- Ļoti interesants padoms. Ar jūsu atļauju es kaut ko pārbaudīšu. - Viņš piecēlās un izgāja ārā.

- Viņam ir saikne ar vietējo inku, - paskaidroja Belijs, - ja tā var nosaukt vietējos kalkulatorus, kas aizstāj datorus. Tā arī nesapratu. Ko mēs izlemjam?

- Drimmers! - paziņoja Mirjama.

- Matricas Zars ir vilinoša ideja, - sacīja pieredzējušais diplomāts Pāvels Ždanovs, - lai gan es īsti nesaprotu, ko tā mums dos. Tāpat arī nav zināms, kur to meklēt. Labāk atjaunināsim savu bruņojumu, tiksim galā ar mūsu un jūsu Polujanoviem, apbruņosimies un tikai tad dosimies pārgājienā. Tad mūs vairs nepieķers tik stulbi kā šoreiz. Neiebilstat?

- Nē, - Mirjama atbildēja par abiem.

8. nodaļa

Migla atkāpās, viņš ieraudzīja cilvēku, izlietu no šķidra metāla, un izstiepās tā priekšā miera stājā, mēģinot iedzīt dziļāk dvēseles bailes. Cilvēks kaut ko pavēloši kliedza, izstiepdams pret viņu garu, šķidri-dzīvsudrabainu roku.

- Tiks izdarīts, saimniek! - atbildēja Polujanovs un pamodās.

Viņš nedaudz pagulēja, skatīdamies uz miglaini plūstošajiem zilganajiem griestiem, jutās novārdzis un nomocīts, tad piecēlās un aizvilkās uz tualetes istabu. Ilgu laiku skatījās savā sejā, kas bija uzpampusi un grumbaina. Viņam uz pieres parādījās divas jaunas lauzītas grumbas, un Fjodors īslaicīgi domāja, ka nepieciešams izsaukt vitologu, lai izlīdzinātu grumbas un atjaunotu seju.

Caur tualetes sienām atlidoja šļaksti.

Polujanovs ieskatījās blakus telpā: meitene vārdā Rozālija nira no torņa un kaila peldējās baseinā, paceļot sļakatu mākoņus. Protams, atkal aizmirsusi mājas saimnieka brīdinājumu.

- Lien ārā, maita! - Fjodors, dusmās kļūstot violets, uzrēja. - Ko es tev vakar teicu?!

Rozālija pārstāja dziedāt un smieties, ātri uzkāpa uz baseina borta un izbijusies iešāvās savā guļamistabā.

Polujanovs nospļāvās, norūca robotam:

- Nomaini ūdeni ...

Viņam ļoti patika peldēt no rīta vienatnē baseinā ar tonizējošu sāls maisījumu, taču necieta, kad kāds aizsteidzās priekšā. Rozālija bija ieradusies pie viņa jau trīs reizes, un katru reizi aizmirsa brīdinājumus.

- Laiks mainīt, - Fjodors skaļi nodomāja.

Parasti stundu viņš veltīja rīta tualetei, mazgājoties, tonizējoties un sakopjoties. Tad saģērbās, izvēloties uzvalku - šodien tas bija dienesta ierēdņa "uniks" - balts ar pelēku, ar zilganu dingo apgaismojumu - un devās uz ēdamistabu.

Viņš neskaidri atcerējās savu no rīta sapņoto sapni, lai gan pamatinformācija jau iesēdusi zemapziņas dziļumos gaidīja savu stundu. Principā tas nebija sapnis, bet gan virzīta psi pārraide, kas paredzēta Spēlētāja emisāram šajā Zarā.

Rozālija jau sēdēja tur kā pele, saprotot, ka ir vainīga. Polujanovs uzmeta viņai vienaldzīgu skatienu, un viņa saprata, ka kungs jau domā par kaut ko citu. Viņa šeit bija lieka. Meitene pazuda tik klusi, ka Fjodors to pat nepamanīja.

Viņš pabeidza brokastis, kad robots paziņoja par zvanu uz konsorta līnijas.

- Kas zvana? - painteresējās komisārs, noslaucīdams muti ar salveti.

- Abonents sevi nenosauca, - atbildēja inks.

Polujanovs paskatījās pulkstenī un devās uz savu darba moduli, kuram bija trīs līmeņu aizsardzība pret nesankcionētu piekļuvi.

- Ieslēdz kanālu, - Polujanovs pavēlēja.

Tomēr atgriešanās līnija - saziņas vioms, kurš rādīja zvanītāju - neieslēdzās, konsortlīnijas vibrējošais stars neizkliedējās pārraides apjomā.

- Kas par lietu?

- Abonents neieslēdza videokameru, - paskaidroja robots.

- Es esmu Polujanovs, - augstprātīgi sacīja komisārs, saprotot, ka abonents, kurš zina viņa personisko konsortlīnijas kodu, nevēlas tikt pazīts. - Ar ko man tas gods runāt?

- Komisāra kungs, - atskanēja rezonējoši skanīga balss, kas vienlaikus svilpoja augstos obertoņos. - Mani sauc Tiruvilejadala, es esmu tā sūtnis, kuram ir tiesības pavēlēt. Mums jātiekas.

- Atnāciet pie manis māju, - Fjodors pateica, apjucis par tik neadekvātu slepenību - Vai arī uz dienesta telpām. Pēc stundas būšu savā darba vietā.

- Tas ir neiespējami. Mūs nedrīkst redzēt kopā neviens no jūsu padotajiem vai priekšniekiem. Pēc četrdesmit minūtēm es gaidīšu jūs Zlatogradas videocentrā.

- Kā es jūs pazīšu?

- Pazīsiet.

Savienojuma beigu klikšķis, kontroles atslēgas vadības vājais zvans.

- Uzzināji, no kurienes zvanīja? - Fjodors izsauca kabineta elektronisko sistēmu sargu.

- Jupitera pavadonis Titāns, kosmodroms "Morgiana", speisera "Pēteris Lielais" borts, - paziņoja inks.

Polujanovs pasmīkņāja, apsvērdams, vai izsludināt trauksmi un pārtvert UASS speiseri uz Titāna, vai labāk pagaidīt tikšanos ar Spēlētāja kurjeru Tiruvilejadalu. Fjodors zināja, ka šāds kurjers pastāv, viņš pats ar viņu tikās apmēram pirms mēneša. Bet komisārs nebija pārliecināts, ka tā atkal ir viņa. Viņš visus rīkojumus un ziņojumus saņēma, izmantojot psi kanālu, un viņam nebija vajadzīgas privātas sarunas ar neviena kurjeriem.

- Nāksies riskēt, - skaļi sacīja komisārs, uzaicinot savu vietnieku.

Konsortlīnijas vioms trīsošo gaismas staru pārvērta plaknē, pēc tam pārraides tilpumā. Polujanova priekšā parādījās Džons Buls, kurš aizstāja Basanku kā viņa vietnieks saistībā ar nesenajiem notikumiem - Pāvela Ždanova dēla un tēlnieka Romašina meitas bēgšanā no Zemes.

- Nodrošiniet man "ešelonu" līdz Zlatogradai, - sacīja Polujanovs.

- Režīms? - vienldzīgi pajautāja Buls, dodot priekšroku lakoniskam runas veidam.

- VVU [pēkšņi radušies draudi imperatīvs].

- “Ešelons" būs gatavs pēc piecām minūtēm.

Savienojuma vioms saritinājās gaismas pavedienā, un apdzisa.

Poļujanovs pagājās pa moduļa "koka" grīdu, pārdomādams, vai visu ir paredzējis, un nokāpa uz atsevišķās metro līnijas kabīni.

Drīz viņš vitsa apsardzes pavadībā nonāca Zlatogradā, iekāpa dienesta kuterī un devās uz galvaspilsētas video centra ažūrveida sazaroto ēku, uzceltu pagājušajā gadsimtā uz viena no kijevas pakalniem. Nāca atmiņā divdesmit piecus gadus sena tikšanos ar cita Laiku Zara komandu, kurā Zemes Zlatogradu sauca par Kijevu, Novgoroda bija Sanktpēterburga un Maskava bija galvaspilsēta. Garāmejot nāca prtātā: kur šie cilvēki ir tagad? Ivašura, Kostrovs, Ruzajevs, Taisija, Veronika ... Kura pusē viņi ir? Bet šajā laikā kuteris piezemējās VIP vietnē, un komisāra domas pagriezās citā virzienā. Un, lai gan viņš zināja, ka saskaņā ar VVU imperatīvu viņu sedz īpaša apsardzes brigāde, viņš tomēr pieprasīja dežurējošo virsnieku:

- Esmu Polujanovs, vai režīms darbojas?-

Jūs atrodaties "Ešelona" laukā, - ziņoja dežurants. - Deviņdesmit piecu procentu drošības garantija.

- Varējāt nodrošināt deviņdesmit deviņus, - nomurmināja Polujanovs, zinot, ka šādas garantijas nevar sniegt pat Zemes prezidentam un valdības locekļiem.

Blakus nolaidās flaits ar Džona Bula komandu.

Komisārs un viņa vietnieks miesassargu komandas pavadībā: divi vitsi, divi "dzīvi" cilvēki - iegāja ēkā.

- Jūs gaida, - video centra plašajā un klusajā zālē parādījās pieklājīgs pavadonis - vietējā inka dingo. Neskatoties uz to, ka zālē vienlaikus sarunājās desmitiem cilvēku, ēkas īpašais aprīkojums noslāpēja skaņas gandrīz nedzirdamos čukstos.

- Kas? - Ziņkārīgi jautāja Polujanovs.

- Ceturtā kanāla vadība.

Polujanovs un Džons Buls apmainījās skatieniem.

- Tas kļūst interesanti, - caur sakostiem zobiem nomurmināja Fjodors.

- Pārbaudīt horizonta telpas, - Buls deva pavēli ēterā.

- Nāciet, - atskatījās uz viņiem gids.

Koridors, uzbrauktuve, neliela zāle, tehnoloģiskās zonas no studijām atdalošās caurspīdīgas starpsienas, vēl viens koridors, virkne durvju uz kanāla radošās elites kabinetiem.

- Viss tīrs, - pa rāciju paziņoja "ešelona" kontrolieri, ar telpas skanējošo aprīkojumu. - Bruņotu cilvēku nav.

Ceturtā kanāla režisora darba moduļa durvis saritinājās, atverot ieeju. Pirmais tajās ielēca vitss-miesassargs, kas neatšķīrās no dzīvā cilvēka, kam sekoja Džons Buls un vēl viens miesassargs. pēdējais cienīgi iegāja Polujanovs.

Pazīstamā video ziņu operatora birojs izskatījās kā kalna nogāze ar zemes gabalu bez akmeņiem - tā bija noformēts kabineta videoplasts. Cilvēks melnā, kuliem pelēkiem matiem un caurspīdīgi pelēkām, uzmanīgām acīm, stāvot uz "klints" malas, atskatījās uz viesiem un izslēdza videoplastu.

Kalnainā ainava pazuda, miesas krāsas sienas ar vēnu zīmējumu, grīda ar modernu "koka" struktūru, balti griesti, izstarojoši vienmērīgu dienasgaismu. Tad no grīdas izauga krēsli, galds ar augļiem un dzērieniem, īpašnieka darba galds ar inka viriāla "kaktusu".

- Sveicināti, komisār, ienāciet, nekautrējieties, - teica Romašins - tas bija viņš, - sirsnīgi pamājot ar roku. - Apsēdies.

- Ko tas nozīmē?! - vaicāja Polujanovs, aizturēdams aizkaitinājumu. - Kur ir Ščagoļskis? Man teica, ka viņš mani gaida pie sevis.

- Jūs nepareizi sapratāt, - tēlnieks palika netraucēts. - jūs neizsauca Ščagoļskis, un pat ne es, - Romašins pasmīnēja, - un arī ne Tiruvilejadals.

- Kādas blēņas! Bet kas?

- Tūlīt uzzināsiet. Tas būs ļoti patīkams pārsteigums.

- Ja jūs nekavējoties nepaskaidrojat, kas notiek, es…

- Nu lūk taču, šeit viņi ir, - Romašins atskatījās.

Siena aiz viņa pašķīrās ar liliju ziedlapiņām, un atverē viens pēc otra ienāca pieci cilvēki: Pāvels Ždanovs, Atanass Zlatkovs, Grigorijs Belijs un divi jaunieši - Ivors un Mirjama.

- Sveiks, komisār, - sacīja Ždanovs. - Vai pazīsti?

Polujanovs dažus mirkļus paskatījās uz viņu ar neizteiksmīgu seju, pacēla roku, nolaida to, ātri pārskatīja grupu un atkal sastinga, kā apburts raudzīdamies uz viegli smaidošo Ždanovu. Visbeidzot aizsmacis pateica:

- Nevar būt!

- Mēs jau arī vairs necerējām satikties, - sacīja Pāvels, pamāja ar rolu uz Ivoru un Mirjamu. - Ja ne šie jaunieši.

- Tātad, dēls tevi tomēr atrada ...

- Kā redzi. - Pāvels komisāram nesāka skaidrot, ka Ivors nav viņa dēls. - Un tā, mums pie jums ir darīšanas.

Polujanovs attapās, pamāja ar roku 'vietniekm.

- Izej.

Džons Buls neko nesapratis, paskatījās uz viņu, vilcinājās.

- Pazūdi! - uzrēja Polujanovs, uzmeta skatienu miesassargiem. - Jūs arī!

Sargs un vietnieks izgāja.

Poļujanovs ar izspiestu smaidu, steidzās apskaut Ždanovu, taču sastapās ar pieklājīgu noraidījumu un atkāpās.

- Kā es priecājos jūs redzēt! Domāju, ka vairs neatradīšu ...

- Jūs kļūdījāties, emisar, - Belijs bezkaislīgi sacīja.

Polujanovs paklupa, uz mirkli sastinga, it kā neticēdams, ātri uzmeta skatienu Belijam, kurš ar riebumā sakniebtām lūpām pārlūkoja sev nagus, un caur pieri paskatījās uz Pāvelu.

- Ko viņš teica?!

- Nu, viss taču kārtībā, Fjodor, - Zlatkovs sacīja melanholiski. - Mēs saprotam, ka savervēja tevi, izmantojot programmētāju, tāpēc kaut kur pat jūtam līdzi. Ja ne tu, tad kāds cits šeit būtu kļuvis par Bendes emisāru. Uzklausi mūsu priekšlikumus un mēģini panākt kompromisu.

- Jums taču nav ne jausmas! ..

- Ir, ir jausma, - Aukstā smīnā izstiepa lūpas Belijs. - Starp citu, mūsu saruna tagad tiek ierakstīta, un, nepieciešamības gadījumā, ieraksts tiks pārraidīts ēterā.

Polujanovs nobālēja, piegāja pie durvīm, bet Grigorijs nostājās viņam ceļā, un komisārs apturēja savu vēlmi izsaukt apsardzi un aizturēt visus atgriezušos.

- Ko jūs gribat?

- Pirmkārt, atdod mums drimmeri.

Polujanova uzacis uzlēca uz augšu, viņš ar izbrīnu skatījās uz klātesošo sejām, aizturot nervozus smieklus.

- Tomēr sīkums, bet patīkams. Ko darīt, ja man tā vairs nav?

- Tev tas ir, Fedja, citādi tu nevarētu atbloķēt Stumbru un nosūtīt savu ... ē-e, mūsu grupu slazdā un pēc tam atkal aizbloķēt ieeju.

Polujanovs aplaizīja lūpas, parāvās durvju virzienā, atsitās pret Beliju, un apdomājās. Uz viņa pleca pietūka mirdzošs mezgls - personīgā ieroča izvērses automātiskās vienības pamatne.

- Labi, pieņemsim, ka es jums dabūšu drimmeri. Ko tālāk?

- Ē-e, ne tā, - Belijs papurināja galvu. - No šejienes mēs pie tevis dosimies visi kopā, un paķersim līdzi arī pāris video ziņu korespondentus, lai iegūtu lielāku drošības rezervi. Zini, tu esi pazaudējis mūsu uzticību, komisār. Papildus drimmerim mums ir vajadzīgi kokosi, gloki, NZ, transports, vitsi un ieroči.

Polujanovs nokrekšķējās, pavilka sev pie auss.

- Jā, jums ir laba apetīte. Tomēr šāda īpašā bruņojuma daudzuma izsniegšanai nepieciešama SEKON un Pārvaldes direktora atļauja.

- Nekarini nu atkal mums uz ausīm makaronus, Fedja, visu šo bruņojumu pēc tava pieprasījuma var ērti paņemt no komisariāta noliktavām.

Polujanova acis pazibēja, viņš atkal apdomājās.

Mirjama pielika lūpas pie Ivora auss.

- Ja viņš mēģinās mūs piemānīt, es viņu vienkārši nošaušu.

- Neiejaucieties, - tikpat klusi atbildēja jauneklis. - Viņi zina, ko dara.

- Varbūt rī zina, bet viņam ticēt nevar.

- Nu labi, teiksim, pārliecinājāt, - Polujanovs pabeidza savas pārdomas (Ivoram ļoti nepatika tonis, kādā šie vārdi tika izrunāti). - Es jūs aizvedīšu uz Zlata Brjagas noliktavu, tur ir viss nepieciešamais, un atdošu drimmeri. Bet tas jums nepalīdzēs, puiši, jūs esat tikai trīs ...

- Pieci! Mirjama iebilda.

- Lai būtu pieci, - Fedors greizi pasmaidīja.

- Plus mūsu kvanki citos Zaros!

Romašins pieskārās meitas elkonim, klusi sacīja:

- Mierīgāk, Mia.

- Tāpat jūs visus nesavāksiet, - turpināja Polujanovs, sajutis, kā viņa dvēselē uzkrājas ļaunums. - Nu, lai jūs būtu desmit, labi, divdesmit, pat simts, bet pret jums ir armija! Tūkstoši un miljoni tādu es, un tūkstoši un miljoni citu! Jūs zaudēsiet!

- Bet arī jūs neuzvarēsiet! - Mirjama neizturēja, uzmetot vainīgu skatienu tēvam. - Jūs taču iznīcināsiet Koku!

- Mūsu laikam Visumu pietiks.

- Mēs vēl atgriezīsimies pie šīs tēmas, - teica Romašins. - Visticamāk, tu nemaz nezini patieso lietu stāvokli.

- Varbūt tieši otrādi - jūs to nezināt?

- Nu tad noskaidrosim šo jautājumu nākamajā tikšanās reizē.

Polujanovs pēkšņi nomierinājās, beidzot izdomājis rīcības plānu.

- Sekojiet man.

Viņš devās uz durvju pusi, bet atkal uzdūrās Belijam.

- Palaid viņu, - atļāva Ždanovs vecākais. - Viņa interesēs nav sākt karu simtiem liecinieku priekšā.

- Vai visu esat ņēmuši vērā? - Romašins jautāja.

- It kā visu. Vai tu nāksi ar mums?

- Nē, es sagatavošu vairākas mūsu sarunas ierakstu kopijas Prezidentam, Drošības Padomei un VKS - Vispasaules Koordinācijas Padomei. Komplikāciju gadījumā ieraksts tiks nodots drošās rokās.

Polujanovs pašķobīja lūpas, apgāja ap Beliju un izgāja pa kabineta durvīm. Pārējie, arī Ivors, sekoja viņam. Mirjama īsu mirkli apstājās, lai parunātu ar tēvu.

- Tu biji lielisks, pa! Sargā sevi.

- Neuztraucieties par mani, es esmu dzīvojis pasaulē un kaut ko saprotu. Sargā zēnu, grifu, viņam ir liela nākotne. Kā viņš tev patīk?

- Liels bērns. - Mirjama nosārta. - Bet man patīk.

- Tas bija gaidāms. Nu, panāc viņus.

Meita noskūpstīja tēvu uz vaiga un aizskrēja.

Romašins, pieliecis galvu uz pleca, pastāvēja pārdomās, it kā kaut ko ieklausīdamies, un piegāja pie kabineta īpašnieka galda. Bet nepaspēja izpildīt savus nodomus. Kabineta durvis pēkšņi atsprāga, un uz sliekšņa parādījies vīrietis ar melnu seju un izšāva uz Ignatu no paralizatora.

* * *

Visi kuterī nesalīda, tāpēc jaunākajam Ždanovam un Romašina meitai nācās lidot komisāra vietnieka automašīnā kopā ar viņu un apsardzes vitsiem.

Ivors atgāzās sēdeklī, atpūšoties aizvēra acis. Mirjama piespiedās viņam un apklusa, nezinot, vai viņai vajadzētu priecāties par atgriezšanos mājās. Tāpat klusumā viņi aizlidoja līdz pirmajai metro stacijai Zlatogradā, kas atrodas Hreščatikā. Sapulcējās pie īpaši svarīgo personu kabīnes VIP sektorā.- Lūdzu, paziņot mums maršrutu, - sausi pieprasīja satrauktais Belijs. - Es gribētu zināt, kur notiks galvenās ... hm, balvas nodošana.

- Tas atrodas seifā, manā mājā, - mierīgi sacīja Polujanovs. - Bet jūs taču gribējāt iegūt ekipējumu? Ierosinu vispirms aizlidot uz noliktavu, pārģērbties un pēc tam pie manis ...

- Nu neticu es viņam, tēvi, - Belijs norūca, skatīdamies uz Ždanovu un Zlatkovu. - Stulba nojauta ...  mūsu Fedja ir pārsteigumu pilns. Hei operator, kā tev ar priekšnojautām? Vai mūs negaida slazds?

- Nezinu, - nomurmināja Ivors, kurš jau ilgāku laiku mēģināja nolasīt komisāra domas, taču pastāvīgi uzdūrās uz bloku: Polujanovam bija psi aizsardzības ģenerators.

- Ļoti iedrošinoša atbilde, - Belijs pasmīnēja.

- Nemulsini puisi, - sāka aizstāvēt Ivora Ždanovs vecākais. - Viņš ir nepieredzējis un zaudējis daudz spēka. Fjodor, ja tu plāno slazdu, tad tas var beigties ar negatīvām sekām. Es iesaku vispirms paņemt mūsu drošības garantiju no tavas mājas seifa, un pēc tam doties uz noliktavu Zlata Brjagā. Un Dieva dēļ palaid vaļā apsardzi, neviens neatņems tavu dzīvību un brīvību.

Polujanovs pašķielēja uz flegmatisko Džonu Bulu, kas atgādināja statuju, nomurmināja:

- Savāc komandu, man pietiek ar vienu vitsu.

- Klausos, - atbildēja vietnieks un atsauca miesassargus.

Viņi pirmie ienāca metro kabīnē. Polujanova vadībā palika funkcionāls apsardzes vitss, praktiski neatšķirams no dzīva cilvēka.

- Mēs visi nesalīdīsim, - sacīja Belijs. - Pirmie ies trīs - šie jaunieši un Atanass, pēc tam mēs. Vai tavs metro kods nav mainījies? Iečuksti Atanasam ausī.

- Lūk ko, draugi, - iesāka Zlatkovs. - Man vajag satikties ar vienu otru. Vai jums nebūs iebildumi, ja es jūs uz stundu atbrīvoju no savas klātbūtnes? Jūs tiksiet galā bez manis.

Belijs jautājoši paskatījās uz Ždanovu.

- Labāk būtu ja mēs turētos kopā, - viņš teica. - Bet, ja tikšanās ir svarīga - rīkojies, kā uzskati par vajadzīgu, Atanas. Pēc stundas mēs tiksimies pie ... tā kā vienojāmies. Fedja, - Pāvels pagriezās pret Polujanovu, - atdod viņam savu tranš-rāciju.

Komisārs pavilcinājās, pārvarot vēl vienu vēlmi dot komandu vitsam nogalināt visus, pēc tam no matiem aiz auss izņēma antenas ūsiņu ar tranš-rācijas pilienu (mikrofons bija iebūvēts piesūceknī un sarunas laikā reaģēja uz galvaskausa kaulu rezonansi) un pasniedza to Zlatkovam.

- Operatīvā līnija aizņemta, personiskā - brīva. Krāsa - Marengo.

- Ko nozīmē krāsa?

Polujanovs ar drūmu pārsteigumu paskatījās uz zinātnieku.

- Jokojat? Līnija ieslēdzas tikai uz krāsu.

- Ahā, sapratu, tikšu galā.

Zlatkovs iegāja atbrīvotajā kabīnē, durvis aiz viņa aizvērās.- Tagad jūs, - Grigorijs paskatījies uz Ivoru un Mirjamu. - Saki izejas kodu, Fedja.

- Tu taču  to zini.

- Gribu pārbaudīt tavu godīgumu.

Poļujanovs pašķobījās, skatoties uz drošības virsnieku, nodiktēja septiņciparu skaitli un paroli.

Ivors un meitene sastādīja kodu, un metro "stīga" tos izmeta caur telpu komisāra mājā Baltijas līča krastā.

Viņi izgāja mazā zālē ar mirdzošām, it kā no rīsu papīra, sienām, pārgāja mozaīkas grīdu, palūkojās apkārt. Bet dalīties savos iespaidos nepaspēja.

Polujanova metro kabīne atkal nostrādāja, un vestibilā parādījās viņš pats, vitss, Belijs un Ždanovs.

- Ejam uz kabinetu, - Fjodors aprauti pateica, dodoties pa koridoru ar gaišajām sienām uz kāpnēm.

- Man šeit nepatīk, - Ivors klusi sacīja ar sakostiem zobiem.

Belijs viņam uzsita pa plecu un panāca Polujanovu.

- Nekas, viss norit pēc plāna, - sacīja Ždanovs. - Mēs šeit nekavēsimies.

Arī viņš panāca komisāru un sāka sarunāties ar Beliju.

- Esi gatavs iziešanai, - Mirjama nočukstēja, satvērusi Ivora roku. - Man arī nepatīk šejienes atmosfēra.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, iegāja komisāra darba modulī ar tūlītējas saskarsmes ink-kompleksu ar visām Zemes baseina drošības dienesta filiālēm, ieskaitot tās, kas atradās uz citām planētām, ar analītisko inku "Stratēģis" un jaunāko eido spēļu kombināciju "Fanat". Kabineta sienas atgādināja bišu šūnas, grīda bija "koka", griesti "atvērās" zilajās debesīs ar baltu mākoņu jēriņiem.

Polujanovs ātri piegāja pie sienas, kuras biezumā bija paslēpts seifs.

- Stop! - Belijs viņu apturēja. - Nesteidzies, Fedja. Atkāpieties malā, mēs paši atvērsim, vienkārši iedod paroli.

- Es pats arī esmu parole, - Polujanovs paraustīja plecus, sāniski paskatoties uz ar gaismiņām pilno viriāla “eglīti”, kas vadīja kabineta iekārtas. - Seifs tiek atvērts tikai ar mentālu komandu un arī tad tikai pēc īpašnieka bioparametru nolasīšanas.

- Ver vaļa, - Ždanovs atļāva. - Mia, vai tu esi gatava?

- Vienmēr esmu gatava, - atsaucās Romašina meita.

Uz viena pleca viņai izauga tornītis ar "universālu", no otra - ar vaksingu.

Polujanovs pasmīkņāja.

- Man jāatzīst, ka es par vēlu uzzināju, ka šī jaukā meitene ir viena no pretizlūkošanas asiem.

Seifa durvis ne pārāk biezas, bet spēka padeves dēļ praktiski necaursitamas, lēnām noliecās uz leju, kā mīksts vates slānis.

- Paej malā! - Belijs asi uzkliedza, ejot pie seifa.

Tajā pašā mirklī Polujanovs metās uz sāniem un uzkliedza:

- Nogalini viņus!

No seifa metallokeramikas iekšām izlidoja zobens ar plūstošu zilu asmeni. Visi sastinga. Tikai Mirjama izšāva no vaksinga, zobena smailes priekšā atvērās melna “anti-sprādziena” zvaigzne, apdullinošs trieciens satricināja gaisu, istabas sienas, triecienvilnis atmeta cilvēkus pret sienu, apgāza inka viriālu. Drimmers izliecās it kā dzīvs, starojošo asmeni pārklāja izlāžu režģis, viņš sekundes daļu pavilcinājās - un ar šo mirkli Ivoram pietika lai iejauktos notiekošajā.

- Nenogalini! - viņš uzkliedza, būdams liela uztraukuma stāvoklī, tā ka no viņa kliedziena gandrīz pārplīsa bungādiņas, un no psi sitiena uzsprāga viriāls, izbārstoties pa kabinetu šķembās, dzirkstelēs un dūmu vērpetēs. - Funkciju bloķēšana!

Un drimmers paklausīgi izpildīja pavēli: nobloķēja slepkavības funkciju, pārtrauca mērķēt uz upuriem, saritinājās sava veida rokassprādzē un atkal iegūlās seifā.

Turēdamies pie ausīm, dubultā akustiskā trieciena apdullināti, cilvēki sāka kustēties, piecelties, kratīt galvas, atjēgdamies. Ivors sajuta nespēku, reiboni, spēki izsīkumu, viņš gandrīz pakrita, paspējis atspiesties uz Mirjamas pleca.

- Apsveicu, - viņš teica, mēģinot pasmaidīt. - Man jau iepriekš vajadzēja uzminēt, ka ir darīšana ar pretizlūkošanas asu. Vai to tu gribēji nožēlot?

- Apklusti, tu esi galīgi zaļš, - Mirjama noraizējusies sacīja. - Parunāsimies pēc tam.

- Nē, atzīsties tagad!

- Tikai svētie brīvprātīgi atzīst savus grēkus. Jā, es esmu pretizlūkošanas grifs un vienlaikus universitātes studente. Vai tev no tā vieglāk? Vai arī tu tagad ar mani vairs nerunāsi?

- Es padomāšu, - Ivors nomurmināja, nonākot pusapziņā.

- Spēcīgs operators! - atjēdzās Belijs. - Es jau nodomāju, ka ar mums ir cauri! Kā viņam izdevās apturēt drimmeri?

- Nezinu, - atbildēja Ždanovs-vecākais, dodoties pie Polujanova. - Tā lūk mēs uzzinājām, kas ir kas, Fjodor. Kāpēc tu gribēji mūs nogalināt? Galu galā neviens no mums nekad nedarītu to pašu ar tevi.

- Jums nesaprast, - Poļjanovs atņirdzās. - Un jūs vēl neesat uzvarējuši! Cik es varēju noteikt, jūs neesat no mūsu Zara?

- Tu esi atjautīgs.

- Laikam gan, - Polujanovs atkal parādīja zobus. - Tas arī jūs pazudināja. Ja būtu atgriezušies mūsu puiši, nevis kvanki, viņi neatklātu savas kārtis, bet mēģinātu paspēlēties ar mani kā kaķis ar peli. Es ļoti labi pazīstu viņu raksturus. Starp citu, es, iespējams, nebūtu viņus likvidējis. Bet kvanku man nav žēl, to ir tūkstošiem. Un tagad solītais pārsteigums.

Tūlīt kabinetā parādījās būtne, kas izskatījās kā atdzīvināta metāla statuja, kurā pat sejas un acu āda mirdzēja ar šķidru dzīvsudrabu.

- Nogalini viņus! - nošņācās Polujanovs.

Mirjama vienlaikus izšāva gan no vaksinga, gan universāla, taču metāla cilvēka ķermenis bez pēdām absorbēja gan plazmas lodi, gan spēka lauka izlādi. Bet viņa šāviens negāja garām mērķim.

"Statujas" labās rokas rādītājpirksts pēkšņi pārvērtās par tievu šķidra metāla straumi, kas sasniedza Mirjamu un acumirklī izplatījās pa ķermeni, atstājot brīvus tikai meitenes degunu, lūpas un acis, padarot viņu par sava veida statuju.

- Ivor! - viņai izdevās klusi iekliegties, nespēdama pakustēties.

Ždanovs juniors steidzās pie viņas, nometot savu nejutīgumu, pārvarot letarģiju un reiboni, bet otrā metāla strūkla izlija pār viņu, izplatījās pa apģērbu, sastindzinot un kavējot kustības, un arī viņš sastinga uz vietas.

Tāds pats liktenis piemeklēja Ždanovu vecāko un Beliju.

- Es taču teicu - nogalini! - Polujanovs ar neapmierinātību nomurmināja, izņemdams no seifa rokassprādzē saritināto drimmeri, un satraukti paskatījās uz to. - Paskat maitasgabals, ko viņš ar to izdarījis?

- Nav vajadzības slepkavot, - dobajā basā rībināja metāla vīrietis. - Viņi mums vēl būs noderīgi, it īpaši operatora kūniņa. Saimnieks būs apmierināts.

- Ej savā vietā, - pavēlēja komisārs, iebāžot aproci seifā. - Nākamreiz nenokavē, es gandrīz gāju bojā.

- Pareiza ienaidnieka novērtēšana ir panākumu atslēga. - Metāla cilvēks it kā izgriezās pats sevī un, slīdot uz durvīm, pazuda. Tas, protams, nebija pats Spēlētājs vai pat ne viņa iemiesojums vietējā realitātē, bet tikai tukšs trauks, viela ar zemu intelekta līmeni, kas gaidīja saimnieka iemiesošanos, un Polujanovs no viņa baidījās, kaut arī komandēja kā vitsu.

Viņš piegāja pie Ivora, vienīgā no visiem, kurš nenokrita un nezaudēja samaņu, no uzvilktā "trako krekla" - šķidro kristālu plēves, kas bija Spēlētāja, kuram cilvēki bija devuši vārdu Bende, ķermeņa materiālā bāze.

- Nenovērtēju tevi, puisīt. Žēl, ka viss notika tā. Labāk nebūtu atgriezies. Labi ja Spēlētājs, kuram es kalpoju, īslaicīgi padarīs tevi par savu ieroču nesēju, bet var būt arī kas sliktāks.

- Ne-kad! - Ivors ar grūtībām izrunāja.

Polujanovs pasmīnēja, pagrūda viņu, sekoja ķermeņa kritienam - tas nokrita kā metāla gabals, uzmeta skatienu saviem bijušajiem draugiem un izgāja no kabineta. Koridorā viņš pavēlēja robotam - mājas sargam aizvākt cilvēku ķermeņus īpašā bunkurā zem mājas, kur dzīvoja arī Bendes metāla sūtnis.

- Kā Romašins? - komisārs izsauca Džonu Bulu.

- Aizgāja, - vietnieks īsi atbildēja.

Sekundi Polujanovs stāvēja bāls no trakām dusmām un ar dūri iesita pret sienu.

- Kā?!

- Puiši neaprēķināja. Viņš bija aizsargāts. Neitralizēja Karpenteru, sasēja Lipski, salauza žokli Solanam un aizgāja.

Dažus mirkļus Polujanovs cīnījās ar sevi, lai nekliegtu pa visu māju, tad pateica tikai vienu vārdu:

- Atrast!..

IV daļa ...MUMS NESAPRAST

.

1. nodaļa

Diena izrādījās karsta, un aukstais alus šķita dievišķs dzēriens, kas paaugstināja tonusu, remdēja slāpes un uzlaboja garastāvokli.

Kostrovs paskatījās uz kartona apli ar uzrakstu angļu valodā "Budweiser", pabeidza krūzi un uzlika to uz apļa.

Viņš sēdēja vasaras kafejnīcā, kas atradās Krievijas laukumā pretī kinoteātrim "Rossija", un gaidīja Romašinu. Tā bija cita Laika Zara Maskava (Krievija, Zeme, Saules sistēma), un bija interesanti meklēt atšķirības starp šo un to galvaspilsētu, šī un dzimtā dzīves veida detaļu atšķirībām.

Dzimtajā Zarā laukumu, kurā viņš sēdēja, sauca par Puškina, slavenajam kinoteātrim un koncertzālei bija arī izcilā dzejnieka vārds, iepretim piemineklim sākās skvērs, kuru no abām pusēm ieskāva Tveras bulvāra asfalta lentes, pa labi no kura atradās MakDonalds ēstuves restorāns. Šeit laukumu sauca par Krievijas, un "MakDonalds" vietā bija Tveras pasāžas spoguļu piramīda.

Kostrovs un Romašins atbrauca no Brjanskas (Tornis šajā Zarā arī izkrita Brjanskas mežos, netālu no Žukovkas pilsētas) uz Maskavu kopā, pārējos atstājot vienā no hronourbja drošības zonām. Izdomāja, ka visai komandai nav nepieciešamības "rēgoties" varas pārstāvju priekšā, bet misijai - lai iegūtu ieroci, par kuru runāja komisārs - pietika ar diviem cilvēkiem.

Viņi jau bija apmeklējuši vienu Zaru, uz kura Zemes bija izgatavots "Kijs" - īpaša lauka ģenerators, kas palielināja atomu vibrāciju amplitūdu, "izspiež" tos vienā virzienā par diezgan ievērojamu attālumu - līdz vienam centimetram. Sākotnēji “Kijs” bija izstrādāts nevis militārajās laboratorijās un bija paredzēta materiālu kodolsablīvēšanai, taču militārie eksperti ātri saprata, kādus ieguvumus varētu dot šis izgudrojums, un “materiāla apstrādes metodes” izpēte nonāca Pentagona un Krievijas Aizsardzības ministrijas slepenajās laboratorijās.

Ruslans nezināja, kādā veidā Zara drošības komisāram Romašinam, kurš attīstībā vairāk nekā par trīssimt gadiem apsteidza Kostrova Zaru, izdevās atrast "Kija" izstrādātājus, taču fakts palika fakts. Nemanot iznākuši no Torņa (dabiski, ka viņi iznāca īpašajos spectērpos ar maskēšanās sistēmām), Romašins un Garaņins šajā pasaulē pavadīja tikai divas dienas un atnesa divas "Kijas", līdzīgas senajām krama pistolēm, kā arī tām paredzētos akumulatorus. Vēlāk Romašins apsolīja nomainīt akumulatorus ar MK-baterijām, kuru kalpošanas laiks tika lēsts desmitos un pat simtos gadu.

Pēc veiksmīgā gājiena pakaļ pārvietošanas ģeneratoriem nodaļa devās uz "kaimiņu" Zaru, kur speciālisti strādāja pie "skorpiona" - gluonu lauka ģeneratora izveidošanas, kurā sākās jebkura normālos apstākļos stabila elementa sabrukšanas ķēdes reakcija. Faktiski "skorpions" bija visspēcīgākā planētas ieroča prototips uz visām Stumbra Zemēm - "gloks", kura izlāde bija spējīga "saraut" pat kvarkus, tas ir, ietekmēt matērijas visdziļākos pamatus.

Pirmie, šajā Zarā nāca klajā ar ideju par "skorpionu" amerikāņi, Nevadas tuksnesī pārbaudot selektīvās kodolsadalīšanās ģeneratoru uz dabas objektiem un pēc tam uz dzīvniekiem. Pēdējam ģeneratora izmēģinājumam bija jābūt iespaidīgam un galīgam, pēc kura "skorpions" nonāca armijas īpašumā. Tomēr bumbvedēja "Greit Hanter" komandieris Donalds Klarks atteicās lidot ar ģeneratoru uz borta, uzzinājis, ka tiek gatavota vesela Indijas ciemata iznīcināšana, stāsts nonāca atklātībā un visa pasaule uzzināja par “skorpiona” izveidi.

Krievija, precīzāk, Padomju Savienība - kas tajā laikā vēl pastāvēja - reaģēja, izstrādājot savu "skorpiona" uzlabotas formas versiju: krievu "skorpioni" ieguva pistoles formu un tos varēja izmantot individuāli. Kaut arī informācija par to netika izpausta.

Ruslans uzzināja ieroča izveides detaļas no Romašina, kamēr viņi ar vilcienu brauca no Brjanskas uz Maskavu. Tagad viņš Krievijas laukumā gaidīja Ignatu, bija sanīcis no karstuma, dzēra alu un pārdomāja likteņa peripetijas, kas viņu izmeta citā Visumā, kas daudz neatšķīrās no viņa paša. Doma, ka arī Kostrovi - tēvs, māte un pats Ruslans - dzīvo šeit, uz "paralēlā" Zara Zemes, bija saviļņojoša. Gribējās visu pamest un pārliecināties par notiekošā realitāti, kaut vai ar vienu aci paskatīties uz vecākiem (vecāku vaļaspriekiem, izmantot Romašina valodu) un salīdzināt viņus ar “īstajiem”. Un vēl vairāk gribējās satikt sevi un tā netīšām izmest satiekoties:

- Čau kvank. Nepazini? ..

Ignats Romašins parādījās kafejnīcā, apsēdās ar alus krūzi blakus, pie galda. "Kokoss", ko viņš valkāja, tagad bija balta vasaras uzvalka formā ar kaklu aizsedzošu svīteri. Ruslans bija ģērbies tāpat.

- Par ko sapņo? - ziņkārīgi jautāja Romašins, novērtējot Kostrova miegaino skatienu.

Tas pasmaidīja.

- Es domāju, ko teikšu, satiekot sevi. Tas nav izslēgts, vai ne?

- Diemžēl tas nav izslēgts, tāpēc ieteicams neatslābināties tādās atklātās vietās, kā šī kafejnīca. Es norunāju tikšanos ar savu kolēģi, viņš mēģinās palīdzēt, bet paies vēl pāris dienas ... - Ignats nepabeidza.

Garām ejošais jaunais vīrietis, šortos un T-kreklā, sprogains, garu degunu, ar brillēm - vienā rokā turot alus krūzi un otrā - mugursomu - pēkšņi apstājās un nedroši ierunājās:

- Ruslans?

Kostrovs pārsteigts atskatījās.

- Ko jūs teicāt?

- Nepazini, vai? - puisis ar brillēm izbrīnījās.

- Atvainojiet, nepazīstu, - Ruslans pieklājīgi papurināja galvu.

- Nu , es taču esmu Gariks Svetlovs! Un tu esi Ruslans Kostrovs, es tevi pazinu!

- Jūs kļūdāties, -, noorientējies sacīja Romašins. - Viņu sauc Igors. Ko, vai tad tiešām tik līdzīgs?

- Nu jā! - Apdullinātais briļļainais vīrietis pamāja ar galvu. - Es mācījos ar viņu vienā klasē.

- Diemžēl tas nav viņš.

- Gadās, - Ruslans izspieda smaidu. - Bet es tiešām jūs nepazīstu.

- Joko?

- Nē.

Puisis šortos trokšņaini izelpoja, noskatīja Ruslanu no galvas līdz kājām, pakratīja galvu.

- Vajag taču, kāda līdzība! Es nekad tam nebūtu ticējis ... tomēr, jūsu frizūra ... jums ir cita un kaut kādas acis ... ne tādas ... piedodiet.

Viņš aizgāja malā, apsēdās pie blakus galdiņa, neatraujot acis no Ruslana.

- Ko es teicu? - Romašins klusi teica, saglabājot mierīgu izskatu. - Pasaule ir maza.

- Bet atlidot no cita Visuma un satikt klasesbiedru Maskavā ... tā jau ir superneveiksme!

- Vai jūs tiešām mācījāties vienā klasē ar viņu?

- Tur jau tā lieta, ka nē. Es viņu neatceros. Mūsu klasē Garika Svetlova vispār nebija. Paralēlajā klasē mācījās Koļa Svetlovs, labs puisis, bet ne Gariks.

- Skaidrs. Nu, tas mums būs par mācību. Pabeidzam alu un dodamies prom.

- Kurp?

- Pēc stundas tiekamies ar Fēliksu un iekārtojamies viesnīcā.

- Kas ir šis Fēlikss?

- Viņš ir pulkvedis, strādā Jūras spēku ģenerālštāba ekonomikas nodaļā, bet viņam ir piekļuve slepenajām laboratorijām - viņš piegādā tām nepieciešamos materiālus. Turklāt viņš ir Spēlētāja emisārs šajā Zarā.

Ruslans izbrīnīts paskatījās uz sarunu biedru.

- Vai jūs nopietni?!

- Pilnīgi. Spēlētāju emisāri ir atrodami katrā Zarā, un šis nav izņēmums. Fēlikss strādā pie otrā Spēlētāja - Lēnprāša, tāpēc viņš darīs visu, kas ir viņa spēkos, mūsu labā. Bet es esmu pārliecināts, ka arī Bendem šeit ir arī savi aģenti. Tāpēc šķietami nejaušas tikšanās mums ir kaitīgas un var būt pat liktenīgas. Es domāju, ka Bendes aģents jau saņēmis informāciju par mūsu izeju un mūs meklēs.

- No kā viņš varēja iegūt šādu informāciju? Mūs neviens neredzēja.

- Spēlētāju Novērotājiem ir atbilstoša aparatūra Stumbra novērošanai, viņi mūs noteikti pamanīja.

- Kāpēc mūs neaizturēja iepriekš, kad meklējām "Kiju"?

- Vienkārši nepaspēja. Šeit nav izslēgti visdažādākie nepatīkamie pārsteigumi, kā šī nejaušā satikšanās, kāpēc mums ir jāuzvedas pēc iespējas neuzkrītošāk. Vēl pa vienai?

- Nē, esmu jau līdz kaklam.

- Tad ejam uz satikšanās vietu.

Viņi piecēlās, Ruslans sastapa puiša acis ar brillēm, papleta rokas, kā saka, vainīgi-pārskatījušies, un "hronodesantnieki" lēnām devās pāri ielai uz pazemes eju un nolaišanos uz metro. Viņiem vēl bija laiks, bet viņiem bija jānokļūst Oktobra parkā, kas atrodas galvaspilsētas ziemeļrietumu administratīvajā rajonā, un tas prasīja ne vairāk kā četrdesmit piecas minūtes.

Tikšanās ar Fēliksu notika noteiktajā laikā oktobra stadionā, kur bija vasaras ēdienu telts. Paņēma pa alus krūzei, šoreiz vietējo - "Mališevska", un apsēdāmies ēnā zem lietussarga, starp tādiem pašiem tēviem, mātēm ar bērniem un bez tiem un dažāda vecuma jauniešiem, kuri kūstot no karstuma, atgriezās no pludmales - tā bija rokas attālumā Maskavas upes krastā.

Felikss bija kluss un šķietami neuzkrītošs vīrietis ar bālganām uzacīm. Bija grūti noticēt, ka viņš bija varenā Spēlētāja emisārs, kurš ietekmēja daudzu miljonu pasauļu likteni. Viņš runāja maz, vairāk klausījās, domāja un Ruslanam tas patika.

Vienojās par tikšanos nākamajā dienā tajā pašā vietā, atcerējāmies vecos laikus, Romašins stāstīja par savu kvanku problēmām citos Zaros, no kuriem ar kādiem piecdesmit viņš bija ticies personīgi, un Ruslans nespēja atturēties no jautājuma: kā komisārs zina par jaunākajiem ieroču izstrādes variantiem dažādu valstu Zemēs un Zaros?

- Tas ir ļoti vienkārši, - Ignats atbildēja. - Es biju viens no pēdējās Spēles tiesnešiem, un tiesnešiem tika sniegts ļoti plašs informācijas daudzums par situāciju konfliktējošajos Zaros. Dabiski, ka esmu daudz ko aizmirsis, bet tomēr kaut ko atceros.

- Ko nozīmē - konfliktējošie Zari?

- Metaversi, kuros sadūrās Spēlētāju intereses.

- Vai ir arī tādi Zari, kuros Spēlētāju intereses nesaskārās?

- Cik tik vajag - sākot no Matricas Zara un Koka Saknēm līdz kontroles un statistiski neatkarīgiem Zariem.

Ruslans samiedza acis, iemalkoja vairākus malciņus dzintaraini burbuļojošā dzēriena, skatoties uz komisāra seju. Dažreiz viņam šķita, ka Romašins it kā apzināti sniedz slepenu informāciju, bet tad attapās.

- Kas ir kontroles Zars?

Romašins pasmaidīja, ar prieku pabeidzot alu.

- Tomēr mūsu senči prata pagatavot labus dzērienus. Kas attiecas uz Kontroles Zaru, tas ir tas pats standarts. Medicīniskajos eksperimentos to var salīdzināt arī ar peļu kontroles grupu: atšķirībā no eksperimentālās grupas šai grupai netiek ievadīti vīrusi un tā netiek saindēta ar atšķirīgu ķīmiju.

- Tēvs man par to nestāstīja.

- Viņš pats to nezināja.

- Viss, es aizeju, - sacīja Fēlikss, pieceļoties un sniedzot roku sarunu biedriem. - Mēģināšu palīdzēt, lai gan risks ir ārkārtīgi liels.

Viņš aizgāja prom no galdiņa, devās uz tenisa kortiem.

Ruslans ar pieredzējušu aci atzīmēja pulkveža miesassargu kustību: bija trīs puiši, un viņi prasmīgi maskējās. Domīgi nomurmināja:

- Vai viņš baidās no riska?

- Viņš domāja par citu risku, - paskaidroja Romašins. - Visus jaunākos zinātniskos un militāros sasniegumus uzrauga Spēlētāju aģenti, kas tādējādi neitralizē viens otru. Ja kāds no viņiem izmanto savas zināšanas, sākas klusa Spēles lauka pārdale. Ja Fēlikss kļūdīsies, viņš pats iekritīs un iegāzīs visu aģentu tīklu, kas gandrīz uzreiz ietekmēs Spēles kvalitāti.

- Figūras upuris ...

- Pilnīgi pareizi, jo figūras upurēšana šaha spēlē ietekmē spēles kvalitāti, tāpēc šajā gadījumā emisārs riskē zaudēt “kvalitāti”, zaudēt “partiju” ... un dzīvību.

- Kāpēc tad viņš apņēmās mums palīdzēt?

- Ja mēs gūsim panākumus, mūsu reitings palielināsies, un ne tikai mūsu un emisāra,  arī Spēlētāja kopumā, kas mazinās Bendes spiedienu. Tāpēc neuztraucies par viņu, viņš neriskē velti. Vēl pa vienai krūzītei? Nebiju domājis, ka būs tik patīkami karstumā dzert aukstu raudzētu dzērienu.

Viņi pasēdēja vēl dažas minūtes, baudot relaksāciju un mieru, sapratuši, ka šāds brīdis, iespējams, vairs neradīsies, un devās augšup, garām stadionam, uz izeju no parka.

Apmetās viesnīcā "Ostankinskaja", uzrādot Kostrova pasi un apliecību uz pulkveža Garaņina vārda. Acīmredzot dokumenti praktiski neatšķīrās no tiem, kas darbojās šinī Zemes Zarā, jo dežurējošais administrators viņiem iedeva dubultu numuru, pat nepaskatījies uz fotogrāfijām.

Vakars un nakts pagāja mierīgi. Viņi skatījās televizoru (Ignats ar lielāku interesi nekā Ruslans), pavakariņoja kafejnīcā viesnīcas septītajā stāvā, atkal skatījās televizoru un devās gulēt, būdami pārliecināti, ka neviens par viņiem neinteresējas.

No rīta Romašins piedāvāja Ruslanam kaujas iesildīšanos, un pusstundu garumā viņi viens otram rādīja tuvcīņas tehniskos paņēmienus: Kostrovs - no Rusboja arsenāla, Romašins - tengresiti. Komisārs, pēc viņa teiktā, šāda veida cīņas mākslu iemācījās no viena no saviem kvankiem, izcila kaujas meistara, kuram bija visaugstākais tituls visās cīņas mākslas hierarhijās - "piekūnu piekūns".

Pabrokastoja tajā pašā viesnīcas kafejnīcā, tad Romašins aizgāja pa kaut kādām savām darīšanām, iepriekš vienojoties par tikšanās vietu, un Ruslans palika viens. Atceroties tikšanos ar vietējā Ruslana Kostrova klasesbiedru, viņš nolēma neizaicināt likteni un neatstāja istabu, kamēr nebija pienācis laiks doties tālāk.

Pulksten trijos pēcpusdienā viņš no tramvaja pieturas Živopisnaja ielā devās uz stadionu "Oktjabrj" un atkal apsēdās zem saulessarga pie kioska ar alus krūzi. Ne Fēliksa, ne Romašina vēl tur nebija, lai gan laiks bija pāri pulksten trijiem. Ruslans sajuta neskaidru nemieru. Komisārs bija precīzs un neatļāvās kavēties. Arī Fēlikss neatstāja vieglprātīgas personas iespaidu, zināja solījumu vērtību.

Pasēdējis ceturtdaļstundu un nesagaidījis ne vienu, ne otru, Ruslans atrada klusu stūri bez cilvēkiem pie jātnieku skolas sienas, ieslēdza "kokosa" rāciju un izsauca Romašinu. Ignats atbildēja pēc pusminūtes:

- Es tūlīt būšu. Kas noticis? Fēlikss atbrauca?

- Nē.

Klusums.

- Gaidi pie tenisa kortiem.

Romašins atslēdzās.

Ruslans iznāca no aiz ēkas sienas alejā un apstājās. Divdesmit soļus tālāk trīs jauni vīrieši kombinezona formas uzvalkos stāvēja un skatījās uz viņu.

"Iekritu"! - atnāca doma.

Viens no puišiem ar īsu matu ezīti un apaļu plakanu seju, kurā izcēlās ļenganu kaprīzu lūpu kroka un caurspīdīgas acis, ar kultūrista figūru sašķobīja lūpas:

- Izrādās, kaptein, jūs esat alus cienītājs?

Ruslans saprata, ka, pirmkārt, viņu pazīst, un, otrkārt, visticamāk, viņu izsekojuši, lai gan viņš neko nebija pamanījis.

- Ignat, - viņš izsauca Romašinu, gandrīz nekustinot lūpas. - Mani izskaitļojuši.

- Sapratu, - Romašins atbildēja pēc pauzes. - Neizslēdz rāciju, es tevi atradīšu pēc pelenga.

- Kas jūs būtu? - Ruslans jautāja, atslābstot pirms kaujas.

Apaļvaigu kultūrists atkal pašķobīja lūpas; viņš acīmredzami neprata smaidīt. Un Ruslanam radās sajūta, ka viņš šo cilvēku jau ir kaut kur saticis.

- Mani sauc Laentirs Valetovs. Vai tavs tēvs pastāstīja par tikšanos ar vienu no maniem kvankiem?

- Pastāstīja gan, - Ruslans klusām sacīja, dodot komandu "kokosa" inkam pārslēgties uz aizsardzības režīmu.

Nekavējoties baltais vasaras uzvalks uz viņa izmainījās, pārvērtās par metāliski mirdzošu kombinezonu ar "universāla" tornīti uz pleca.

Savukārt puiši, reaģējot uz Kostrova metamorfozi, pārvērtās tieši par tādām pašām "metāla" figūrām, kas pavērsa pistoļu stobrus. arī viņi valkāja kokosus vai līdzīgus speciālos tērpus.

Laentirs Valetovs iesmējās un pašūpoja galvu.

- Bet es jūs uzreiz nepazinu, kapteini, lai gan jūs esat ļoti līdzīgs savam tēvam. Tikai mati nav rudi.

- Kā jūs mani atradāt? - Ruslans pajautāja, sapratis, ka viens pret trim nevarēs noturēties un ka ir jāvelk laiks.

- Nu, vispār nejauši, - Valetovs labprāt atbildēja. - Mēs jūs pazaudējām jūsu Zarā, gandrīz panācām kaimiņu Zarā, kur jums izdevās iegūt nobīdes ģeneratorus, aizsteidzāmies uz Gezemu, kur jūs gaidīja saldais pārītis no Soljuvell-3 Zemes, un tad mūsu novērotāji pēkšņi pamanīja interesantu ainu Maskavā ... hmmm Krievijas laukuma kafejnīcā. Pārējais bija tehnikas jautājums.

- Jūs no kurienes? Pretizlūkošana?

- Gandrīz, - Valetovs izstiepa savas bālās lūpas. - Mēs esam no likvidācijas dienesta. Kur ir jūsu pavadonis?

- Nesaprotu, par ko ir runa, - Ruslans mierīgi teica, sasniedzis nepieciešamo stāvokli. - Es esmu šeit pilnīgi viens.

- Tad pagaidīsim.

Alejā parādījās pastaigājoši cilvēki, divas sievietes un pusaudzis, ziņkārīgi raudzīdamies uz "atnācējiem no kosmosa", kā tagad izskatījās likvidatori un Ruslans.

- Ejiet prom! - Viens no "atnācējiem" viņiem pavēloši izmeta. - Šeit notiek filmēšana. Ātri!

Sadursmes liecinieki bailīgi pazuda krūmos, taču doties prom nesteidzās.

- Novāciet ieročus, - Ruslans teica. - var ciest cilvēki.

- Nieki vien! - Valetovs noraidoši atmeta ar roku. - Šis ir svešs Zars. Viens liecinieks vairāk, viens mazāk. Tas neko nemainīs. Galvenais ir tas, ka mēs labi saprotam viens otru. Tāpēc novākt ieroci jums iesaku es. Acīmredzot jums ir tikai "universāls". Bet kur tad "gloks" vai vismaz "kijs"?

- Viņam darbojas rācija! - pēkšņi sacīja Valetova pavadonis, garš, bālu seju un drūms.

Tajā pašā mirklī atskanēja ass klikšķis, kas atgādināja pātagas cirtienu, kam sekoja vēl viens. Valetova bālās sejas biedrs nodrebēja, piespieda roku pie krūtīm un nokrita uz mutes zemē. Otrais puisis saķēra galvu - pāri virsdegunei parādījās asiņains, centimetru garš, zīmuļa resnuma stienītis - un arī nokrita uz celiņa.

Valetovs momentāli noorientējās.

Vienlaikus ar pirmo šāvienu no "kija" viņš metās krūmos, un Ruslana šāviens nokavējās. No tālienes atskanēja rīkles balss:

- Uz tikšanos pie Stumbra ...

Piecdesmit soļu attālumā no Ruslana alejā iznāca Romašins. No "kija" šāva viņš. Paskatījās uz Valetova likvidatoru ķermeņiem.

- Ejam prom!

Bija dzirdamas balsis, alejā parādījās jauni atpūtnieki. Pa jāšanas sporta skolas vārtiem zirgos izjāja divas meitenes.

Romašins šķērsoja aleju un pazuda aiz kokiem, dodoties uz upes krastu. Ruslans sekoja viņam. Viņi sāka skriet, "kokosus" pārvērta baltos uzvalkos, lai neizceltos parka apmeklētāju vidū, apmeta līkumu un izgāja uz stadionu, kur bija nolikta tikšanās ar Fēliksu. Tomēr pie alus būdiņas pulkveža nebija. Viņa vietā pie galda sēdēja jauns vīrietis zaļā kreklā un lasīja avīzi. Ruslans puisi pazina: tas bija viens no Fēliksa miesassargiem.

Apmainījušies skatieniem, Romašins un Kostrovs piegāja pie viņa.

- Kas noticis? - Ignats apsēdās viņam blakus uz plastmasas krēsla.

Jaunietis pamāja uz plastmasas maisiņu uz galda.

- Tas ir jums.

- Kur pulkvedis?

- Nogalināts. - puisis salocīja avīzi, piecēlās. - Es viņu uz laiku nomainīšu. Esiet uzmanīgi. Mūsu kantorī sēž ienaidnieka aģents, par ko uzzinājām pārāk vēlu. Palīdzību negaidiet.

Viņš lēnām devās prom pāri laukumam uz divstāvu sporta zāli, pagriezās ap stūri un pazuda.

"Hronodesantnieki" paskatījās viens uz otru. Romašins paņēma paketi un devās uz tenisa kortiem. Tad viņš nogriezās pa labi uz takas, kas ved uz upi.

- Ko darīsim? - viņu panāca Ruslans.

- Vispirms, izkļūsim no šejienes, - noraizējies sacīja Romašins. - Paņemsim laivu un šķērsosim upi, pirms nav sacelta trauksme. Kamēr tur izsauks miliciju, kamēr tie ieradīsies ... paspēsim.

- bet pēc tam?

- Pēc tam meklēsim transportu uz Brjansku.

- Varam izmantot "kokosu" antigravus.

- Tikai naktī. Dienā mūs uzreiz piefiksēs Bendes novērotāji. Feliksam bija taisnība, viņu šeit ir ļoti daudz, un risks bija nevajadzīgi liels. Droši vien pie hronourbja torņa mūs gaidīs Bendes emisārs un viņa ieroču nesēji.

- Izlauzīsimies, ne pirmo reizi.

Romašins neko neteica.

No parka izgāja pa vārtiem uz Maskavas upes krastu, devās lejup pa piekrastes nogāzi līdz ūdenim un pie laivu nomas izīrēja divu airu laivu. Pēc ceturtdaļstundas viņi jau atradās upes otrā krastā, izkāpa smiltīs un pazuda krūmos.

2. nodaļa

Šajā pasaulē, kas bija gandrīz pilnīga Kostrova Zemes kopija, Tornis tika apsargāts tikpat stingri, lai gan tā izskats un kriptozona atšķīrās no tā, ko pazina Ruslans. Tornis šeit izskatījās kā milzu perlamutra stalagmīts, kas prožektoru staros šķita puscaurspīdīgs, un Kriptozonas žogs bija garš metāla siets, izstiepts starp betona stabiem. Un kriptozonu apsargāja nevis Krievijas karavīri, bet ANO karaspēks zilās beretēs.

Līdz Žukovkai Romašins un Kostrovs nokļuva bez starpgadījumiem, braucot ar gadījuma mašīnām un jau vēlu vakarā, apejot pilsētu, apstājās mežā, apmēram sešus kilometrus no kriptozonas. Viņi bija pa ceļam apsprieduši tornī iekļūšanas plānus, taču neviens no tiem nebija ideāls, un tagad viņiem bija jāpieņem optimālākais variants.

- Ja Valetovs apsolīja mūs satikt pie Stumbra, - teica nakts meža tumsā neredzamais Romašins (abu "kokosu" tērpi jau bija ieslēgti maskēšanās režīmā), - tad viņš šeit ir vai nu emisārs, vai arī vada Stumbra aizsardzību. Jebkurā gadījumā viņš aktivizēs augstas gatavības imperatīvu, un mums būs jāizlaužas cauri ar kauju, kas neizbēgami novedīs pie zaudējumiem “zilo beretu” vidū. No tā ir jāizvairās. Viņi taču pat nenojauš, ko apsargā.

- Valetovs izteicās, ka viņš vada likvidācijas dienestu vai ir viens no šī dienesta operatīvajiem darbiniekiem, taču jebkurā gadījumā viņš noteikti ir saistīts ar vietējo Bendes emisāru, kurš veiks visus pasākumus, lai mūs arestētu. Varbūt bez liekas kavēšanās steigsimies forsāžas režīmā pa gaisu tieši uz Torni? Nav tālu jālido - apmēram astoņi kilometri, mēs būsim klāt jau pēc minūtes.

- Mūs pamanīs, tiklīdz pacelsimies virs kokiem. Mums ir nepieciešams kaut kāds nestandarta graciozs solis.

- Bet "kokosos" mēs esam praktiski neredzami! Klusi paiesim garām kontrolpunkta sargam ...

- Bendes aģenti zina, ka mēs esam šeit, un visos posteņos un pat visā kriptozonas perimetrā viņi uzstādījuši masas detektorus. Nē,  iespējams, būs tomēr jāiet ar antigraviem.

- Man radās stulba ideja ...

- Tas ir interesanti, - Romašins pasmīnēja. - Nevienu stulbu ideju mēs vēl neesam apsprieduši.

- Tas varētu nostrādāt. Fakts ir tāds, ka Valetovs ir kaujas meistars, mans tēvs man stāstīja. Kā būtu, ja izsauktu viņu pa rāciju uz šejieni un ierosinātu godīgu divkauju? Ja zaudēs, - palīdzēs mums tikt cauri zonai.

Romašins noklakšķināja mēli, paužot savu attieksmi pret ideju.

- Bet, ja zaudēsim mēs?

- Nezaudēsim, - Ruslans pārliecinoši paziņoja.

Ignats apdomājās, norūca zem deguna:

- Jā, tas varētu nostrādāt ... Valetoviem raksturīga iezīme ir augstprātīgs lepnums, viņiem pat prātā neienāk, ka varētu zaudēt ... No otras puses, Laentirs patiešām ir ļoti spēcīgs cīnītājs ... spējīgs uz apmānu un nodevību.

- Kad dzīvoju pie vecākiem, mums kaimiņos bija Valetovi, viņu dēls Jans bija kārtīgs puika.

- Laentirs no cita laika.

- Laiks izlemt.

- Darīsim tā: es izsaukšu Valetovu, bet tu paslēpsies netālu. Viņš ir diezgan spējīgs parādīties kopā ar veselu klevretu baru.

- Nē, rīkosimies tieši otrādi. Nodrošināšana labāk izdosies jums, nevis man.

Romašins ilgi nedomāja:

- Labi, es piekrītu, bet, lūdzu, ņemiet vērā - Laentirs bez vilcināšanās pielietos "netīru" paņēmienu, nemaz nerunājot par nāvējošo. Un vēl: Tengresiti kaujas pamatā ir intuīcija, paņēmiena, taktikas , notikumu  iepriekšparedzēšana, ja vēlaties, kā arī fenomenāla reakcija un neticams kustību ātrums.

- Rusbojā šo lietu sauc par tempu. Neuztraucieties, Ignat, es kaut ko zinu šajās lietās. Vienīgais, kas mani sarūgtina, ir zināšanu trūkums par Valetova rācijas frekvenci. Lai gan tām vajadzētu būt tuvu mūsējām. Viens no viņa pavadoņiem pārtvēra mūsu kanālu.

- Mēģināsim paklausīties ēteru skanēšanas režīmā, mums vēl ir laiks.

Pusstundu viņi klusēdami stāvēja mežā, ieklausoties vietējā radio ētera klusumā, divreiz uzdūrāss policijas vilnim un Torņa apsardzes sarunām. Tad no ētera čaukstošajām dzīlēm atskanēja biezs, astmatisks čuksts, uz kuru atbildēja rotaļīga sievietes balss.  Runāja nepazīstamā valodā.

Romašins noorientējās ātrāk, pavēlēja "kokosa" inkam atsijāt lingvistiskās "mizas", un balsis izmainījās. Čuksts pārvērtās par aizsmakušo basu, sievietes balss - par augstu, bet nepārprotami vīrišķīgu falsetu. Viņiem pēkšņi pievienojās vēl viens sarunu biedrs, un Romašins pazina Valetova balsi, kaut arī viņš runāja angliski. Viņam par kaut ko jautāja, viņš atbildēja. Šādā veidā saruna ilga divas minūtes, pēc tam savienojumu pārtrauca, bet Ignatam izdevās noteikt kanāla frekvenci un viņš izsauca Valetovu. Atbilde atnāca uzreiz:

- Kas vēl? Es jau visu esmu paskaidrojis.

Valetovs uzskatīja, ka viņam piezvanījuši  tie, ar kuriem viņš tikko sarunājās un atbildēja angliski.

- Sveiks, Laentir, - Romašins teica krievu valodā. - Mēs esam šeit netālu no jums. Vai negribi satikties? Paspēlētu dažādas interesantas spēles ...

- Kas runā? - pēc pauzes vaicāja Valetovs.

- Tas, kam jārunā, - atbildēja Kostrovs, pievienojoties sarunai. - Ierosinu pavicināt rokas. Te man stāsta, ka tu esi kaut kāds tur tuvcīņas supermeistars, bet es neticu.

- Ko tu gribi?

- Nu, neko jau īpašu, sadot tev pa seju, un viss. Un par to tu ielaidīsi mūs Tornī. Iet?

Īss smiekliņš.

- Jūs ļoti stipri riskējat, mon dju. Es nesaprotu tādas lietas. Uz ko jūs cerat?

- Uz jūsu godprātību, - Romašins pieklājīgi sacīja.

Kārtējā īsā ķiķināšana.

- Izskatās, ka jums vairs nav uz ko cerēt. Kāpēc nemēģināt izlauzties uz Stumbru pa taisno? Jums tak "kokosos" ir antigravi.

- Mēs vēlētos izvairīties no nevajadzīgiem upuriem, Torņa apsardzes personāla vidū.

- Ļoti cēli no jums, komisār. Jūs šādos jautājumos esat ļoti skrupulozs. - Valetovs bija acīmredzami uzjautrināts par situāciju un runāja ar izsmieklu. - Manus puišus nolaidāt no kājas par neko, pašu arī gandrīz nositāt ... Starp citu, cik jūsu tur ir?

- Divatā.

- Bet jābūt sešiem.

- Pārējie gaida Stumbrā.

Īsa pauze.

- Ļoti pateicos par informāciju, komisār. Mēs būsim gatavi viņus saņemt. Ko tad jūs iesakāt?

- Mēs jau visu esam pateikuši, - Romašins sausi atbildēja. - Mans partneris vēlas pamēroties ar jums spēkiem, lai gan es esmu pret šo ideju. Ja jūs zaudējat, klusītēm ielaidīsiet mūs Stumbrā, ja zaudējam mēs ...

- Es sapratu, apbrīnojami skaists žests. Tomēr man ir vajadzīgas garantijas.

- Tāpat kā mums. Mūsu garantija ir mans vārds, komisāra godavārds. Uzdrošinos apgalvot, ka tas tiek augstu vērtēts.

- Vārds ir tukša skaņa. Cilvēks deva vārdu, viņš to arī paņēma atpakaļ.

- Mēs atrodamies tādā pašā stāvoklī, ja ne sliktākā.

Klusums.

- Labi, - Valetovs beidzot izlēma. - Šķiet, ka jūs tiešām esat divatā, spriežot pēc mūsu aparatūras rādījumiem. Jūs tomēr esat drosmīgi cilvēki. Es taču varu jūs saņemt ciet pusstundas laikā.

- Diez vai, - Romašins mierīgi iebilda. - Mēģiniet, un dabūsiet līķu kalnu. Mēs esam bruņoti labāk nekā jūs.

- Maz ticams, ka jums ir "gloki".

- Mums ir kaut kas daudz interesantāks, neskaitot rokas "skorpionus".

Šoreiz pauze bija ilgāka.

- Nesaprotu jūsu delikātumu. Jūsu vietā, ar šādu arsenālu, es brīvi ietu uz Stumbru, nevienam nepievēršot uzmanību. Vēlaties palikt tīrām rokām? Jūsu darīšana. Bet brīdinu: ja pamanīšu ko aizdomīgu,  ceremonijas netaisīšu.

- Analoģiski, - Ruslans atcirta ar pārspīlētu pieklājību.

- Kur mēs tiekamies?

- Mums nedrīkst traucēt sveši cilvēki. Piedāvājam tikties vecajā Skrabovkas ciematā, kilometru uz ziemeļaustrumiem no Kriptozonas. Iedzīvotāji to jau sen ir pametuši.

- Pēc stundas.

- Pēc desmit minūtēm. Stundas laikā pieejas Stumbram var bloķēt simt kilometru rādiusā. Iztiksim bez viltīgiem aprēķiniem, Laentir.

- Labi, būšu pēc desmit minūtēm.

Saruna beidzās.

Romašins un Ruslans izslēdza rācijas pārraidei, bet turpināja klausīties ēteru, cerot noķert noderīgu informāciju.

- Un tomēr jūs esat avantūrists, kaptein, - sacīja Romašins. - Valetovs nav tas cilvēks, ar kuru var iet uz godīgu cīņu.

- Mans tēvs vienmēr teica, ka cilvēkiem ir jāuzticas vienmēr, tas ir vienīgais veids, kā glābt savu dvēseli. Nu, viņi mūs pievils, tomēr ne jau mēs to būsim izdarījuši? Bet visi saņems ko pelnījuši pēc saviem darbiem, ja ne tagad, tad vēlāk. Nez kāpēc esmu pārliecināts, ka mēs uzvarēsim.

Romašins pavīpsnāja.

- Interesanti spriežat, Ruslan, it kā viņš nemaz nebūtu specvienības kapteinis. Lai gan, godīgi sakot, man patīk tas, kā jūs prātojat. Ejam, mums jāierodas ciematā pirms Valetova.

Viņi pacēlās gaisā un metās starp kokiem uz Kriptozonas ziemeļaustrumu malu, vadoties pēc izgaismotā Stumbra milža un zvaigznēm. Pēc piecām minūtēm koki pašķīrās, parādījās pirmās Skrabovkas guļbūves, "kokosu" infrasoptikā iekrāsotas visos zaļās un brūnās krāsas toņos. Lielākā daļa māju bija sagruvušas, bet bija arī veselas, atņirgušās ar izsistām durvīm un logiem. Aplidojuši apkārt ap ciemu, "hronodesantnieki" apstājās ar zāli aizaugušajā, bet diezgan līdzenajā un nepiemēslotajā centrālajā laukumā. Zeme šeit jau pirms Stumbra parādīšanās bija daudzu kāju piemīdīta, saglabājuai cietību ilgu laiku arī pēc iedzīvotāju aiziešanas.

- Laikam man labāk paslēpties, - sacīja Romašins. - Lai arī uzbrukuma gadījumā tā nav garantija, dvēsele tomēr būs mierīgāka.

- Nav vērts, - Ruslans papurināja galvu. - Tas tiks uztverts negatīvi, it kā mēs baidītos. Šis pasākums nebeigsies mierīgi, un iepriekšēja rēķināšanās ar nodevību nozīmē neuzticēšanos sev. Lai redz, ka mēs esam stingri un tīri savos nodomos.

- Kā teica kāds mans draugs: vienīgā miera garantija ir apglabāt kara cirvi kopā ar ienaidnieku.

Ruslans iesmējās. Un tūlīt ierunājās inks:

- Novēroju kustību.

- Nāk, - Romašins piezīmēja un aukstasinīgi piebilda: - Tikai mūsu paziņa galu galā nav sava vārda cilvēks.

Arī Ruslans pats saprata, ka Valetovs nav ieradies viens, bet atkāpties bija par vēlu. Nepilna mirkļa laikā "hronodesantnieki" tika ielenkti no visām pusēm. Kopā ar Valetovu ieradās pieci viņa līdzgaitnieki, tērpušies skafandros ar antigraviem, kopumā sastādot iespaidīgu militāru spēku, kas divu vai trīs sekunžu laikā spētu iznīcināt jebkuru vietējās armijas vienību.

- Jūs esat pārkāpis līguma nosacījumus, - bezkaislīgi sacīja Romašins.

- Tiešām? - Valetovs izlikās pārsteigts, turoties aiz savu, slikti saskatāmo pat spektra infrasarkanajā diapazonā, kaujinieku mugurām. - Bet mēs jau nenorunājām, cik cilvēku mani pavadīs. Viņš pasmējās. - Šie ir mani sekundanti.

- Vispār tam nav nozīmes, - komisārs turpināja iepriekšējā bezkaislīgajā tonī. - Paskaidrojiet viņiem divkaujas noteikumus, un sāksim. Lūdzu, ņemt vērā: es necietīšu ne mazāko noteikumu pārkāpumu. Neiedvesmojieties no mūsu ārējā miermīlīguma, kuru jūs acīmredzami uzskatāt par vājumu. Ticiet man, tam ir cits pamats.

- Beidziet, komisār, jūs neesat tai stāvoklī, lai diktētu noteikumus.

- Tomēr arī jums nebūtu ieteicams ar mani runāt tādā tonī! Jūs esat seši, mēs esam divi, bet jūs izmantojat divi tūkstoši simt sestā gada "hameleonu" modeļus, kas izgatavoti jūsu Zarā, bet mēs izmantojam “kokosus” no divi tūkstoši trīs simti divdesmitā ar aktīvu vadības un aizsardzības sistēmu, kuru kontrolē neatkarīgi inki. Pašlaik jūs visi atrodaties zem sešu skafandros iebūvētu automātisko kompleksu stobriem, un nav garantijas, ka izdzīvosiet, ja mēģināsiet sākt šaut. Vai jūs apmierina šī situācija?

- Jūs blefojat, - Valetovs sacīja ar šaubu pieskaņu balsī.

- Varbūt varam pārbaudīt? - Ruslans ironiski pasmīnēja, precīzi zinot, ka viņiem ir tikai četri "stobri": "universāls" - viņam; "kijs", "kobra" un "skorpions" - pie Romašina.

- Nu ko, neasināsim situāciju ar neasu galu, kā saka manā dzimtenē. Jūs esat drosmīgi cilvēki, komisār, un es cienu tādus. - Valetovs kaut ko pateica nepazīstamā valodā specvienības kaujiniekiem, kas viņu pavadīja, un tie pakāpās atpakaļ, visi sapulcējušies nedaudz tālāk. - Sāksim savas spēles, kungi, ceļotāji pa Zariem. Cik es sapratu, te arī būs arēna?

Viņš ar laternas staru apgaismoja zonu zem kājām.

- Labāku neatrast, - sacīja Romašins.

- Novilksim mundierus. Puiši, pagaismojiet.

Valetova vienības karavīri, kas karājās piecus metrus virs zemes, ieslēdza gaismu, un kļuva tikpat gaišs kā dienā. Laentirs nolaidās zemē, nometa "uniku" no miglaini plūstoša auduma, palika tumši violetā triko. Ruslans rīkojās tāpat, paliekot tikai peldbiksēs.

Romašins vēlējās viņu brīdināt, ka Valetova triko varētu izrādīties eksoskeletona plēve, taču bija jau par vēlu. Sākās divkauja.

Ruslans vēl tikai pietupās un savija pirkstus, ielocīdams, kad pretinieks pēkšņi parādījās viņam blakus un nobēra pār viņu vienu otrā pārejošu paņēmienu-sitienu krusu, tādā ātrumā, ka nezinātājam tie nebija redzami. Ja Ruslans būtu vilcinājies un ļautu sevi iesaistīt bloku apmaiņā, viņš, iespējams, būtu zaudējis jau pirmajos kaujas mirkļos. Bet, būdams russboja meistars un atcerēdamies Romašina norādījumus, viņš vienkārši pārslēdza psihi uz zemapziņas reakciju režīmu un burtiski izplūda starp Valetova sitieniem, nira zemē, pārmeta kūleni un pārtvēra viņa plēsonīgo uzbrukumu ar apstādinošu kājas spērienu krūtīs.

Šis paņēmiens uz mirkli apturēja Valetovu, un Ruslans paspēja orientēties, pirms sākās vēl viens uzbrukums.

Laentirs patiešām bija lielisks tuvcīņas meistars, ātrs, spēcīgs un netradicionāls. Viņš nevis "šūpoja svārstu", bet burtiski peldēja un sadalījās, vienlaikus uzsākot uzbrukumu no dažādām pusēm. Šajā sakarā Ruslans pat salīdzināja viņu ar dzērāju, atceroties kāda joku: piedzēries - tas ir cilvēks, kurš virzās uz jums no vairākiem virzieniem uzreiz. Varbūt tajā bija kāda patiesība, un Valetovs savā mākslā izmantoja seno ķīniešu dzērājstila kung fu paņēmienus. Ja šāda veida tuvcīņa pastāvēja viņa pasaulē.

Kaujas pirmajā minūtē Ruslans noturējās labi, gandrīz nereaģējot uz ienaidnieka uzbrukumiem, kas viņu tikai provocēja un kaitināja. Tad viņš mēģināja veikt virkni preventīvu uzbrukumu un pēkšņi saprata, ka Valetova triko ir sava veida aizsargplēve, kuru nevar caursist ne ar pirkstiem, ne ar dūri. Tas bija negodīgi, taču Ruslans neapzināti bija gatavs šādam notikumu pavērsienam un, izsitis uz Valetova ķermeņa divas sērijas durošu triecienu, izlikdamies, ka nemana savu uzbrukumu neefektivitāti, viņš pēkšņi pārcēlās uz "kalnu" līmeni un koncentrējās uz ienaidnieka galvu.

Jau viņa pirmais uzbrukums piespieda Valetovu atkāpties un aiziet "čūskas" aizsardzībā. Viņš saņēma triecienu pa ausīm un dūrienu degunā, no kuriem uzreiz neatguvās.

Otro uzbrukumu Valetovs pārtvēra un atbildēja tengresiti manierē, izmantojot mentālo sajūtu pretinieka kustībām. Un Ruslans gandrīz zaudēja samaņu no asām sāpēm krūtīs: Laentira sitiens šķiet salauza ribu. Bija nepieciešams izbeigt cīņu, kamēr ķermenis vēl nebija atteicies salocīties trīskārtīgi un savērpt korķa skrūvi, līdz iedarbojās šoka barjera, kamēr bija spēki. Nācās riskēt.

Ruslans izlikās ka ir šokā un vēlas tikai izvairīties no pretinieka uzbrukumiem, sāka atkāpties, atsedzot plecus un galvu, divreiz paslīdēja uz zāles, gandrīz nokrita ... un Valetovs norija ēsmu.

Viņš uzbruka Kostrovam kā piekūns, atvērās, un Ruslans deva tūlītēju un spēcīgu triecienu, atbrīvojot enerģiju, gandrīz salaužot ienaidnieka kaklu.

Valetovs aizlidoja atpakaļ, nekustēdamies nogāzās zemē. Tad pēkšņi nolamājās un uzpeldēja gaisā. Zem triko viņš bija uzvilcis antigravu!

Sapratis, ka situācija balansē uz bīstamās šaujamieroču pielietošanas robežas, Ruslans no visa spēka palēcās un paspēja saķert Valetovu aiz kājas, pirms tas pacēlās gaisā nesasniedzamā augstumā. Viņš pievilka to sev klāt, ar elkoņa liekumu aptvēra galvu un ar plaukstas sāniem iesita pa pieri. Valetovs atslāba.

Viņa kaujinieku siena, kas apgaismoja kaujas arēnu, nodrebēja.

Jūtot aukstumu, Ruslans saprata, ka tūlīt sāksies šaušana.

Un pēkšņi no kaut kurienes aiz Valetova specvienības muguras atskanēja rēcoša komandējoša balss:

- Nekustēties! Mazākais žests - atklāju uguni, lai nogalinātu!

Viens no Valetova kaujiniekiem izšāva: no viņa pleca aizlidoja zaļš zibens, caurdūra koku. Un uzreiz tajā vietā, kur viņš karājās, uzliesmoja varavīkšņaina liesmojoša bumba, kas pārrāva specvienības kaujinieku uz pusēm.

- Nekustēties, es teicu! - Balss rēca. - Nolaisties zemē! Nogulies!

Tikai tagad Ruslans pazina Garaņina balsi. Bet nebija laika minēt, kā pulkvedis nokļuvis šeit. Jebkurā brīdī mežā mežā varēja parādīties “zilās beretes” vai citi Valetova kaujinieki. Bija jāiet prom.

Četri likvidatori, palikuši bez sava komandiera, nolaidās uz divkaujas dalībnieku kāju izmīdītā zālāja laukuma, ko apgaismoja Romašina laterna. Tās atspulgā parādījās trīs miglainas, spocīgas figūras, kas karājās virs ciemata. Viena no tām metās lejup pie Ruslana, pārvēršoties par Nadeždu.

- Ak Kungs, tu esi dzīvs!

- Dzīvs, dzīvs, - Ruslans atbildēja, noskūpstot meiteni un steigšus sāka uzvilkt "kokosu". - Kā jūs te gadījāties?

- Pēc tam parunāsim! - Garaņins viņu pārtrauca; paliekot neredzams. - Atri savācieties!

- Kā tev tur, komandier? - atskanēja Markina balss.

- Normāli. - Ruslans savilka pēdējo lipekli, noliecies pār Valetova ķermeni. - Palīdziet pacelt.

Kaut kur no tālienes, no kriptozonas teritorijas, atplūda sirdi plosošs sirēnas kauciens. Torņa apsardzes nometnē sākās trauksme.

- Metiet viņu pie velna vecāsmātes! - Garaņins uzrēca. - Mums viņš nebūs vajadzīgs!

- Mēs vēlējāmies izmantot Valetovu kā caurlaidi uz zonu ...

- Iztiksim bez caurlaides. Mēs izlaidām no Torņa divus konkistadorus. Kamēr apsargi viņus vajā un tvarsta, mēs izslīdēsim cauri.

Ruslans klusēdams aizaudzēja "kokosu", un nodaļa metās nakts tumsā zemu virs kokiem pie pienbaltā hronourbja "stalagmīta". Neviens nemēģināja viņus apturēt, īsā lidojuma laikā neviens uz viņiem nešāva: Torņa sargi viņus neredzēja, radari neņēma, un, ja emisāra novērotāji arī pamanīja, nepaspēja iejaukties.

Simts divdesmit metru augstumā virs zemes spīdīgi baltā "stalagmīta" izcilnī izveidojās ieejas atvere, nodaļa tajā ieslīdēja un priekštelpas atvere aizvērās, pārtraucot kriptozonas teritorijā sākušos troksni.

- Kā jūs uzminējāt iziet? - ziņkārīgi jautāja Romašins, kad viņi nonāca zālē ar hronolifta kolonnu.

- Uzminējām, - Oļegs Borisovičs drūmi norūca, salokot konusa formas ķiveri. - Šī jaunkundze, - viņš pamāja uz Nadeždu, - ieteica klausīties ēteru. Stass mums iedeva piekļuvi ārējai antenai, un mums izdevās noklausīties jūsu sarunas ar to tur tipu.

- Tas bija Laentirs Valetovs. Viņš mums seko kopš mūsu starta no jūsu Zara.

- Nošaut viņu vajadzēja, nevis spēlēt cēlos bruņiniekus.

- Diemžēl situācija izveidojās citādi. Duelis šķita vienīgais veids, kā izlauzties līdz Stumbram.

- Jūs vienkārši nepratāt atrast citu.

- Neburkšķiet, Oļeg Borisovič, - Ruslans sacīja, pēkšņi sajutis, cik ļoti ir noguris; sāpēja riba, tomēr, spriežot pēc sajūtām, salauzta tomēr nebija. - Paldies par palīdzību. Starp citu, no kā jūs šāvāt?

- Šāvu es, - sacīja Romašins. - Veicu, tā teikt, "skorpiona" kaujas izmēģinājumu. Bet balss jums, Oļeg Borisovič, nepārprotami ir īsta ģenerāļa balss, noteikti briesmīgāka nekā pulkvedim, pat Valetova likvidatori sabijās sākt kautiņu.

- Tas man no uztraukuma, - atzinās samulsušais Garaņins. - Nu, vai esat pabeiguši visādus apšaubāmi nepieciešamos reidus pēc ieročiem? Varbūt beidzot ķeramies pie lietas?

- Ejam uz Gezemu, - Romašins nolēma. - Tur mūs vajadzētu gaidīt Pāvela Ždanova dēlam. Tālāk iesim kopā ar viņu.

"Hronodesantnieki" iegāja hronolifta kabīnē, durvis aiz viņiem aizvērās ...

3. nodaļa

Gezemas ainava praktiski neatšķīrās no Zemes vidējā platuma grādos, un Ruslans pieķēra sevi domādams, ka viņš neuztver pārgājienu caur Laiku Koka Visumiem kā kustību telpā un laikā. Tad, ja viņš lidotu ar raķeti, tad šī kustība būtu pamanāma, mainoties zvaigznāju modelim, un tāpēc ieiešana un iziešana no hronourbja lifta atgādināja nolaišanos un uzbraukšanu ar parastu daudzstāvu ēkas liftu. Cilvēks ienāk lifta kabīnē, nospiež nolaišanās pogu vai dod komandu starta automātam, pēc tam piedzīvo ne pārāk patīkamas sajūtas un iziet tādā pašā "marmora" zālē, neapzinoties, ka īsā laikā ir pārvarējis ne tikai attālumu, bet neiedomājami lielu attālumu! Ko nevar izmērīt ne ar kādu mēru.

Gezemas pasaule tomēr pārsteidza Ruslanu un ne tikai viņu vien, ar nebeidzamiem mežu masīviem, smaržu pārpilnu gaisu un klusumu. Bija grūti noticēt, ka kaut kur tomēr saglabājušās ekoloģiski tīras vietas, kuras civilizācija ar savām smirdīgajām automašīnām nebija piegānījusi un kur var atrast atpūtu zem katra krūma vai vienkārši strauta krastā. Lai gan, no otras puses, visa šī krāsainā, gaišā un mierpilnā ainava izveidojās tieši globālas ekoloģiskas katastrofas rezultātā, kas hronourbja tornis materiāli realizējās šajā laikā un telpā un iznīcināja civilizāciju.

Bet tā, kuram šajā pasaulē bija jāgaida "hronoceļotāji", šeit nebija. Planētas Gezema ēteris, Ignata Romašina sievas (protams, kvanka) dzimtene, bija tīrs kā asara un kluss kā elfa lidojums, un tā mežu plašumi bija tik lieli, ka nebija ko domāt sameklēt Ivora Ždanova pēdas.

Protams, nodaļa vairākkārtīgi mēģināja atrast Ždanova dēlu, desmit kilometru rādiusā izpētot apkārtni ap Stumbru, atrada divus aborigēnu ciematus, vienā no kuriem dzīvoja Jarinas Romašinas ģimene, bet pašu Ždanovu nesatika. Toties sadūrās ar baismīgi lielu metāla bruņurupuci ar divām garām ūsām, līdzīgām sarkanām makšķerēm, un bija spiesti iesaistīties kaujā, jo izrādījās, ka tas ir Bendes automāts, un bija paredzēts, lai uzbruktu cilvēkiem no aizmugures.

Turklāt viņi atrada milzīgu metāla "kentauru", kurš bija ietriecis ragu Stumbra sienā, kā arī vēl divu bruņurupuču paliekas un saprata, ka starp Spēlētāju kibermehānismiem ir notikusi sadursme un ka tas var būt Ivora prombūtnes cēlonis.

Garaņinam ienāca prātā minējums, un to apstiprināja zemiešu tikšanās ar jaunu gezemieti (vietējie iedzīvotāji sevi sauca par rossiniem, un viņu valoda izrādījās līdzīga krievu valodai) ar vārdu Janaja. Divu drūmi klusējošu puišu-mednieku, ar dīvainiem šaujamieročiem, pavadībā meitene pati atrada nodaļu, kas atpūtās upes krastā kilometru no Stumbra, un, mulsi burzīdama bizi, pastāstīja par tikšanos ar Ivoru Ždanovu un viņa jauno pavadoni.

- Viņa ir ļoti skaista, - pārliecinoši piebilda Janaja, - un ļoti drosmīga. Miesassargs. Ne tāda. - Rossinka pamāja uz Nadeždu, kura neatkāpās no Ruslana.

- Un viņš? - Oļegs Borisovičs jautāja, uzmetot šķību skatienu Kostrova draudzenei.

- Viņš ir burvis! - Janaja atbildēja ar tādu pašu pārliecību. - Viņš pakļāva mirušo dievu kalpu un ar tā palīdzību nogalināja divus ļaunos herpenus!

- Bruņurupučus?

- Jā, tā ir, bruņurupuči!

Vīrieši apmainījās ar daiļrunīgiem skatieniem.

- Stiprs puisis! - Garaņins skeptiski norūca. - Kā viņam izdevās atdzīvināt to "kentauru"?

- Viņš zina burvju vārdu, - Janaja paraustīja plecus.

- Tātad, viņi ar to skaistuli iekļuva Tornī un vairs neparādījās?

- Kopš tā laika neviens nav atstājis Dievu kalnu, jūs esat pirmie.

- Cik daudz laika ir pagājis kopš viņu aiziešanas?

- Četras gaismas un trīs tumsas.

- Tas ir apmēram četras diennaktis. - Garanins nosodoši paskatījās uz Romašinu. - Ja mēs nebūtu skraidījuši pakaļ superieročiem, mēs šeit būtu sastapuši šo ... burvi.

Romašins diplomātiski paklusēja.

- Nekas, mēs viņu atradīsim, - sarunā iejaucās Kostrovs. - Un viņš ... tas ir, Ivors precīzi nepateica, kurp dodas?

- Nepateica, - Janaja atvainojoties nolaida galvu. - Viņš meklēja veco volhvu Rodu, un ļoti bēdājās, kad uzzināja, ka volhvs vairs neatgriezās no Dievu kalna ...

- Kāpēc viņam vajadzēja veco volhvu?

- Es nezinu precīzi ... neprasīju ... bet domāju, ka viņš meklēja gar-zobenu ...

Ruslans paskatījās uz Romašinu.

- Vai jūs zināt, kas tas ir?

- Visticamāk, meitene domā "spēka zizli", drimmeri. Tas ir tiesu izpildītāju varas atribūts. Turklāt drimmerim ir ļoti plašs funkciju klāsts, un tas var kalpot gan kā ierocis, gan kā atslēga, Stumbra atbloķēšanai.

- Interesanta lietiņa, - Garaņins norūca. - Manuprāt, es vienreiz biju liecinieks, kā to izmantoja Igors Vasiļjevičs. Drimmers mums gan noderētu.

- Paldies, meitiņ, - pateicās rossinkai Romašins. - Tu mums ļoti palīdzēji.

Janaja samulsa.

- Es nepateicu neko labu ... - Viņas acis pēkšņi iepletās, viņa kaut ko atcerējās. - Jā, esiet piesardzīgi pie Dievu kalna! Briesmīgs dzelzs cilvēks iznāca no tā vienu vai divas gaismas atpakaļ un pārvērtās par putnu. Tad šis putns uzbruka medniekiem un noknāba Kandidu!

Janaju pavadošie puiši sāka māt ar galvām.

- Es redzēju, - teica viens no viņiem ar pinkainu rudu galvu. - Kandids nomira, un tad atkal piecēlās, un tagad ir ģērbies dzelzs kreklā, un ir pilnīgi svešs ...

Zemieši saskatījās.

- Kas, pie velna, vēl tas tāds? - Garaņins sarauca pieri.

- Kā izpaužas viņa dīvainības? - Romašins jautāja.

- Viņš ir pārstājis paklausīt kņazam, izvairās no visiem un viens pats klīst pa mežiem, kaut ko meklēdams, neko nesaka, ne ar vienu nerunā. Un ir biedējoši stāvēt viņam blakus!

Oļegs Borisovičs paskatījās uz pavadoņiem.

- Kā jūs to izskaidrojat?

- Baidos, ka uz Gezemas iznācis pats Bende, - domīgi teica Romašins.

Upes krastā kļuva kluss. Tad Garaņins nokrekšķējās, ar plaukstu stipri berzēdams pliko galvvirsu.

- Es Spēlētāja iznākšanu iedomājos savādāk. Jābūt citiem mērogiem. Bet te iznāca viens robots ...

- Ne robots, bet gan viens no Bendes kolektīvā organisma indivīdiem. Protams, viens substants vēl nav desanta spēks vai armija, bet arī tam ir milzīgs spēks. Nedod Dievs ar viņu tikties! - Romašins pašūpoja galvu. - Vai tiešām Bende ir nolēmis izsēdināt savus pārstāvjus visos Zaros?

- Iespējams mēs to drīz noskaidrosim, - sacīja Ruslans. - Bet kāpēc viņam ... kā jūs nosaucāt šo "dzelzs cilvēku"? Substants?

- Tas ir no Atanasa Zlatkova leksikona, nozīmē kompleksa organisma šūnu vai fiziskā pamata daļu ar individuālu kontroli.

- Kā skudra, vai? - Garaņins piemiedza acis.

- Kaut kas tamlīdzīgs, kaut arī nesalīdzināmi gudrāks un varenāks. Atgriezīsimies, draugi, pirms šī “dzelzs skudra” mūs nav atradis.

- Iesaku turpmāk saukt Bendes "šūnas" par žmuriem, - sacīja Oļegs Borisovičs. - Kāpēc ne? Žmurs - dzelzs skudra(железный муравей). Vēl labāk skanētu - ja vispār žmuriks.

- Lai būtu žmuri, - Romašins pasmaidīja. - Tomēr labāk ar viņiem nesatikties.

- Kāpēc tam ... hm, žmuram vajadzēja "knābt" medniekam? - klusi vaicāja Nadežda.

- Es domāju, ka mednieka "dzelzs krekls" ir kaut kas līdzīgs materializētai zombējošai programmai vai parazītam-vadītājam, - sacīja Ruslans. - Tagad Kandids izpildīs visas Žmura pavēles.

- Pareizi, - Ignats pamāja ar galvu. - Nu ko, ejam prom?

- Bet mēs tā arī neuzzinājām, kur, kādā virzienā meklēt Ivoru Ždanovu.

- Stass pateiks. Viņš droši vien zina, kurp devušies mūsu tautieši.

- Vai Stass ir hronopārcelšanas automāts? - precizēja Garaņins.

- Ne automāts - Stumbra apkalpes inks, ļoti jaudīga saprātīga datorsistēma, kā "Stratēģis". Mums uz Zemes tādu nav pat ducis.

- Dodamies prom.

Viņi atvadījās no rossiniem, kuri ar cerībām un māņticīgu sajūsmu noraudzījās uz Zemes iedzīvotājiem un aizlidoja pie pāršķeltā Stumbra drūmās masas. Ja viņi būtu nejauši paskatījušies uz leju, viņi būtu pamanījuši cilvēku dzirkstošā metāla kombinezonā, kurš skrēja tajā pašā virzienā. Cilvēks apstājās, ar acīm pavadīja grupu nenoteiktu kontūru apģērbos, kas zemu lidoja virs meža un pusbalsī pateica:

- Viņi dodas jūsu virzienā.

Stumbrs tuvojās, līdzīgs koku vaboļu izrobotam kalnam. Nekas tā izskatā nebija mainījies. Tāpat uz pasauli skumji lūkojās  logu melnajie caurumi un pārrāvumi milzu ēkas sienās, vējš plaisās svilpoja tajā pašā melanholiskajā manierē, ap sienām joprojām lidinājās melnbaltu putnu bariņš, līdzīgs zemes vārnām. Un tomēr Ruslans sajuta dvēselē neskaidru trauksmi, kas atbilda viņa noskaņojumam. Stumbrs ne tikai stipri piespieda zemi ar miljoniem tonnu masu, tas gaidīja viesus un bija gatavs tos satikt.

Grupa uzlidoja četrsimt metru augstumā, atrada sienā caurumu, caur kuru viņi bija izkļuvuši Gezemas pasaulē, pārkārtojās. Arī Romašins sajuta trauksmi, atspoguļojoties smalkās psi lauka izmaiņās Stumbrā, un nolēma rīkoties atbilstoši pēkšņu draudu prasībām.

Pa priekšu devās viņš pats, viņam sekoja Ruslans, divus soļus aiz muguras un nedaudz pa kreisi, tad Oļegs Borisovičs ar Nadeždu un pēdējie Gena Markins un Paša. Ķiveres tika uzliktas, aizhermetizētas un aktivizētas maskēšanās sistēmas. Tagad viņi varēja redzēt viens otru tikai īpašā projekcijā - kontūru formā, kas atgādina pasaku spokus. No malas viņus varēja redzēt tikai ar īpašu vizualizācijas metožu palīdzību.

Piesardzības pasākumi izrādījās noderīgi. Darbojošās hronomembrānas zālē simtajā stāvā viņus gaidīja "dzelzs cilvēks". Žmurs.

Romašins ejot priekšā, uzreiz saprata uz zāles flīžu grīdas guļošā metāla bloka nozīmi, kuram bija neskaidras cilvēka rumpja aprises. Blokam nebija acu, bet no tā izplūda tik taustāma uzmanības straume, ka nebija šaubu: viņš lieliski redz cilvēkus.

Romašins apstājās. Ruslans pievienojās viņam, pārējie sadrūzmējās aiz muguras.

- Tas ir viņš? - nočukstēja Nadežda, lai gan viņa varēja runāt pilnā balsī: "kokosi" nelaida cauri ne skaņas.

- Žmurs! - paziņoja Garaņins. - Patiesībā, no kā mēs baidāmies? Vai tiešām viņš uzdrošināsies uzbrukt? Viens? Mēs esam seši, un visi apbruņoti!

It kā atbildot uz viņa vārdiem, metāla pseidocilvēks pēkšņi sadalījās divās figūrās, un katra no pusēm atkal sadalījās divās daļās. Tagad zemiešu priekšā mirdzēja astoņi žmuri, drūmi tos vērodami.

- Ja mēs tagad viņiem uzbruksim, izlauzīsimies cauri! - Markins teica. - Es varu viņus novērst.

- Nesteidzies, leitnant, - caur sakostiem zobiem sacīja Ruslans. - Mēs varam sabojāt hronoliftu. Mums jācenšas ar viņu uzsākt sarunas.

Tajā pašā mirklī viens no žmūriem pacēla kaut ko līdzīgu rokai un meta uz Romašinu metāliska šķidruma straumi.

Ignats izšāva no "universāla". Ugunīgs asmens caurdūra straumi un visā garumā to izsmidzināja daudzos dūmojošos pilienos.

- Nešaujiet! - Romašins ātri teica.

Viņam paklausīja, lai gan visi bija gatavi atklāt uguni.

- Kāpēc nešaut? - vaicāja neapmierinātais Oļegs Borisovičs. - Mums ir astoņi "stobri", mēs tos varam izšķaidīt īsā laikā!

- Mūsu ieroči tikai sašķeļ substanta ķermeņa šķidro kristālu materiālu, izšļaksta, bet neiznīcina. Pēc tam šļakatas apvienojas kopā. Bet, tiklīdz kādam trāpīs tāds piliens, un ir gatavs nomierinošs "dzelzs krekls".

- Jātnieks, - piebilda Ruslans.

- Ko tad darīt?

- Vai jūtat spiedienu uz psihi? Žmurs lasa mūsu emocijas, bet ne domas, jūs varat mēģināt pārliecināt viņu paiet nost no ceļa.

- Kā?

- Kā saka: ja nav citas izejas - droši zaudē savaldību. Mums jācenšas sevi novest dusmīga niknuma un naida stāvoklī. Lai žmuriki sajustu apdraudējumu. Un lai inki gaida komandu "uguni". Tiklīdz substants uzbruks - šaujiet! Bet ne agrāk.

- Ja šis tērauda stulbenis būtu cilvēks, - Oļegs Borisovičs nomurmināja, - vieglāk būtu viņu iedomāties kā ienaidnieku. Bet kaut ko būs jādara ...

- Sāksim!

Rindā nostājušies zemieši koncentrējās uz draudu iedvešanu, nikni skatoties uz metāla gabaliem, kas saturēja Bendes substantu. Un tas sajuta izmaiņas psi fonā! Žmura figūras nodrebēja, atkāpās, divi no viņiem meta uz cilvēkiem dzirkstoša šķidra metāla pilienus, bet Romašins un Kostrovs reaģēja ar diviem precīziem šāvieniem, un uzbrukums neatkārtojās. Žmuri ielija viens otrā, un nedaudz palielinātā substanta ķermenis, neskatoties uz ievērojamo masu, viegli aizslīdēja uz izeju no zāles. Bendes eksemplārs atkāpās, nepieņēmis atklātu kauju, nolēma neriskēt ar savu dzīvību. Acīmredzot ar šādu prettriecienu tas saskārās pirmo reizi. Jau paslēpies sānu koridorā, Žmurs pēkšņi ierunājās gandrīz tīrā unilingā:

- Mūsu ceļi noteikti krustosies, kungi. Jūs gaida lielas nepatikšanas.

Ja nebūtu situācijas slēptā fona, "hronodesantnieki", iespējams, būtu pasmējušies par dīvainās būtnes vārdiem, taču tagad viņiem smiekli un joki nebija prātā.

- Sezam, atveries! - pavēlēja Romašins.

Hronolifta durvis izkusa, atklājot kabīnes tukšo režģa kasti.

- Apsēdieties!

Zemieši cits pēc cita ienāca lifta kabīnē. Pēdējais iespiedās Romašins un Kostrovs, modri vērodami gaiteni, kurā pazuda bīstamais ienaidnieks.

- Pasaki savam saimniekam, - Ignats iekliedzās, pirms durvis norobežoja lifta kabīni no zāles, - ka Tiesnešu padome viņam aizliegusi turpmāk piedalīties Spēlēs. Lai gaida tiesu izpildītājus.

Kabīnes durvis noslēdzās kļūstot par daļēji caurspīdīgu cietu plāksni.

- Startēsim, - iepriekšējā mierīgajā balsī brīdināja Romašins. - Stas, vai tu mani dzirdi?

- Gaidu komandu, - sacīja sausa, vienaldzīga balss.

- Pastāsti, kur pirms trim vai četrām dienām devās mūsu draugi Ivors Ždanovs un viņa pavadone, un nosūti mūs uz turieni.

- Gaidu komandu, - tajā pašā tonī atkārtoja balss.

- Nesapratu.

- Gaidu komandu, - hronolifta automāts pateica vēlreiz.

- Izsauc Stasu!

- Nesapratu. Gaidu komandu, - balss vienaldzīgi atkārtojās ceturto reizi.

- Ņirgājas, vai kā? - Garaņins norūca.

- Izskatās, ka Stass šajā Stumbra kvankā neatjaunoja intelektuālās funkcijas, tagad te ir tikai automāts.

- Tātad mēs neuzzināsim, kur devās Ždanovs?

- Baidos, ka nē. Ierosinu veikt pēdējo lēcienu uz "strupceļa" Zaru. Iepazīstināšu jūs ar Aristarhu un palūgšu viņu pievienoties mums. Kopā mēs kaut ko izdomāsim, bet Stass tajā pasaulē ir pilnvērtīgs inks. Viņš sazināsies ar saviem kvankiem un uzzinās, kur tagad atrodas Ivors Ždanovs.

- Braucam, - Ruslans apņēmīgi sacīja, pārliecinoši saspiedis Nadjas drebošo elkoni.

- Izejas adrese: Soljuvell-viens, absolūtā iekšējā laika simtpirmais hronokvanta leņķis, - Romašins skaidri pateica. - Relatīvās laika koordinātes: divi tūkstoši divi simti divdesmit devītais gads.

- Uzdevumu saņēmu, - ziņoja strata automāts. - pakāpienveida nolaišanās, novirze trīs tūkstošdaļas procenta. Lūdzu, ieslēdziet TFZ.

- Ieslēgti.

- Ko tas nozīmē? - Oļegs Borisovičs ziņkārīgi jautāja.

- TFZ - taimfāga aizsardzība. Mūsu "kokosi" to pilnībā nesniedz, bet mēs jau esam lēkājuši pa Zariem, un mums nekas slikts nenotika.

- Starts!

Maigs spēks saspieda "hronodesantnieku" ķermeņus un iemeta dziļā bezdibenī ...

* * *

Izlūkošanas vai infiltrācijas fāze bija beigusies, un drīz bija jāsākas jaunam posmam - izrāvienam! Līdz šim to saprata tikai daži starp intramorfiem, tostarp Aristarhs Železovskis.

Neviens no Aristarka draugiem un pat Zabava nezināja cilvēka-kalna iespēju robežas. Tika pieņemts, ka tās ir lielas bet cik - neviens par to īpaši nedomāja. Uz Zemes tikai daži cilvēki apveltīti ar tādu pašu spēku precīzi zināja, uz ko ir spējīgs patriarhs, taču FĀGa emisārs nebija viens no tiem. Tāpēc Železovska, kas bija kļuvis īpaši bīstams FAG plāniem, "dzēšanas" operācija tika sagatavota saskaņā ar "Faginfortīkla" vispārējiem datiem. Drošības profesionāļi to vērtētu kā "5. līmeņa" darbību. Bet arī Aristarhs negaidīja, kad viņu pārsteigs, un izstrādāja atbildes operāciju, sagatavojot placdarmu, kur viņš it kā atpūtās un atradās tālu no draugiem.

Viņa aprēķins sevi attaisnoja. FAG rokaspuiši sarīkoja reidu senajā bolīdu patruļas stacijā, kas riņķoja ap Saules sistēmas visneparastāko objektu - Faetonu-2, kas izskatījās kā milzīga sfēriska akmeņu kaudze.

Nav zināms, kur Aristarhs atrada šo staciju, bet fakts, ka viņš to saremontēja ar savām rokām, uzstādīja metro līniju un pielāgoja to saviem mērķiem. Ko viņš tur darīja savu biežo apmeklējumu laikā, atkal neviens nezināja, bet, pēc baumām, viņš patiešām atpūtās vienatnē un "uzpumpēja" ķermeņa enerģiju.

Pēc viņa datiem, nelūgtie viesi trīs reizes apmeklēja staciju, acīmredzot izlūkošanas nolūkos, un viņš jau sen bija pamanījis novērošanu, taču nekādus aktīvus pasākumus neuzsāka, gaidot, kad F-teroristi sāks pirmie. Un lūk agrā rītā (pulksten piecos pēc vispārējā planetārā) stacijai (piecdesmit metru garam un piecu metru diametra cilindram ar konusa formas galiem) uzreiz no četrām pusēm uzbruka trīs koggi un drakkars ar robežsardzes pazīšanās emblēmu, bet metro kabīne aizgrūda līdz zobiem apbruņotu "spoku" grupu. ...

Žeļezovskis, kurš negulēja, aplūkojot Faetons-2 saulaino pusi, drūmi pasmīkņāja un domās pat iedrošināja iebraucējus: drosmīgāk, puiši, šeit jūs gaida daudz pārsteigumu! Uzmetis pēdējo skatienu dūmaini graudainajai bumbai, kas sastāvēja no daudziem desmitiem miljonu asteroīdu un putekļu, Aristarhs ienāca Spēka straumē un sāka rīkoties. Viņa mērķis bija saņemt ciet operācijas komandieri, kurš ieradās ar drakkaru, un caur viņu - augstāka ranga līderi, ja ne pašu emisāru.

Aristarhs palaida pirmo dingo-dvīni, lai satiktu desantniekus "hameleonos", otro - uz piestātnes nodalījumu, bet pats, ieslēdzot psi filtru, devās uz stacijas reaktora zāli. Viņa acu priekšā parādījās iebrukuma attēls, it kā viņš to būtu izvedis uz displeja, jo daudzi sensori stacijas sienās attēlu pārsūtīja tieši viņam un terafimiem, kuri palīdzēja sintezēt iespējamās mijiedarbības shēmu.

Aristarhs pārvietojās klusi un tik ātri, ka reideri viņu diez vai varēja redzēt kustībā, taču viņiem, iespējams, bija arī sava izsekošanas un datu apstrādes sistēma, tāpēc Železovskis nepaļāvās par savu neredzamību un neievainojamību. Spriežot pēc desanta rīcības, viņš tomēr bija redzams.

Viņš pirmais sāka kauju.

Trīs cilvēku grupa, izkāpusi no kogga, ieraudzīja, viņiem uzbrūk gigants, un atklāja uguni no paralizatoriem, taču tik neveikli, ka ar zalvi pārklāja viens otru. Divi no viņiem tika izsisti no ierindas, bet trešais zaudēja samaņu no dūres sitiena, kaut arī neviens viņam nesita - nostrādāja inducētās halucinācijas efekts.

Otrais piecu cilvēku sastāvs nokļuva pārejas tamburā slūžās, kurā bija katapulta ar izeju atklātā kosmosā. Viņu liktenis Aristarhu pārāk neuztrauca, viņi zināja, uz ko iet, un ar vieglu sirdi tika aizsūtīti Faetons-2 virzienā.

Vēl viena desanta grupa iekrita naftas tvertnē, kura nekavējoties uzliesmoja un uzsprāga, neatgriezeniski izvedot no ierindas sešus kaujiniekus, kuri bija spiesti viens otru dzēst, mēģināt izkļūt no tvertnes un dziedēt apdegumus.

"Spokus" no metro pārtvēra Železovska dubultnieks, taču viņi ātri saprata, kas viņš ir, un, spriežot pēc inka tēmekļa sekošanas iekārtas, devās uz reaktora zāli. Šeit Aristarhs viņus arī sagaidīja, pats izskatoties kā "spoks", bet atšķirībā no tāda fiziski reāls.

Īsā tuvcīņā viņš neitralizēja četrus un piekto burtiski ietrieca reaktora sienā tā, ka atskanēja trauksmes sirēna: automātiskās aizsardzības roboti identificēja šo triecienu kā sadursmi ar meteorītu. Pēc tam Železovskis, nepievēršot uzmanību strauji pieaugošajam psi-fonam, metās uz piestātni, kur viņu gaidīja paša "golems". Minūti vēlāk viņš "golemā" katapultējās no stacijas, Faetons-2 virzienā, dodot priekšroku šādai bēgšanas metodei, nevis metro, jo "viesi" tā kabīnē bija uzstādījuši sprādzienbīstamu ierīci.

Vēl pēc pusminūtes stacija aiz muguras pārvērtās par uguns un dūmu mākoni.

Stacijā "Saļut", kas novēroja "sadrumstalotās" planētas uzvedību, viņš neuzkavējās, uzreiz startēja uz Zemi. Ķermenis šķita irdens un piesātināts ar ūdeni, kā sūklis, gribējās apmesties kaut kur pamestā stūrī, aizvērt acis un aizmigt, tomēr Aristarhs piespieda sevi vispirms sazināties ar Hercogu, pastāstīt viņam par uzbrukumu un tikai pēc tam devās atpūsties. Bet ne pie sevis uz mājām, lai netraucētu Zabavu, bet gan pie Prohora Pankratova, kuram bez dzīvojamā moduļa Arhangeļskā bija arī māja Maskavas apgabalā. Kotedžai bija sava metro stacija, un lai tur nokļūtu nevajadzēja ilgu laiku.

Aristarhs izģērbās Pankratova viesistabā, priecājoties, ka viņu tagad neviens neredz, aplūkoja sevi sienas spogulī, atzīmējot zilumus un nobrāzumus, kas bija saņemti cīņā ar desantniekiem, un vispirms izdziedināja tos ar meditatīviem un gribas centieniem. Pēc tam iegāja dušā, noslaucījās sauss, uzvilka halātu un devās uz virtuvi, lai remdētu slāpes ar aukstu toniku. Un šajā brīdī mājā neskanīgi nostrādāja metro zvans.

Domādams, ka ieradies kāds no savējiem, Aristarhs paskatījās koridorā, kas ved uz metro zāli, un ieraudzīja cilvēku grupu, kuru viņš vismazāk gribēja redzēt. Visi bija spoguļaini mirdzošos kombinezonos, un sākumā Železovskis nolēma, ka atkal uz viņu izrāvušies K migranti vai FAG aģenti. Atsprāga atpakaļ, domādams paķert ieroci, un apstājās, pazīstot pirmajā viesī Ignatu Romašinu, ar kuru bija iepazinies pirms daudziem gadiem. Atbrīvoja dūres, sajūtot ekstrarežīmā pārslēgtās sirds sitienu smagos grūdienus.

- Ignat, tu?!

- Es pats, - komisārs smaidot atbildēja.

4. nodaļa

Saruna turpinājās jau vairāk nekā divas stundas, taču garlaicīga nekļuva. Železovskis ar patiesu interesi un pārsteigumu noklausījās stāstu par "paralēlu" Visumu cilvēku dalību "dievu" spēlēs un pats savukārt pastāstīja tikpat aizraujošu epopeju par tautiešu tikšanos ar reliktu dzīves formu un par karu ar FAGu, kas balansēja uz pilnīgas dzīvības iznīcināšanas robežas metagalaktiskajā domēnā.

- Tātad mūsu Metagalaktika ir tikai Zars starp neskaitāmiem citiem Laiku Koka Zariem, - viņš domīgi teica, kad stāstu apmaiņa beidzās. - Ar ko mēs tādā gadījumā cīnāmies? Iznāk, ka mūsu FAG ir tas pats jūsu Bende?

- Mūsu, - Romašins pasmīnēja. - Tas ir visas pasaules, kopīgais.

Železovskis arī pasmaidīja.

- To nu es sapratu. Arī mēs esam nobrieduši par Visuma Spēļu koncepcijas pieņemšanu, taču nezinājām to mērogu. Lai gan, varbūt Gabriels zina.

- Kas ir Gabriels?

- Gabriels Grehovs, ekzomorfs un klaiņotājs, kura dvēsele saglabājās kā cilvēka dvēsele. Viņam var uzticēt mūsu noslēpumus. Ko tad kā jūs sakāt ... m-m ... Bende mēģina panākt?

- Laiku fraktāla sabrukšanu, likvidējot izvēles līnijas, tas ir, kontinuuma maksimālu vienkāršošanu, kas noved pie miljonu un miljonu civilizāciju izmiršanas.

- Tā vairs nav Spēle, bet gan karš uz iznīcināšanu! Kāpēc Tiesnešu kolēģija, ja tāda pastāv, neaizliedz Bendem pārkāpt noteikumus?

- Tiesneša lēmuma izpilde ir daudzpakāpju process. Lieta ir tāda, ka augstākas kārtas noteikumus var ieviest tikai tāpēc, ka pastāv elementārie noteikumi. Spēles taktika ir likumsakarība, kas izpaužas caur figūru deterministiskajām īpašībām.

- Bet Bende pārkāpis ne tikai Spēles noteikumus, bet arī globālāku struktūru - ētiku!

- Jums vajadzētu satikties ar Atanusu Zlatkovu, - Romašins ar nelielu nožēlu sacīja. - Viņš gan varētu aprakstīt situāciju precīzāk. Es varu tikai piebilst, ka Spēles kā sistēmiska veseluma atbilstība vai atbilstības pakāpe Laiku Koka un pašas Spēles radītāja noteiktajiem noteikumiem var mainīties, taču ir jāievēro noteikts kongruences minimums, tas ir, minimums, kas ļauj Spēlei turpināties un attīstīties, bet Kokam realizēt visus materiālo stāvokļu variantus.

- Par to runāja arī mūsu gudrie. Jebkurā gadījumā viņi zina, ka pastāv augstākā līmeņa pārveidojošie likumi, kurus īsteno tikai ar taktiku vai zemāka līmeņa atļautajiem gājieniem. Man tikai ir interesanti, ka mūsu un jūsu zinātnieku domu gājiens ir ļoti tuvs. Kaut arī jūsējais ir priekšā mums, ar Spēļu izstrādāto metateoriju. Briesmīgi ir iedomāties, ka viens vienīgs spēlētāja gājiens tiek veikts vienlaikus uz daudziem "dēļiem-Visumiem", kas katrā no tiem izsauc dažādas izmaiņas!

- O jā, - Romašins pamāja ar galvu, - tas ir pārsteidzošs atklājums. Tas arī mūs savā laikā šokēja.

- Es sapratu, ka katra mūsu Metagalaktikas tipa Metauniverss tiek pavairots, sadaloties kopijās?

Žeļezovska sarunu biedri saskatījās un iesmējās. Cilvēks-kalns neapvainojās.

- Piedodiet vecim par dīku pļāpāšanu. Es patiešām esmu pārsteigts. Nevaru iedomāties, ka citos Zaros ir simtiem, ja ne tūkstošiem Aristarhu!

- Diemžēl, tas jūs neapdraud, - teica Romašins. - Jūsu Zars ir "strupceļš", kā mēs ne visai korekti izsakāmies, tas ir, tas pastāv vienā formā, un jūs esat viens vienīgs visā Kokā, visos Zaros un metauniversos.

- Lūk kā? - Železovskis pasmīkņāja. - Tas mani apmierina. Vai jūs arī esat vienīgais?

- Nē, es esmu cilvēks-spektrs. - Romašins pasmaidīja, pamāja pavadoņiem, kuri izvietojās pa viesistabu, kur kurais. - Arī viņi. Tādu cilvēku kā jūs, ir ļoti maz. Viens no tādiem ir Ivors Ždanovs, kuram mums jāpievienojas.

- Kas viņš ir par cilvēku?

- Ja izmantojam jūsu terminoloģiju, viņš ir intramorfs, kas iedarbojas uz Spēku lauku, ar realitātes operatora potenciālu. Savukārt nākotnē operators var kļūt par Spēlētāju, lai gan līdz tam ir ļoti tāls ceļš.

- Ko viņam jāizdara?

- Kopumā galvenais operatora uzdevums ir ierobežot Bendi, kā dēļ arī  sacēlās visa šī kņada. Bet tas atkal ir perspektīvā. Pašreizējais operatora minimālais uzdevums, runājot loģiskā un matemātiskā valodā, ir konfrontācijas taktikas nenoteiktību sašūšana "saistīto" Zaru mērogā. Mums ir jānosargā “tīri cilvēciskie” Zari, kas vienīgie ir spējīgi dot iespēju izdzīvot visam Kokam. Mūsu vēsturē jau ir bijuši līdzīgi precedenti, kaut arī daudz zemākā līmenī.

- Atgādiniet.

- Divdesmitā gadsimta beigās un divdesmit pirmā gadsimta sākumā Krievija gandrīz pazuda kā valsts un etniska grupa. Starp citu, šis process bija vienas no Spēlēm rezultāts, kas, kā jūs zināt, turpinās mūžīgi, pēc Sākotnēji Otrā gribas. Neskatoties uz to, manai dzimtenei izdevās atgūties un izdzīvot, saglabājot ne tikai sevi, bet arī dabu un visu Zemi. Bet tas ir starp citu.

- Tas ir fakts arī no mūsu vēstures, es to vienkārši nesaistīju ar Spēlēm. Tas nozīmē, ka jūs man piedāvājat pievienoties jūsu grupai un atrast operatoru. Bet pēc tam?

- Reida mērķis ir izglābt no slazdiem visus Pāvelus Ždanovus, ieskaitot operatora tēvu, kurš arī ir potenciāls operators, bet lineārs. Ja viņš spēs apvienot savus kvankus, viņš pildīs tiesu izpildītāja lomu.

- Skaidrs. - Šķita, ka Železovskis attapās, uzsita milzīgās plaukstas uz krēsla mīkstajiem roku balstiem un piecēlās. - Jūs nevarat šeit palikt un jūs nevarat nekur rādīties. FAGa aģenti nedrīkst jūs redzēt. Es uz brīdi jūs iekārtošu savā pazemes bunkurā ar personīgo metro kabīni. Tur ir visas ērtības.

Viesi arī piecēlās.

- Ilgi? - Ignats paskatījās uz cilvēku-kalnu.

- Man jāatrisina vairākas problēmas un ar kādu jāpakonsultējas. Bet es vēl neko neapsolu. Pagaidiet pāris minūtes.

Železovskis izgāja.

- Diez vai viņš piekritīs, - nomurmināja skeptiskais Garanins. - Viņiem pašiem šeit ir drausmīgs stāvoklis.

- Dzīvosim - redzēsim, - Romašins nepiekrita. - Aristarhs ir ārkārtīgi atbildīgs cilvēks, un viņam nav vienaldzīgs ne tikai pasaules liktenis, bet arī ikviena cilvēka liktenis. Kā viņš jums?

- Varens vīrs! - Paša-pilots ar cieņu sacīja. - Man labāk ar tādiem patīk draudzēties.

Ruslans un Romašins saskatījās ar smaidiem acīs.

Železovskis ienāca, ģērbies specapģērbā, kuru šeit sauca par "bumerangu".

- Ejam.

Pēc dažām minūtēm grupa izkāpa Železovska sfēriskajā bunkurā, kas atradās viena kilometra dziļumā Aling-Gangri grēdas klinšu masīvā, Tibetas sirdī.

* * *

Grehovu atrast neizdevās.

Neapmierināts ar šo apstākli, Železovskis Drošības Pārvaldē tikās ar Paulu Hercogu un piesardzīgi pajautāja, ko viņš teiktu, ja uzzinātu par alternatīvu Visumu esamību, kas ir gandrīz identiskas Metagalaktiku kopijas.

- Uz ko jūs dodat mājienu, patriarh? - izklaidīgi pajautāja vērīgais Hercogs, kurš ar kabineta inku veica dažus aprēķinus.

- Ne uz ko, - atbildēja Aristarhs, saprotot, ka viņam nav tiesību dalīties ar informāciju, kas saņemta no "kaimiņu" zemiešiem. - Es nosapņoju, ka bez mūsu Visuma ir vesels šādu Visumu Koks, kas atšķiras dažās detaļās, un ka tajos notiek arī tāda paša līmeņa kari.

- Nu, nu, - Hercogs paskatījās uz sinklīta vecāko ar pamodušos ziņkāri. - Tomēr dīvaini sapņi jūs satrauc, Aristarh. Globālas nozīmes. Man lūk, vairāk sapņos rādās dažādi briesmīgi prusaki un zirnekļi.

- Kam kāda fantāzija, - Železovskis skopi pasmaidīja, pilnīgi izlēmis nestāstīt komisāram par Romašina grupas vizīti.

- Un ar ko mūsu dubultnieki cīnās šajos Visumos?

- Ar FAGu, protams, tikai tur to sauc citādi - par Bendi.

Železovskis atvadījās no neizpratnē esošā Hercoga, atstājot viņu pārdomāt patriarha mājienus, un atgriezās mājās Sofijā, neaizmirstot kontrolēt enerģijas un informācijas plūsmas ap viņu Spēku laukā.  Sekošanu neatklāja, taču nebija vērts sevi mānīt. Pēc cīņas ar emisāra operatīvajiem bolīdu patruļas stacijā, kas beidzās ar teroristu nāvi, bija gaidāmi jauni uzbrukumi, un Aristarhs ar aizkaitinājumu nodomāja, ka Romašins, ar savu priekšlikumu pievienoties nezināmā operatora Ivora Ždanova grupai, ir parādījies ļoti nelaikā. Aiziet no Zemes cīņas laikā ar FAGu nebija labākā izeja no situācijas.

Zabavas mājās nebija. Robots-apkalpotājs pateica, ka viņa kaut kur aizlidojusi, lai tiktos ar mazmeitu Vidanu, taču koordinātes neatstāja. Pēc smagu pārdomu pilnas pastaigas pa klusajām un tukšajām telpām: bija jāpieņem zināms lēmums, Ignatam atteikt negribējās, taču arī citas izejas nebija, Aristarhs gatavojās apmeklēt bunkuru Tibetā, un šajā brīdī robots paziņoja par viesa vizīti.

Aristarhs mentāli ieslēdza vioma kontroli.

Viņa dzīvojamā moduļa durvju priekšā stāvēja pārsteidzoša jauna sieviete ar mirdzoši sarkaniem matiem un spilgti dzeltenām acīm. Viņas slaido figūru ieskāva sudrabots kombinezons, izgatavots no īpaša materiāla, kas kļuva gan caurspīdīgs, gan dzirkstošs. Rokā svešiniece turēja no "zivju zvīņām" izgatavotu somiņu.

"Ielaid", - pavēlēja Aristarhs.

Robots atvēra durvis, sieviete iegāja. Viņu sagaidīja hallē, paklanījās, atzīmējot viešņas spēcīgo biolauku.

- Jūs nekļūdījāties, kundze?

Sievietes smaids kļuva žilbinoši skaists.

- Ja jūs esat Aristarhs Železovskis, VKS vecāko sinklīta patriarhs, tad nekļūdījos.

Aristarhs atkal paklanījās, atkāpās, ielaižot svešo viesistabā, un piedāvāja apsēsties krēslā. Apsēdās arī pats.

- Klausos jūs. Kafija, tēja, toniks, vīns?

- Neuztraucieties, patriarh, - viešņa burvīgi pasmaidīja. - Tas jums nepiestāv. Iztiksim bez sentimentālām tējas dzeršanām.

No viņas izplūta tik valdonīgas pārliecības vējš, ka Aristarhs neviļus noveda sevi kaujas stāvoklī, pēc izskata paliekot flegmatisks, bezkaislīgs un uzmanīgs.

- Klausos, - viņš pacietīgi atkārtoja.

- Mēs pārstāvam ļoti spēcīgu struktūru, kas ir ieinteresēta tādu cilvēku kā jūs piesaistīšanā savā pusē. Mums ir piedāvājums.

- Mums? - Železovskis pacēla uzaci. - Kas ir tie "mēs"? Es redzu sev priekšā tikai vienu cilvēku. Vai arī pie manas mājas durvīm jūs gaida vēl kāds šīs ... hm ... struktūras pārstāvis?

- Mēs - tie esam mēs, - sieviete pasmīnēja.

Viņas kostīms pēkšņi pārvērtās par šķidra metāla plēvi, kas izplūda uz augšu un savienojās īstā čūskā ar plakanu galvu un kobras kapuci, kas izauga virs viešņas rudajiem matiem. Aristarham pret galvu triecās smaga psi-sitiena "boze", kuru viņš atvairīja tikai tāpēc, ka gaidīja uzbrukumu.

Sieviete iesmējās, divas reizes sasita plaukstas. Čūska virs viņas ievilkās apģērba apkaklē, izplūstot kā iepriekšējā metāla plēve, izraisot klejojošu puscaurspīdīgo logu iedarbību.

- Izcili, patriarh! Es vēlreiz pārliecinājos ka jūs esat tieši tas cilvēks, kurš mums vajadzīgs.

- Skaidrāk un īsāk, - sacīja Železovskis, atturot vēlmi izmest skaistuli aiz sliekšņa; viņas tērpa metamorfozes uz viņu lielu iespaidu neatstāja, lai gan šķita, ka tas nav parasts "uniks" un pat ne "bumerangs", bet, visticamāk, gandrīz dzīvs organisms. - Kas jūs esat?

- Mani sauc Tiruvilejadala. Es esmu Spēlētāja kurjers ...

- Nejauši  ne Bendes? - Železovskis viņu pārtrauca.

Viešņas seja sastinga. Viņa izlieca uzacis, ar šaubām aplūkojot saimnieka cieto seju, un Aristarhs nožēloja, ka nenoturējās.

- Izskatās, ka mūs apsteiguši. Vai tiešām šeit ir bijis operators?

- Kundze, man ir maz laika. Vai nu  izklāstiet savu priekšlikumu vai ...

- Paldies par labajiem vārdiem, patriarh. Šķiet, ka mēs zēnu esam novērtējuši par zemu, lai gan viņu jau vajadzēja ... Tomēr parunāsim par lietu. Priekšlikums ir šāda veida. Manam saimniekam nepieciešami aģenti īpašiem uzdevumiem, profesionāļi, kas sabiedrības līmenī spēj regulēt enerģijas un informācijas plūsmas. Jūs mums derat. Mēs piedāvājam neierobežotas pilnvaras, ķermeņa strukturālu pārveidošanu ar piekļuvi nemirstībai un pats galvenais - varu tādās pasaulēs kā šī.

- Skaidrs, - Železovskis ironiski pamāja. - Vara - kā jau parasti, un nemirstība - arī labs arguments. Vai dvēsele nav jāpārdod?

- Novērtēju jūsu humoru, - Tiruvilejadala pasmīnēja. - Pietiks ar jūsu vārdu.

Ahā, tātad velna vervēšanas metodes kopš Fausta laikiem ir nedaudz mainījušās. Iepriekš šādi līgumi tika apzīmogoti ar asinīm.

- Nu, ka jūs, patriarh, tie laiki ir pagātne, lai gan brīvprātības jautājums palicis prioritārs.

- Kā saka: velns ir džentlmenis, viņš nekad neienāk bez uzaicinājuma. Tomēr fakts ir tāds, ka visu mūžu pieturos pie principa: izvairies no priekiem, kas var izraisīt skumjas.

- Tātad tas jāsaprot kā atteikums?

- Un kā jūs domājat?

- Jums uz Zemes ir teiciens: apstiprinošai atbildei pietiek tikai ar vienu vārdu "jā", visi pārējie vārdi ir izdomāti, lai pateiktu "nē". Vai es jūs pareizi sapratu?

Bendes sūtne piecēlās. Arī Železovskis piecēlās, skatīdamies uz viņu. Acīmredzot viņa figūra un patiesā dziļā pašapziņa ietekmēja viešņu, jo viņa pašūpoja galvu un nopūtās.

- Žēl, ka jūs neesat ar mums, patriarh. Jūs esat tik interesants vīrietis ... bet atcerieties, ka tas, kurš nav ar mums, ir pret mums.

- Esmu inteliģents cilvēks, - Železovskis pasmaidīja, izdarot aicinošu žestu uz izeju, - bet vienkāršs, varu arī nogalināt. Uz redzēšanos.

Tiruvilejadala samiedza acis, ieskatoties Aristarha sejā. Viņas kostīms savērpās strūklakās, iešņācās kā čūska. Železovskis sajuta vēl vienu psi sitienu, atbildēja ar pretsitienu, līdzīgu pļaukai, tā ka viņa atstreipuļoja, saņēma viešņu aiz elkoņa, izvadīja pa durvīm. Viņa izgāja, atskatījās, bet viņš negaidīja bezjēdzīgās "pieklājības frāžu" apmaiņas turpinājumu un aizvēra durvis. Atgriezies viesistabā, pārskatīja sarunas ierakstu ar Bendes vervētāju, noskaitās, ka nebija viņai pajautājis, kādas ir viņas attiecības ar FAGa emisāru, kurš kontrolē Saules sistēmu. Likās, ka Bendes sūtņa un emisāra rīcība nesakrita, un šī neatbilstība iepriecināja. Likās, ka viņi risināja dažādas problēmas un piederēja dažādiem Bendes-FĀGa "administrācijas" departamentiem.

Izgatavojis divas sarunas kopijas, Železovskis nosūtīja vienu  "Kontr-2" priekšniekam, otro paņēma sev līdzi un devās uz metro. Bunkurā netālu no Tibetas viņš parādījās brīdī, kad viņa viesi vakariņoja. Savā laikā Aristarhs šeit bija uzstādījis virtuves kombainu "Sam", kas spēja pagatavot ēdienus pēc simt desmit receptēm, kas izrādījās ļoti noderīgi. Spriežot pēc smaržām un sarvējuma, viesi izvēlējās slāvu virtuvi.

Ēdamistabā, kas bija arī viesistaba iestājās klusums. Vīrieši pārtrauca košļāt un klusēdami raudzījās saimniekā, kamēr viņš tos bezkaislīgi aplūkoja. Tad Aristarhs ievietoja video ierakstīšanas adatu inka viriāla ligzdā, un visi noskatījās Železovska tikšanos ar Bendes sarkanmataino kurjeru.

- Pasaule ir maza, - kad beidzās ieraksts ar vieglu smaidu teica Romašins. - Šķiet, ka mēs šeit ieradāmies laikus. Kāpēc jūs riskējāt, Aristarh, tik kategoriski un strupi noraidot šīs dāmas piedāvājumu? Ko jūs darītu, ja viņa izmantotu programmētāju?

- Nu, bet galu galā arī es neesmu neaizsargāts, - pasmīnēja Železovskis. - Viņa to lieliski sajuta. Precīzāk - viņi. Es domāju, ka patiesībā Tiruvilejadala nav sieviete un nemaz nav cilvēks.

- Bet kas?

- Sava veida mākslīgi izveidots organisms, kiborgs dzīvojošs simbiozē ar "metāla" apvalku, kas arī ir sava veida radījums ar mainīgu ķermeņa ģeometriju.

- Bravo, patriarh, - Romašins sacīja bez kādas ironijas. - Jums ir pilnīga taisnība. Plēve uz šīs kundzes patiešām ir organisms, precīzāk sakot, paša Bendes klasteris vai īpatnis. Viņš izsūtījis savus pārstāvjus - žmurus, kā mēs viņus nosaucām, pa visiem Zariem, un arī jūsējais nav izņēmums. Tāpēc brīdiniet draugus būt piesardzīgiem, tiekoties ar šīm būtnēm. Bendes fiziskais pamats ir šķidro kristālu substants, kuram ir spēcīgs psi-lādiņš un kas var kontrolēt jebkuru būtni, izmantojot tā ķermeni kā nesēju.

- Sapratu, brīdināšu.

- Ko tad jūs izlēmāt?

- Diemžēl man nākas jūs apbēdināt. Apstākļi ir tādi, ka man vienkārši nav tiesību atstāt Zemi. Ir sākušās intramorfu medības, FAGa emisārs ... hmm ... Bende devies uzbrukumā... - Železovskis vainīgi papleta rokas.

- Nu ko, mēs saprotam, - Ruslans klusi sacīja.

- Neapvainojieties. Ja laiks nespiež, pagaidiet. Mēs nokārtosim savas problēmas un pievienosimies jums.

- Baidos, ka tieši laika mums vienkārši vairs nav, - Romašins pašūpoja galvu. - Bet mēs tiešām neesam apvainojušies. Ja jūs šeit spēsiet atvairīt Bendes uzbrukumu, tas būtiski ietekmēs Spēlētāju stāvokli kopumā. Vienīgais lūgums: ieroči ...

- Jā, protams, - cilvēks-kalns atviegloti piekrita. - Mani arsenāli nav lieli, bet tomēr es jums šo to izsniegšu. Ejam.

Železovska arsenāls aizņēma vienu no bunkura mazajiem nodalījumiem,  tomēr tajā bija pietiekami daudz ieroču, lai apmierinātu divreiz lielākas grupas prasības nekā Romašina nodaļa. Vīrieši paņēma divus "glokus", anihilatorus "šukra", paralizatoru, monomoliku nažus un MK akumulatoru komplektu izstarotājiem. Visi kļuva jautrāki, neskatoties uz saimnieka atteikumu pievienoties grupai. Tagad viņi varēja atkauties no jebkura labi bruņota ienaidnieka un nebaidīties no sadursmēm ar likvidatoriem.

- Es jūs pavadīšu, - teica Železovskis, kad grupa bija gatava doties prom. - Starp citu, es nesapratu, kur atrodas šis jūsu ... hronourbis.

- Jūsu pasaulē Stumbrs ģeogrāfiski tika realizēts tajā pašā vietā, kur citos Zemes kvankos - Brjanskas guberņā, bet dziļi pazemē. Precīzāk, zem Skrabovkas purviem. Tāpēc neviens par to nezina. - Romašins padomāja. - varbūt izņemot Bendes aģentus.

- Mums nav guberņu, - Aristarhs papurināja galvu, - administratīvās zonas sauc par nominētiem rajoniem - noijoniem. Bet tomēr kāda situācijas ironija: burtiski netālu, varētu teikt - degungalā ir izeja uz citām dimensijām, bet mēs to meklējam pie domēna robežām ... Starp citu, vai FAGa emisārs var izmantot Stumbru kā savu bāzi vai vadības centru?

- Izslēgts, - sacīja Romašins. - Stumbrs ir stipri sabojāts, un gandrīz viss pārpildīts dūņām un purva ūdeņiem. To var izmantot tikai kā piegādes līniju, neko vairāk. Es domāju, ka jūsu emisāram ir pieejams progresīvāks transporta veids. Mēs to saucam par transgressu.

- Kāpēc jūs to neizmantojat?

- Diemžēl mums ir liegta piekļuve. Jāzina izsaukuma kods, bet mēs to nezinām.

- Žēl. Tad braucam iepazīties ar "laika mašīnu". Labāk nerādīsimies Brjanskas metro, es izsaukšu galeonu. Tas mūs nogādās vietā stundas laikā.

Neviens neiebilda, pat kašķīgais Garaņins. Visi saprata, ka saimnieks dara visu iespējamo viņu labā.

Lidojums uz Brjansku tiešām nebija ilgs. Galeona pasažieri pat nepamanīja, kā atlidoja, ar interesi no desmit kilometru augstuma skatoties uz pilsētu un mežu infrastruktūru zem transportlīdzekļa. Principā šī Zeme daudz neatšķīrās no Romašina dzimtās puses, lai gan viņš atzīmēja dažas arhitektūras un dabas atšķirības, pārējie mākslīgo būvju veidi, kuru augstums sasniedza trīs vai pat piecus kilometrus, un kas peldēja zem aparāta pārsteidza un izraisīja apbrīnu, un Aristarha viesi skatījās uz ainavām neatraujoties, laiku pa laikam daloties iespaidos.

Visbeidzot, galeons palidoja garām Žukovkas mazpilsētas nomalei un pārlidojis Brjanskas aizsargājamās teritorijas mežu, apstājās. Pēc tam lēnām pārvietojās pa loku, līdz Romašins pavēlēja autopilotam:

- Stop! Šeit.

Aparāts uzkārās virs purva ar retiem nīkulīgiem kokiem, ciņiem un rāvas logiem, kas bija pārklāti ar aļģēm un sūnām.

- Lecam. Uz redzēšanos, Aristarh. Tālāk mēs paši.

- Nepatīk man tā tur mašīna, - caur sakostiem zobiem sacīja Garaņins, skatīdamies uz kaut kāda aparāta balto plankumu, kas sastinga virs meža kilometra attālumā. - Šķiet, ka viņš mūs vēro.

- Ko teiksiet, Aristarh? - Romašins pagriezās pret Železovski.

Tas samiedza acis, ielūkojoties mirdzošajā metāla lidaparātā.

- Tas ir flaits, un arī man tas nepatīk.

- Varbūt pabiedēsim? - Markins ieteica.

- Nav tā vērts. Es pats tikšu galā, kad jūs pavadīšu. Starp citu, vai var apskatīt jūsu hronourbi no iekšpuses?

- Principā, kāpēc gan ne? - Romašins ar nelielu vilcināšanos atbildēja. - Tikai atgriežoties esiet piesardzīgs. Ja nu tas ir Bendes novērotājs?

- Šajā situācijā viņš mums nespēs traucēt.

It kā sajutis galeonā esošo cilvēku uzmanību, flaita vadītājs ieslēdza motoru, un baltais plankums nokrita un pazuda aiz kokiem.

"Hronodesantnieki ielēca ūdenī". Železovskis pārvērta savu "bumerangu" par hermētiski noslēgtu skafandru un ielēca viņiem līdzi.

Ienira vienā no purva logiem ar atklātu ūdeni, nogrima piecu metru dziļumā un iegremdējās biezā dūņu un dubļu slānī, zem kura divu metru dziļumā atradās cieta un līdzena virsma. Tas bija Stumbra jumts. Romašins atrada slūžu atvērto lūku, caur kuru viņi izgāja ārā, apgaismoja to ar laternu. Vienas aiz otra, brūngani zaļganā dūmakā, viņi iegāja slūžās, pēc tam koridorā, atrada kāpņu telpu, kas no augšas uz leju caurdūra hronourbja ēku, un ceturtdaļstundu kāpa pa kāpnēm lejup, līdz sasniedza simto stāvu, kurā atradās darba kārtībā esoša hronomembrānas zāle. Zāle bija nobloķēta ar hronourbja aizsargājošo automātiku, bet Romašins sazinājās ar Stasu (pareizāk sakot viņa "atliekām"), un ieeja atvērās, ļaujot delegācijai iekļūt, lai gan vienlaikus zālē iegāzās vairāki desmiti tonnu ūdens un šķidru dubļu.

Pagaidīja, kamēr automātika atbrīvoja zāli, izsūknēja šķidros dubļus, noņēma ķiveres un tuvojās resnajai hronolifta kolonnai. Lifta kabīnes durvis pārtapa dūmakainā slānī, izkliedējās, atklājot iekšpusi.

- Es nekad tam nebūtu ticējis! - nomurmināja Železovskis, skatoties uz zāli ar hronolifta režģa kasti.

Un šajā mirklī atskanēja gonga skaņa, trauksmes signāls un pēc tam automāta balss:

- Uzmanību! Ārkārtas hrononobīde! Dziļums nav zināms. Visiem TFA atstāt horizontu! Trīs minūtes, līdz nobīdei! Es dodu atpakaļskaitīšanu: trīs minūtes, divas minūtes piecdesmit astoņas, divas minūtes piecdesmit sešas ...

- Ko tas nozīmē? - Aristarhs kļuva piesardzīgs.

- Tas nozīmē, ka jums būs jāiet kopā ar mums, - Garaņins drūmi sacīja. - trīs minūšu jums nepietiks, lai izkļūtu no ēkas.

- Pat izmantojot Spēka lauku, - apstiprināja Romašins.

- Jūs to aprēķinājāt? ..

- Nu nē taču! - Romašins aizkaitināts pārtrauca Aristarhu. - Tas notika no mums neatkarīgu apstākļu dēļ. Stas, vai tu zini, kas noticis?

- Pienākusi ārēja komanda reaktora uzspridzināšanai, - atbildēja inks.

- Kādas blēņas! Atcelt komandu!

- Nevaru, sakaru ķēde ar reaktoru nobloķēta. Iesaku jums atstāt horizontu.

Romašins apmainījās skatieniem ar Ruslanu.

- Mūs atkal izskaitļojuši, - viņš teica.

- Var jau būt, lai gan operācija Stumbra iznīcināšanai varēja būt iecerēta jau sen. Mūs izsekoja un ... ātri iekšā lifta kabīnē!

"Hronodesantnieki" iespiedās hronolifta kabīnē. Železovskis vilcinājās, mēģinot sazināties ar Zabavu caur Spēka lauku. Viņš aizsmacis ierunājās:

- Vai tiešām nav izejas?

Romašins klusēdams papurināja galvu, iegāja kabīnē.

Aristarhs vēl nedaudz pagaidīja, klausoties automāta vienmuļajā balsī, un pēc četrdesmit deviņi pievienojās pārējiem, viņus pamatīgi saspiežot. Kabīne nebija paredzēta tik daudziem cilvēkiem.

Hronomembrānas durvis aizvērās.

- Interesanti, kā es tagad atgriezīšos? -  Žeļezovskis aukstasinīgi pajautāja.

Neviens viņam neatbildēja.

Gaisma kabīnē nodzisa ...

5. nodaļa

Pirmais viņu pozīcijas novērtēja Železovskis, ko vēlāk apstiprināja arī inks Stass, un Ruslans bez jebkāda garīga diskomforta un greizsirdības nodeva grupas vadību viņa rokās. Vecāko sinklita patriarhs, kurš dzīvoja uz “strupceļa” Zara divdesmit trešā gadsimta Zemes, bija tik pārāks par visiem,  pieredzes un spriedumu atjautīgās nekļūdības ziņā, ka pat Romašins uzklausīja viņa komentārus un izvēlējās vispirms konsultēties, nevis nekavējoties pieņemt lēmumus. Savukārt Železovskis izturējās tā, it kā nekas īpašs nebūtu noticis, kaut arī viņš pret savu gribu bija kļuvis par "hronodesantnieku" un nezināja, kad un kā atgriezīsies mājās.

Hronolifta zāle, kurā viņi iegāja pēc "nokrišanas" hronšahtas bezdibenī, bija pārklāta ar sudrabainu sarmu, un temperatūra tajā turējās apmēram divdesmit grādus zem nulles.

- Dīvaini ... - sacīja Romašins, noklausījies "kokosa" inka ziņojumu, un athermetizējis skafandru.

Citi sekoja šim piemēram.

- Kas ir dīvaini? - ziņkārīgi pajautāja Garaņins, ostīdams smaržas un ar pirkstu pieskaroties sudrabainam sarmas tīklam uz "marmora" sienas.

- Es nepazīstu izeju ...

- Kur mums vajadzēja iziet? - jautāja Železovskis, ieklausoties ēkas klusumā.

- Es devu Stasam komandu mūs nosūtīt mājās ... tas ir, uz manu Zaru.

- Kāpēc, jūsuprāt, viņš ir kļūdījies?

- Viņš kļūdīties nevarēja... un tomēr tas nav mans Zars. Jūtat aukstumu? Plus mazo gravitāciju. Izskatās, ka esam izmesti nezināmā Zarā.

- Varbūt pie tā vainojams reaktora sprādziens? - Ruslans minēja. - Stass jau tāpat bija kaut kāds dīvains, puskurls, un, kad notika sprādziens, viņš mūs uz hrononobīdes fona, palaida baltajā pasaulē kā tenisa bumbu, kā kapeiciņu.

- Iespējams, - piekrita Romašins.

- Lai arī mums no tā vieglāk nekļūst, - nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Ko darīsim?

- Mēs atrodamies uz aisberga, - pēkšņi sacīja Železovskis, atgriežoties no tāltālās virsjūtības. - Apkārt ēkai ir ledains tuksnesis trīs kilometru rādiusā. Ledus biezums ir vairāk nekā kilometrs, un tad atkal ir tikai vienīgi ūdens un aisbergi. Okeāna dziļums zem mums ir vairāk nekā desmit kilometru, bet kas ir zemāk - nesapratu. Izskatās arī pēc ledus. Un tur, manuprāt...

- Kas?

- Nē, nekas, - pēc pārtraukuma atbildēja Aristarhs.

- Braucam atpakaļ, - teica Garaņins. - Ja nolēmām doties uz jūsu Zaru, tad nemainīsim savus lēmumus.

- Varbūt, vismaz ar vienu aci paraudzīsimies, kur nonācām? - Nadežda kautrīgi ieteica.

Vīrieši apmainījās ar jautājošiem skatieniem.

- Var jau, - Romašins paraustīja plecus.

- Tērējam laiku, - iebilda Oļegs Borisovičs.

- Tomēr iziesim, - Nadju atbalstīja Železovskis. - man šis tas jānoskaidro.

- Aizhermetizējieties katram gadījumam.

"Hronodesantnieki" aizvēra ķiveres un izgāja no zāles gaitenī, kas ved uz Stumbra ārsienu.

Tamburs tika atvērts bez problēmām, pēc pirmā Romašina pieprasījuma. Tas viņu nedaudz samulsināja, jo viņš bija pazīstams ar izejas aizlieguma testiem, taču nepacietība redzēt svešo pasauli pārvarēja, un viņš atļāva grupai atstāt ēku.

No četrsimt metru augstuma viņiem pavērās lielisks skats uz bezgalīgo okeānu, kas bija pārklāts ar bālganiem sasmalcināta ledus laukumiem un žilbinoši ziliem dīvainu formu aisbergu kalniem. Bet virs horizonta pacēlās gigantisks kupols, kas no iekšpuses mirdzēja ar zilganu mēness gaismu, kurā cilvēki uzreiz nepazina šīs pasaules spīdekli.

- Svētie ģenerāļi! - nomurmināja apjukušais Garaņins. - Tā tik ir saulīte!

- Esmu redzējis vēl lielāku, - Romašins attrauca. - Zvaigznes Vedēja epsilon diametrs ir lielāks par Saturna orbītas diametru.

Pārējie klusēja, turpinot skatīties apkārt.

Okeāns šeit bija dziļi zilā krāsā un spīdēja kā spogulis - tik mierīgs bija ūdens. Tikai reizēm šur tur parādījās sudrabaini vilnīši. Planētas atmosfēra bija ļoti bieza, spriežot pēc mazākās vēsmas neesamības, un arī debesis ar biezas miglas konsistenci bija zilas, ar violetu nokrāsu. Pret horizontu tas satumsa, tā ka aisbergi uz to fona izcēlās kā lāpas.

- Interesanta planēta, - Paša teica. - Temperatūra šeit ir zem divdesmit, bet ūdens nesasalst.

- Ūdens var būt ar atšķirīgām īpašībām, - Železovskis izklaidīgi atzīmēja, nokāpjot aisberga pakājē. - Mūsu parastais ūdens sastāv no četrām monomēru frakcijām, bet šeit tas ir polimēru maisījums.

Viņš ar pirkstu paurbināja ledu, pagrozīja rokās zili-baltās zvaigznes formas lāsteku, iebāza skafandra jostā esošajā ķīmiskajā analizatorā, tad noliecās pār ūdeni un iegremdēja tajā roku. Bija redzams, ka ūdens nepašķīrās uzreiz, tā plēve izrādījās ārkārtīgi elastīga un roka izspiedās cauri tikai tad, kad tās spiediens pārsniedza virsmas spraigumu.

Visi ziņkārīgi vēroja Aristarha manipulācijas, pat Romašins, gaidot, ko viņš teiks. Paša Strojevs arī nolaidās zemāk, nostājās ar kājām uz ūdens un sāka samazināt antigravitācijas lauku, kas viņu turēja gaisā. Ūdens ieliecās gandrīz par pusmetru, veidojot sfērisku ieplaku, un tikai pēc tam ar izteiktu spraigu plakšķi ļāva izspiesties cauri.

- Pa to taču var staigāt kā Kristus! - Paša bija pārsteigts, ar nelielām grūtībām paceļoties gaisā. Ūdens plēve sekoja viņam gandrīz divus metrus, it kā būtu līme, un nesteidzās nolīt no skafandra.

- Jā, tas ir polimēru ūdens, - Železovskis pabeidza savu pētījumu, pacēlies gaisā. - Tās molekulas tiek apvienotas tetraedros un oktaedros, un tie, savukārt, veido stabilus konglomerātus. Patiesībā tas nav ledus, - viņš pamāja uz aisbergu, - bet tas pats ūdens, tikai klastera stāvoklī.

- Estētu kungi, - teica Garaņins, - Ierosinu nekavējoties atgriezties liftā un doties meklēt mūsu puisi. Ja šitā piestāsim katrā Zarā veicot ekskursijas, mēs nekad nenonāksim pie mērķa.

- Vietējais Stass diez vai zinās, kur uzturas Ivors Ždanovs, - sacīja Romašins. - Tomēr, tā kā es esmu atbildīgs par notikušo, man tagad būs jādodas viņu meklēt kopā ar jums. Tikai viņš spējīgs atgriezt patriarhu savā Zarā. Pagaidiet mani šeit, es mēģināšu pajautāt Stasam, varbūt viņš tomēr kaut ko zina.

Romašins pazuda tambura tumšajā bedrē.

Hronourbja ēka šajā pasaulē bija pelēks-zils, apaļš tornis, vietām pārklāts ar sarmu, un nekā neiederējās sniega, ūdens un ledus ainavā.

- Es domāju, ka sapratu, kas par lietu ... - šaubīgi sacīja Železovskis. - Šeit ir dzīvība.

- Kur? - Gena Markins un Paša vienā balsī iesaucās.

Tornīši ar ieročiem uz pleciem sāka grozīties visos virzienos.

- Katram gadījumam gatavojieties pārsteigumiem.

Aristarhs uzkāpa simts metrus augstāk un metās pretim gaismekļa kupolam, kurā varēja skatīties bez jebkādiem filtriem. Apmēram kilometru no Stumbra no ūdens pacēlās aisbergs, kas nedaudz atgādināja kuģi ar līdzenu klāju. Žeļezovskis aplidoja ap to un pakārās virs "kuģa pakaļgala".

- Ko jūs tur atradāt? - Oļegs Borisovičs viņam uzsauca. - Vai ir vērts riskēt?

Železovskis neatbildēja.

- Komandier, vai drīkst viņu atbalstīt? - jautāja Markins.

Ruslans pēc īsas vilcināšanās pamāja ar roku.

- Ejam visi. Es neredzu nekādas briesmas.

Izstiepušies ķēdē, viņi piesteidzās pie ledus "kuģa" un apstājās aiz Železovska, kurš lūkojās uz kādu neparastu veidojumu uz aisberga "klāja".

Visvairāk tas atgādināja simtmetru garu ažūru simtkāja skeletu, veidotu no ledus un sniega kas ar visām šarnīrveida ķepām pieķērās aisberga plakanajai virsotnei. Šī "skeleta" iekšpusē bija redzams perlamutra cauruļu saišķis, ejot caur visu simtkāja ķermeni, kas izraisīja dīvainu dzīvības sajūtu tā iekšās.

- Kas tas ir? - nočukstēja Nadežda.

- Drīzāk kurš, nevis kas, - Ruslans klusi atbildēja.

- Jums taisnība, - attapās nekustīgi uzkāries Železovskis. - Kādreiz šis "kāpurs" bija dzīva būtne. Viņa arī tagad nav pilnīgi mirusi, spriežot pēc biolauka pulsācijas, bet ir letarģiskā stāvoklī. Diemžēl  uz maniem saucieniem nereaģē.

- Bet, ja mēs atradām puslīķi, tas nozīmē, ka kaut kur ir arī dzīvi "kāpuri"? - teica Garaņins.

Pēkšņi ēterā izplūda Romašina balss:

- Trauksme! Man uzbrūk!

"Hronodesantnieki" atskatījās un ieraudzīja, kā no tambura cauruma ar putekļu mākoni izraujas spīdīgais "kokosa" ķermenis. Ķermenis iemeta atverē zaļu zibeni, un no tā izplūda uguns un dūmu straume.

Sekojot Romašinam, no šīs straumes izlidoja četras nenoteiktu kontūru brūnas figūras, metās vajāt, bet pārējie grupas dalībnieki jau steidzās viņiem pretī, izšaujot uz Ignata vajātājiem zalvi no visiem stobriem. Divi no tiem izplūda dūmu mākoņos, ūdenī lidoja skafandru lūžņi un ķermeņu daļas. Atlikošie pagriezās atpakaļ, paslēpās simtā stāva tambura alā.

Romašins apstājās. "Hronodesantnieki" ielenca viņu, skatoties Stumbra kolonnā, gatavi atvairīt jebkuru agresoru.

- No kurienes viņi uzradās? - Garaņins drūmi pajautāja. - Es taču teicu, ka šeit nav ko darīt. Tagad lūk, būs jāizlaužas ar kauju.

- Tie nav cilvēki, - Romašins teica, - drīzāk spectērpus uzvilkušas milzīgas ķirzakas. Es runāju ar Stasu, un šajā mirklī hronolifts viņus izmeta zālē. Sešas "ķirzakas". Viņu reakcija, protams, bija negatīva, bija jāatšaudās un jābēg.

- Kā jūs domājat, vai tā ir sagadīšanās, vai nē? - Ruslans jautāja. - Vai viņi varēja mūs kaut kā noskanēt, kad mēs izgājām?

- Varbūt šādas pelengācijas metodes pastāv, bet es tādas nezinu. Kāpēc jūs aizgājāt no Stumbra?

- Šeit ir dzīvība. Aristarhs atrada kādas būtnes skeletu.

- Es sajūtu dzīvas būtnes, - piebilda Železovskis. - Planētas biosfēra praktiski ir izmirusi, taču ir saglabājušies ilgdzīvojoši organismi, un, man ir aizdomas, ka tie ir saprātīgi. Nāciet, puiši, sekosim Oļega ... ē-e ... Borisoviča padomam un atgriezīsimies ēkā. Man ir ļoti slikta priekšnojauta. Būtu jauki ja ... - Aristarhs nepabeidza.

Kolosālā Stumbra augšdaļa pēkšņi atdalījās no galvenās ēkas, burtiski palēcās uz augšu! Notika baismīga spēka eksplozija! Cilvēku acis apžilbināja ārkārtīgi spilgtas gaismas uzliesmojums, ko mīkstina "kokosu" filtri, pretējā gadījumā visi būtu kļuvuši akli. Puse hronourbja torņa sasprāga, sašķīda gabalos. Visos virzienos novērpās trieciena vilnis, ko pavadīja garas, komētām līdzīgas, putekļu astes un pērļainas uguns strūklakas.

Trieciena vilnis cilvēkus aizmeta vairākus simtus metru tālu, taču skafandri izglāba no drošas nāves, pasargājot no uguns, atmosfēras trieciena, fragmentu "šrapneļa" un radioaktīvā starojuma. Kad viņi atjēdzās, Stumbra vietā ieraudzīja torņa pamatni sadalītu trīs zobos, no kuriem kā no vulkāna krātera kūpēja dūmi un uzlidoja balti nokaitēti akmeņi.

Tomēr šis izvirdums drīz beidzās. Iestājās dziļš, piesardzīgs klusums, ko laiku pa laikam pārtrauca drūpošo sienu dārdoņa. Apstulbināti no notikušā, zemieši klusām nolūkojās uz ēkas paliekām, neticēdami, ka palikuši norobežoti no izejas uz citiem Laiku Koka zariem. No mājām.

* * *

Viņi vairākas stundas pavadīja, pētot Stumbra paliekas, necerot atrast saglabājušos hronomembrānu. To darīja visi, izņemot Železovski. Patriarhs, nogrimis dziļās pārdomās, lidinājās virs okeāna, neatbildot uz jautājumiem, pēc tam ilgi pētīja "kāpura skeletu", atkal nepaskaidrojot, kāpēc viņam tas vajadzīgs. Bet, kad hronolifta meklēšana nedeva rezultātus, viņš ieteica izmēģināt veiksmi citā virzienā.

- Visticamāk, jums, Ignat, ir taisnība, - viņš teica. - Mēs tikām noķerti izžūstoša Zara slazdā. Jāatzīst, ka mūsu kopīgie ienaidnieki mūs ļoti prasmīgi izslēdza no Spēles. Tomēr pasaule, kurā atrodamies, nav pilnībā izmirusi. Turklāt tā bijusi apdzīvota, un pat tagad ir apdzīvota, lai gan tās saimnieki jau sen zaudējuši interesi par to un savu likteni. Neskatoties uz to, kādreiz viņiem bija ievērojams intelektuālais spēks un viņi var ieteikt izeju. Kāpēc neizmantot šādu iespēju un nelūgt viņiem palīdzību?

- Kādu palīdzību? - Garaņins, komandas galvenais skeptiķis, pasmīnēja. - Vai viņi mums iedos kosmosa kuģi? Un pat ja viņi to iedos, kurp mēs ar to lidosim?

- Vai jums ir konkrēta informācija? - Romašins uzmanīgi paskatījās uz Železovski.

Komanda apmetās pie Stumbra sprādzienā gandrīz pilnībā iznīcinātajām sienām, uz līdzenā aisberga laukuma, kurā nebija gružu, neuzdrošinoties attālināties no kādreiz tik uzticamā objekta. Visi "hronodesantnieki" bija salocījuši ķiveres un elpoja vietējo auksto gaisu, izlaižot no mutes tvaika mākoņus. Aisbergu planētas atmosfēra sastāvēja no astoņdesmit procentiem skābekļa un divdesmit procentiem slāpekļa ar nelielu daudzumu inertu gāzu, un to varēja izmantot bez īpaša kaitējuma.

- Protams, šim vietējam Spēku laukam ir sava specifika, - Železovskis atturīgi atbildēja, - man ir grūti saprast vietējo iedzīvotāju izmantoto jēdzienu nozīmi, taču viņiem neapšaubāmi ir liels zināšanu krājums. Varam mēģināt nodibināt ar viņiem kontaktu.

- Galu galā mēs neko nezaudējam, - Železovski atbalstīja Romašins. - Iebildumu nav?

- Mums tagad būs laika atlikulikām, - nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Ko tur daudz... Tikai kur lai meklē tos saimniekus?

- Es nopeilēju vienu, - teica Aristarhs. - Tas no mums atrodas apmēram tūkstoš kilometru.

- Kā jūs to nopeilējāt? - Garaņins ar šaubām acīs pavaicāja.

- Caur Spēku lauku.

- Kas tas par lauku? Astrāls, vai?

Železovskis izjūtot grūtības, lai paskaidrotu, palūkojās uz Romašinu.

- Spēku lauks ir enerģētiski informatīvs lauks, ko strukturē procesi vakuumā. Aristarhs, savukārt, ir intramorfs un ar "trešās acs" starpniecību var nolasīt informāciju no šī lauka un smelties enerģiju.

- Es arī tā gribētu, - ar skaudību nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Citādi gadās ka nevaru pār lūpu pārspļaut.

Visi pasmējās.

- Varam pamēģināt atvērt jums "trešo aci" - sacīja Železovskis. - Lai gan būs zināmas grūtības.

- Kādas?

- Jums būs jāpierod pie jaunajām spējām, īpaši krāsu attēlveidošanas jomā. Jūs varēsiet brīvi redzēt caur drēbēm, caur koka starpsienām, naktī, pazemē.

- To tikai vien vēl man vajadzēja - lai redzētu caur drēbēm. Nē, paldies, es iztikšu bez "trešās acs", ka tik nepazaudētu savas divas. Un kāds tur no manis intramorfs? - Garaņins atmeta ar roku. - Starp citu, Ignat, es kaut ko nesaprotu jūsu teorijā par "hronourbšanu". Jūs teicāt, ka Laiku Koks realizē visus iespējamos matērijas stāvokļus ...

- Zlatkovs apgalvo, ka pastāv arī Neiespējamo Stāvokļu Koks.

- Lai apgalvo, runa nav par to. Es domāju, ka saskaņā ar šo apgalvojumu bija jārealizējas arī antipasaulēm. Tā? Kāpēc mēs neesam tikuši tādās?

- Protams, ir arī antpasaules, taču jūs neņemat vērā vienu detaļu: Stumbrs sastāv no "parastās" matērijas un visiem tā kvankiem, tas ir, kvantu kopijām, kas nokļuva antpasaulēs, vienkārši bija jāeksplodē, jāanihilējas. Tāpēc, ceļojot pa hronolifta ķēdi, mēs nekad neiekļūsim antipasaulēs.

- Sapratu ... - novilka domīgais Oļegs Borisovičs. - Labi, ka šāda iespēja ir izslēgta. Pretējā gadījumā iziesi citā Visumā, satiksies pats ar sevi, paspiedīsi roku - un sprādziens!

"Hronodesantnieki" atkal iesmējās.

- Nu, līdz rokasspiedienam nenonāksiet, - Romašins mierināja Oļegu Borisoviču. - Jūs eksplodēsiet agrāk, tiklīdz iekļūsiet antipasaulē.

- Paldies par labajiem vārdiem, komisār. Pēc visa spriežot jūs esat pamatīgi paklejojis pa Zariem, tikai antipasaulēs vien neesat pabijis. Vai esat saskāries ar kaut ko eksotisku?

- Un ne reizi vien, - Romašins pamāja. - Esmu bijis uz Zemes, kur valda Ķīnas impērija un kur nav ne Amerikas Savienoto Valstu, ne Kanādas, ne Indijas un Irānas.

- Un Krievija?

- Krievija ir, precīzāk sakot, ir krievu-mongoļu orda, bet šajā pasaulē tai ir otršķirīga loma. Es apmeklēju Zemi, kurā senie romieši iemācījās izmantot grieķu matemātiķa Hērona no Aleksandrijas atklājumu, kurš smagumu pacelšanai konstruēja darbojošos tvaika dzinēja modeli un sešpadsmitajā gadsimtā jau lidoja uz Mēnesi.

- Nu, tā nav eksotika, bet gan normāli alternatīvās vēstures procesi.

- Nu labi, ko jūs teiksiet par šādu cilvēku civilizācijas attīstības variantu? Uz Zemes ir vairāk nekā divsimt miljardi cilvēku, un, lai visiem būtu vieta, viņu ķermenis pēc darba tiek saspiests mājās-tvertnēs. Fiziski atpūsties izklaides iestādēs var tikai tie, kas sasnieguši kaut kādus augstus sasniegumus, visi pārējie “atpūšas” kā siļķes mucā.

- Jokojat?

- Ir arī interesantākas iespējas. Piemēram, izveidotā virtuālā informācijas vide ļauj tajā dzīvot simtiem triljonu "indivīdu", savukārt intelekta nesēju ir daudz mazāk. Vai arī šāda shēma: fizisko ķermeņu-nesēju izmantošana pēc kārtas divām vai pat trim atsevišķām apziņām.

- Pārsteidzoši!

- Ļaujiet man jūs atstāt, - Železovskis pārtrauca zinātkāres pārņemto Garaņinu. - Ar jūsu atļauju es došos pie vecīša.

- Pie kā?!

- Būtne, par kuru es runāju, ir ļoti veca, tās vecums tuvojas miljonam Zemes gadu. Es mēģināšu ar viņu parunāties.

- Uz turieni dosimies visi kopā, - stingri pateica Ruslans. - Mēs nedrīkstam sadalīt grupu. Bet šeit mēs tāpat neko neatradīsim. Stumbrs ir pilnībā iznīcināts, ar to ir jāsamierinās.

Pat Garaņins, kurš šajā reidā veiksmīgi pielietoja eksperta kredo: šaubieties par visu, izņemot savu viedokli, nevarēja pret to iebilst.

Komanda pacēlās gaisā, atvadījās no joprojām šur tur kūpošajām hronourbja atliekām, un sekoja Železovskim, kā dzērvju kāsis savam vadonim.

6. nodaļa

Viņš lauzās cauri biezam mežam absolūtā tumsā, šad tad iekrītot bedrēs ar aukstu ūdeni vai uzduroties ērkšķainiem zariem un koku stumbriem. Te valdīja pilnīgs klusums, un pat tad, kad viņš iekrita kārtējā bedrē, zem kājām šļakstošā aukstā ūdens skaņas, nekavējoties noklusa, izgaistot sūnās un starp krūmiem.

Pēkšņi viņš sajuta, ka kāds seko.

Ivors apstājās, sasprindzinājis dzirdi, palūkojās apkārt. Tas, aiz muguras arī apstājās. Bet nokavēja, pavisam nedaudz novēloja. Tāpēc, Ivors viņu sadzirdēja un bija pārliecināts, ka nav maldījies.

Te nu viņi abi stāvēja - cilvēks un zvērs. Vai varbūt ne zvērs, jo tas šķita masīvāks un bīstamāks, lai gan nesteidzās uzbrukt. Vai viņš redzēja Ivoru? Varbūt. Bet Ivors neredzēja nevienu un neko - ne zgi, kā mēdza teikt senākos laikos, un viņš no tā jutās gandrīz kails un neaizsargāts. Gribējās pasaukt savu vajātāju, uzsaukt viņam, bet bailes un nenoteiktība stindzināja mēli, un visvairāk Ivors tagad gribēja pamosties.

Viņš vairākas minūtes nekustējās, dzirdot tikai sirds sitienus un dažreiz noķerot kaut kādu klusu skaņu, ar pārtraukumiem un svilpieniem. Viņs uzreiz neattapa, ka tā ir viņa elpa. Beidza elpot.

Krakšķis. Sitiens! Zeme zem kājām nodrebēja.

"Kas šeit ir?!" - Neizturēja Ivors.

Pēkšņi pār viņu izmeta elastīgu un stipru tīklu, iesita pa galvu un ietina to kapucē. Apziņa izdzisa. Bet viņš rāvās no visa spēka, mēģinot saraut tīklu, atbrīvoja vienu roku un norāva no galvas biezo ādaino kapuci.

Tūlīt tumsa ap viņu sāka nodrupt kā izkaltusi melna krāsa no baltas sienas. Blāva zilgana gaisma ielija bedrē, kur viņš stāvēja līdz ceļgaliem ūdenī.

Tomēr tīkls turpināja kavēt viņa kustības, viņš nevarēja pakustināt kājas, kreiso roku vai galvu, un tikai pēc kāda laika Ivors saprata, ka guļ kādā šaurā telpā uz grīdas, ietīts metāliska izskata plēvē. Un tad viņš atcerējās visu ...

Viņš pagrieza acis, cik vien tālu varēja. Telpu apgaismoja tikai durvis sargājošā robota actiņa, bet tomēr Ivors pamanīja, ka blakus guļ vēl divi ķermeņi, līdzīgi metāla lietņiem. Sirds noraustījās. Viens "lietnis" bija Mirjama! Otrais piederēja Pāvelam Ždanovam. Pārējos savus pavadoņus Ivors neredzēja. Varbūt viņi gulēja tur, aiz galvas.

Gribēja pasaukt meiteni, bet pārdomāja. Kaut kas neļāva domāt un runāt, it kā virs viņa galvas karātos cirvis, un pa galvu rakņājās kaut kādi auksti taustekļi.

"Atšujies!" - Ivors sevī nokliedzās.

Taustekļi sastinga. Ivors sajuta to saimnieka neizpratni un atkal uzkliedza:

“Vācies prom, zagli! Rokas noraušu, ja līdīsi kur nevajag! "

Taustekļi pārvērtās tievos diegos, steigšus izrāpās no galvas. Viņu saimnieka neizpratnei pievienojās rūpes un satraukums. Ivors to labi izjuta, taču nevarēja pilnībā atrauties no svešās apziņas lipīgās klātbūtnes, viņam nepietika spēka. Tad viņš sāka pētīt situāciju un savu stāvokli, cenšoties atbrīvoties no "trakokrekla" - spīdīgās metāla plēves, kas saistīja ķermeni. Atmiņā uzpeldēja sena dzejnieka dzejoļa rindas:

Es sēžu aiz restēm mitrā cietumā

Jauns ērglis, kas izaudzēts savvaļā ...

Bet paša dzejoļi nerīmējās, dzejnieks Ivoras iekšienē arī bija it kā iesaiņots plēvē un iekapsulēts, turklāt atstāts bez valodas.

Telpa, kurā gulēja jauneklis, bija kaut kas līdzīgs pagrabam, kas atradās zem Polujanova mājas apmēram desmit metru dziļumā. Tās sienas bija biezas un cietas, pilnībā pārklātas ar metāla loksnēm. Caur tām nesasniedzās ne tikai skaņas, bet neizplūda arī radiācija, tāpēc pagrabā klusums bija kā kapā - dziļš un miris.

Ivors mēģināja nokļūt gaišredzības stāvoklī, taču gandrīz noģība no nespēka un sāpēm galvā, nobijās un pārtrauca ķermeņa izvarošanu. Beidzot viņš saprata, ka atrodas ideālā cietumā, no kura izkļūt būs ļoti, ļoti grūti, ja ne neiespējami. Fjodors Polujanovs bija gatavs viņu parādīšanās brīdim un, lai notvertu "hronodesantniekus", izmantoja kaut kādas šķidro kristālu būtnes pakalpojumus, kuras materiāls kā plēve acumirklī izplatījās virs cilvēka ķermeņa un pārvērtās par sava veida "trakokreklu", par blīvu kokonu, kas nepadevās muskuļu piepūlei. Varbūt tas patiešām bija Bendes indivīds, viena no viņa neskaitāmajām "šūnām", ar intelektu un spējīga patstāvīgi rīkoties. Tagad šī indivīda lente kontrolēja gūstekņus un mēģināja ietekmēt viņu apziņu ar psi starojuma palīdzību. Par laimi, tās iespēju nepietika, lai pilnībā kontrolētu Ivora apziņu, pretējā gadījumā viņš nebūtu varējis novērtēt faktisko lietu stāvokli un pat nemēģinātu sevi atbrīvot.

"Pasaukt Mimo?" - nāca kautrīga doma. - "Ko darīt, ja brovejs nepiekritīs palīdzēt?".. Otrā doma bija prātīgāka:„ Kauns, operator! Bija iespējams paredzēt notikumu attīstību un izvairīties no slazdiem. Ja jau esi iekļuvis šajos mēslos, tad, nu, lien ārā pats... "

Ivors atkal mēģināja noskaņoties uz Spēka lauku un atkal saņēma apdullinošu psi-atsitiena triecienu, kas iegremdēja samaņas zuduma tumsā. Kļuva tik slikti, ka gribējās raudāt.

"Pie velna! Kāds viņā pašā ierunājās. - Guli mierīgs, nesaspringsti, nerausties, viss norit normāli. Atnāks Fjodors, visus atbrīvos un visu paskaidros, un tu saņemsi ilgi gaidīto brīvību. Bet kas var būt labāks par brīvību? Tikai vara! Tu to dabūsi! Tad kāpēc pretoties, mocīt sevi un citus, piedzīvot sāpes un bailes? Kam no tā vieglāk? Nevienam. Tāpēc guli, pagaidi, padomā. Ja tā padomā šis Bende nav nemaz tik briesmīgs..."

Ivors atžirga, turoties pie vārda Bende. Gandrīz ieaijāts no sava otrā "es", pareizāk sakot, četrdesmit otrā, gļēvuļa un nodevēja maigās dūdojošās balss, gandrīz palaida garām pēdējās frāzes nozīmi un, tikai uzķerot pazīstamo vārdu, saprata, ka joprojām tiek mēģināts viņu ieprogrammēt, pakļaut, atņemt gribu pretoties. pārvērst par paklausīgu vergu. Gribēja uzkliegt: “Stop! Es neklausīšu tavam Bendem!" - un sajuta briesmīgu nogurumu un vienaldzību. "Viss ir steiga un burzma" ienāca prātā melanholiska doma. - Un miesas putekļi atgriezīsies pie zemes, no kurienes tie cēlušies, bet gars atgriezīsies pie Dieva, kas to iedvesis... [18] Kāpēc tad pretoties? .. "

Pēkšņi apkārt kaut kas izmainījās.

Ivors ieklausījās sevī, koncentrējās uz redzi, atbrīvojās no stupora, acis noskaidrojās un viņš ieraudzīja vīrieti, kas stāvēja virs viņa. Indikatora zilajā gaismā bija grūti saskatīt seju, bet Ivors pēkšņi saprata, ka tas ir brovejs Mimo.

- Sveiks ... - jauneklis ar grūtībām izķērca.

Brovejs neatbildēja, domīgi aplūkodams telpu ar guļošajiem cilvēkiem, ietītiem spīdīgajos "līķautos".

- Kāpēc atnāci? - Ivors nesagaidīja atbildi. - Es tevi nesaucu ...

Brovejs pārkāpa viņam pāri kā bluķim, pazuda no redzesloka, tad atgriezās, notupās.

- Šķiet, ka es velti cerēju uz tevi, operator. Tavs stāvoklis ir gandrīz bezcerīgs.

- Nu tad palīdzi, ja  jau esi ieradies ...

- Man nav tiesību, - klaidonis pa Zariem paraustīja plecus. - Esmu tikai skatītājs. Esmu ārpus spēles.

- Tad vācies pie visiem velniem! Kādreiz es tikšu tev klāt un uzzināšu, kas tu patiesībā esi!

- Diez vai tas jums izdosies, operator. Esmu tik tuvu kontemplācijas un pasaules piesātinājuma robežai, ka nebaidos ne no viena un ne no kā. Bet es tomēr būšu ļoti pārsteigts, ja jums izdosies izkļūt no šejienes. Palieciet sveiks. - Brovejs iztaisnojās, atmeta ar roku un pazuda.

Ivors nolamājās.

Pēkšņi pašas no sevis izveidojās rindas:

Bet, ja nu tomēr mūžu mūžus,

Dodas nebūtības tumsā,

Tūkstošgadīgas pasaules

Un mūsu sīkie likteņi.

Tad dievi nav mums tiesneši,

Ja viņi paliek ārpus spēles! ..

Pēdējās divas rindas Ivors izrunāja skaļi. Un sajuta tādu aizvainojumu un dusmas uz sevi, ka gandrīz bez piepūles nonāca pārziņas stāvoklī.

"Beidzot!" - Viņā iekšā kurnēja pazīstamā balss. - "Es jau domāju, ka tu esi vājš un neizrāpsies no kaulu maisiņa, ko sauc par ķermeni."

"Tas esi tu?" - Ivors katram gadījumam pajautāja, vienlaikus saprotot, ka runā pats ar sevi, ar vienu no saviem “es” kas saucās Šeng-I - dzīvības griba.

"Nē, tas esi tu," ironiski atbildēja "sarunu biedrs". - Tev labi padodas dzeja, bet kā ar brīvību? Vai nevēlies pamēģināt izkļūt no šiem, kā pats nosauci, mēsliem? Vai arī tev patīk tavs stāvoklis? "

"Es nevaru pakustēties…"

"Redzu, netērē laiku taisnojoties un paskaidrojot, es zinu visu, ieskaitot to, cik neveikli tu ļāvi sevi sagūstīt."

"Viņš uzbruka pēkšņi ... turklāt tas ir Bendes indivīds ..."

“Oi,oi! Baigā jau nu persona?! Tevi jau kā nesaprātīgu bērnu sapiņķerēja kaut kāds tur Bende, bet tu esi cilvēks! Aizmirsi, ka cilvēki kādreiz paši bija dievi, kas spēja radīt Visumus? "

- Aizmirsu, - Ivors vainīgi nomurmināja. - Precīzāk, neatcerējos... bet es patiešām nevaru atbrīvoties! Jau izmēģināju."

"slikti izmēģināji. Šī kvazidzīvā plēve drīzāk ir sveša griba, nevis materiāls, substance, ko baro aukstās sintēzes kodolenerģija. Ja uzvarēsi gribu, iznīcināsi arī tās pamatu, tas ir, pašu kokonu."

"Es nezinu ..."

“Savācies un izmanto smadzenes, mēģini izsaukt atmiņā dzimtas līniju, senči palīdzēs. Jā, tas būs grūti un sāpīgi, bet nekas netiek dāvināts tāpat, vēl jo vairāk - brīvība. Par visu jāmaksā. Tikai izlem ātrāk, pirms cietumsargi nav attapušies un atcerējušies, kas tu patiesībā esi. Viņiem ir "patiesības sūknis", tu vari neizturēt psi uzbrukumu."

"Man nav spēka ..."

“Atrodi!" - Ivoru dusmīgi pārtrauca viņa "sarunu biedrs". - "Vai tu esi vīrietis vai lupata?! Ja vēlies, lai Mia tevi cienītu, darbojies!"

Balss apklusa.

"Ja vēlies būt laimīgs, tad esi tāds ..." Ivors domīgi nomurmināja.

Neviens viņam neatbildēja. Padomnieks, izdarījis savu darbu, mazgāja rokas, viņam bija jāsāk rīkoties patstāvīgi.

"Tevi pašu šitā piespiest!" - Ivors nodomāja par balsi kā vienkāršu sarunu biedru. Viņš jutās nomākts, nelaimīgs un nevēlējās kustēties, vai domāt.

Nopūtās.

Pamēģināt, vai? ..

Koncentrēšanās uz “smaguma centru” prasīja daudz laika un pārdzīvojumu; nekādi nevarēja atbrīvoties no sāpēm kaulos un svešām domām. Visbeidzot viņam izdevās iziet iekšējās brīvības "kosmosā", un jauneklis sajuta, kā telpa pašķiras, redzes diapazoni izmainās un sajūtu sfēra paplašinās.

Pēkšņi sāka niezēt deguna gals.

Ivors piešķieba acis. Deguns bija kā deguns, bāls un tīrs. Bet radās iespaids, ka pa to klīst ziloņu bars. Ivors saspringa un ieraudzīja šos ziloņus: pārvietojot cilijas un pseidopodijas pa bezgalīgo poraino deguna kalnu staigāja... baktērijas!

Viņš nošķaudījās.

"Ziloņi" nolidoja no "kalna", un tūlīt pazuda kaitinošās sajūtas. Bet kaut kas notika ar acīm. Siena, uz kuru Ivors skatījās, pēkšņi pazuda, un viņš ieraudzīja nebeidzamu dīvainu kustīgu priekšmetu klāstu: astes, komatus, hanteles, atsevišķas kūpošas bumbas, bumbiņas, kas savienotas trijatā vai veido tetraedrus, zvaigznes un spirāles, kas peldēja dzirkstošo zivju ikru okeānā! Pagāja zināms laiks, līdz viņš saprata, ka redz ... atomus un molekulas, no kā sastāvēja gaiss!

Un vēl viena lieta viņu pārsteidza ar savu unikalitāti - skaņas. Tās negaidīti parādījās kopā ar atomāro redzi, it kā kaut kur būtu atvērušās durvis, ielaižot tās telpā.

Klusa dūkoņa, nepārtraukta sprakšķēšana un blāva šņākoņa, ko ik pa laikam caurdursta vibrējoša čerkstoņa un svilpieni. Ivors ilgi tajās klausījās, mēģinot noteikt skaņu avotu, līdz beidzot saprata, ka dzird pats savu ausu atomu un molekulu brauna kustības troksni un caur asinsvadiem plūsošās asinis.

"Tas, protams, ir lieliski", viņš domāja ar atvieglojumu, "taču šāda paaugstināta jutība man nav nepieciešama, tā tikai traucē. Gribētos dzirdēt, kas notiek ārpus cietuma sienām, nevis to, kā molekulas saduras savā starpā".

Viņš “pakustināja” savu superjūtīgo sfēru, kas piepildīja visu pagrabu, un atklāja citu ķermeni, kas piederēja Grigorijam Belijam. Pamēģināja pēc kārtas atdzīvināt Mirjamu, Pāvelu Ždanovu un Beliju, bet nekas neiznāca. Visi "Hronodesantnieki" gulēja bezsamaņā un neatguvās. Tad Ivors durvīs atrada niecīgu spraugu un iesprauda psi-uztveres "pirkstu". Iesūcies tievā enerģijas plūsmā ārpus pagraba, viņš pārbaudīja koridoru ārpus durvīm, kāpnes, uzkāpa pa kāpnēm un izlidoja ēkas pirmā stāva vestibilā.

Viņš "ieraudzīja" vīrieti, kurš staigāja pa granīta grīdu, bet to nepazina. Papildus svešiniekam bija arī sieviete, no kuras nāca riebuma un draudu vilnis. Viņa ar pārsteigumu ieklausījās klusajā “spoka” lidojumā, kurā pārvērtās Ivora apziņa, ieslēdza biolokācijas prožektoru, un Ivors, gandrīz apžilba no jaudīgās psi-enerģijas plūsmas, metās atpakaļ, ievelkot savu papildu uztveres “taustekli” galvas “čaulā”.

Brīdi pagulēja, atpūšoties, nosvīdis no emocionālā satricinājuma. Viņš nebija gaidījis, ka kāds varēs sajust viņa "smalko ķermeni", kas bija kļuvis par izlūku. Tad nāca apskaidrība: sieviete Polujanova mājā nebija nekas cits kā Tiruvilejadals, Bendes aģents īpašos uzdevumos. Tas vēlreiz apstiprināja komisāra saikni ar pašu Bendi.

"Jāpasteidzas," Ivors satraukti domāja. "Ja viņa sapratīs, ka esmu nomodā, brīvību neredzēt!"

Galvu satvēra auksta, dreboša roka.

Tas, kurš mēģināja viņu pakļaut - "jātnieks" šķidrā metāla "līķauta" formā atkal palielināja psi spiedienu uz smadzenēm, bet Ivors no viņa norobežojās ar enerģijas vairogu, un Bendes "desantnieks" atkāpās. Kaut arī palika tuvumā, kā uzbrukt sagatavojies plēsoņa.

Ivors atkal izlidoja no ķermeņa kā neredzams enerģijas piliens, sajuta Mirjamas seju ar aizvērtām acīm, sajuta meitenes vājo pulsu, kas sitās, un pieskārās viņas gandrīz apdzisušajai aurai.

Notika kaut kas līdzīgs klusam sprādzienam. Mirjamas mentālā sfēra konvulsīvi izvērsās, uzliesmoja, uzdzirkstīja nesakārtotā putenī, dzirkstelēs izveidojās viesulis, kas skrēja ap tumšajiem apziņas stūriem. Meitene atvēra acis, joprojām melnas, bez domu uzplaiksnījuma. Tad viņas acis sāka mirdzēt, tajās pazibēja, nomainot viena otru, bailes, apjukums, aizvainojums, trauksme, dusmas. Viņa atcerējās notikušo un kāpēc atradās tik pazemojošā, bezpalīdzīgā stāvoklī.

Ivors “pieslēdzās” viņas mentālajai sfērai.

"Sveiciens "grifam"."

"Kas te ir?!" Mirjama nodrebēja. Viņa mēģināja atbrīvoties no plēves "trakokrekla" apskāviena, taču nespēja.

"Nebaidies, tas esmu es. Guli, atpūties, es mēģināšu pamodināt pārējos."

“Ivor! Tu esi dzīvs?!"

"Kas nu ar mani notiks?"

"Vai tu esi brīvs? Es tevi neredzu".

“Es esmu tādā pašā stāvoklī kā visi pārējie, bet mans gars ir brīvs. Man vajadzīga jūsu palīdzība."

"Es pat nevaru pakustēties!"

"Kustēties daudz nevajadzēs, būs mani jāatbalsta enerģētiski."

“Protams, mēs vajadzības gadījumā atbalstīsim. Esi pārliecināts, ka spēsi atbrīvoties? "

"Esmu pārliecināts ... gandrīz. Man vajag salauzt šī domājošā "līķauta" gribu, tad es varēšu likt viņam nokāpt no manis. Tad mēs no komisāra seifa paņemsim drimmeri, un tad neviens mūs vairs neapturēs!"

"Mums izdosies!"

"Gaidi."

Ivors koncentrējās uz psi vibrāciju izjūtu ap biedru nekustīgajiem ķermeņiem un sāka atjaunot viņu mentālos procesus. Viņam izdevās vest pie samaņas abus, pie kam Pāvels Ždanovs attapās daudz ātrāk nekā viņa draugs, kad durvis atvērās un pazemes bunkurā parādījās rudmatainā skaistule un aiz viņas iespiedās metālā spīdošā pseidocilvēka ķermenis.

7. nodaļa

Trieciens pa apziņu bija tik spēcīgs, ka, gadījumā ja psi-aizsardzības ģenerators nebūtu ieslēgts, Ignats nebūtu spējis to atspoguļot. Bet viņš bija gatavs visādiem pārsteigumiem un, neskatoties uz miglu, troksni galvā un krāsainiem apļiem acu priekšā, atvairīja psi-uzbrukumu un ar precīzu "gloka" šāvienu iznīcināja vitsu, kas ielauzās ceturtā video kanāla direktora kabinetā. Tad viņš paķēra sarunas ar Polujanovu videoieraksta kopijas un steigšus pameta Zlatogradas videocentra ēku, stipri pamīcījis Džona Bula gūstītāju komandu, kas nebija gaidījuši pretestību.

Saprotot, ka viņam ir ļoti maz laika, ka Polujanovs nekavējoties pasludinās viņa kā "sociālā noziedznieka" medības, Ignats tomēr vispirms sazinājās ar Zlatkovu, paskaidroja viņam situāciju, pēc tam parunājās ar Jasenu, informējot viņu par dēla sagūstīšanu Polujanova mājā un tikai pēc tam devās mājās ar pilnīgu pārliecību, ka paspēs paveikt visu ieplānoto pirms gūstītāju grupas ierašanās.

Viņam patiešām izdevās izdzēst mājas robota atmiņu, deaktivizēt darba inku, "apglabājot" tā datu bāzi pretizlūkošanas dienesta "Stratēģa" dzīlēs, kurām Polujanovam nebija piekļuves, un pa speciālu metro kanālu nosūtīja vitsu ar aparatūras kravu un nepieciešamo aprīkojumu, kas glabājās slepenā telpā zem darbnīcas uz īpašās pretizlūkošanas nodaļas Mēness bāzi. Vēl gribēja, palīdzībai atbrīvot vienu no robotiem, kas bija nomaskēts par skulptūru, bet šajā brīdī pie mājas parādījās nelūgtie viesi, un nācās atrisināt atkāpšanās problēmu.

Principā viņš varēja neielaist Polujanova operatīvos darbiniekus, izmantojot kādu savu iepriekšējās darbības komisāra rezervju arsenālu, taču sākt karu ar puišiem, no kuriem lielākā daļa tikai pildīja oficiālo pienākumu, nevēlējās. Bet arī aiziet nepabeidzis savas lietas negribēja. Pārdomājot, Ignats nolēma paslēpties un pagaidīt, kamēr drošībnieki aizies. Viņš metās uz savu guļamistabu un apstājās pie pusotra metra lielas gleznas, kas karājās pie sienas un attēloja akmeņainu krasta līniju - akmeņainu nakts jūras piekrasti ar mēness apgaismotu ceļu ...

Novērotāji skulptora mājā atklāja "dzīvu" kustību, un Džons Buls tur nosūtīja pastiprinātu ātrās reaģēšanas brigādes specvienības grupu. Divpadsmit drošības profesionāļi septiņas minūtes pēc trauksmes saņemšanas ieradās Romašina mājā un sāka sagrābšanas operāciju, klausoties komandiera norādījumus. Pēc tam, kad Romašinam izdevās aizbēgt no video centra, kad viņš bija ticis galā ar četriem operatīvajiem darbiniekiem, vēl viena neveiksme bija nepieņemama, un Džons Buls pieļāva visas metodes, līdz pat objekta likvidēšanai. Viņš pats ieradās Romašina mājā caur metro līniju, divu vitsu un divus miesassargu pavadībā.

Ģērbušies maskēšanās "hameleonos", operatīvie darbinieki klusējot iekļuva Romašina darbnīcā, ar enerģijas pelengācijas aparatūras un homodetektoru palīdzību izpētīja visus telpas kaktus, pēc tam ielauzās viesistabā, tēlnieka kabinetā un trīs guļamistabās. Tomēr visās telpās durvis bija plaši atvērtas, un viesi tika sagaidīti ar mieru un klusumu. Romašins nekur nebija redzams. Likās, ka viņš izkritis caur zemi, lai gan viņam nebija kur likties. Mājai bija tikai viens pazemes bunkurs-slēptuve, un pat tā bija atvērta, bet citas gūstītāju grupas aparatūra nekonstatēja.

- Kontrole-divi, ko jūs redzat? - jautāja Džons Buls Zemes virsmu novērojošo satelītu dežurantam. - Objekta nav. Vai jūs nekļūdījāties ar identifikāciju?

- Mēs nekļūdamies, - dežurants sausi atbildēja. - Viņš bija un pazuda, tiklīdz parādījās jūsu komanda.

- Tātad viņam izdevās aiziet caur metro?

- Neizskatās, enerģijas svārstību spektrs, kad tiek iedarbināta līnija, ir atšķirīgs. Viņš vienkārši pazuda, tas arī viss.

- Izkūpēja gaisā, vai? Pārvērtās par spoku?

- Nevaru zināt, - dežurants kļuva vēl sausāks.

Džons Buls pašķobīja lūpas, nespēja atrast pienācīgu atbildi un pārtrauca savienojumu. Viņš paskatījās uz speciālo spēku grupas komandieri.

- Pārmeklējiet māju vēlreiz. Izgaismojiet visas sienas, grīdu un griestus, iztaustiet tās velna skulptūras. Viņam jābūt šeit!

- Ja viņš būtu šeit, aprīkojums būtu viņu konstatējis.

- Bet viņš nevarēja pazust bez pēdām! Kaut kādām jābūt. Meklējiet!

Puisis "hameleonā", kurš pats izskatās kā neredzamais cilvēks, kam redzama tikai galva, pamāja ar to un ar žestu nosūtīja savus padotos uz priekšu.

Džons Buls izgāja cauri darbnīcai, ar riebumu noskatoties uz dīvainajām plastmasas, ģipša, granīta, keramikas un metāla skulptūrām, uzkāpa mājas dzīvojamajā blokā, apstaigāja guļamistabas un apstājās pēdējā no tām ar lielisku Kuindži manierē veidotu eļļas gleznu, kas vairāk atgādināja logu - tik reāla tā bija. Apbrīnojot mēness ceļa sudrabainos zibšņus, Džons Buls noklausījās grupas komandiera ziņojumu par īpašnieka pēdu un jebkādu maskētu nišu neesamību, uzspļāva uz attēla un izgāja no guļamistabas. Atstājis trīs operatīvos darbiniekus katram gadījumam slēpnī, lai tie gaida Romašinu, viņš atgriezās Pārvaldē un ziņoja Polujanovam par neveiksmi.

Slēpnī atstātie specvienības darbinieki, kādu laiku klīda pa mājas kaktiem, ieklausoties klusumā, pasmējās par īpašnieka savādo būtņu skulptūrām un izšķīrās. Divi no viņiem apsēdās krēslos iepretim metro kabīnei ar tēlnieka ledusskapī atrastajiem aukstā tarhun-tonika burbuļiem, trešais iekārtojās vestibilā pie ārdurvīm. Visi trīs bija pieredzējuši darbinieki un izturējās atbilstoši uzticētajam uzdevumam, taču viņi necerēja, ka īpašnieks drīz parādīsies un uz brīdi ļāvās atpūtai.

Tāpēc Ignats, atstājot guļamistabā esošo attēlu ar nakts jūras ainavu, nekavējoties sāka slazdu neitralizēt.

Glezna likās tāda tikai pēc izskata. Faktiski tas bija hronokvantu kokons, izgriezts realitātes gabals, iesaiņota ar tehnoloģijām, kas bija zināmas tikai ierobežotam cilvēku skaitam, vienā no "paralēlā" Zara Zemes kopijām. Ignats pats bija uzgleznojis attēlu, un viņa kvanks - komisārs no “kaimiņu” Zara, kurš pazina speciālistu telpu locīšanā (viņu sauca Stepans Pogorilijs), personīgi viņu apciemoja, lai viņš attēlu pārvērš par telpai līdzīgu “maisu”, kurā laiks plūda “perpendikulāri" esošajam un kur varēja uzturēties tik ilgi, cik vien bija vēlēšanās. Un, tā kā šis "maiss" neizstaroja enerģiju nevienā no elektromagnētiskā spektra diapazoniem, nebija iespējams atrast tajā ieeju, nopeilēt to ar jebkādu aparatūru.

Vispirms Ignats pārģērbās “kokosā” un ieslēdza maskēšanās režīmu, pārvēršoties par spoku. Viņš bez trokšņa nokāpa uz pirmā stāva vestibilu, kur klīda Džona Bula drošībnieks, dungodams zem deguna dziesmiņu. Saprast, kas notiek, viņš nepaspēja. Romašins izšāva uz viņu no paralizatora, un puisis apsēdās uz grīdas kā ļengana lelle. Viņa hipnoaizsardzības ģenerators izrādās bija izslēgts.

Ar pārējiem diviem slazdu grupas sargiem nācās paņemties. Viens no viņiem uzreiz aizmiga, izmetot no rokas glāzi ar toniku, bet otrs, milzīgs, kā grizli lācis, bārdains, ar drūmu goblina skatienu no pinkaino uzacu apakšas, nereaģēja uz šāvienu no paralizatora - viņa psi aizsargs bija ieslēgts pastāvīgi - un uz Ignata mentālo uzbrukumu atbildēja ar šāvienu no "universāla". Viņš neredzēja Romašina "spoka" dingo, tāpēc netrāpīja, taču turpināja šaut uz visām pusēm, līdz saņēma divus precīzus šāvienus automātiskajās ieroču sistēmās, kas atradās uz "hameleona" kombinezona pleciem. Bet arī pēc tam nepārtrauca pretoties, bet piesteidzās pie sava partnera, no pleca tornīša norāva "universālu", un Romašinam atkal vajadzēja uzmanīgi mērķēt un šaut tā, lai puisi nenogalinātu.

Pēc tam viņš vēlreiz izmantoja paralizatoru, apstādināja drošībnieku un tikai pēc tam izslēdza kostīma maskēšanas režīmu. Skumji palūkojies koridorā un hallē ar metro kabīni, kas bija izdemolētas, izkusušās bedrēs un rētās, viņš atgriezās darbnīcā un izsauca Zlatkovu.

- Esmu mājās, Sofijā, - atbildēja zinātnieks. - Atradu daudz ko interesantu. Izrādās, ka mans kvanks strādāja pie ...

- Nekavējoties ej prom no turienes! - Romašins viņu pārtrauca. - Šīs nav jūsu mājas, bet gan jūsu kvanka māja, un tai jābūt zem uzraudzības. Polujanova operi būs pie jums minūtes laikā...

- Viņi jau ir te, - Atanass melanholiski mierīgi sacīja. - Četri puiši neredzamos "unikos". Es ieslēdzu viņus rotaļu istabā ar fanto-variatoru, viņi tur mani vajā līdz šim laikam, karojot ar virtuālo ienaidnieku.

Romašins neviļus pasmaidīja.

- Ideāls risinājums. Neskatoties uz to, es iesaku jums atstāt kvanka māju. Ir parādījušies jauni satraucoši apstākļi.

- Labi, - pēc mirkļa pauzes teica zinātnieks. - Kur man jāiet?

- Gaidiet mani kafejnīcā "Belovodje", blakus septītajai Sofijas metro stacijai. Es būšu tur pēc divdesmit minūtēm.

Negaidot atbildi, Ignats izslēdza rāciju un sāka palīga "atkonservēšanu". Drīz viena no skulptūrām - trīsmetrīgs gigants melnās bruņās ar zelta reljefu - precīza "hronobruņinieka" kopija pamodās no ilgās guļas. Acu horizontālā sprauga pieres vidū piepildījās ar sarkanu mirdzumu, "hronobruņinieks" sakustējās, pagrieza galvu pa kreisi un pa labi, palūkojās uz Romašinu.

"Gatavs darbam," - kļuva dzirdama viņam raksturīgā "mašīnas" psi-balss.

"Sveiks, Petruha," - Ignats atbildēja. “Darbosies kā apsargs un miesassargs, līdz mēs atbrīvosim savus draugus. Pieslēdzies kontrdrošībnieku "Stratēģim" un lejupielādē informāciju."

"Izpildu".

Melnais "bruņinieks" nokāpa no pjedestāla, uz kura viņš stāvēja daudzus gadus, izgāja cauri darbnīcai. Atšķirībā no prototipa viņš staigāja viegli un klusi, kaut arī viņa svars bija aptuveni četri simti kilogramu.

"Mums seko," viņš teica pēc dažām sekundēm.

- Kas? - Romašins skaļi jautāja.

"Mēs atrodamies orbītas izsekošanas tīkla uzmanības centrā."

"Tādā gadījumā steidzami dodamies prom!"

Ignats devās uz metro, domādams, ka nezina, kad atgriezīsies mājās, un ka būtu jābrīdina Jarina par iespējamām Polujanova apsardzes vizītēm pie viņas. "hronobruņinieks" -vitss, kuru bija nosaucis par Petruhu, paklausīgi sekoja aiz muguras. Viņš izskatījās visai eksotiski, un Romašins savā sirdī atzina, ka nav padomājis par miesassarga dingo nomaskēšanu. Šajā izskatā, pat vispārējā nihilisma un vienaldzības pret modi laikmetā, Petruham vienalga tiks pievērsta uzmanība.

Sofijas metro septītajā stacijā viņi parādījās tieši pulksten divpadsmitos naktī pēc vietējā laika. Pilsēta dzirkstīja no apgaismojuma tā, ka nakts kā tādas nebija, lai gan debesu kupols šķita melni-violets un zvaigžņots.

Zlatkovs gaidīja Romašinu pie kafejnīcas-bāra "Belovodje" letes, izklaidīgi sūcot kaut ko burbuļojošu ar mirgojošām dzirkstīm. Kafejnīcā bija daudz cilvēku, ik pa brīdim pie zinātnieka piesēdās jaunas skaistules, bet drīz pazuda ar vīlušos, aizvainotu izskatu.

Nedaudz viņu pavērojis, Ignats atstāja Petruhu metro arkas ēnā un pievienojās Atanasam.

- Ko dzeram, dārgais kungs?

- Šampanieti, - zinātnieks vienaldzīgi attrauca, nedaudz uzmundrinājies, bet tūlīt atkal nonākot transā. Saukts "Kliko vīramāte". Mums tāda nav.

- Un kāds tad ir pie jums?

- "Kliko atraitne".

Ignats pasmīkņāja.

- Ļoti daudzsološs šampanieša nosaukums. Iespējams, man nebūtu iebildumu pagaršot jūsējo. - Viņš pacēla pirkstu uz augšu un pavēlēja uzreiz pienākušajam viesmīļa video spokam: - Glāzi “vīramātes”.

Viesmīlis pazuda, pusminūti vēlāk uz letes parādījās glāze dzirkstoša dzēriena. Ignats to pacēla, paskatījās pret gaismu, ar maigu klinkšķi pieskārās Zlatkova glāzei:

- Par bezcerīgas lietas panākumiem, Tiesnesi.

- Es vairs neesmu tiesnesis, - Atanas ar tādu pašu melanholiju attrauca. - Tāpat kā jūs.

- Vienalga - par panākumiem. Pāris minūtes pasēdēsim šeit patīkamā atmosfērā, ilgi neesam atpūtušies. Ko tad jūs tur atradāt “pie sevis mājās”?

Zlatkovs atkal atdzīvojās.

- Pirmkārt, jūsu Zars sāk "izžūt", spriežot pēc notiekošajiem dziļajiem procesiem. Manam kvankam ir interesanta statistika par vakuuma kvantu svārstībām un kvarku string-kodolu topoloģisko savienojamību.

- Jā, mēs to zinām. Šie procesi jau izpaužas makro līmenī. Parādās arvien vairāk cilvēku ar mentāla rakstura traucējumiem, un tādu skaits strauji pieaug. Cilvēki katastrofāli zaudē atmiņu, un jaunieši vecumā no četrpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem kļūst sklerotiski. Un arvien biežāk mirst no sirds un smadzeņu asinsvadu slimībām. Vai tas ir viss, ko atradāt?

- Nē, mani pārsteidza Atanasa rezultāti eksperimentu jomā, mainot fundamentālās mijiedarbības ātrumu. Viņš ir pienācis ļoti tuvu universālā absolūtās fizikas jeb nepieejamās pilnības fizikas likuma atrisinājumam. Es šo likumu nosaucu par Radītāja Brīvās Gribas Principu. Ja mums izdosies to teorētiski pamatot, būs iespējams sazināties tieši ar pašu Radītāju.

- Nopietni? - Ignāts ziņkārīgi paskatījās uz sarunu biedru.

- Jebkurā gadījumā es varu pilnībā aprēķināt tā pastāvēšanas robežnosacījumus - tas ir, Neiespējamo Stāvokļu Koku un Absolūtās Pilnības fizikas aksiomas.

- Vai jūsu aprēķiniem būs konkrēts, praktisks pielietojums?

- Protams. Piemēram, es saņemšu risinājumu laika atgriezeniskuma problēmai kosmosā vai daudzdimensionālo laiku savstarpējas pārejas problēmai. Turklāt būs iespējams tuvoties antilaika un iedomātā laika formulām.

- Vai tiešām ir arī tādas?

- Lielais Visums realizē pilnīgi visu, pat mūsu visneiedomājamākās fantāzijas, - filozofiski mierīgi apstiprināja Zlatkovs. - Viss ir atkarīgs no tādu konkrētu mega-Visumu kā Laiku Koks radītājiem. Kā jau kļūst skaidrs, Koks neatspoguļo visu fundamentālo mijiedarbību spektru neparadoksālās ētikas un pretētikas kontinuumā.

Romašins pašūpoja galvu.

- Man tās ir pārāk sarežģītas matērijas, lai arī ārkārtīgi interesantas. Tomēr mums laiks iet, Atanas.

- Ja laiks, tad laiks. Kas mums būs jādara? Jāatbrīvo Ždanovus?

- Tas mums pagaidām nav pieejams. Pakonsultēsimies ar biedriem un sastādīsim rīcības plānu. Tad arī redzēsim.

- Vai es pazīstu šos biedrus?

- Viņi ir no Speckona, īpašās pretizlūkošanas nodaļas, tāpat arī mana meita. Jūs varbūt esat pazīstams ar Jasenu, Ivora māti.

- Šķiet, ka mūs iepazīstināja pirms divdesmit gadiem. Tad viņa bija pavisam meitenīte.

- Pirms divdesmit pieciem gadiem.

- Tātad jūs arī strādājat pretizlūkošanā? Un tēlniecība ir piesegums?

- Pareizāk nepieciešamība. Lai gan no otras puses - piesegums. - Romašins pacēla roku, pamādams kādam, un pie viņiem piegāja garš, tumšmatains jaunietis ar atvērtu, patīkamu seju. - Iepazīstieties, Atanas, tas ir Teo al-Valids, drošības dienesta "kobra" un vienlaikus Speckona pulkvedis.

Teo un Atanass sarokojās.

- Ko jūs uzzinājāt? - Romašins paskatījās uz pulkvedi.

- Viņi visi atrodas bunkurā zem Polujanova mājas, - Teo ziņoja. - Tur dzīvo arī šī šķidrā metāla būtne.

- Kāda būtne? - jautāja Zlatkovs.

- Ždanovu sagūstīšanā piedalījās kaut kāds pseidocilvēks, līdzīgs šķidra metāla klucim. Ļoti jaudīgs, spriežot pēc enerģētiskās atbalss. Mēs pieņemam, ka tas ir Bendes indivīds, viena no viņa ķermeņa šūnām. Sliktākajā gadījumā - paša Bendes intelekta ievietošanas sagatave.

- Gribētu paskatīties uz viņu ... parunāties ...

- Var jau būt tas vēl priekšā, - smaidot teica Romašins. - Kas vēl?

- Komisārs ārdās, - Teo ar mierīgu izskatu piebilda. - Jūs divreiz aizgājāt, un viņš gandrīz nošāva savu vietnieku īpašajām operācijām Džonu Bulu. Starp citu, viņa bijušais vietnieks Basanks atkal strādā ar Fjodoru, viņš komandē miesassargus. Šis tips ir daudz bīstamāks nekā Buls. Un vēl ... - Teo piespieda pie auss rācijas pilienu, mentāli atbildot vienam no saviem operatīvajiem darbiniekiem. - Mani puiši Pārvaldē redzēja rudmataino skaistuli ...

- Tiruvilejadals? Tātad Bendes vervētāja joprojām atrodas šeit ... Uz ko viņa cer? Kuru vēl vēlas savervēt savā komandā? Varbūt tiek gatavots apvērsums? Valdības maiņa?

- Kāpēc Polujanovam tas būtu vajadzīgs? Teo paraustīja plecus. - Viņam jau tāpat ir ievērojama vara.

- Varas nekad nav par daudz. Lai bloķētu mūsu Zaru, viņam kā komisāram ir nepieciešama tiesi tāda mēroga vara. Ejam, draugi, mēs apspriedīsim savas problēmas tuvā "ģimenes" lokā un mierīgākā gaisotnē.

Viņi izgāja no kafejnīcas, nepieredzējušai acij nemanāmas piesedzes ešelona grupas  pavadīti. Ignats pasauca Petruhu, un pēc dažām minūtēm visi četri, neskaitot drošības darbiniekus, no Sofijas metro pārcēlās uz Speckonam piederošās slepenās Mēness bāzes metro terminālu.

Speckons jeb speciālā pretizlūkošanas nodaļa tika izveidota pirms ceturtdaļgadsimta ar toreizējā VKS priekšsēdētāja palīdzību. Divus gadus vēlāk tas tika likvidēts kā nevajadzīgs, tomēr sakarā ar negatīvo procesu sākšanos Saules sistēmas sociumā Vasilija Sakoveca pārstāvētā UASS vadība nolēma atjaunot īpašo nodaļu, neinformējot par to sabiedriskās drošības dienesta komisariātu, kuram bija savs pretizlūkošanas sektors. Tāpēc ne komisāram-viens Šiniči Mijamoto, ne komisāram-divi Fjodoram Polujanovam nebija ne jausmas, ka papildus viņu kontrolētajiem dienestiem ir arī slēpta īpaša reaģēšanas vienība, kuras darbinieki risina specifiskas izmeklēšanas problēmas ētiskās spiegošanas jomā, par kuru vienmēr ir ieinteresēti Spēlētāji.

Atbraucējus gaidīja četri: Jasena Ždanova, Ivora māte, kura pēdējās dienās bija kļuvusi bāla un nomākta, Īpašās pretizlūkošanass nodaļas vadītājs Igors Maričs, sekund-majors Ivans Kļikovs un departamenta galvenais analītiķis Kristians Hansens. Redzot "hronbruņinieka" trīsmetrīgo figūru, viņi saskatījās, bet Romašins steidzās nomierināt saimniekus un iepazīstināja ar Atanasu.

- Mēs jau esam pazīstami, - sacīja Zlatkovs, skūpstīdams Jasenas roku. - Es jūs atceros. Un arī jūs, Igor.

- Savstarpēji, - Maričs paspieda roku. - Nāciet, šeit ir kur pasēdēt.

Viņi apmetās bāzes nodalījumā, kas spēlēja garderobes lomu, un uzsāka sarunu.

Tā nebija ilga. Bija satikušies ne tikai draugi, kuri ilgu laiku nebija redzējušies, bet arī profesionāļi, kuri prata vērtēt savu un citu laiku. Apspriežot nodaļas vispārējās problēmas, viņi pārgāja uz konkrētiem pasākumiem. Vissvarīgākais no tiem bija uzdevums atbrīvot gūstekņus no komisāra rokām, kurš vienlaikus bija arī Bendes izpildītājs Saules sistēmā, tāpēc vislielākie strīdi un šaubas radās tieši šīs lietas apspriešanas laikā.

- Mēs viegli varam likvidēt Polujanovu, - sacīja Teo al-Valids, jaunākais sanāksmes dalībnieks. - Tiklīdz viņa komanda zaudēs komandieri, viņi būs panikā, un mēs mierīgi atbrīvosim savus puišus.

- Pirmkārt, Polujanovu likvidēt nebūs viegli, - iebilda pamatīgais, ārēji lēnais Hansens. - Viņš ir pārāk labi apsargāts, un jūs to zināt, pulkvedi. Otrkārt, nav jēgas novākt emisāru, viņa vietā stāsies cita persona, un neviens nevar sniegt garantijas, ka mēs uzreiz uzzināsim, kas viņš būs. Kā saka angļi: velns, kuru tu zini labāks, nekā velns, kuru nezini [19].

- Es piekrītu, - pamāja Maričs.

Bijušais "hronoinženieris" bija novecojis, viņa brūnganajā sejā bija grumbas, mati kļuvuši pelēcīgi, bet acīs dega gribas un zināšanu uguns, un speckona darbinieki savu priekšnieku, kurš pirms divdesmit pieciem gadiem aktīvi piedalījās "hronoķirurgu" karā ar Tiem Kas Seko, godāja un cienīja.

- Un tomēr, ko mēs darīsim? - Jasena klusi teica. - Kādi ir mūsu reālie spēki?

- Spēka mums nav sevišķi daudz, - nopūtās Maričs. - Jebkurā gadījumā nepietiekami tiešam uzbrukumam Polujanova dzīvesvietai.

- Tiešs uzbrukums nav optimāls, - Papurināja galvu Klikovs. - frontālās sadursmes vienmēr ir saistītas ar sekām, būs upuri, masu informācijas līdzekļos būs nevēlams troksnis ...

- Tomēr mums ir nepieciešama piekļuve Polujanovam, - Teo al-Valids stūrgalvīgi atkārtoja. - Notvēruši viņu, mēs uzvarēsim visā kampaņā.

- Vienreiz mēs viņu sagūstījām, un kā tas beidzās?

- Vienkārši rūpīgāk jāsagatavojas šādām darbībām, viss jāatceļ ... - Teo nepabeidza, klausoties pa speckona sakaru tīklu saņemto ziņojumu. Ar neizpratni paskatījās uz Romašinu, kura uzacis uzlēca augšup.

- Ko tas nozīmē? - Jautāja Maričs, kurš saņēma to pašu ziņojumu.

- Kas noticis? - satraucās Jasena, skatoties uz vīriešu sejām. Viņa reti ieslēdza rāciju.

- Pie manis atkal ir viesi, - Ignats domīgi sacīja.

- Kur pie tevis?

- Protams, mājās.

- Vēlreiz aresta grupa?

- Lieta ir tāda, ka sagūstīšanas grupa mani gaida jau sen. Ja nav nomainīta. Nē, pie manis mājās esmu ieradies es pats. Plus vēl kāds, kuram ir ļoti pamatīgi gabarīti.

- Tu gribi teikt ...

Romašins piecēlās, paskatījās uz Mariču, piemiedza acis:

- Paziņojiet VVU(pēkšņi draudi) pa visu nodaļu Igor. Visticamāk, ka atgriezies mans kvanks - komisārs Romašins. Viņu jāpārtver pirms Polujanova operu ierašanās.

- "A" līmeņa trauksme! - bez kavēšanās paziņoja rācijā Maričs.

Visi piecēlās. Romašins apturēja Jasenu:

- Tu paliksi šeit, māt. Kā koordinators. - Viņš paskatījās uz Zlatkovu. - Arī jūs, Atanas.

- Bet es varētu palīdzēt...

- Jums vēl būs tāda iespēja, bet šeit mēs tiksim galā bez jums.

Romašins, Klikovs, Maričs un Teo al-Valids izgāja no garderobes. Zlatkovs un Jasena vērtējoši palūkojās viens uz otru.

- Atkal karš ... - sieviete kā salstot nodrebināja plecus.

- Es zinu, kā novērst visus karus, - zinātnieks teica ar pārspīlētu nopietnību.

- Kā?

- Mums jāsavāc visi labie cilvēki un jāapsit visi sliktie.

Jasena viegli pasmaidīja.

8. nodaļa

Viss gāja labi.

Polujanovs panāca to, ko vēlējās: Parlaments grasījās nodot Valdībai neuzticības balsojumu, SEKON nodeva Pasaules Koordinācijas Padomei jautājumu par UASS priekšnieka oficiālo neatbilstību, pirmais kandidāts šim amatam bija drošības dienesta komisārs-divi, emisāra aģentūra kontrolēja gandrīz visas informācijas plūsmas Saules sistēmā, Stumbrs palika nobloķēts tā, ka tajā nebija iespējams iekļūt bez drimmera - un tomēr šaubas grauza Fjodora dvēseli un neļāva viņam dzīvot mierīgi, izbaudot lepnumu un gandarījumu par paveikto darbu. Daži komisāra plānu punkti palika neizpildīti: tēlnieks Romašins, bijušais Drošības padomes komisārs, bija brīvībā, īpašo dienestu iekšienē joprojām darbojās pretestības centrs saimnieka gribai (Polujanovs jau zināja, ka pret viņu strādā speciāla pretizlūkošanas nodaļa - Speckons), un pat Tā Kurš Pamodies - kā stāstīja leģendas par realitātes operatora parādīšanos, par kādu varēja kļūt Ivors Ždanovs - sagūstīšana Polujanova noskaņojumu neuzlaboja. Viņš devās mājās sliktā garastāvoklī, kļuva vēl niknāks, kad zem mājas ekranētajā bunkurā, kur atradās ieslodzītie, atrada lielisko trīsvienību, kas sastāvēja no saimnieka kurjera - "superbābas" Tiruvilejadas, apsardzes vadītāja Basanka un saimnieka substanta - stulba, tāda paša kā visas atsevišķās piles, kas atdalītas no mātes kodola - klona šūnas. Vai arī tēva - ja saimnieku uzskatītu par vīrieti, kas kopumā neatspoguļoja ne vienu, ne otru kā patiesību.

- Ko pie velna jūs šeit meklējat? - Jautāja Poļujanovs, valdīdams aizkaitinājumu.

- Pratinām, - Basanks atbildēja bez lielas nožēlas. - Kad mēs šeit ieradāmies, viņi visi bija pie samaņas.

Polujanovs sarauca pieri vērojot nekustīgos ieslodzītos. Visi  joprojām bija satīti šķidro kristālu plēves "līķautos" un atgādināja metāla cilvēku figūru atlējumus ar dzīvām sejām. Bet neviens “jātnieks” nevarēja viņus pakļaut savai gribai, un tas iedvesa zināmas bažas.

Fjodors, pamanījis uz Pāvela Ždanova un viņa dēla, precīzāk, dēla kvanka, sejām sarkanās svītras un pietūkumus, pieliecās tuvāk un saprata, ka Basanks ieslodzītos iztaujāja vienkāršākajā veidā - ar dūru palīdzību.

- Paldies, Fedja, par sirsnīgo uzņemšanu, - Pāvels Ždanovs paraustīja vaigu, un viņa acis piepildījās ar ledaini zilu krāsu. - Tev ir lielisks palīgs. Inkvizīcijas laikā viņam labi varēja uzticēt bendes lomu.

Basanks spēra soli Pāvela virzienā, domājot vēlreiz iesist viņam pa seju, bet Polujanovs apturēja palīgu:

- Atlikt dauzīšanu! - Viņš pievērsās saimnieka sarkanmatainajam ziņnesim. - Un kādam velnam šis cirks bija vajadzīgs jums? Jūs taču ziniet, šos cilvēkus nevar nobiedēt, ja viņi sāks strādāt ar mums, tad tikai pēc kodēšanas.

- Viņiem būtu jāzina mūsu ienaidnieku plāni, - Tiruvilejadale atbildēja ar plēsonīgu smaidu. - Mums jānoskaidro, ko dara Lēnprātis, kas un kāpēc šeit viņus atsūtījis, kur ir pārējā komanda.

- To uzzināsim ar Pārvaldes laboratorijas "patiesības sūcēja" palīdzību, nevis, ja viņus nositīsim.

- Es to varu izdarīt tieši tūlīt, - metāla pseidocilvēks, kura ķermenis nepārtraukti plūda un elpoja kā dzīvs dzīvsudraba kamols, nomurkšķēja basa balsī. - Bionesēji, protams, tiks sabojāti, bet informācija bojāta netiks.

- Pirms dažām stundām tu apgalvoji, ka mūsu gūstekņi dzīvi būs noderīgāki tavam saimniekam.

- Situācija ir mainījusies, - pseidocilvēks vienaldzīgi nokrekšķēja.

- Situācija tiek kontrolēta.

- Jūs kaut ko esat palaidis garām, - saimnieka kurjers nevīžīgi paraustīja plecus. - ja Operators pamodīsies, viņš var atbrīvoties. Otrkārt, viņu atbrīvot noteikti mēģinās citu Zaru spektra komandas. Es gribētu viņus apsteigt un beidzot izkliedēt mītu par Tā Kas Pamodīsies parādīšanos. - Tiruvilejadala nošņāca. - Mesija, vai zin, atradies.

- Tiklīdz iznīcināsim Stumbru, šeit vairs netiks neviena komanda no citiem Zariem.

- Stumbrs nekavējoties jāuzspridzina.

- Man ir cita informācija par saimnieka nodomiem šajā sakarā.

- Lūk, pavēle - Sarkanmatainā Polujanovam pasniedza kvēlojošu zilu bumbiņu.

Fjodors paņēma bumbiņu, saspieda plaukstu dūrē, atvēra tukšo plaukstu: bumbiņa bija intensionāls un bez pēdām iesūcās Polujanova ķermenī, pārvēršoties par "tīru" informāciju, kas uzreiz kļuva par apziņas sastāvdaļu.

- Ar to bija jāsāk, - Fjodors nomurmināja, piedzīvojot nepatīkamu maldināšanas sajūtu; bija kauns apzināties, ka saimnieks viņu nebija informējis par kurjera pilnvarām.

- Uzmanību! - ierunājās rācija dežurējošā virsnieka balsī. - pamanīta kustība tēlnieka Romašina mājā. Viesi ir divi, enerģētiskais līmenis - "iepakojums-3".

Bunkurā esošie apmainījās skatieniem.

- "iepakojums-3" ir profesionālo specvienību līmenis, - sacīja Basanks.

- Ko es teicu? - Sieviete sarkastiski sašķobīja lūpas. - Šī noteikti ir komanda, lai atbrīvotu operatoru.

- Mēs viņus turpat uz vietas arī apsitīsim! - Basanks rāvās no pagraba. - Atļausiet rīkoties?

- Tu jau ir mūsu slazds ...

- Neesiet idiots, emisār, - Tiruvilejadale ar riebumu atcirta. - Pret mums nedarbojas kaut kādi diletanti. Viens pats Romašins viegli tika galā ar jūsu slēpni, bet ja parādījusies komanda ... Nāciet, Basank, es ar jums. Gribu paskatīties uz Romašina viesiem, ja nu viņus pazīstu? Viņa paskatījās uz gūstekņiem, kuri viņu klusēdami vēroja. - Negarlaikojieties puiši, mēs drīz atgriezīsimies.

Basanks un Tiruvilejadala aizgāja.

- Paliec šeit, - Polujanovs pavēlēja pseidocilvēka metāla bluķim. - Sargā viņus. Sāks spārdīties - nogriez viņiem skābekli.

Viņš aiz sevis aizvēra bunkura durvis un steidzās uz metro halli pakaļ apsardzes priekšniekam un īpašnieka kurjerei, kura, spriežot pēc manierēm, bija gatava nomainīt komisāru kā rezidentu Saules sistēmā.

* * *

Radījums, kura mentālo sfēru Železovskis bija izsekojis, gandrīz neatšķīrās no "kāpura skeleta", ko "hronodesantnieki" atrada uz aisberga netālu no eksplodējušā Stumbra. Tikai šī gigantiskā daudzu segmentu "kāpura" krāsa, kuras garums sasniedza trīs simtus metru, bet diametrs - divdesmit, bija atšķirīga - bēša, ar perlamutra plankumiem. Turklāt tas radīja tik spēcīgus biolaukus, ka to izjuta pat "biezādainie" pilots Paša un Gena Markins, kas iepriekš nespēja atšķirt kvazidzīvu robotu no dzīvas būtnes.

Aisbergs, kas deva pēdējo patvērumu saprātīgajam "kāpuram", bija skaista sniega-ledus konstrukcija ar sarežģīti izliektiem rakstiem kā vainags, kuru varēja apbrīnot kā īstu mākslas šedevru, ko radījušas saprātīgu būtņu rokas. Varbūt patiesībā tas tā arī bija, un aisbergus, kas no pola līdz polam pārklāja bezgalīgo planētas okeānu, tās saimnieki audzēja kā sava veida mājokļus.

Neviens no "hronodesantniekiem", arī Ignats Romašins, nepiedalījās Železovska “sarunā” ar kāpurveidīgo radību, kas skatījās uz pasauli ar ieslodzīta filozofa mieru. Radības acis nebija redzamas - cilvēku izpratnē, un tomēr cilvēki sajuta, ka tā viņus aplūko, piedzīvojot kaut ko līdzīgu nelielam pārsteigumam. Acīmredzot negaidīto viesu parādīšanās viņam izsauca dažas sen aizmirstas atmiņas, pagātnes varenības tēlus, un viņš sajuta īslaicīgu spēka pieplūdumu.

Par cilvēku šādā stāvoklī parasti saka, ka viņam sirds sākusi sisties straujāk.

Železovskis nevienam neļāva tuvoties aisbergam tuvāk par divsimt metriem, tāpēc grupa vēroja viņa rīcību iztālēm, karājoties kilometra augstumā virs jūras līmeņa. Aristarhs vispirms lēnām piegāja pie milža, it kā lūdzot viņa atļauju sazināties, pēc tam nolaidās uz porainās, zili baltās ledus virsmas pretī "kāpura galvai" - piecdesmit metru izaugumam ar izliektu zilganu plākšņu rindām. Tā viņš nostāvēja vairākas minūtes, nekustīgs un kluss, līdz "kāpurs" pēkšņi pakustējās, pacēla "galvu".

"hronodesantniekiem" šķita, ka viņš tūlīt metīsies uz patriarhu, un viņi sagatavoja visu veidu ieročus lai vajadzības gadījumā uzbruktu briesmonim un novērstu biedra nāvi, bet "kāpurs" vienkārši "ērtāk apsēdās", ieklausoties cilvēka psi balsī un zem viņa "skatiena". aisbergs pēkšņi izmainīja savu formu - tas pārvērtās pārsteidzoši skaistā caurspīdīgā zilā dzirkstījošā kristālā.

- Gribētu gan zinātu, par ko viņi tur runā, - Garaņins pusbalsī pateica, nervozējot vairāk par citiem.

- Diez vai to var nosaukt par sarunu, - Romašins atbildēja. - Ja Aristarham izdosies ieinteresēt šo milzi, mums radīsies iespēja izglābties.

- Ja viņam tas izdosies, es viņam uzstādīšu pieminekli!

- Izskatās, ka viņam tas ir izdevies, - piezīmēja Ruslans, noraizējies skatoties uz blakus stāvošo Nadeždu.

Meitene bija nogurusi, zaudējusi interesi par notiekošo, bet nesūdzējās, un Ruslans varēja viņai palīdzēt tikai ar uzmundrinošu vārdu un uzmanību. Viņš jau nožēloja, ka paņēmis viņu sev līdzi šajā neparedzamo briesmu pilnajā ekspedīcijā pa visiem apbrīnojamā Laiku Koka Visumiem. Pat viņam, skarbas dzīves rūdītam kaujas cilvēkam, nebija viegli skriet pa šo bārdas naža asmeni, riskējot kļūt vājprātīgam no satikšanās ar negaidītām briesmīgām dzīvības formām, vai lauzt kaklu kādā duelī ar ļaunām būtnēm vai cilvēkiem, kuri pārgājuši Bendes kalpībā. Ko te runāt par skaistu un inteliģentu, pie ērtībām pieradušu sievieti, kurai nebija ne mazākās nojausmas, ar ko viņa saskarsies trakajā skrējienā pa nezināmām pasaulēm.

"Kāpurs", kas atradās pretī Železovskim, pacēla savu "galvu" vēl augstāk, visi sajuta spiediena pieplūdus uz smadzenēm, un uzreiz zem "kokosu" ķiverēm atskanēja Aristarha balss:

- Pievienojieties man, draugi. Vecītis piekrita nosūtīt mūs uz citu Zaru. Precīzāk, viņš zina pārsūtīšanas metodi.

Šajā pašā brīdī blakus kāpurveidīgajai būtnei, kurš bija pacēlies uz "pakaļkājām", klusām izauga ažūra metāliska izskata caurule, kas iestiepās debesīs.

- Transgress! - Romašins ar neslēptu izbrīnu sacīja. - Viņš izsauca transgressu! Kā jums izdevās viņu pierunāt?!

- Vecais vīrs atcerējās savu jaunību, - зфsmejoties sacīja Železovskis. - Izrādās, ka viņš ir saticis tādus kā mēs.

- Sen?

- Spriežot pēc neskaidrajām atmiņām, apmēram pirms miljons gadiem.

- Bet mūsu tad vēl nebija, - nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Es domāju cilvēkus vispār.

- Cilvēki ir bijuši vienmēr, - Romašins pieklājīgi iebilda. - Es nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka arī brovejs ir bijis šeit. Tomēr, kungi, ceļotāji, steigsimies izmantot šo iespēju, pirms mūsu labdaris nav pārdomājis.

"hronodesantnieki" sapulcējās pie transgressa caurules, kuru aplūkoja Železovskis. Viņa "sarunu biedrs", iespējams, bija noguris, nolaida ķermeņa augšdaļu savā guļvietā un sastinga kā sniega ledus adataini matains "kāpurs".

- Paliec sveiks, vecīt, - Železovskis skaļi teica. - Paldies par palīdzību.

Ūdens-ledus planētas saimnieks nepakustējās, lai gan cilvēkiem šķita, ka viņš uz viņiem domīgi paraugās, ar lepnu pašcieņu un neizmērojamām skumjām.

- Kā tomēr jums izdevās viņam paskaidrot, kas mums vajadzīgs? - Ruslans jautāja.

- Neskatoties uz visām ārējām atšķirībām, mūsu mentālā un emocionālā sfēra ir nedaudz līdzīga, - atbildēja Železovskis. - grūti bija pašā sākumā, kad meklēju kontaktam vajadzīgos attēlus, kas viņam būtu skaidri saprotami. Pēc tam viss turpinājās kā parasti. Diemžēl es daudz ko nesapratu, bet būtībā mēs atradām kopīgu valodu. Kā šito lietot? - Aristarhs pamāja uz transgressa cauruli.

- Ļoti vienkārši, - atbildēja Garaņins, kurš jau pieradis pie tehnoloģiju brīnumiem nākamajos gadsimtos. - Paņem mūs no šejienes, - viņš teica transgressa automātam.

Tūlīt visus saķēra maigs, neatvairāms spēks un viņi uzkarājās gar caurules asi.

- Kurp mēs dosimies?

- Vienu mirklīti, - Romašins ātri teica. - Mums ir iespēja ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Tā kā mūsu rīcībā ir pārvietošanās paratilts, mēs varam izlaist Aristarhu viņa Zarā un pēc tam doties pa operatora pēdām.

- Ja vien šitā jūsu paratilta automātika tam piekritīs, - sacīja Garaņins, - kāpēc gan ne?

- Stas, atsaucies, - Romašins sauca.

- Klausos jūs, - atsaucās maiga, murrājoša sievietes balss.

- Vai tad mēs neesam Stumbrā? - neizpratnē vaicāja Oļegs Borisovičs. - Galu galā Stass ir Stumbra inks...

- Transgress faktiski ir hronourbja turpinājums, tāpēc tā ink-operatoru var saukt  arī par Stasu, viņš neapvainosies. Esiet tik laipns, dārgais, viens no mums ir jānosūta uz Soljuvell-viens, bet pārējie ...

- Ļaujiet man iebilst, - Železovskis iejaucās. - Būs labāk, ja es iešu ar jums. Atradīsim to puisi, kuru meklējat, un viņš mani nosūtīs mājās. Jūs teicāt, ka viņš to var izdarīt.

- Es domāju ka tas viņam ir pa spēkam. Kā pēdējo līdzekli izmantosim Stasa pakalpojumus pārpalikušajos Stumbra stāvos. Tātad, meklējat Ivoru?

Atbilde Ignatam bija vispārēja klusējoša piekrišana.

- Pieņemts. Tad mēs lūgsim savam operatoram pakalpojumu. Stas, vai jūs nejauši neziniet, kur izkāpa cilvēks vārdā Ivors Ždanovs? Viņš ir pazīstams arī kā Koka operators un Tas, Kurš Pamodies.

- Viņš izgāja uz Soljuvell-trīs Zemes, simts pirmajā atkarīgajā hronokvanta leņķī, četru cilvēku pavadībā.

- Nevar būt! - Romašins bija klusi pārsteigts.

- Kas? - Garaņins satraucās.

- Ivors atgriezies mājās, dzimtajā Zarā ... kur viņu droši vien gaida Polujanova pakalpiņi. Kas ir kopā ar viņu?

- Trīs vīrieši un sieviete: Pāvels Ždanovs, Atanass Zlatkovs, Grigorijs Belijs un Mirjama Romašina.

- Nevar būt! - Ignats atkārtoja vēlreiz. - Vai viņš būtu atradis un atbrīvojis savu tēvu?

- Atvainojiet, es to nezinu.

- Tiksimies un uzzināsim, - teica Ruslans.

- Jā, protams, - Romašins atjēdzās. - Kaut arī jaunumi ir ļoti neviennozīmīgi. Tātad, dodamies uz Soljuvell-trīs mezglu, uz Ivora pasauli. Es ceru, ka mans kvanks palīdzēs mums atrast zēnu. Sūtiet mūs, Stas.

- Novēlu jums veiksmi, - transgressa operators pieklājīgi sacīja vīriešu balsī.

Un tas pats neatvairāmais spēks iemeta cilvēkus ugunīgā tunelī, caururbjot svešu telpu un laiku bezdibeni.

Šoks no metiena pāri Laiku Koka Zaru nepārskatāmajiem bezdibeņiem nebija pārāk spēcīgs, un "hronodesantnieki" ātri atguvās, tiklīdz viņi atradās kaut kāda jūras līča krastā ar virs tā nostiepto orbītas lifta bālgano zobenu. Līcis izrādījās Rīgas, izkāpšana no transgressa sakrita ar vietējo dienu, vietējie iedzīvotāji, kaut arī pamanīja no nekurienes izlecošās septiņas dzirkstošās figūras, tam nepiešķīra nekādu nozīmi.

- Kurp tagad? - jautāja Garaņins, salocījis ķiveri un ziņkārīgi paskatījies apkārt.

Šī vieta šķita diezgan pamesta, neskatoties uz to, ka divi desmiti cilvēku sauļojās kāpās, kuras meža josla norobežoja no pilsētas dzirkstošajām ēkām austrumos.

- Tūlīt es jūs iepazīstināšu ar savu kvanku, - Romašins atbildēja. - Viņš ir tēlnieks un vienlaikus speciālās pretizlūkošanas nodaļas eksperts. Viņa mājā kādu laiku mēs būsim drošībā.

Zinot saziņas kodus un informācijas kanālu numurus, Romašins sazinājās ar vietējo informu un uzzināja, kur atrodas tuvākā metro stacija. Tas atradās blakus orbītas lifta portālam, kura gaismas kolonna, kas bija simtiem metru diametrā, bija redzama jau no tālienes. "Hronodesantnieki" nomainīja skafandru formu uz mazāk izaicinošu, lai tik ļoti nekristu acīs, un pa gaisu, pa īsāko ceļu - nogriežot līča stūri, devās uz metro.

Romašins ar rāciju mēģināja sazināties ar savu kvanku, taču neviens viņam neatbildēja. Tad tika nolemts, ka divi cilvēki dosies uz tēlnieka māju - Ignats un Železovskis, bet pārējie viņus gaidīs šeit, kafejnīcā līča krastā. Ja stundas laikā Romašins nedos signālu, ka viss kārtībā, grupai būs jārīkojas patstāvīgi, atkarībā no situācijas.

Romašins atstāja pārējos kafejnīcā, un viņi kopā ar Železovski, kura figūra iedvesa cieņu ar izmēriem un stāju ne mazāk kā "hronodesantnieka" figūra, pazuda aiz metro kristāliski pienbaltā kupola.

* * *

- Lieli mēsli! - caur sakostiem zobiem pateica Belijs.

Viņam nepiemita liela psi enerģijas rezerve, un viņš gandrīz nevarēja tikt galā ar "jātnieka" plēves hipnotisko spiedienu. Tomēr arī pārējiem bija grūti, un paturēt patstāvību kļuva arvien grūtāk.

Saprotot, ka pavadoņiem paliek arvien mazāk spēka, Ivors nolēma izvest cietumsargu, pie durvīm sastingušu kā metāla bluķi, no pacietības un likt viņam kļūdīties. Izredzes bija mazas, taču, tā kā Ivoram neizdevās izsaukt transgressu - vai nu traucēja jaudīgais pagraba atstarojošais apvalks, vai arī viņa stāvoklis to neļāva - lai atbrīvotos bija jāizmanto pat visneprātīgākās iespējas.

- Hei, tu sagatave! - viņš uzsauca metāla sargam. - Nevēlies uzspēlēt?

- Es neesmu sagatave, - Bendes substants nekavējoties atbildēja, pārvērzdamies par dīvainu zvēru. - Es negribu spēlēt.

- Tad tu tiešām esi tikai sagatave! Galu galā tavs saimnieks taču ir Spēlētājs!

Metāliskais pseidocilvēks paklusēja, kustinot mirdzošo "ādu", kas radīja nepārtrauktas metāla plūsmas efektu no apakšas uz augšu.

- Es nesaprotu tavu vārdu nozīmi, - viņš beidzot izspieda. - Bet, spriežot pēc emocionālā satura, tu mēģini mani apvainot un izprovocēt uz neloģisku rīcību.

Mirjama neizturēja un iesmējās. Grigorijs un Pāvels pasmaidīja.

- Cik varens intelekts! - ar ironisku apbrīnu teica Belijs. - Viņu pat nav iespējams aizvainot. Ja viņa saimnieks domā tāpat, nav saprotams, kāpēc viņš uzvar Spēlē.

- Šis ir tikai viens Bendes piliens, - sacīja Ždanovs. - Viena no viņa šūnām, sagatave, kurai ir tieši tik daudz intelekta, cik nepieciešams fizioloģisko vajadzību apmierināšanai. Ja viņa būtu gudrāka un spēcīgāka, mēs jau būtu Bendes zombiji.

- Nu tad kā, sagatave? - Ivors turpināja. - Uzspēlēsim kādu interesantu spēli? Ja uzvarēšu es, tu mani palaidīsi. Ja uzvarēsi tu, mēs labprātīgi pāriesim tava saimnieka pusē.

- Esi piesardzīgāks ar solījumiem, - Grigorijs nomurmināja. - Ja nu šis monstrs nav tik vienkāršs, kā izskatās?

- Ko tu iesaki? - Pseidocilvēks jautāja dārdošā basā.

- Ir tāda cilvēku spēle - šahs. Vai arī tā trīsdimensiju versija - trikors. Es varu ātri iemācīt.

- Es nezinu tādu spēli.

- Varam izvēlēties vienkāršāku spēli, kāršu spēli - uz durakiem, uz punktiem.

- uz sešinieku, - Mirjams sarkastiski sacīja. - Labāk spēlēsim trijatā vai četratā preferansu.

- Jums būs priekšrocība, - sacīja pseidocilvēks. - Es nepiekrītu. Un es neprotu šādas spēles.

- Bet vai kaut kādu spēli tu proti?

- Protu.

- Nosauc.

- Tai nav nosaukuma cilvēku valodā.

- Dabiski, - Ždanovs pasmīnēja. - Bende spēlē tikai tādas spēles, kur nav cilvēku. Bet tās diezin vai atšķiras no kara. Vai ne, sagatave?

- Tavs pieņēmums ir loģiski pareizs, - pseidocilvēks apstiprināja. - Bet tu arī mēģini mani apvainot.

- Protams, - Ždanovs piekrita.

- Tādā gadījumā būs pareizi, ja es nogriezīšu jūms skābekli.

Metāla bluķis uzpampa ar trim augoņiem, kas sāka pārvērsties taustekļos, mērķējot uz nekustīgiem ieslodzītajiem.

- Pagaidi, - Ivors ātri teica, - man ir vēl viens ieteikums. Atbrīvo mani no plēves un pamēģini noķert vēlreiz. Tu ne ar ko neriskē: durvis ir aizslēgtas, istaba ir apsargāta, man nav kur aizmukt vai paslēpties. Spēlēsim?

- Priekš kam? - Vienaldzīgi vaicāja Bendes sūtnis. - Jēga?

- Es apgalvoju, ka tu mani nenoķersi.

- Nu un kas?

- Vai tiešām tev nav interesanti sacensties? - Ivors bija pārsteigts. - Vai arī tu patiešām esi debīls? Kristālisks apvalks mēsliem?

- Kas ir mēsli?

Belijs un Ždanovs iesmējās.

- Tas nav svarīgi, tu tāpat nesapratīsi, - Ivors turpināja. - Tas ir integrāls tavas garīgās aktivitātes novērtējums. Ja man būtu brīvas rokas un kājas, es tev ātri izskaidrotu šī vērtējuma patiesumu.

Taustekļi ievilkās pseidocilvēka ķermenī, viņš nedaudz paaugās, iezīmēja ekstremitātes, sāka vairāk līdzināties metālā izlietam piemineklim.

- Es tevi noķeršu.

- Pamēģini.

- Es tevi noķeršu un likšu tev paskaidrot, kas ir mēsli.

- Viens tāds mēģināja.

- Nu un kas?

Ivors saprata, ka joki nenonāk līdz sarunu biedra apziņai.

- Un es to apēdu.

- Tu mani neapēdīsi, es neesmu bioloģiska būtne.

- Nu, tad atbrīvo mani un sāksim!

Pauze.

- Labi.

Tajā pašā mirklī plēve, kas saspieda jaunieša ķermeni, sāka noslīdēt no viņa kā zeķe, pārvērtās peļķē, kas aizplūda līdz dzīvajam metāla blokam un tika tajā ievilkta.

Ivors ar grūtībām piecēlās, vingrinot sastingušās rokas un kājas.

- Esmu gatavs, - teica pseidocilvēks. - Sāksim ar pie skaitļa trīs.

- Pagaidi, ļauj atgūt elpu, man ir jāatjauno locekļu elastība. Tu patiešām esi no dzelzs, bet es esmu izgatavots no trauslāka materiāla.

- Mans ķermenis ir izgatavots no palādija-osmija polimēriem.

- Redzi nu, bet es esmu trīs ceturtdaļas ūdens. Vai tie būs, tavuprāt, vienlīdzīgi noteikumi?

- Tu pats piedāvāji spēlēt.

- Paturi prātā - nepārkāpt noteikumus! Ja tu mani nenoķersi minūtes laikā, es būšu uzvarējis! Vai tu zini, kas ir minūte?

- Zinu.

- Tad sāksim!

- Ivor! - vāji iesaucās Mirjama.

Pseidocilvēks strauji meta uz Ivoru metāla strūklu, un tas palēcās sānis, glābjoties no tās, kā no lodes.

V daļa. IT KĀ BEZ SĀKUMA UN BEIGĀM...

.

1. nodaļa

Železovskis nelabvēlīgo situāciju tēlnieka mājā izjuta uzreiz pēc iziešanas no metro kabīnes. Bet viņš, tāpat kā Romašins, nebija lietas kursā par notikumiem un trauksmi necēla. Iznācis metro hallē un redzēdams tās sadedzinātās, apkusušās, bedrainās un nelīdzenās sienas, Aristarhs pievērsa tām sava biedra uzmanību, kurš apstājās, saprotot, ka tēlnieka namā nesen notikusi kauja, bet atgriezties jau bija par vēlu.

Koridorā, kas ved uz mājas pirmo stāvu, parādījās divas dūmakaini caurspīdīgas figūras, bet no metro kabīnes zālē ieslīdēja vēl divi tādi paši “spoki”, aiz kuriem bez steigas sekoja Fjodors Polujanovs.

Romašins un Železovskis sastinga.

"Ja mēs sāksim pirmie, - tiksim cauri," ieteica Aristarhs, ieslēdzot rāciju mentālās komunikācijas režīmā.

"Jānoskaidro, kas šeit noticis," atbildēja Romašins. - Vilksim laiku un gaidīsim mūsējos.

"Vai ar viņiem sazinājies?"

"Šī rācija tik tālu nesniedz."

"Es varu viņus izsaukt caur Spēka lauku."

"Mēs uzzināsim, kas noticis ar kvanku, un izsauksim."

- Tā lūk mēs satikāmies, tēlnieka kungs, - teica Polujanovs, apdomīgi turēdamies specvienības aizmugurē. - Beidzot, mēs varēsim parunāt par lietām, kas mani interesē, jo citādi jūs tik strauji bēgat no maniem puišiem, ka var apskaust. Dīvaini, ka jūs riskējāt atgriezties, zinot par slazdu. Es jūs pat nepazīstu.

"Mani uzskata par vietējo Romašinu," - Ignats pārraidīja domu Aristarham. "Pamēģināsim izmantot šo apstākli."

- Kāpēc klusējat,  pa visu Saules sistēmu meklētā persona? Cerat uz Speckona palīdzību? Maz ticams, ka jūsu līdzzinātāji uzdrošināsies šeit rādīties, lai glābtu vienu cilvēku. Starp citu, iepazīstiniet mani ar savu kolēģi. Kaut kā, viņu es agrāk neesmu saticis.

- Tas ir mans vitss-miesassargs, - vienaldzīgi sacīja Romašins.

- Ahā, saprotu, tā jau domāju. Puisis izraisa cieņu. Es ceru, ka viņš nesāks demonstrēt veiklības un ātras šaušanas brīnumus?

- Nesāks.

- Nu, tad jauki. - Polujanovs kādam pamāja ar pirkstu, un no metro kabīnes iznāca vēl divi cilvēki, spriežot pēc viņu gabarītiem un acu īpašās izteiksmes - vitsi.

- Aizvediet šo spēkavīru uz blakus istabu un pavērojiet viņu, puiši. - Fjodors pamāja uz Železovski. - Sāks ārdīties - sadedziniet. - Viņš pievērsās Ignatam: - Un tā, pirms dosimies uz Pārvaldi, atbildiet man uz diviem jautājumiem.

- Ja tas nebūs pretrunā ar maniem mērķiem, - Romašins mierīgi sacīja.

Polujanovs noraustīja lūpu kaktiņu.

- Ignat, es zinu, ka jūs esat spēcīgs cilvēks un, iespējams, nēsājat psi aizsardzību, taču diez vai izturēsiet "patiesības sūkni". Tāpēc es iesaku jums pateikt visu, ko jūs zināt brīvprātīgi, citādi pats saprotat...

- Lieliski saprotu, emisāra kungs. Uzdodiet savus jautājumus. Lai gan, varbūt mēs varam parunāties viesistabā pie kafijas tases?

Polujanovs apdomājās, uzmeta skatienu vienam no dūmakainajiem "spokiem" koridorā.

- Vai viesistabu pārbaudījāt?

- Tieši tā, - ziņoja "spoks". - Viss tīrs.

- Ejiet pa priekšu, - Fjodors pavēlēja. - Tikai vispirms atdodiet ieroci. Jūsu vitss paliks šeit.

Romašins klusi atvienoja "gloku" un "kiju" no tornīšu mezgliem un nodeva tos kaujiniekam. Polujanovs atņēma viņam "kiju", pagrozīja to rokās, pakratīja galvu.

- Interesants štrunts. Neatceros, ka man būtu bijis kaut kas tāds. Vai tiešām Speckonam ir savas ieroču darbnīcas?

- Tas štrunts nav no mūsu pasaules.

- Tad skaidrs. Uz priekšu!

Atkal atvērās metro durvis, zālē iznāca spilgti rudmataina sieviete un drūmais Basanks, Fjodora apsardzes vadītājs, kura gabarīti bija tuvi Aristarham.

- Ko jūs vēlaties ar viņu darīt? - Tiruvilejadala jautāja.

- Nopratināt, - Polujanovs pašķielēja uz viņu.

- Neiesaku to darīt šeit. Mēs nezinām, kādus pārsteigumus šis cilvēks varētu sagādāt.

- Es tikai gribu zināt, kāpēc viņš atgriezās.

Fjodors pamāja ar roku, un gājiens devās pa koridoru uz pirmā stāva telpām: divi kaujinieki priekšā, viņiem sekoja Romašins, pēc tam vēl divi "spoki" un Polujanovs. Apmainījušies skatieniem, Basanks sekoja viņiem kopā ar Bendes sūtni.

"Izsauciet pārējos," mentāli teica Romašins Železovskim. - "Ieskicējiet situāciju".

Polujanovs ar diviem padotajiem iegāja viesistabā, kuru rotāja augstvērtīgie koksnes izstrādājumi "pareizticīgo renesanses" stilā, un pēc tam ielaida Romašinu un pārējos.

- Varbūt uzvārīšu kafiju? - Ignāts viesmīlīgi piedāvāja.

- Beidziet, mākslinieka kungs, - komisārs saviebās. - Es zinu, ka jums ir kāds noslēpums, kas jums ļauj apiet visas zināmās cilvēku atklāšanas metodes. Varūt nejauši atgriezāties lai to paņemtu?

Romašins saprata, ka viņa kvanks guļamistabā izmantojis "attēlu" - hronokvanta kokonu, lai paslēptos no Fjodora meklētājiem. Varbūt viņš bija tur arī tagad.

- Man krājumā ir daudz noslēpumu, komisāra kungs. Piemēram, es varu pārvērsties par neredzamu un nesajūtamu. Nodemonstrēt?

- Turiet viņu uz grauda, - Polujanovs paskatījās uz saviem kaujiniekiem. - Mēģinās pazust - šaujiet!

Romašins pasmaidīja.

- Bet jūs taču no manis baidāties, komisār. Pat šādā situācijā ar tādu spēku pārsvaru.

- Pārmeklējiet māju vēlreiz, - ieteica Tiruvilejadala. - Tik pieredzējis cilvēks kā bijušais komisārs nevarēja nezināt, ka, parādoties mājās, viņš riskē ar savu brīvību un galvu. Viņš šeit kaut ko slēpj.

Poļujanovs pamāja Basankam.

- Savāc visu, kas raisa vismazākās aizdomas. Iztaustiet skulptūras, to statīvus, apostiet sienas.

Basanks aizgāja.

- Labāk pastāstiet man atklāti, kāpēc jūs atgriezāties, - sacīja Polujanovs. - Tāpat pateiksiet, ne tagad, tad laboratorijā, izņemot to, ka pēc saskarsmes ar "patiesības sūkni" jūs kļūsiet par idiotu.

- Nu nav tur nekāda noslēpuma, - Ignats paraustīja plecus. - Tā kā mani draugi ir jūsu rokās, es nolēmu parunāt ar jums par viņu atbrīvošanu.

- Tik vienkārši? - Polujanovs pasmējās.

- Šajā dzīvē viss ir vienkārši, - filozofiski atzīmēja Ignats. - Dzīve ... nodevība ... muguras elastība ... nāve.

- Jūs man piedraudat?

- Nu ko jūs tiešām, es jūs vienkārši brīdinu. Laidiet Ždanovus vaļā. Tas jums nākotnē tiks ieskaitīts kā labs darbs. Atpakaļskaitīšana jau ir sākusies.

- Viņam kaut kas padomā! - Bendes sarkanmatainais kurjers ātri ierunājās. - Vēlreiz ierosinu nopratināšanu pabeigt citā vietā.

- Netraucējiet, - Polujanovs aizkaitināts paskatījās uz viņu. - Kārtojiet savas darīšanas, jums šeit obligāti klāt nav jābūt.

- Labi, man tiešām ir darīšanas, bet es jūs brīdināju.

Tiruvilejadals aizgāja.

- Nu labi, atkārtojiet vēreiz savu priekšlikumu, - sacīja Polujanovs. - Es jūs nesapratu.

- Dzīvot gribi, Fjodor? - Klusi, bez smaida pajautāja Romašins. - Es nezinu, vai tu labprātīgi pārgāji Bendes kalpībā vai nē, bet tev vēl ir iespēja palikt cilvēkam, nevis saimnieka vergam. Es zinu, ka tas ir grūti, it īpaši, ja smadzenēs maisās kontroles programma, taču pirms divdesmit pieciem gadiem Zlatkovam to izdevās neitralizēt. Varbūt arī tu pamēģināsi?

Iestājās klusums.

Polujanovs, sašaurinājis aptumsušās neprātīgās acis, kādu laiku izturēja sarunu biedra skatienu, pēc tam atslābinājās un novērsdamies neskaidri sacīja:

- Es ... nevaru ... - Tad viņš ar roku paberzēja pieri un piegāja pie durvīm. - Šai pseidobābai ir taisnība, pabeigsim savu sarunu citur.

Mājas dzilumā kaut kas noblākšķēja. Tad atskanēja neskaidrs troksnis.

Romašins ieklausījās un nopūzdamies sacīja:

- Par vēlu, Fedja ...

* * *

Železovskis dzirdēja visu abu komisāru sarunu (Polujanovs nesaprata, ka nopratina nevis tēlnieku, bet viņa kvanku) un vienlaikus gatavojās sprādzienam līdzīgai darbībai, zinot, ka viņa pretinieki, vitsi, nedos viņam tiesības kļūdīties. Bija jārīkojas pārliecinoši un nekļūdīgi. Tāpēc Aristarhs pēc sakaru seansa ar Ruslanu neizdarīja nevienu kustību, it kā viņš patiešām būtu vitss, pacietīgi gaidot piemērotu brīdi.

Pa durvīm bija redzams kā rudmatainā šūpojot gurnus pārgāja pāri hallei uz metro kabīni. Nošņakstēja starta automāts. Vitsi atskatījās, un tajā pašā mirkī Železovskis pārvērtās par viesuļvētru.

Pirmo vitsu viņš izsita cauri ar dūres triecienu, tad izgrieza kaklu un nolika zem šāviena otrajam. "Universāla" izlāde skāra milža enerģijas ģeneratora "sirdi" un uzreiz nodārdēja sprādziens. Tomēr Aristarhs mirkli pirms tam pielēca atlikušajam vitsam, iedzenot viņa ķermeni halles vidū esošajā kolonnā, pēc tam satvēra aiz rokas un vēlreiz pilnā sparā trieca pret halles sienu, pārvēršot pankūkā.

Šajā mirklī nišķindēja metro finiš-automāts, no kabīnes hallē ieskrēja trīs caurspīdīgi virpuļi, un Železovskis atslābinājās, sajuzdams savējos.

Viesuļi pārvērtās metālā mirdzošās figūrās, ar līdz pleciem nolocītām ķiverēm. Garaņins, Kostrovs un Markins paskatījās uz Aristarhu.

- Šeit ir divpadsmit cilvēku, - sacīja Železovskis. - Nemēģiniet brīdināt un būt varonīgi, tie ir speci. Šaujiet, lai nogalinātu.

- To mēs protam, - Oļegs Borisovičs drūmi pamīkņāja. - Kur tad mūsu ceļvedis?

- Ignatu dzīvojamā istabā nopratina komisārs. Es viņu atbrīvošu. Jūsu uzdevums ir iztīrīt māju.

Metro izmeta vēl pāris "neredzamos" - Nadeždu un Pašu-pilotu. Visi bija kopā.

- Nadja, tu paliksi šeit, - Ruslans teica. - Neizslēdz maskēšanas režīmu. Ja kāds parādās no metro, dod signālu, bet nekādā gadījumā neiejaucies.

- Aiziet! - caur zobiem izelpoja Garaņins.

"Hronodesantnieki" kļuva neredzamI un metās pa koridoru Romašina mājas iekšienē.

* * *

Polujanovs sastinga, atskatījās, pavērdams zobus smaidīgā grimasē:

- Ko tu teici?!

- pavēli saviem nukeriem nodot ieročus. Mēs negribam asinsizliešanu.

- Vai tu saproti? ..

Durvis atsprāga, viesistabā iedrāzās Basanks.

- Mums ir viesi ... - Viņš nepabeidza.

Aiz viņa viesistabā parādījās Železovskis. Telpu caurdūra skaļa rīkles bass:

- Nešaut!

Visi sastinga.

- Nogaliniet viņus! - nošņācās Polujanovs.

Nozibsnīja - viens no kaujiniekiem, kas atradās viesistabā, izšāva no "universāla". Železovskis atbildēja ar precīzu šāvienu no tā paša "universāla", bet ar spēcīgāku izlādi. "Spoks" ielidoja sienā, sadragājot ar malahīta flīzēm inkrustētu kumodi.

- Nešaut! - Žeļezovskis atkal norēcās.

Gaiss viņam aiz muguras uzvirpuļoja, trīs caurspīdīgas straumes ielidoja viesistabā, pārvērtušās par mirdzošām cilvēku figūrām skafandros.

- Nešaut! - trešo reizi klusāk atkārtoja Aristarhs. Viņš pastiepa roku, skatīdamies uz Basanku. - Atdod man šo lietiņu!

Poļujanovs nesaprotoī paskatījās uz savu galveno miesassargu. Tas atņirdzās, no kombinezona kabatas izvelkot trīs vietās izliektu melnu cauruli ar mirgojošu zaļu dzirksti galā.

- Mēs to atradām vienā no skulptūrām.

- Slings?

- Slinga iniciators.

- Atdod, - Železovskis spēra soli pretī Basankam.

- Atņem, - tas pasmīnēja, ar pirkstu nomērķēdams uz mirgojošo gaismiņu.

- Šķiet, ka jūsu bandīts gatavojas mūs uzspridzināt kopā ar jums, - vēsi teica Romašins. - Vai šāda perspektīva jūs apmierina? Vai arī jūs pavēlēsiet viņam atdot detonatoru?

- Domāju, ka jūs esat zaudējis, - sacīja nosvīdušais Polujanovs. - Ja nomiršu es, saimnieks atradīs citu rezidentu, un lieta turpināsies. Ja nomirsiet jūs, Speckons nevarēs pilnībā izvērsties un mūs traucēt. Kur tad uzstādījāt pašu slingu?

- Es to neesmu uzstādījis.

Polujanovs sašķobīja lūpas.

- Jokojat? Kas tad?

- Es, - no koridora atskanēja balss, un viesistabā ienāca vēl viens Romašins, kuru pavadīja drūms vīrietis ar brūnu krunkainu seju. Aiz viņiem ar grūtībām pa durvīm iespiedās milzis, līdzīgs bruņiniekam melnās bruņās, ar vienu spraugai līdzīgu spožu aci.

- Ignat! - Polujanovs klusām sacīja, skatīdamies no viena uz otru un atpakaļ. - Tas ir jūsu…

- Kvanks, protams.

- Spridzini! - Fjodors bez skaņas pakustināja lūpas.

Bet pirms Basanks nospieda slinga ierosinātāja pogu, Železovskis pēkšņi uzradās milzenim blakus, izrāva detonatora melno cauruli un atgrūda Basanku ar tādu spēku, ka tas aizlidoja desmit metrus pa gaisu un ietriecās skaistā trimo spogulī, sašķaidot to smalkās druskās un burtiski kā želeja  noslīdēja pa sienu uz grīdas.

Otrais Romašins, kurš parādījās drāmas beigās, nožēlā pašūpoja galvu.

- Šitā jūs mani galīgi izputināsiet un sadragāsiet visas antīkās mēbeles, mans dārgais. Vai jūs zināt, cik daudz laika es pavadīju tā atjaunošanai?

- Lūdzu piedodiet, es mazliet neaprēķināju, - Železovskis uzlika roku uz krūtīm. - Es jums palīdzēšu to atjaunot.

Tēlnieks Romašins pasmaidīja.

- Paldies, pieņemts. - Viņš paskatījās uz Romašinu-komisāru. - Tomēr tu ieradies laikā, vārdabrāl. Ja ne jūsu parādīšanās, mums būtu jārīkojas citādi un bez lielām izredzēm gūt panākumus. Es ierosinu pabeigt Ždanovu atbrīvošanas operāciju, pirms atjēgušies Bendes kalpi.

- Es jau esmu devis trauksmi, - ar drūmu mieru sacīja Polujanovs. - Džons pāris minūšu laikā atvedīs šeit visu manu armiju.

- Paspēsim. - tēlnieks Romašins pamāja saviem pavadoņiem. - Iepazīstieties, tas ir speciālās pretizlūkošanas nodaļas vadītājs Igors Maričs un mans miesassargs Petruha.

- Sveiks, Igor, - sacīja Romašins-komisārs, paspiedis roku Maričam. - Atvaino, ka nepaziņoju par savu ierašanos. Es pats nezināju, kad tas notiks. Tas ir Aristarhs Železovskis, Vecāko Sinklīta patriarhs no tuvākā "strupceļa" Zara. Es palūdzu viņu mum palīdzēt.

- Ļoti patīkami. - Maričs paspieda roku Železovskim.

- Un šī ir komanda no cita Zara, kur tikko ir sācies divdesmit pirmais gadsimts. Ruslans Kostrovs, jūs zināt viņa tēvu, ir pretterorisma grupas kapteinis ...

- Pēc tam iepazīsimies labāk. Mums jāsteidzas. Mūsu puiši nobloķēja komisāra māju, bet mēs tur ieiesim caur metro.

- Jūs nožēlosiet ... - iesāka bālais Polujanovs.

- Mēs zinām, ka pagrabā jūs turat gūstekņus, - tēlnieks Romašins viņu pārtrauca, - bunkurā ar TF ekrānu. Atveriet mums, Fjodor, durvis pats, lai mums tur neko nevajadzētu spridzināt. var ciest cilvēki.

- Es ... jūs ... visus! .. - Polujanovs izrunāja atsevišķi.

Tornītis ar "universālu" uz viņa pleca virpuļoja turp un atpakaļ, meklēdams mērķi, un tajā pašā mirklī melnais Petruha uz viņu izšāva ar paralizatorui. Fjodors sašļuka, uzmanīgi nokrita uz grīdas, acis kļuva tukšas. Viņa psi-aizsargs nespēja atspoguļot "ziloņa" kategorijas sugestoru, ar kuru bija bruņojies Petruha.

- Bunkura durvju kods! - pieliecās komisāram Romašins, atņemot ieročus -"universālu",  "kiju" un "gloku" ...

- Kalipso ... divi simti četrdesmit trīs ... em ... nihil ... - nočukstēja Polujanovs.

- Mums viņu būs jānes līdzi, - Maričs pamāja uz Fjodoru, pasauca Ruslanu. - Varbūt durvīs papildus kodam ir iebūvēts pirkstu nospiedumu sensors vai ais-feis-kontroles aparatūra.

- Un ko iesākt ar viņiem? - Garanins pamāja ar galvu uz Basanku un kaujinieku no Polujanova komandas, kurš bija sastindzis kā elks istabas vidū.

- Atstāsim šeit sava puiša uzraudzībā.

Maričs pa mentālo rāciju izsauca darba grupas komandieri, pagaidīja, kad parādīsies "neredzamais", un pirmais devās uz metro. Pārējie viņam sekoja. Polujanovu nesa Markins, Paša un Oļegs Borisovičs. Ruslans atcerējās Petruhas klātbūtni, iečukstēja dažus vārdus komisāram Romašinam, un tas pavēlēja "hronobruņiniekam" uzņemties nesēja pienākumus.

Nadja, pacietīgi gaidot savus pavadoņus metro hallē, piesteidzās pie viņiem, nemaz nebaidoties no Petruhas ar viņa nastu.

- Jūsu darbinieks? - Maričs pamāja viņai, atskatoties uz Romašinu-komisāru.

- Mūsu, - tas nopietni atbildēja.

- Lieliska reakcija, - Maričs uzslavēja. - Viņa mūs ielaida un tad pavēlēja pacelt rokas. Labi, ka gāju kopā ar Ignatu, viņa pazina.

Garaņins, Paša un Markins iesmējās. Nadežda nosarka, paslēpās aiz Ruslana.

- Viņa ir tāda pati desantniece, kā visi pārējie, - sacīja Romašins-komisārs. - Bet pieredze - ar laiku radīsies.

Mariča seja sacietēja.

- Ir laiks!

Kabīne varēja izmitināt tikai četrus cilvēkus, tāpēc abi Romašini, Igors Maričs un Železovskis, devās pirmie. Tad Petruha ar Polujanova ķermeni un Gena Markins. Ruslans un viņa komanda pēdējie atstāja tēlnieka māju.

* * *

Tas bija aizraujošs skats!

Metāliskais pseidocilvēks meta Ivoram ātras šķidra metāla bultas, bet viņš no tām izvairījās un neticami ātri lidoja pāri šaurajam pagrabam, paspējot nepaklupt pār biedru ķermeņiem, kastēm un kārbām un nesadurties ar bunkura enerģētiskā lauka aizsardzības plauktiem un stieņiem.

Nav zināms, vai Bendes sūtnis bija spējīgs sajust kaut kādas emocijas vai nē. Zaudējot jaunajam Ždanovam, viņš nekad ne reizi neizlamājās, kā to būtu darījis parasts cilvēks viņa vietā, un nekā neizrādīja savu attieksmi pret notiekošo. Bet fakts, ka viņam piemita visas “tēva” negatīvās īpašības, neizraisīja šaubas un kļuva skaidrs vistiešākajā veidā.

- Stop! - kliedza Mirjama, spēlējot tiesneša lomu un kontrolējot laiku. - Ir pagājusi minūte!

Ivors apstājās, bet uzreiz metās sānis no mirdzošās vielas straumes.

- Beidz, tu sagatave! Spēle beigusies! - meitene bija sašutusi. - Tu viņu nenoķēri!

- Mana minūte vēl nav pagājusi, - vienaldzīgi sacīja pseidocilvēks, turpinot dzenāt Ivoru cauri bunkuram. - Un es nekad nezaudēju.

- Tas nav godīgi! Tu zaudēji! Viņš uzvarēja!

- Viņš neuzvarēja. Lai uzvarētu, jāizvēlas pareizais pretinieks.

Ivors juta, ka spēki izsīkst, atspiedās pret sienu ... un šajā brīdī durvis uz bunkuru atvērās, un divi milži viens pēc otra iesteidzās istabā. Viens bija vīrietis maskēšanās tērpā, otrs - milzīgs, melns, rievots, atgādināja bruņinieku bruņās, bija acīmredzami vitss. Viņa vienīgā acs spīdēja, un Ždanovs pazina nelielu "hronobruņinieka" kopiju, kuras statuja atradās Mirjamas tēva darbnīcā.

- Vispārīgs sveiciens, - svešais nodārdināja zemā baritonā, ātri apskatīdams pagrabu. - Ko jūs te darāt?

- Kas tu tāds esi? - Prasīgi jautāja metāla cilvēks, pārstājot šaut šķidrā metāla straumes.

- Mani sauc Aristarhs, es esmu komisāra draugs. Un jūs, domājams, esat vīruss, šķidro kristālu augonis, Bendes substants? Viņa, tā teikt, pilnvarotais pārstāvis?

- Es esmu Trangha, tūkstoš otrais līniju kontrolieris.

- Tāpēc, acīmredzot, mums vajadzētu kļūt cieņas pārņemtiem un nokrist uz ceļiem. Vai arī tu esi demokrātiskāks?

Pseidocilvēks izstiepās uz augšu, pārveidodamies par apokaliptisku dzelzs zvēru ar daudziem taustekļiem.

- Ja es pareizi novērtēju jūsu emocionālo mirdzumu, jūs arī vēlaties mani aizskart. Man ir jāveic atbilstoši pasākumi.

- Paskaties apkārt, tu kretīn! - Mirjama skaļi uzkliedza. - Situācija ir mainījusies. Tagad tu esi ieslodzītais!

- Atbrīvo cilvēkus! - Železovskis smagi teica.

Pseidocilvēks meta pret viņu metāla straumi. Nomirgoja blāvi dzeltens zibens, un straume pārvērtās par dūmu strūklu.

- Petruha, mans draugs, - teica Železovskis, - nesteidzies ar palīdzību. Es arī pats varu izcept šo bendeskalpu. Turi viņu uz grauda, tas arī viss.

No melnādainā cilvēka pleciem izlīda anihilatoru stobri.

- Gaidu komandu.

- Mirklīti. - Bunkurā ienāca gan Romašins, gan Maričs, gan Ruslans. Noorientējušies, arī viņi pavērsa ieročus uz Bendes sūtni.

- Mēs vienmēr paspēsim izsmidzināt šo briesmoni, - turpināja tēlnieks Romašins. - Ir jēga pakaulēties.

Viņš piegāja pie Ivora, kurš bezspēcīgi tupēja pie sienas. Viņi apskāvās.

- Kā tev izdevās sevi atbrīvot?

- Nācās izaicināt šo muļķi uz sacensībām, - jauneklis atvainojoties pasmaidīja. - Viņš ir tikpat azartisks kā saimnieks ... un tikpat ļauns un negodīgs.

- Bez šaubām. Kā iet pārējiem? - Ignāts piegāja pie meitas "statujas", noliecies, noglāstīja viņai vaigu. - Nu, ko, "grif", palikām muļķos, noticot komisāram?

Mirjama nosarka.

- Es ... nedomāju ...

- Jādomā vienmēr. Labi, neuztraucies, labi, ka viss beidzas tā un ne savādāk. - Romašins pagrieza galvu pret šaubās sastingušo pseidocilvēku. - Es piedāvāju izvēlēties, bendeskalp: tu atbrīvo gūstekņus, informē par saimnieka plāniem šajā Zarā, un mēs atļaujam tev aiziet.

Pauze.

- Bet ja es nepiekritīšu?

- Tad tu pazudīsi, pārvērtīsities par starojumu. Savus draugus atbrīvosim arī paši.

Bunkurā iestājās klusums.

- Apmaiņa nenotiks, - sacīja metāla briesmonis, "audzējot muskuļus". - Jums visiem jāpakļaujas man! Nekavējoties!

Pār cilvēkiem nogruva aukstu draudu vilnis, kas fiziski bija jūtams kā trieciens. "Gloku", anihilatoru un "universālu" stobri pagriezās pret metāla "zvēru". Bendeskalps, kā viņu nosauca Romašins, parakstīja savu nāves spriedumu.

- Pagaidiet! - Železovskis pārtrauca uzbrukumu. - Man ir ideja.

- Tas ir bīstami, - Ivors uzreiz klusi sacīja.

Aristarhs piemiedzis acis paskatījās uz viņu.

- Vai tu mani... saprati, puis?

Ivors pamāja, kļūstot sārts no apmulsuma.

- Atvainojiet ...

- Neko nesaprotu! - Maričs sadusmojās. - Par ko ir runa?

- Iziesim uz minūti ārā. - Železovskis pamāja Maričam, Romašinam - komisāram un Ivoram.

Viņi izgāja, aizverot aiz sevis durvis.

- Šim muļķa šķidrā metāla gabalam ir spēcīga psi rezerve, - sāka Železovskis. - Es pamēģināšu viņu pakļaut savai gribai. Šis puisis man palīdzēs. Viņš pamāja ar Ivoru. - Viņam ir lielas iespējas.

- Tas arī ir pats operators, kuru mums vajadzēja atbrīvot, - Romašins pasmaidīja.

- Es tā arī sapratu.

- Muļķības! - Maričs atmeta ar roku. - Šis, kā jūs izteicāties, muļķa metāla gabals viegli tika galā ar trim spēcīgiem vīriešiem.

- Tā sanāca. Mūs visus aptina ap pirkstu. Bet Aristarhs ir intramorfs, un es zinu, uz ko viņš ir spējīgs. Ja viņam iedot psi aizsargu un ja viņam pievienojas operators ...

- Tas tik un tā ir pārāk riskanti!

- Piekrītu, bet tas ir to vērts. Ja pakļausim bendeskalpu - mūsu kompānijā tādus kā viņš sauc par žmuriem, mums parādīsies labas izredzes.

Maričs svārstīdamies pakasīja aiz auss.

- Nu, bet, ja notiks pretējais? Un viņš jūs ieprogrammēs?

- Neieprogrammēs, - cilvēks-kalns pasmīkņāja. -Sliktākajā gadījumā vediet mani mājās, tur mani ātri atjaunos normālā stāvoklī.

Vīrieši apmainījās ar saprotošiem skatieniem.

- Bijis-nebijis! - teica Maričs.

Viņi iegāja bunkurā viens aiz otra, pilni apņēmības uzvarēt.

2. nodaļa

Cīņu starp cilvēkiem un Bendes vēstnesi, kurš sevi dēvēja par tūkstoš otrās līnijas kontrolieri Tranghu, bija grūti nosaukt par iespaidīgu, kaut arī tā bija pilna ar tādu iekšēju spriedzi un drāmu, ka to izjuta visi cīņas liecinieki.

Trangha saprata, ka viņa izredzes ir neapskaužamas, un piekrita uzspēlēt vēl vienu spēli, tādējādi apstiprinot, ka viņš ir sava "tēva" - Spēlētāja cienīgs pēcnācējs.

Spēle sastāvēja no tā, ka Bendekalps-žmurs apsedza Železovski ar savu ķermeni, un tam noteiktā laikā vajadzēja atbrīvoties. Vienojās par piecām minūtēm. Trangha bija tik pārliecināts par savu uzvaru - neviens radījums nekad nebija spējis nomest no sevis šķidro kristālu "apvalku" - ka viegli pieņēma visus noteikumus.

Železovskis, koncentrēts un mierīgs (mati sāka sprēgāt no spēcīgas jonizācijas), stāvēja blakus pseidocilvēka bluķim, saglabājot mentālu saikni ar Ivoru. Trangha izplūda visos virzienos, saplokot un pārvēršoties par metāla "segu", un vienā lēcienā no visām pusēm apņēma Aristarhu, "norija" viņu.

Mirjama klusi iekliedzās.

Pārējie klusēja, gatavi nākt palīgā patriarham, lai gan viņi nevarēja iedomāties, kā to izdarīt, nekaitējot pašam Železovskim.

Ivors, nobālēja, nogrima sevī, pusaizvēris acis, ieklausoties Aristarha mentālajā čukstā, koncentrējoties uz iekšējo redzi piegāja tuvāk metāla blokam. Arī viņam mati uz galvas sāka dzirkstīt pacēlās uz augšu un sejas āda no iekšpuses iespīdējās un kļuva caurspīdīga.

Bendeskalps, kurš "aprija" Aristarhu, saglabājot cilvēka ķermeņa formu, sāka tecēt, pārklājās burbuļiem, zaudēja cilvēka figūras aprises, sastinga. Bet ne uz ilgu laiku. Viņu sāka locīt konvulsijas - "norītais" patriarhs acīmredzami centās pakustēties, pārtraukt Trangha nāvējošo apskāvienu un atbrīvoties - viņš konvulsīvi "mīņājās no kājas uz kāju", piegāja pie sienas, atgriezās, veica apli. Viņa ķermenis nepārtraukti drebēja, viļņojās, gan pietūkdams, gan iekrizdams sevī. Dažas metāliskas zvīņas nokrita no ķermeņa, skaļi noplakšķot uz grīdas un iesūcoties atpakaļ.

Tas turpinājās vairāk nekā trīs minūtes. Spriedze pieauga. Cilvēki, kuri vēroja cīņu starp cilvēka un metāla briesmoņa gribu, jutās tā, it kā būtu vētrā uz kuģa. Lieljaudas psi lauki “satricināja” telpu un ietekmēja apziņu tā, ka tā sāka peldēt un pārtrūkt.

Pēkšņi Ivors piegāja pie Bendes, iegrūda savas abas mirdzēt sākušās rokas konvulsīvi nodrebošajā metāla ķermenī un pazuda metāla kluča iekšienē.

Mirjama atkal iekliedzās.

Vīrieši apmainījās skatieniem un tuvojās briesmonim, kurš nu jau bija norijis divus cilvēkus.

- Es viņu uzmanīgi gar malu uzšķērdīšu, - ierunājās Oļegs Borisovičs.

- Nesteidzieties, - Romašins-komisārs papurināja galvu. - Vēl nav pienācis laiks ... viņi ir dzīvi ... un man šķiet, ka viņi uzvar.

Uzblīstošais un saplokošais metāla bluķis pēkšņi sastinga.

Cilvēki nekustējās, nesaprotot, ko tas nozīmē.

Bluķis nodrebēja, ļengani notecēja no "galvas" uz "kājām", kā izkususi šokolādes masa. Tad palēcās uz augšu, sadalījās divos gabalos, kas gandrīz acumirklī ieguva cilvēku veidolus. Šie metāla cilvēki paspieda viens otram roku un pievērsās apdullušajiem dueļa aculieciniekiem, metāla cilvēku sejas kļuva gaišākas, pārvērtās Ivora un Železovska sejās.

- Kā jums patīk mūsu jaunie kostīmi? - aukstasinīgi jautāja Žeļezovskis.

- Ivor! - Mirjama nočukstēja.

Visi paskatījās uz viņu.

Jaunais vīrietis piegāja pie meitenes, ar metāla roku pieskārās viņas metāla kokonam un uzreiz metāla “līķauta” plēve saviļņojās, kļuva šķidra, izplūda, ielīstot Ivora rokā. Pazuda. Mirjama sakustējās, neticēdama brīvībai, centās piecelties, bet ar vaidu saļima uz grīdas.

- Ai, sāp visi kauli! ..

Biezais metāla skafandrs pavērās, atbrīvojot Ivoru, pēc tam atkal sakļāvās par cilvēka kopiju. Ivors paņēma meiteni uz rokām, apskāva un noskūpstīja.

Vīrieši beidzot atjēdzās, steidzās pie Železovska, sāka runāt visi uzreiz. Aristarhs rīkojās tāpat kā Ivors - viņš atbrīvoja gūstekņus no Bendes plēves, pēc tam izgāja no viņa ķermeņa un tikai pēc tam ļāva sevi apskaut un apsveikt.

- Galu galā, jūs viņu tomēr nopiedāt, - nomurmināja Maričs, vispirms paspiedis roku patriarham. - Sev par kaunu es neticēju. Kā jums tas izdevās?

- Viņš ir spēcīgs, - Železovskis atzina, noslaucīdams mitro pieri, - bet pilnīgs muļķis. Kamēr viņš mēģināja mani saplacināt pakūkā, es izpētīju viņa intelektu un psihi. Psihe izrādījās ļoti spēcīga, gandrīz necaursitama, bet intelekts - vājš, apmēram piecus gadus veca mazuļa līmenī. Tiesa, ja nebūtu šī zēna palīdzības, - Aristarhs pamāja uz priecīgo Ivoru, - es nebūtu ar šo briesmoni ticis galā. Tas mani faktiski nobloķēja, es pārtraucu uztvert realitāti, bet tad šis puisis atrada vienīgo pareizo izeju - rezonanses pastiprināšanu.

- Ko tas nozīmē? - Maričs ziņkārīgi jautāja.

- Dzejoļi. Viņš izlauzās cauri blokam ar dzeju, kas rada psi lauka rezonansi.

- Lūk kā? Vai tas tiešām palīdzēja?

- Un kā vēl! Man īpaši patika viņa pēdējās rindas:

Trīcēšana rokās pazudusi -

Nu tagad augšā!

Nu, bailes iekritušas bezdibenī -

Uz mūžu mūžiem!

Nav pamata vairs apstāties

Es eju slīdēt

Un pasaulē nav tādu virsotņu,

Ko nevaru es paņemt! ..

Vīrieši paskatījās viens uz otru.

- Viņš ir dzejnieks! Lepni sacīja Mirjama, noslīdot no Ivora rokām uz grīdas.

- Labi padarīts! - Garaņins atzinīgi teica, uzsitot Ivoram uz pleca. Piegāja pie Železovska. - Velns, es jūs cienu! Viņš pastiepa Aristarham roku. - Trūkst vārdu!

- Es neesmu velns, - patriarhs pasmaidīja.

Pie viņa piegāja Pāvels Ždanovs un Belijs, rīvējot stīvas ekstremitātes. Romašins viņus iepazīstināja, saruna kļuva vispārēja, visus pārņēma priekpilns dzīvīgums, un pēkšņi izskanējušie Žeļezovska vārdi kļuva kā auksta duša atbrīvotājiem un bijušajiem ieslodzītajiem:

- Lūdzu piedodiet, dāmas un kungi, bet man ir pavisam sliktas ziņas.

Sarunas apklusa. Visas galvas pagriezās pret cilvēku-kalnu.

- Man izdevās šo to izvilkt no mana pretinieka atmiņas, - turpināja Železovskis. - Bendes plāni ir šādi: transgressa likvidācija un Zaru salocīšana līdz visa Koka deģenerācijai laiku gredzenā.

- Jūs pareizi sapratāt? - pēc pārtraukuma pasmīkņāja Maričs. - Nevis vektorā - gredzenā?

- Protams, es varu kļūdīties, jo tas ir mans Trangha atmiņā cirkulējošo jēdzienu "brīvais tulkojums". Tomēr domāju, ka sapratu pareizi. Un vēl viena nelaimīga ziņa: Bende atdevis pavēli saviem emisāriem visos Zaros uzspridzināt hronošahtas.

Bunkurā iestājās pilnīgs klusums.

Romašini paskatījās viens uz otru.

- Tas ir loģiski, - tēlnieks pamāja. - Ja iznīcināt visus Stumbru kvankus, Zaru hronosavienojumu ķēde pārtrūks, un transgress pārstās darboties kā telpiskās hronopārvietošanas para-tilts.

- Visticamāk, tas vispār izzudīs, - piebilda Romašins-komisārs, - vai arī neparādīsies kā sarežģīta tehniska sistēma.

- Bet tas taču jau pastāv, - neizpratnē sacīja Oļegs Borisovičs. - Kā to saprast - neparādīsies?

- Laiks ir neskaidrs jēdziens, - sacīja Pāvels Ždanovs. - Varbūt kaut kur ir absolūti laiki, bet, man šķiet, Koks realizē tikai relatīvos. Galu galā transgressu ļoti tālā nākotnē radījuši mūsu pēcnācēji, un visi to izmanto, arī mēs, kuriem, šķiet, ka tas vēl nav izveidots.

- Nesaprotu…

- Es jūs iepazīstināšu ar hronourbja radītāju Zlatkovu, viņš paskaidros visu.

- Bet ko mums darīt tagad? - Ruslans visus atgrieza realitātē. - Operators ir brīvs. Ko tālāk?

- Es ierosinu apmeklēt mūsu Visumu, - sacīja Železovskis. - Kopā mēs atradīsim vienu cilvēku - Gabrielu Grehovu, un viņš garantēti, atradīs izeju.

- Vai viņš ir zinātnieks, ef-analītiķis?

- Viņš ir eksomorfs, - Železovskis pasmaidīja. - Un šķiet, ja es pareizi sapratu jūsu terminoloģiju, viņš ir brovejs.

Poļujanova pagrabā atkal kļuva kluss.

Tad Garaņins nosvilpās. Bet neviens nepaspēja izteikt savu attieksmi pret izrunātajiem vārdiem.

Grīda zem cilvēku kājām nodrebēja, no zemes iekšienes atskanēja zema, pamazām izgaistoša dārdoņa.

Visi ieklausoties sastinga. Tad Maričs, kurš pa rāciju tikko saņēma dežuranta ziņojumu, bēdīgi sacīja:

- Lūk arī atbilde ... Tikko uzsprāga Stumbrs!

* * *

Viņi Polujanova mājā neuzkavējās.

Maričs sazinājās ar Speckona dežurējošo virsnieku, kurš atvēra no pārtveršanas aizsargātu metro līniju tieši no komisāra mājas līdz Mēness bāzei, un precīzi divas minūtes pēc ziņu saņemšanas par hronourbja sprādzienu visi ieslodzīto atbrīvošanas operācijas dalībnieki atstāja Fjodora neviesmīlīgās telpas, atstājot viņu bezsamaņas stāvoklī, bet dzīvu tajā pašā bunkurā, kur viņš turēja ķīlniekus.

Kad viņi devās prom, Mirjama atcerējās par drimmeri, bet Ivors paskaidroja.

- Drimmers nekad neatgūs savas īpašības," teica jauneklis. - Viņš tika izlādēts pats sevī, tad kad es viņu apstādināju.

- Es tomēr viņu paņemtu līdzi, ja nu tomēr noder?

- Iztiksim.

Arī Mēness bāzē pieaugusī grupa nepalika ilgi. Apspriedis turpmākās sadarbības perspektīvas ar Īpašās komitejas vadītāju, Romašins-komisārs sapulcēja "hronodesantniekus" un aicināja nogurušos atteikties no tālākas cīņas.

Neviens nebija sašutis par šādu jautājuma nostādni, visi saprata gaidāmo pārbaudījumu nopietnību un nopietnību, taču neviens neatteicās piedalīties akcijā. Tādējādi aizejošo bija divpadsmit cilvēki, kā arī "hronbruņinieks" Petruha un plus metāla pseidocilvēks Trangha, kurš faktiski pārvērtās par robotu, pilnīgi pakļāvušos Ivora un Železovska gribai.

Tēlnieks Romašins palika. Viņam vēl ilgi būs jāatvaira uz šī Zara Zemes palikušās Bendes armijas uzbrukumus. Turklāt šeit palika viņa sieva Jarina un vecāki, kuri arī bija jāaizsargā, kā arī Pāvela Ždanova sieva Jasena - Ivora māte.

Bet Mirjama izlēmīgi paziņoja, ka viņas pienākums ir aizsargāt operatoru, lai kur viņš atrastos, un, tā kā visi saprata Speckona darbinieces jūtas, nebija šaubu, ka viņa sekos Ždanovam-jaunākajam pat līdz pasaules galam. Tagad Nadeždai bija draudzene, kas Ruslanu ļoti iepriecināja, mazliet nogurušu no mīļotās sievietes pastāvīgās aprūpes.

Pirms izlidošanas Maričs ieslēdza video informāciju, un "hronodesantnieki" ilgi aplūkoja viomā seklo un plašo piltuvi, kas pārklātu ar zaigojoši kvēlojošiem vielas burbuļiem, kas palika divu kilometru augstā Stumbra "ananāsa" vietā. Bija grūti iznīcināt hronourbi ar kodolsprādzienu vai anihilācijas lādiņiem, tāpēc Bendes sabotieri - pilnīgi iespējams, ka viņus vadīja Tiruvilejadals - izmantoja slingu, kosmosa konvolūcijas ģeneratoru "superstringā". Tā rezultātā trīs kilometru rādiusā no urbja visa to apkalojošā energosaimniecība,  ieskaitot aizsargelektrostacijas, pazuda kopā ar hronourbja ēku viendimensijas "melnajā caurumā", un simts kilometru rādiusā no šīs vietas momentālas sakļaušanās dēļ izveidojās atpakaļplūstošs gaisa triecienvilnis, kā rezultātā tika iznīcināti un noslaucīti no zemes virsas desmitiem pilsētu. Upuru skaits sasniedza četrciparu skaitli, un "hronodesantnieki" pēkšņi no šī piemēra pēkšņi aptvēra, ar kādu nežēlīgu un cinisku ienaidnieku viņi saskarušies.

Bendem bija vienalga, cik daudz cilvēku, citu saprātīgu būtņu, civilizāciju un Visumu vispār mirs viņa nākamā gājiena rezultātā. Viņu interesēja tikai Spēles galarezultāts.

Atvadījās neilgi.

Pārbaudīja ekipējumu. Mirjama apskāva un noskūpstīja tēvu. Vīrieši sarokojās ar paliekošajiem, novēlēja tiem, kas devās prom, veiksmi, un Ivors, kurš beidzot bija pilnībā atjēdzies, izsauca par transgressu.

Lomonosova plato klintīs viena kilometra dziļumā paslēptajā Mēness bāzes operatīvajā zālē, klusi parādījās režģotā caurule “telpiskās pārvietošanās paratilts”.

- Ar Dievu! - sacīja Železovskis.

- Visi, kas dodas prom, skaļi pasaka: "Stas, paņem mani no šejienes", Ivors ieteica.

Atskanēja nesaskaņots balsu koris:

- Stas, paņem mani ...

"Hronodesanta" komanda tika iesūkta transgressa caurulē.

- Klausos, operator, - atskanēja maigs samta baritons. - Kurp jūs aizvest?

- Uz patriarha dzimteni.

- Pie manis, uz māju, - Železovskis precizēja. - Uz "strupceļu". Vai jūs zināt koordinātes?

- Mans vecākais brālis jūs atsūtīja šurp, es jūs nosūtīšu atpakaļ, uz "strupceļu". Lai gan, manuprāt, ir nepareizi nosaukt Matrcas Zara tiešos hronoatzarojumus par “strupceļiem”.

- Ko tu teici? - Pāvels Ždanovs bija pārsteigts. - Par kādiem "strupceļiem" mēs runājam?

- Zari, kuriem nav kvantu reprodukcijas, kurus cilvēki sauc par "strupceļiem". Saskaņā ar manu informāciju šie Zari ir tiešas Matricas Zara jeb Laiku Koka Saknes kopijas. Tie attīstās atsevišķi, nesadalās kvantu kopijās, un to skaits ir neliels - tikai apmēram divi desmiti.

- Es nezināju. Un jūs, Atanas?

- Es nojautu, - zinātnieks nevērīgi atbildēja, nepiedaloties vispārējās sarunās.

- Es arī nezināju,n - iejaucās Romašins, - bet es ierosinu šīs ziņas apspriest vēlāk. Sūtiet mums, Stas.

- Kā pavēlat. Kur jūs labāk izsēdināt?

- Protams, uz Zemes, - noņurdēja Belijs.

- Es domāju nokļūšanas punkta tiešās koordinātām.

- Man ir droši aizsargāta slēptuve, - sacīja Železovskis, - Aling Gangri grēdas dzīlēs zem Tibetas. Ja jūs mūs tur varētu nosūtīt ...

- Dodiet man mentālo ainu ... paldies, es sapratu, kur tas atrodas. Braucam.

Gaisma transgresa “pasažieru” acīs izdzisa ... un pēc mirkļa atkal uzplaiksnīja, grupai izkrītot cauri kosmosa bezdibenim un miljoniem gadu.

Cilvēki stāvēja ciešā grupā Železovska bunkura viesistabas vidū un skatījās apkārt, priecīgi par to, cik viegli visu komandu var pārvietot no viena Metaversa uz citu. Pat Ruslana tautieši, kuriem kolosālo laika un telpas bezdibeņu pārvarēšana bija kļuvusi gandrīz par ikdienu, īpašu šoku nepiedzīvoja. Tikai Oļegs Borisovičs nomurmināja vairāk sev nekā pārējiem:

- Gribētu gan uzzināt, kā viņš tik precīzi mūs aizved ... bet nedod Dievs, būtu netrāpījis, un mēs izietu kalna iekšpusē?

- Trāpīs vienmēr, - Romašins skopi pasmaidīja. - Transgress vairs nav tikai sakaru līnija vai metro tunelis un pat nav "superstīga", tas ir princips, kas caurstrāvo visus Laiku Koka Zarus, tas ir līdzeklis Spēlētāju uzvedības kontrolei. Tāpēc Bende plāno to iznīcināt.

- Iekārtojieties, - Železovskis plaši novēzēja ar roku. - Es noskaidrošu jaunākās ziņas un mēģināšu atrast savu draugu. Ja vēlaties iepazīties ar mūsu dzīvi, ieslēdziet informu.

Viņš izgāja.

Patriarha viesi sarosījās. Tie, kas vēl nebija redzējuši viņa slepeno mājokli, sāka ziņkārīgi skatīties apkārt. Romašins sāka klāt galdu, aicinot palīgā sievietes. Zlatkovs pieslēdzās inka viriālam, kas atradās saimnieka kabinetā. Garaņins apsēdās kopā ar Beliju un Ždanovu un sāka viņus apbērt ar jautājumiem par Spēļu nozīmi, par Spēlētāju morālo atbildību un par viņu ietekmes veidiem uz Zariem. Ruslans, Markins un Paša pievienojās šai atpūtas krēslos sēdošajai grupai.

Tomēr komandas atpūta nebija ilga. Nepaspēja pat paēst, kad atgriezās Železovskis. Un ne jau viens pats. Kopā ar viņu viesistabā ienāca neliela auguma, trausla izskata vīrietis ar melniem, iesirmiem matiem un melnām, bezdibenīgām, visu saprotošām vientuļnieka un pareģa acīm. Viņš aplūkoja kompāniju, kuri sēdēja pie galda, pievērsa skatienu Trangha metāla lietnim, tad Ivoram (tas nodrebēja un pārsteigumā papleta acis), palocījās. Visas sarunas pie galda apklusa.

- Lūdzu, esiet pazīstami, - sacīja Železovskis. - Gabriels Grehovs.

- Kurš no jums ir Ignats Romašins un Pāvels Ždanovs? - zemā balsī jautāja Grehovs.

Romašins un Ždanovs apmainījās skatieniem. Pāvels piecēlās:

- Ždanovs.

- Un jūs, acīmredzot, Atanass Zlatkovs? - Grehovs paskatījās uz zinātnieku.

- Jūs esat visai vērīgs, - ar smalku ironiju sacīja Zlatkovs.

Grehovs vāji pasmaidīja.

- Tas man patiešām piemīt. Un jūs esat operators Ivors Ždanovs. - Viņš paskatījās uz Ivoru. - Es gribētu ar jums parunāties. Lūdzu pārējos neapvainoties. Ir dažas lietas, kuras labāk nezināt.

Viņš izgāja.

Železovskis papleta rokas.

- Dieva dēļ, nedusmojieties, es visu vēlāk paskaidrošu. Ejam uz manu kabinetu.

Romašins, Ivors, Zlatkovs un Pāvels Ždanovs viņam sekoja. Metāla pseidocilvēks Trangha izkustējās, piecēlās kājās un, smieklīgi gāzelējoties no vienas puses uz otru, sekoja aiz delegācijas.

Viesistabā iestājās klusums.

- Hmm- jā! - Oļegs Borisovičs nomurmināja. - Nepatīk man šāda diskriminācija ...

- Un man arī, - Mirjama drūmi sacīja. - Mēs arī šo to zinām un protam.

- Nepārdzīvojiet, - filozofiski sacīja Griša Belijs. - Vienubrīd arī es apvainojos, kad man tika nozīmētas, kā man šķita, sekundāras lomas. Līdz sapratu: katram circenim ir jāzina sava aizkrāsne. Katram jābūt savā vietā. Paša Ždanovs vienmēr ir bijis vadonis, bet es vienmēr esmu viņam palīdzējis. Un viņš noteikti nebūtu bez manis ticis galā. Kāda te apvainošanās? Lai viņi konsultējas, viņi ir līderi, un tas jāatzīst mierīgi un bez sasprindzinājuma. Visu, kas mums jāzina, mēs tāpat zināsim. Galvenais ir nepievilt cilvēkus, labi izdarīt darbu, kura dēļ mēs visi esam sapulcējušies.

- Pareizi, - Ruslans pamāja pamirkšķinot Nadeždai. - Mēs visi domājam tāpat. Vienkārši Oļegs Borisovičs nevar aizmirst, ka bija pulkvedis.

Viesistabā palikušajiem sejās pazibēja smaidi.

- Nu re, atkal dabūju par neko, - Garaņins nomurmināja. - Es taču ne sevis dēļ. Kāpēc šiem… e-e ... līderiem neuzklausīt cilvēkus ar pieredzi?

- Mūsu pieredze šeit nav piemērojama, - Ruslans papurināja galvu. - Mēs vēl neesam sasnieguši pat tiesu izpildītāja līmeni, bet Spēles mērogs ir ārpus priekšstatiem. Vismaz manējiem.

- Spēle tiek spēlēta visos Visuma stāvos, visos līmeņos, - piebilda Belijs. - Grūti pateikt, kur tās elpa neietekmē miljonu dzīvo būtņu likteņus. Bioloģisko sistēmu sabiedrības līmenis ir viens no zemākajiem un, iespējams, viens no sāpīgākajiem un nežēlīgākajiem. Bet, ja Bendem nedot tapakaļsitienus mazās lietās, viņš viegli uzvarēs lielajā.

Klusums atkal pārņēma viesistabu. Garaņins apdomājās.

- Jums taisnība, Griša, - Mirjama nomierinājās. - Šajā kompānijā es piekrītu pildīt jebkuru lomu. Dzersim tēju, man personīgi labāk patīk zaļā. Varu pagatavot.

- Es palīdzēšu, - Nadežda tūlīt piecēlās no galda.

Vīrieši sapulcējās ap Beliju, un Grigorijs viņiem pastāstīja stāstu par “sava” Fjodora Polujanova nodevību, kā rezultātā Pāvels Ždanovs, Atanass Zlatkovs un pats Belijs tagad ir ieslodzīti “izžūstošajā” Zarā. Sievietes atnesa paplātes ar smaržīgi kūpošām krūzēm un pievienojās klausītājiem. Drīz saruna kļuva vispārēja. Visiem bija interesanti uzklausīt vienam otru un dalīties savos novērojumos. Kad pienāca Ruslana kārta, viesistabā atgriezās koncentrētie Romašins, Ivors, Pāvels Ždanovs un Železovskis.

Visi klusēdami lūkojās uz ienākušajiem, pavēršot skatienus no viena pie otra.

- Jūs esat kā sazvērnieki, - beidzot teica Oļegs Borisovičs. - Ko nolēma cienījamā sanāksme?

Romašins pašķielēja uz biedriem.

- Sanāksme nolēma turpināt tādā pašā garā. Pirmais solis ir atbrīvot Ivora tēvu no slazdiem. Tad pēc iespējas vairāk atbrīvojiet citas iestrēgušās grupas, kamēr transgress turpina funkcionēt. Kad mums uzkrāsies pietiekami liels spēks, lai pārietu kvalitatīvi jaunā līmenī, tad pamēģināsim izteikt Bendem brīdinājumu par rupjo Spēli. Vai ir kādi iebildumi?

- Nē, - vienlaikus pateica Belijs un Ruslans.

- Lēmums ir pareizs, - piekrita Oļegs Borisovičs. - Un kur ir mūsu draugs Atanass? Un šis jūsu ... ekzomorfs?

- Zlatkovs kādu laiku paliks šeit. Arī Grehovs nevar iet mums līdzi tāpat arī Aristarhs. Viņu konfrontācija ar vietējo Bendes eksmisāru, kuru viņi sauc par FAGu - fundamentālo agresoru - ir sasniegusi kulmināciju. Savas problēmas būs jāatrisina mums pašiem.

- Varbūt mēs varam viņiem palīdzēt? - Belijs lika priekšā. - Bet pēc tam viņi palīdzēs mums.

- Paldies, draugi, - Železovskis nodārdināja, piespiedis milzīgo roku pie sirds. - Mēs tiksim galā. Diemžēl es nevaru iet kopā ar jums. Nepieminiet ar ļaunu.

- Paldies arī jums, patriarh. - Belijs paspieda roku. - Es varu pateikt tikai vienu: manās mājās jūs vienmēr būsiet gaidīts viesis.

Visi sapulcējās ap Železovski, pateicoties par palīdzību.

- Viens lūgums, - sacīja Garaņins, glāstot pliko galvvirsu. - Jebkurai militārajai vienībai jābūt komandierim, un tā kā mēs esam militāra vienība ...

- Es sapratu, - Romašins pamāja, slēpdams acīs smaidu. - Mēs komandēsim šo parādi pēc kārtas: es un Pāvels Ždanovs. Vai tādi komandieri jūs apmierina?

Oļegs Borisovičs svārstīdamies pavilka ausi un paskatījās uz Ruslanu. Tas iesmējās.

- Viss kārtībā, pulkvedi. Viņi labāk izprot stāvokli. Ja būs vajadzīgs, es palīdzēšu.

- Tad labi, - Garaņins atviegloti nopūtās, liekot visiem pasmieties.

Šī scēna nedaudz uzlaboja komandas noskaņojumu, tāpēc visi aizgāja bez drūmām priekšnojautām.

Transgressa režģa caurules parādīšanās jau tika uzskatīta par pašsaprotamu.

3. nodaļa

No kalna virsotnes pavērās lielisks skats uz sarkanu līdzenumu, kas bija pārklāts ar zvīņainiem zeltainiem krūmiem un bija iezīmēts ar gleznainu brūnu iežu kopām ar dzeltenām plankumiem. Šur tur virs līdzenuma lidoja dažāda diametra reāliem ziepju burbuļiem līdzīgi, sākot no viena metra līdz divdesmit, caurspīdīgi, atspulgojoši, ar mirdzošiem miglas mākoņiem iekšpusē. Dažreiz viņi nodrebēja, to kontūras saviļņojās, burbuļi pārvērtās par miglas strūklām un saspiedās ugunīgos sablīvējumos, kas pēc mirkļa pazuda.

Planētas debesis bija perlamutra dzeltenas un atgādināja smilšainu upes dibenu, kura smilšu graudi ik pa laikam uzplaiksnīja zeltu, pārvēršoties par zivju ikriem. Debesīs nebija gaismekļa, to nomainīja tievs kvēlojošs zaļgani dzeltens pavediens, kas šķērsoja debesis, bet līdzenumā bija diezgan gaišs.

Vēl kāda neparasta detaļa papildināja citas pasaules ainavu: tieva sārta kolonna tālumā virs horizonta. Tās virsotne kvēloja kā karsta oglīte un izgaisa debesīs kā dūmu straumīte.

Svešās planētas ainava šķita mierīga, snaudoša, mierīmīlīga un rāma. Bet uzmanīgajai acij atklājās plaisas, kas šķērsoja līdzenumu no viena gala līdz otram, dziļas bedres, spraugas, pārrāvumi un spīdīgas substances, kā dzīvsudraba vai izkausētas alvas, baseini. Un tad kļuva skaidrs, ka šī pasaule ir nolemta.

- Skumjas… - Garaņins bija pirmais, kurš pārtrauca klusumu, apbrīnojot šo citas planētas ainavu. - Es negribētu šeit dzīvot. Vai esat pārliecināts, ka mēs nonācām tur, kur mums vajag?

Oļegs Borisovičs paskatījās uz Ivoru.

"Hronodesantnieki", ģērbušies spīdīgos skafandros ar konusveida ķiverēm izskatījušies kā kuproti metāla varāni, ne ar ko neatšķīrās viens no otra, taču pseidocilvēks Trangha vienmēr turējās blakus Ivoram, un visi varēja viegli noteikt, kurš no viņiem ir operators.

- Mēs iznācām pareizi, - Ivors sacīja, slēpjot saviļņojumu. - Es jūtu, ka mans tēvs ... ka viņš ir šeit.

- Kāpēc tad viņš neatbild uz izsaukumiem?

- Nezinu ... ēteris vispār tukšs ... varbūt Zara telpa ir izmainījusies, elektromagnētiskie viļņi vairs nepārraidās...

- Izauc viņu mentālajā diapazonā.

- Es cenšos ... - Ivora balss izmainījās, viņš apklusa un pēc dažām minūtēm nočukstēja: - Viņš ... atbildēja!

- Kur viņi ir? - ātri vaicāja Pāvels Ždanovs.

- Tūlīt ... viņi mūs dzirdēja ... slikti ... bet neatbildēja, jo baidījās no provokācijas ... Klausieties, viņi ieslēdz sakarus!

- Kas runā? - Rācijas austiņās atskanēja kāda prasīga balss. - Vai tas tiešām ir mans dēls?

- Liela daļa mātes ir manī

Tēta - apslēpta.

Esmu no akmens laikmeta,

No paleolīta ... - deklamēja jauneklis.

- Velns parāvis, tiešām Ivors!

- Negaidījāt?

- Ja godīgi, es paļāvos tieši uz tevi. Pēc tam pastāstīsi, kā tu mūs atradi. Kas tie ir ar tevi?

- Vai patiešām nepzīsti, brāl? - ar pārmetumu sacīja Ždanovs-otrais.

- Paša?! Kvanks!?

- Nu, paldies Dievam, pazini!

- Velns! Jūs esat tieši laikā! Atanass apliecina, ka līdz Zara galīgajam kolapsam ir atlikušas burtiski stundas, ja ne minūtes.

- Nomierinies, izlauzīsimies. Kur jūs slēpjaties? Mēs nākam pie jums.

- Redzat Stumbru? Mēs esam kilometra attālumā. Enerģijas palicis pavisam maz, tāpēc mēs taupām uz visu. Atradīsiet?

- Dodamies pret jums.

- Pagaidiet! - pēkšņi satraukti nokliedzās Ivors. - Es jūtu briesmas! Kaut kas notiek Stumbra zonā ...

Gaisā iestājās baigs klusums.

No piecpadsmit kilometru attāluma, kādā "hronodesantnieki" atradās no hronourbja, neko redzēt nebija iespējams pat ar "kokosu" spēcīgo optisko sistēmu palīdzību. Bet Ivora tēvs un viņa pavadoņi bija tuvāk, un viņi ieraudzīja to, ko glābēji redzēt nevarēja.

- Šķiet, ka mums ir viesi! - aukstasinīgi pateica Ždanovs-tēvs. - Vienpadsmit cilvēku. Viņi lido no Stumbra puses un neslēpjas, it kā šeit  būtu saimnieki. Vai tie nejauši nav jūsu puiši,?

- Nē, mēs vēl esam tālu. Joņojiet uz šejieni!

- Par vēlu, viņi ir blakus. Ja mēs bēgsim, viņi atklās uguni, un mums gandrīz nav ar ko atbildēt.

- Tad uzsāciet sarunās, velciet laiku, soliet zelta kalnus! Būsim klāt pēc pāris minūtēm, dodiet pelengu.

- Gaidām, - lakoniski atbildēja Ivora tēvs, apklusa, bet rāciju neizslēdza.

- Nadja, tu paliec šeit, - Ždanovs sacīja tādā tonī, kas necieta iebildumus. - pieskati Tranghu un Petruhu. Viņi mūs atmasko.

- Bet ... - Nadežda kautrīgi iesāka.

- Nadja, izpildi! - Ruslans klusi teica.

- Pārējie, seko man! - Ždanovs pavēlēja, it kā nekas nebūtu noticis, un pārvērtās par tikko pamanāmu caurspīdīgu kokonu - tā bija "kokosa" hologrāfiskās maskēšanas sistēma. - Mēs sekojam pa pelengu ķīlī, tad izkliedējamies un izvēlamies mērķus. Atklājam uguni tikai pēc komandas. Kā sapratāt?

Atbilde uz Ždanovu bija visas komandas draudzīga pazušana: "hronodesantnieki" ieslēdza "inkognito" režīmu.

Mentāli kontrolētā "kokosu" aparatūra, ļāva to īpašniekiem lidojuma vai īpašas darbības laikā nenovērsties uz otršķirīgām detaļām. Situācijas analīzes dati uzreiz parādījās redzes un dzirdes nervos. Tāpēc pat Nadežda, kura nekad nebija sapņojusi kļūt par operatīvo darbinieku, veiksmīgi tika galā ar komandas biedra lomu, skafandra inka apsargāta. Viņai bija tikai jāizvēlas piedāvātie rīcības varianti un jādod komandas inkam, pārējo veica intelektuālā - un ļoti ātrā - "kokosa" automātika.

Romašina-Ždanova komanda sasniedza vietu, kur Ždanova-tēva grupu ielenca no Stumbra iznākušie svešinieki, nedaudz vairāk kā divu minūšu laikā. Rācijas selektori atrada vilni, uz kura runāja svešinieki, un "hronodesantniekiem" kļuva skaidrs, ka viņus vada Laentirs Valetovs, un viņi visi ir likvidatoru grupa, ar kuru Ruslanam gadījās iepazīties, vēl atrodoties uz savas Zemes.

Ždanovs un viņa domubiedri rīkojās ātri un izlēmīgi, saprotot, ka laiks ir tikai sekundēs. Viņi parādījās aiz likvidatoru mugurām, kuri nez kāpēc neieslēdza maskēšanās sistēmas, uzreiz sadalīja Valetova jautros operatīvos darbiniekus, katrs izvēloties savus mērķus un sagatavojās uzbrukumam.

Likvidatori, pārliecināti par savu pārākumu, nesteidzās iznīcināt piecus, no visām pusēm ielenktos: Ždanovu - Beliju - Zlatkovu - Kūperu - Pirelli - un sarīkoja izsmiekla pilnu sarunu. Viņi uzķērās uz likvidācijas mērķu miermīlīgi lūdzošā toņa un asinspirts gaidās jokoja un smējās, pārtraucot viens otru.

Ždanovs, kurš veda sarunas ar Valetovu, nogaidīja vēl vienu smieklu uzplūdu un ar lielu vienkāršību sacīja:

- Un tagad, kungi jokdari, es ierosinu izbeigt šo tirgu un padoties. Kas nepadosies, tas tiks iznīcināts. Es saskaitu līdz trīs: viens ...

Ēterā atskanēja vēl lielāka smieklu vētra. Tikai Valetovs, kurš nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, pēkšņi sāka skatīties apkārt un pacēlās virs savu kaujinieku virtenes.

- Divi, - vēsi turpināja tēvs Ždanovs.

- Mēs esam slazdā! - iekliedzās Valetovs.

- Trīs! - pabeidza Ždanovs.

- Zalvi! - norēcās Ždanovs-otrais.

Uzplaiksnīja daudz zibeņu, gaisā karājošos Valetova kaujinieku vietā uzliesmoja daudzkrāsainas liesmu bumbas - krāsa atspoguļoja ieroča veidu - ēterā atskanēja mirstošo cilvēku bļāvieni. Diemžēl arī Ždanova pavadoņi neizkļuva sveikā:  Kevinu Kūperu un Luidži Pirelli, kuri nepaspēja ieslēgt skafandru aizsardzību ķēra Valetova raidītie "universāla" šāvieni.

Valetovam pašam izdevās izvairīties un steigties uz Stumbru. Bet tomēr arī viņu panāca Belija "gloka" izlādes kārta, kas likvidatora atliekas iemeta kalna nogāzes plaisā.

Kliedzieni norima.

Liesmas nodzisa.

Dūmi izklīda.

Kalnā stāvošajiem spoguļainajos tērpos ieģērbtajiem "varāniem", pievienojās vēl viens "kuprveida varāns" - Ivors, kurš izslēdza maskēšanās sistēmu, piesteidzās pie ne ar ko no citiem neatšķirīgās figūras.

- Tēt!

- Dēls!

"Varāni" apskāva viena otru.

Viņiem pievienojās pārējie "hronodesantnieki", noskumuši par biedru nāvi. Ruslans izsauca Nadju un lidoja viņai pretī, lai gan viņa aizmaldīties nevarēja.

- Kategoriski apliecinu savu cieņu, - sacīja Zlatkovs, paspiežot roku Romašinam. - Šķiet, ka mēs kaut kur jau esam tikušies.

- Pirms divdesmit pieciem gadiem, - Ignats atbildēja. - Kaut kur Kontrstumbra augšpusē.

- Draugi, es ierosinu atstāt šo mirstošo nostūri, - sacīja Ivora tēvs Ždanovs-vecākais. - Atzīmēsim tikšanos citā vietā.

Un it kā, atbildot uz viņa vārdiem, kilometra attālumā no cilvēkiem esošā Stumbra kolonna pārvērtās par dzelkšņainu uguns un dūmu sprādziena bumbu.

* * *

Neviena no grupas dalībnieku mājas planētām negarantēja Romašina-Ždanova komandas drošību, kas nu bija pieaugusi, un tāpēc tika nolemts apstāties Jasenas, Ivora mātes un Ždanova vecākā sievas pasaulē uz Gezemas.

Stumbrs arī šeit bija uzspridzināts, tāpēc vairs nevajadzēja gaidīt, ka no tā drūmajām drupām iznāks kādi bīstami briesmoņi. Neskatoties uz to, komanda dzīvoja pēc kara laika likumiem, un nometni pēc kārtas apsargāja divi vīrieši un Tranga kopā ar Petruhu.

Pēc nometnes izveidošanas jaunieši sadalījās pa pāriem: Ruslans ar Nadeždu un Ivors ar Mirjamu - un ar komandas atļauju devās “izpētīt apkārtni”.

Mirjama vēlējās satikties ar meiteni Janaju, kura viņiem palīdzēja viņu pirmās izceļošanas laikā uz Gezemu, un Ivors neiebilda pret tikšanos ar vecvecākiem, mātes vecākiem. Ivors tagad brīvi orientējās jebkurā vietā, tāpēc viņam nebija grūti noteikt ciemata, kurā dzīvoja viņa radinieki, koordinātes. Un, lai gan viņš nekad dzīvē nebija tos redzējis, jauneklis bija pārliecināts, ka uzreiz pazīs savu vectēvu un vecomāti.

Tēvs negāja kopā ar viņiem, saprotot, ka jauniešiem gribas pabūt vieniem. Viņš tikai pateica, ka ciemu ar sievas radiniekiem apmeklēs vēlāk. Tādējādi Ivors un Mirjama tika atstāti vieni un aizsteidzās prom no nometnes, tiklīdz saņēma norādījumus no Romašina un Ždanova-divi.

Arī Ruslans un Nadežda vēlējās iepazīties ar pamatiedzīvotājiem, taču sākumā viņi vienkārši apbrīnoja planētas mežu plašumus no augšas, pēc tam nolaidās pie strauta, kura krasti bija apauguši ar pārsteidzoši maigi zīdainu zāli un ziediem, un nemanīja, kā nonāca viens otra apskāvienos. Bez vilcināšanās nometa "kokosus", iekrita zālē, un ilgstošā asā vēlme viņus apvienoja ar karstu savstarpējas kaisles vilni, kurā bez pēdām noslīka bailes no tā, ka viņus varētu novērot, kauns un šaubas. Viņi mīlēja viens otru līdz spēku izsīkumam, līdz bija piesātināti, bet arī tad ilgu laiku kaili gulēja zālē un vienkārši skatījās zilajās debesīs, klausījās vēja čukstus zālē un meža šalkoņā un ne par ko nedomāja. Ieskaitot to, kas viņus sagaida nākotnē.

Tad ar patiku izpeldējās strautā.

Ūdens tajā bija apbrīnojami dzidrs, vēss un garšīgs, to varēja dzert bezgalīgi, un viņi dzēra un dzēra, līdz iesāpējās zobi. Ruslans, izkāpis krastā, atkal pastiepa roku Nadjai, apskāva viņu un pēkšņi sajuta sev pievērstu kāda skatienu. Sastingstot, ieklausījās, dvēselē nolamājās, nolādēdams savu bezrūpību un metās pie zālē guļošajiem skafandriem.

Tomēr trauksme izrādījās veltīga. Radījumi, kuri ziņkārīgi vēroja viņus no meža biezokņa, bija lāči, saprātīgie lāči, par kuriem bija brīdinājuši Ivors un Mirjama. Divi milzīgi pinkaini dzīvnieki ar gudriem purniem, tērpušies spožos priekšautos un uzročos, iznāca no koku aizmugures, draudzīgi pavicināja ķepas zemiešiem un pazuda, strauta pretējā krastā atstājot lielu bērza mizas krūzi ar medu.

Ruslans viņiem pakaļ nokliedza paldies, pārbrida pāri strautam, paņēma krūzi, paostīja, iegremdēja pirkstu medū un nolaizīja.

- Lieliska lieta! Bet smarža!.. - Viņš atgriezās pie Nadjas. - Pamēģini, garšīgs.

Meitene piesardzīgi paostīja medu.

- Bet viņi mūs nenoindēs?

Ruslans iesmējās, paņēma lielu malku medus un pasniedza kausu Nadeždai.

- Dzer, nebaidies, medvjani nav mūsu ienaidnieki.

Viņi pēc kārtas iztukšoja pusi krūzes, uzdzēra ūdeni no strauta, nomazgājās un uzvilka "kokosus".

- Nu ko, tagad uz nometni?

Nadeždas sejā iekrita ēna, viņas acis kļuva skumjas.

- Man laikam nevajadzēja piekrist doties kopā ar jums. Es šeit esmu lieka ...

- Nebūt ne lieka, - viņš protestēja un atkal mēģināja apskaut Nadju.

Viņa atrāvās, pakratīja galvu.

- Nē, lieka ... Es neesmu karotāja kā Mirjama, es neko neprotu. Līdz šim mēs neesam saskārušies ar nopietniem šķēršļiem un pa īstam neesam karojuši, bet tiklīdz mēs stāsies pretī šī nolādētā Bendes armijai, es kļūšu par nastu. Komandai, tev ...

- Nekad!

- Neiebilsti, es redzu, kā tu uztraucies, ka neesi brīvs. Varbūt man labāk atgriezties? Ja tas, protams, ir iespējams.

Ruslans apskāva Nadju, ieskatījās viņas acīs.

- Es tevi nekad nepametīšu un nekur neatstāšu. Lai gan daudz kas ir atkarīgs no tevis pašas. Ja ļoti vēlies, es, protams, nosūtīšu tevi atpakaļ uz mūsu Zemi, bet tu taču viegli vari kļūt tāda pati kā Mirjama. Vai kā mana māte, kura kopā ar manu tēvu izgāja cauri visiem uguņiem un ūdeņiem. Tu taču esi gudra un stipra, tu tiksi galā.

- Tu tā domā? - Nadja vārgi pasmaidīja.

- Esmu pārliecināts!

- Es pamēģināšu…

- Nu tad viss kārtībā! Mirjama ar prieku paņems tevi savā paspārnē un apmācīs, es viņai palūgšu.

- Es pati palūgšu. Un es pacentīšos nečīkstēt. Bet medus ir patiešām garšīgs, tas liek reibt galvai ... Pārējo aiznesīsim uz nometni?

- Lidosim. Mēs esam bijuši prom vairāk nekā divas stundas.

Jaunieši pacēlās gaisā, ieklausījās inku ziņojumos par situāciju aparatūras jutīguma robežās un steidzās uz Stumbra drupām, divus kilometrus no kurām atradās "hronodesantnieku" nometne.

Meža klajumiņa vidū dega uguns, kuru uzturēja Markins; viņš bija dežurants. Paša-pilots vēroja apkārtni no augšas. Viņš veica apsardzes pienākumus. Ivors un Mirjama vēl nebija atgriezušies, bet, pēc Pašas teiktā, viņi atradās ciematā un jutās lieliski. Uz turieni aizlidoja arī Ždanovs-vecākais, Ivora tēvs, kurš vēlējās parunāties ar sievas radiem. Pārējie vīrieši apmetās pie ugunskura, zālē un ar entuziasmu sarunājās ar Zlatkovu. Viņš atbildēja atturīgi, bet labprāt, ik pa laikam iedziļinoties tādos fizikālos, matemātiskos un loģiskos džungļos, ka Ždanovs-otrais un Romašins tos diez vai varēja saprast.

Ruslans un Nadežda klusi iekārtojās Oļega Borisoviča un Belija aizmugurē un sāka klausīties. Runa, visticamāk, bija par laika jēdzienu, kura nozīmi Zlatkovs un viņa sarunu biedri saprata dažādi, neskatoties uz vispārējo attieksmi pret to. Ruslans salīdzināja zinātnieku ar viņa kvanku, kurš palika uz Železovska zemes, un saprata, ka ārēji tie ir nedaudz atšķirīgi. Pirmais Zlatkovs, kuru Ivors atbrīvoja jau pirms grupu notvēra Polujanovs, bija bālāks un apgrieza matus īsākus. Viņa kvankam bija kupli sirmi mati un sudrabaini rugāji uz zoda.

- Mēs runājam par vienu un to pašu, bet no dažādām pozīcijām, - Zlatkovs turpināja liekt savu līniju. - Ceļošana pagātnē un nākotnē viena Zara robežās - divi pilnīgi atšķirīgi procesi! Ceļojums nākotnē ir “bi-eič process”, tas ir, kustība ar laika nobīdi, kas saistīta ar fundamentālas mijiedarbības ātruma palēnināšanos. Ceļojums pagātnē ir “apgriezts process”, visu fizikālo procesu nomaiņa, kas principā nav iespējama Kokā integrēto likumu dēļ, tādu kā simetrijas laušanas princips vai otrais termodinamikas likums.

- Un tomēr jūsu kvanka aprēķini parādīja, ka atgriezties pagātnē ir iespējams, - Ždanovs-divi mierīgi iebilda. - Lai to izdarītu, jums vienkārši jāpaceļas virs laika "virsmas" nerealizēto stāvokļu sešdimensiju telpā ...

- Neiespējamo Stāvokļu Koks, - piebila Belijs.

- ... un nokāpt lejup pa metanejaušību procesu "kāpnēm", apejot realizējušos likumus. Kopumā es uzskatu, ka otrais termodinamikas likums atspoguļo tikai Radītāja nāvīgo garlaicību, kuru viņš izjuta savas ideālās organizācijas perspektīvā. Tāpēc Koks nav pilnības ideāls. Pārāk daudz kas tajā būtu jālabo un jāpapildina.

- Var jau būt, ka jums ir taisnība, kolēģi, bet es uzskatu, ka otrais termodinamikas likums neatspoguļo Radītāja ideju, to mūsu Metaversā vienkārši ievieš augstāka līmeņa Spēlētājs.

- To nevar pierādīt.

- Tas ir pierādāms! Es tuvojos tam, lai definētu nepieejamas pilnības fizikas robežnosacījumus, kā es saucu Radītāja sapni par “vietējās ideālās Mūžības” radīšanu.

- Ja mēs uzskatām par aksiomu, ka Mūžība nav taisna bezgalīga līnija, bezgalīgs laika ilgums, bet bezgalīgs skaits ierobežotu reižu, tad Viņš mēģina spēlēt ar sevi kā ar acīmredzami spēcīgāku sāncensi.

- Viņš nevar būt gudrāks par sevi!

- Bet vienlaikus viņš var būt gan Spēle, gan Spēlētāji. Viņš atrodas ārpus spēles un tajā pašā laikā ir gan Spēle, gan Spēles telpa, gan Spēlētāji. Un pat Sākotnēji Otrais, organizējot Spēles un domājot ieņemt Sākotnēji Pirmā vietu, arī  ir Viņš Pats!

- Ļaujiet man nepiekrist. Versija, ka cilvēce ir viens no Radītāja neskaitāmajiem mēģinājumiem radīt domājošu sistēmu, kas ir pilnīgāka par Viņu, neiztur kritiku! Cilvēks ir ierobežota būtne, kas spēj atspoguļot tikai deterministiskas augstākas loģikas izpausmes, bet nespēj radīt savu metasintaksi, kas ir saderīga ar Radītāja plānu. Ne velti kultūrā parādās “tukšās” tajā aizliegto spēļu versijas, kas izpaužas kā sistēmas iekšējo partneru radīšana, kas neietekmē ārpasauli. Mums, toties, ir darīšana ar Spēlētāju, kura katrs gājiens tiek atspoguļots visos Visuma līmeņos. Turklāt zemākā līmeņa Spēlētāji neapzinās, ka ir tikai maiņas figūras, kuras izmanto augstāka ranga Spēlētāji. Tāpat kā lielākā daļa mūsu un jūsu tautiešu.

- Mēs vismaz izprotam savu atkarību. Un tomēr es vēlētos atgriezties pie dalīšanās problēmas. Kas vispār ir Visumu sadalīšanas kopijās akts?

- Es vienkārši pāņēmu ideju par ēteri ...

- Izcili, - Belijs pasmaidīja, pārtraucot zinātnieku. - Šeit jūs, es domāju jūsu kvankus, aptvērāt galveno. Arī viņi izmantoja ētera teoriju kā sākuma punktu aprēķinam. Katra matērijas daļiņa satur ētera daļiņu, tas ir, Radītāja gribas "daļiņu" ...

-… kas arī ir Koka dzinējspēks, tas, kas kontrolē Laika fraktāļa sadalīšanās procesu kvantu kopijās. Vienīgais, uz kā es paklupu, bija neiespējamību dimensiju problēma.

- Tā drīzāk ir laika “mutāciju” recesivitātes problēma, - teica Romašins. - Šajā Spēlē bez praktiskas nozīmes esošie, recesīvi fizikālo likumu mutanti vai, kā jūs esat nolēmis izteikties, "neiespējamību" apjomi, var parādīties citā Spēlē un kļūt par galvenajiem.

- Bende cenšas mainīt tieši šo Spēles principu.

- Un daudzus citus. Tāpēc viņš nobloķēja Izpildītājus, kuriem bija galvenā loma pēdējās Spēles apturēšanā. Nobloķēta "dāma", kas ir Ždanovu diapazons, neko nenozīmē, bet ar manevrēšanas iespējām, tā var nodrošināt uzvaru.

- Varbūt apstākļi ir mainījušies vēl dramatiskāk? Un arēnā iznāk personība, nevis saime, vai spiets? Varbūt Bende kļūdās, mūs vajādams?

- Gribētos ticēt. Viņš izdarīja divus unikālus gājienus. Pirmkārt, nomainīja Koka Pamatlikumu, Tolerances Likumu, kas dod tiesības pastāvēt visiem Zariem. Koks pārstāja zaroties, daudzi tā Zari sāka "nokalst", izņemot vienu...

-… kurā viņš pats ir kungs un saimnieks!

- Pilnīgi pareizi. Otrkārt, viņš aizdedzinājis transgressu, tas ir, Spēļu vadības sistēmu. Diemžēl pašreizējā situācija ir vēl bēdīgāka. Bendem izdevies ne tikai uzpirkt, pakļaut un likvidēt Tiesnešus, bet arī ieslēgt savstarpēji sadarbojošos Zaru sadalīšanās procesu. Koks sabrūk, un, ja sāksies inflācijas procesa paplašināšanās ...

- ... neviens un nekas neizdzīvos, pat pats Bende.

- Bet paliks tas, kurš to visu uzsāka ...

- Sākotnēji Otrais.

- Tas ir, vienkāršāk izsakoties, sātans.

Zlatkovs un Romašins saprotoši paskatījās viens uz otru.

- Ē-e, dārgie, - Oļegs Borisovičs pasteidzās iesaistīties sarunā, pusapjucis no centieniem izprast zinātnieku izteikumu būtību. - Es tā sapratu, ka mums visiem spīd alles kaput? Tas ir, hana? Vai arī ir tomēr cerība izdzīvot?

Zlatkovs pasmīkņāja.

- Cerība ir tikai Radītāja pasniegts mierinājums. Tādējādi viņš skaidri norāda, ka visu redz, dzird un zina. Ka atradīs risinājumu, pat ja mēs to nesapratīsim un nezināsim.

- Varbūt risinājums jau ir atrasts, - domīgi teica Pāvels Ždanovs.

- Kāds? - Garaņins paskatījās uz viņu.

- Kāds - nezinu, bet uzskatu, ka katrai spēlei Koks ir jāattīsta, nevis jāvienkāršo. Spēles Radītājs to zina un jau rīkojas. Operatora parādīšanās Ivora personā ir viņa Gribas izpilde. Mēs visi esam daļa no Radītāja plāna neatkarīgi no tā, vai mēs to vēlamies vai nē.

- Bravo, Pāvel! - Garaņins norūca. - Ne velti mēs apspriedām hronoteorijas variantus. Jūs izdarījāt lieliskus secinājumus.

- Bija laiks padomāt.

- Mūsu izlūki atgriežas, - ziņoja Paša-pilots.

Vīrieši sakustējās, pieceļoties un izstaipoties.

- Pienācis laiks doties tālāk, - Belijs nopūtās.

Trīs spīdošie punktiņi parādījās virs kokiem, pieauga un nopiķēja klajumiņā.

- Nu kā, radi uzņēma? - Garaņins ziņkārīgi pavaicāja.

- Vienas vienīgas nepatikšanas, - piespiesti pasmaidīja neparasti domīgā Mirjama.

- Viss ir daudz sarežģītāk, nekā mēs domājam, - sacīja satrauktais Ždanovs-vecākais, Ivora tēvs. - šeit ir apmetušies Bendes aģenti, un viņi neļaus Rossinu ciltij dzīvot mierīgi. Var nākties atgriezties šeit vēlreiz un attīrīt Zaru no puves.

- To mēs varam izdarīt tūlīt un tagad.

- Nav laika. Mūs gaida citas Ždanovu grupas, iestrēgušas "izžūstošajos" Zaros. Mums viņi jāatbrīvo, pirms Zari sabrūk melnajos caurumos.

- Dosimies ceļā! - Romašins īsi izmeta.

4. nodaļa

Bezgalīgs miglas lauks ar retām straumēm, kas izplūst bezzvaigžņu blāvajās, tumši pelēkajās debesīs, ar vēl retākiem apaļas formas iegremdējumiem šajā miglā, pazūdot nezināmos, sārtos, no apakšas apgaismotos bezdibeņos. Tāda “izžūstošā” Zara pasaule parādījās "hronodesantnieku" acu priekšā, kurā, pēc Ivora aprēķiniem, bija iestrēgusi cita tēva un viņa pavadoņu kvanku grupa.

Izkāpjot, transgressa operators, kuru ceļotāji jau bija pieraduši saukt par Stasu, kaut arī viņam bija ļoti attālas attiecības ar īstajiem Stasiem, Stumbra inkiem, brīdināja savus pasažierus par sabrukšanas draudiem un paziņoja par Zara īpašībām, kuras piemita arī pašam.

Šī pasaule strauji "slīdēja" singularitātē, zaudējot kontinuuma dimensijas. Sākotnēji tā bija divpadsmitdimensiju, ļoti sarežģīta un harmoniska, tai bija materiāli veidojumi, kas līdzīgi planētām un zvaigznēm, lai gan to formu nevarēja saukt par apaļu, un zvaigznes parasti bija gredzenveida struktūras, kas aizpildīja Zara kosmosu, un to iekšienē nenotika termo-kodolreakcijas, bet "sadega" laiks, pārvēršoties telpā un enerģijā.

Tagad šī pasaule bija kļuvusi trīsdimensionāla, precīzāk, tās dimensija vairs nebija integrāla, bija kļuvusi mazāka nekā trīs, bet lielāka nekā divas, un tuvojās brīdis, kad tai vajadzēja pārvērsties par bezgalīgu plakni, bet pēc tam par līniju un punktu. Pašlaik tās "zvaigznes" un "planētas" apvienojās vienā vielā, kuru cilvēki saskatīja kā miglu, un tikai apaļo, ar caurspīdīgām miglainām sienām, krāteru apakšdaļā joprojām bija saglabājušies dzīvībai piemēroti apstākļi. Kaut kur vienā no šiem krāteriem stāvēja Stumbrs, bet blakus atradās Zemes izlūku bāze, kurā zemieši gaidīja atbrīvotājus. Kas tieši - Stass nezināja. Bet teorētiski, nogriezts no Koka Zariem ar nobloķētu Stumbru neviens, izņemot Ždanovu un viņa domubiedrus, nevarētu šeit atrasties.

"Hronodesantnieki" spīdīgajos skafandros, dīvaini izmainījuši formu vietējās telpas likumu ietekmē - visi kopā izskatoties pēc kariķētu ķirzaku bara - paskatījās apkārt un tagad gaidīja Ivora norādījumus, kurš centās noteikt bāzes koordinātes pēc tās iedzīvotāju mentālās atbalss. Visbeidzot, viņš izgāja no gaišredzības transa un pārliecinoši devās uz tuvāko krāteri, kura diametru vizuāli varēja novērtēt vairākos simtos kilometru.

Tomēr krātera tuvums miglainā okeānā izrādījās iluzors. Komanda lidoja minūti, divas, desmit, pusstundu, bet krāteris gandrīz nepietuvojās, un tad kļuva skaidrs, ka paļauties uz redzes orgāniem šajā pasaulē nevar. Par tās formu un izmēru nevarēja spriest tikai pēc attēla uz acs tīklenes. Pasaule ar mazāk nekā trim dimensijām maldināja, un tās ainava bija atkarīga no novērotāja stāvokļa un kustības ātruma.

Tikai pēc divām stundām, pēc iekšējā organisma laika, grupa sasniedza krāteri, kura forma izmainījās: no apaļas sākumā, tā kļuva daudzšķautņaina, pēc tam kvadrātveidīga un, visbeidzot, zvaigžņveidīga. Un tikai tad, kad viņi pielidoja tuvāk, zemieši saprata, ka krātera diametrs mērāms nevis simtos, bet tūkstošos, ja ne desmitos tūkstošu, kilometros! Un fakts, ka tā dziļums acīmredzami nepārsniedza piecus vai sešus kilometrus, arī bija acu apmāns. Tāpēc, ka "hronodesantnieki" vismaz pusotru stundu nolaidās gar krātera granulēto sienu, līdz miglainās krātera aukšdaļas malas vairs nebija saredzamas. Pēc inku aprēķiniem izrādījās, ka krātera dziļums sasniedz vismaz tūkstoš kilometru.

Krātera dibenu iezīmējošie mirgojošie un nemirgojošie graudi, kādi tie izskatījās no augšas, izrādījās gigantiskas kupolveidīgas klintis un melnas akas, kas iesniedzas nezināmās pasaules dzīlēs. Stumbrs starp tām gandrīz neizdalījās, jo tam bija aptuveni tāda pati forma - notecējusi brūna klints ar violetu nokrāsu, izņemot ar to, ka tas nespīdēja sārtā un sarkanā gaismā kā citas klintis.

Bet zemiešu bāze bija saglabājusi ideālu balta tetraedra sākotnējo izskatu, kura augstums bija tikai piecdesmit metri, un to nebija grūti atrast. Tā atradās viena no kupola formas klints augšdaļā netālu no Stumbra, tomēr, mēģinot tai tuvināties, atkal parādījās cilvēka uztveres mērogu neatbilstības efekts vietējiem lineāriem izmēriem, un zemieši, lai sasniegtu bāzi, lidoja pusstundu, ar satraukumu vērojot ainavas izmaiņas.

No attāluma šķita, ka bāze ir apmēram piecas līdz sešas reizes mazāka nekā klints, taču katrs kupols, tuvojoties, pārvērtās par milzīgu izliektu plato, un klints, kas sniedza pamatni bāzes tetraedram, nebija izņēmums. Kad "hronodesantnieki" beidzot to sasniedza, tas pārvērtās par milzīgu zvīņainu kupri, kura diametrs bija vismaz simts kilometri - atkal pēc novērotāju vizuālā vērtējuma. Tomēr "kokosu" aparatūra izdeva aptuveni tādu pašu vērtību. Šajā pasaulē orientēties bija grūti.

Bet bāzes izmēri neizmainījās: gan no attāluma, gan tuvumā tā bija ideāla piecdesmit metrus augsta piramīda.

Komanda nonāca uz dīvainās plato augsnes, kas atgādināja ar zaļgani zilu kraupi apaugušu slāņainu pussadegušu plastmasu. Komana pārvietojās saskaņā ar specvienību noteikumiem - izlūku rombs, gatavs reaģēt uz jebkurām situācijas izmaiņām, un tie, kas slēpās aiz bāzes sienām, to novērtēja.

Pēkšņi no tetraedra augšas lejup noplaiksnīja resns oranžs stars, ietriecās augsnē Ivoram, kurš atradās visiem priekšā, pie kājām, un ar grandienu tajā ievilka desmit metrus garu un metru dziļu vagu ar izkusušām malām.

Grupa apstājās, gatavojoties atbildēt ar visu viņu rīcībā esošo ieroču zalvi.

Tomēr šāviens neatkārtojās. Viesus vienkārši brīdināja, ka nav vēlams iet tālāk, un tagad gaidīja atbildes darbības.

Romašins, abi Ždanovi un Belijs mēģināja sazināties ar bāzes iemītniekiem pa rāciju, mainot sakaru diapazonus, taču neviens viņiem neatbildēja. Ēteris blarkšķēja kā vētrains okeāns, un tajā bez vēsts pazuda cilvēku balsis.

- Mēģiniet tikt pie viņu smadzenēm, - Garaņins ieteica Ivoram.

- Es jau cenšos, - jaunais vīrietis atbildēja caur sakostiem zobiem. - Bāzei ir mentālā aizsardzība ... bet es mēģinu izsisties!

- Pat ja viņi mūs nedzird, viņiem jāsaprot, ka ienaidnieki netuvotos tik atklāti, - nomurmināja Oļegs Borisovičs.

- Mēs arī uzreiz nenoticējām, ka jūs esat draugi, - Ivora tēvs iestājās par bāzes iemītniekiem. - Tagad ir bīstami uzticēties pat paša atspulgam.

- Mēģināsim visi kopā salikt kāu vārdu, - ieteica Paša-pilots. - Kaut ko līdzīgu "savējie".

- Mūsu pietiks tikai pāris burtiem, - Belijs iebilda. - Un viņi tik un tā neticēs.

- Neko nav jāizdomā, - Ivors atviegloti sacīja. - Viņi mani sadzirdēja.

Tetraedra gludi baltā šķautnes pamatnē parādījās horizontāla sprauga, un uz pelnu kaudzēm līdzīgajiem pelēkajiem pauguriem, izkrita trīsstūrveida rampas plāksne, kas pavēra ieeju piramīdā.

- Nāciet, - Ivors izdarīja aicinošu žestu, pirmais dodamies uz bāzi.

- Pagaidi, dēliņ, - tēvs viņu apturēja. - Mums nav jāiet tur ar visu sastāvu. Laika ir ļoti maz, tāpēc ej viens un paskaidro viņiem situāciju. Lai viņi pēc iespējas ātrāk iznāk pie mums, un iesim tālāk. Te nedrīkst kavēties.

- Es arī iešu viņam līdzi, - Mirjama stingri pateica, pievienodamās Ivoram. - Manus miesassarga pienākumus neviens neatcēla.

- Ej, - Ždanovs-vecākais atļāva. - Varat vēl paņemt Petruhu.

- Iztiksim.

Bāzes ieejas atverē pazuda divas spīdīgas, kariķēti izmainītās figūras, līdzīgas četrkājainām dēlēm. Sekundes vilkās, sastādot minūtes, ko akcentēja blarkšķoņa austiņās. Pēc desmit minūtēm Garaņins noklepojās, neuzdrošinoties skaļi paust savas bažas. Nodaļa uzvilkās, gaidot Ždanova komandu. Vēl pēc trīm minūtēm neizturēja viens no Belijiem:

- Būs jāiet pārbaudīt procesu ...

Šajā mirklī ieejas melnajā trijstūrī uzplaiksnīja skafandra atspulgs, no piramīdas iznāca cilvēks, kas pamāja ar roku.

- Viss kārtībā, - atskanēja skaidrā Mirjama balss. - knapi pierunājām viņus pievienoties mums. Izrādās, ka viņi pat nezina, ka pēc Polujanova pavēles šeit ir iemūrēti un turpina gaidīt viņa parādīšanos. Turklāt pie viņiem jau bija atnākusi viena delegācija ar tādu pašu priekšlikumu - pievienoties, un viss gandrīz beidzās ar traģēdiju.

- Vai pie viņiem ieradās Valetova likvidatori?

- Vairāk nav kam.

- Cik viņu ir bāzē?

- Trīs.

- Kas tieši?

- Tas ir pārsteigums.

No piramīdas iznāca vēl viena šķība, spoguļaini mirdzoša "ķirzaka", kurai sekoja trīs neparasta izskata melnos skafandros ar matēta metāla ķiveru puslodēm.

- Viņiem ir interesanti skafandri, - Belijs pasmīkņāja. - Hei, puiši, vai starp jums ir arī Grišas Belija kvanks?

- Nē, - atskanēja kāda apslāpēta balss.

- Ar ko es runāju?

- Esmu Ignats Romašins. Kopā ar mani ir Atanass Zlatkovs un Pāvels Ždanovs.

- Un kur ir Belijs?

- Nogalināts.

Ēterā balsis apklusa. Kāds pusbalsī piebilda:

- Tas ir karš ...

"Hronodesantnieki" sāka runāt cits caur citu. Skanēja izsaucieni, balsis:

- Mēs nezinājām, atvainojiet ...

- Kā viņš gāja bojā?

- Mūsu pulks papildinās ...

- Paša, kā tu izdzīvoji? Mēs esam divi, tu būsi trešais ...

- Žēl, ka viss notika tā ...

- Klusu! - pacēla balsi Ždanovs, Ivora tēvs. - Es uzaicinu visus izteikt savu viedokli par mūsu turpmāko rīcību.

Balsis ēterā pierima.

- Pēc manā rīcībā esošajiem datiem, - Pāvels turpināja, - dažādos Zaros tagad ir iestrēgušas apmēram divi tūkstoši grupas, kas līdzīgas mūsējai. Ždanovu, Zlatkovu un daļēji viņu domubiedru un draugu spektrālajām līnijām uzbruka Bende. Viņu visu atbrīvošana prasīs vismaz trīs mēnešus, kas ir absolūti nepieņemami, ņemot vērā laika deficītu.

- Sadalīsimies, - ieteica Romašins-trešais.

- Diemžēl Stumbru vairs nevar izmantot, visas izejas tiek sistemātiski iznīcinātas, bet transgress ir pakļauts tikai vienai personai - manam dēlam.

- Vai viņš ir Tiesneša palīgs? - jautāja Ždanovs-trešais.

- Nē, viņš ir metaētikas operators, vai, vienkāršāk sakot, Spēles līmeņu operators. Kaut arī nepieredzējis.

- Vai par viņu klīst leģenda, kā par To, Kurš Pamodies?

- Leģenda par To, Kurš Pamodās un kas klīst pa transgressa gredzenu radusies aizlaiku senatnē, un vienkārši atspoguļo ticību Radītāja potenciālajam taisnīgumam. Bet Ivors pilnībā atbilst Pamodinātā tēlam. Patiesībā mēs visi esam viņu pavadošā un aizsargājošā komanda. Tātad, kāds ir jūsu viedoklis?

- Kāpēc gan viņam, ja viņš ir tik augsta ranga operators, - atzīmēja Zlatkovs, otrais, - nelikt transgressa automātikai atbildēt ne tikai uz viņa, bet arī uz mūsu izsaukumiem?

Uz ētera viļņa iestājās dziļš klusums.

- Konģeniāli! - atskanēja Zlatkova-pirmā klusie smiekli. - Apsveicu, dubultniek. Es domāju par šo iespēju, bet tu izteici ideju pirms manis.

- Bet patiešām! - ar izbrīnu un apbrīnu sacīja Ivora tēvs Ždanovs vecākais. - Man pat prātā neienāca, ka tas ir iespējams!

- Neviens arī neapgalvo, ka tas ir iespējams, - flegmatiski sacīja Zlatkovs, kurš ierosināja ideju.

Īso klusumu ēterā nomainīja smieklu šalts. Tad atskanēja Ždanova vecākā balss:

- Viss, beidzam. Pārbaudīsim ... - Viņš nepabeidza.

Plato, uz kura pamata atradās piramīda, nodrebēja. Tad atkal un atkal. Radās iespaids, it kā neredzams jātnieks tuvotos cilvēkiem, un zeme drebētu zem zirga pakaviem.

- Kas tas? - nočukstēja Nadežda.

- Skatieties! - Mirjama iesaucās, pastiepdama roku.

Pie horizonta, kur "pauguru" kupoli saplūda vienā līnijā, uzmirdzēja strauji augošs melns punkts. Zeme zem kājām turpināja nodrebēt, lai gan apkārt valdīja klusums. Atmosfēra krātera dibenā nevadīja skaņu.

- Ķēdē! - pavēloši sacīja Ždanovs-Ivora tēvs. - Sagatavoties!

Komanda paklausīgi izvērsās ķēdē tā, ka nezināmais objekts tuvojās ķēdes ieliektajam centram.

Melnais punkts pienāca tuvāk, pārvērtās par zirgu-kupraini no bērnu pasakas. Dažās minūtēs šis zirgs pieauga desmitkārtīgi, un visi pazina mehānisko "kentauru" - "hronbruņinieka" "zirgu", kura rumpis beidzās nevis ar galvu, bet ar aukstu uguni degošu garu ragu. "Hronobruņinieks" kā milzīgs kalns pacēlās pār ragu, uzmanīgi ar šauru, asiņaini mirdzošu aci skatījās uz priekšu.

Jātnieks un viņa "zirgs" pārkārās virs cilvēkiem. Zeme zem kājām pārstāja drebēt. "hronobruņinieka" galva pagriezās pa kreisi, tad pa labi, gigantiskā roka "bruņu cimdā" uzšāvās augšup, kaut ko izņēma no aizmugures. "Hronobruņinieks" noliecās un nolika objektu uz līdzenā uzkalniņa "hronodesantnieku" līnijas priekšā. Visi klusi skatījās uz cilvēku vienkāršā sudrabainā kombinezonā un nezināja, kā reaģēt uz viņa parādīšanos.

Cilvēks pasmaidīja, aizlika rokas aiz muguras. Tas bija Atanass Zlatkovs, bet ar ūsām un bārdu.

- Negaidījāt?

Viņa klusā, neizteiksmīgā balss ar pazīstamajām ironiskajām intonācijām zem "kokosu" ķiverēm atskanēja tik skaidri, it kā viņš runātu rācijas mikrofonā.

- Atanas? - ar nedrošu piekaņu ierunājās Ždanovs vecākais.

- Vai tiešām esmu tik ļoti izmainījies?

- Es nekad neesmu jūs redzējis ar ūsām un bārdu. Kāds vējš jūs šeit atnesa?

- Nu lūk, pēc Floriāņu lūguma man nācās pamest mājīgo apmetni un meklēt jūs pa visu pasauli.

- Tas ir viņš! - Mirjama skaļi paziņoja. - Mēs ar Ivoru bijām viņa viesi. Viņš dzīvo otrā Spēlētāja Lēnprāša dzimtenē.

- Pilnīgi pareizi, meitiņ, - Zlatkovs pamāja ar galvu. - Priecājos jūs atkal redzēt sveikus un veselus.

- Tagad mēs esam trīs, - nomurmināja viens no komandas Zlatkoviem. - Varbūt apsēdīsimies un parunāsimies? Es ceru, ka mūsu kvankam, kurš sazinās ar pašu Lēnprāti, ir kaut kas sakāms saviem dubultniekiem?

- Mēs esam četri, - sacīja Zlatkovs.

"Hronobruņinieks" atkal aizlika roku aiz muguras un blakus Zlatkovam novietoja figūru spīdīgā skafandrā.

- Sveiciens godīgajai kompānijai, - rācija atnesa vēl viena Zlatkova balsi.

- Traks var palikt! - nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Mēs taču jūs atstājām pie Železovska!

- Šis tipiņš mani savāca. - Skafandra figūra norādīja uz Zlatkovu. - Mums jābūt kopā.

- Kāpēc?

- Ar prieku parunāšu ar jums, kolēģi, bet citreiz. Mums tagad tam nav laika.

- Kas noticis? - sekojošajā klusumā jautāja Ždanovs.

- Transgress kļūst par neuzticamu transporta veidu Koka sistēmā, - sacīja Zlatkovs bez skafandra. - Bende to "aizdedzinājis", pa vienam uzspridzinot Stumbrus, un tagad tas "sadeg" kā bigforda aukla. Tāpēc man bija jāizmanto mana drauga Taisni Ejošā, bijušā Tiesu Izpildītāja pakalpojumi. Jums nevajadzētu tērēt laiku un pūles, lai atbrīvotu cienījamā Ždanova spektra kvankus. Un arī Zlatkovus. Vākt tādu armiju kā pagājušajā reizē ir bezjēdzīgi. Šis ir vēl viens Bendes paņēmiens, ar kuru viņš cerēja izkliedēt mūsu spēkus un novērst uzmanību no galvenā mērķa.

- Galvenais mērķis ir diskvalificēt Spēlētāju, tas ir, Bendi. Vai ne tā?

- O, dabiski, tas vispār ir visu Koka pozitīvo struktūru globālais uzdevums. Bet cilvēkiem kā zemākā līmeņa sistēmām ir savs galvenais mērķis. Pašreizējā Spēlē galveno regulējošo funkciju veic nevis saprātīgas saimes vai spieti, nevis cilvēku spektri, kuru liela daļa nonākuši Bendes kontrolē, bet gan indivīdi! Saprotat? Tikai viņiem pa spēkam ieņemt Spēles regulatoru lomu un uzrunāt to, kurš spēj apturēt Koka sakļaušanas procesu.

- Jūs domājat ...

- Es domāju jūs visus. Un, protams, operatoru. Viņš joprojām ir vājš un nepieredzējis, bet, ja mēs visi viņam palīdzēsim, viņš ar to tiks galā.

"Hronodesantnieki" sarosījās, atskatīdamies uz Ivoru, sāka kurnēt un apklusa.

- Kas mums jādara? -Jautāja Ivora tēvs.

- Pirmkārt, atbloķēsim vienu no Spēles Tiesnešiem, kuram ir piekļuve Matricas Zara informācijai, tas ir, Koka Saknei. Tikai nokāpjot Laiku Pirmsākumā, mums būs iespēja tikties ar šīs pasaules varenajiem - ar Skatītājiem, ar Spēļu Pasūtītāju, Sākotnēji Otro vai pat ... - Zlatkovs pasmīnēja, - Ar Sākotnēji Pirmo. Lai viņi novērtē mūsu vēlmi saglabāt Koku. Varbūt ne viss ir tik bēdīgi, kā mēs domājam?

- Tātad jūs neesat pārliecināts, ka mēs rīkojamies pareizi? - Oļegs Borisovičs nomurmināja.

- Mēs darbojamies ortodoksālās loģikas un ētikas ietvaros, - Zlatkovs flegmātiski paraustīja plecus, - ko radījis cilvēka prāts. Bet ir universālāku līmeņu metaloģika un metaētika, ko mēs tikai sākam nojaust. Kas zina, vai ir labi Visumam, kad mums ir labi? Vai slikti?

Šoreiz klusums bija ilgāks.

- Nu, pieņemsim, ka mēs sapratām, - teica Belijs. - Patiešām, neviens nezina, kas ir slikts, kas ir labs visam Kokam. Kā tajā vecajā sakāmvārdā: kas krievam ir labs, tas vācietim ir nāve. Varbūt mēs nevajadzīgi uztraucamies par visu Visumu, varbūt tas pats spēj aizstāvēt sevi. Bet tiek iznīcināts mūsu Zars, mūsu metauniverss, mūsu dzimtene! Lūk par to gan mēs cīnīsimies! Starp citu, kāpēc neiejaucas Lēnprātis, otrais spēlētājs? Kāpēc viņš mums nepalīdz?

- Pirmkārt, viņš, protams, pēc savas labākās izpratnes palīdzēja un palīdz. Otrkārt, viņš vairāk cīnās citos līmeņos, kuriem cilvēks nevar piekļūt. Diemžēl viņš zaudē ...

- Mēs to zinām. Ko jūs mums iesakāt?

- Es jūs aizvedīšu pie ganglija...

- Kur?!

- Uz Zaru tenzoro krustojuma mezglu, no kura mēs varēsim iekļūt "melnā cauruma" notikumu horizonta bloķētajā Spēles komisāra Tiesneša mājvietā. Pārējais būs atkarīgs no jums, no jūsu saliedētības, no operatora spēka, no Tiesneša vēlmes iejaukties Spēlē.

- Kā mēs varam sasniegt šo ... gangliju?

- Taisni Ejošais visus aizvedīs. Lūdzu sēsties zirgā.

Zlatkovs pamāja "hronobruņiniekam". Pilnīgi nekustīgi "kentaura" seglos sēdošais bruņinieks noliecās un nolika zemē savu trīsmetrīgo plaukstu.

- Lūdzu, kolēģi.

"Hronodesantnieki" tuvojās Zlatkovam, kurš diezgan labi jutās nāvējoši indīgajā vidē; acīmredzot, bez parastā "unika", viņam bija kaut kāds caurspīdīgs aizsargājošs burbulis. "Hronobruņinieks" pēkšņi pieliecās pie viņiem, pētot Petruhu. Acīmredzot šī bija pirmā reize, kad viņš ieraudzīja pats savu mazāku, bet precīzu eksemplāru. Tad četros gājienos “hronobruņinieks” salika ļaudis uz sava “zirga” muguras, aiz seglu augstās sienas, uz krustiem, un “kentaurs” devās gar Stumbra kalnu uz miglaino krātera sienu, palielinot ātrumu.

5. nodaļa

Sākumā "kentaurs" skrēja lēnām, nedaudz gāzelējoties no vieniem sāniem uz otriem, liekot braucējiem pieķerties izciļņiem un izaugumiem, kas izlīda no krustiem, pēc tam pārslēdzās uz aidinieka rikšiem, palielināja ātrumu un gāja vienmērīgāk.

Ivors gaidīja, ka "hronbruņinieks" ieslēgs kaut kādu pārejas mehānismu uz "stīgu", un viņi nekavējoties nonāks citā Zarā. Tomēr gāja sekundes, summējoties minūtēs un stundās, bet "kentaurs" joprojām auļoja gar krātera "pakalniem" un "līdzenumiem", pamazām tuvojoties tā dūmakainajai sienai, un negrasījās ienirt hronomembrānas tunelī. Nāca atmiņā - nevis dzima savējās - kāda cita dzejas rindas:

Gar krauju, gar bezdibeni, gar pašu malu

Es zirgus savus pātagoju - dzenu,

- Kaut kā gaisa nepietiek, tāpēc es vēju dzeru, miglu riju,

Ar bojāejas prieku jūtu - pagalam esmu! Pagalam esmu! ..

Acīmredzot doma par aulekšu neatbilstību pārejas procesam no Zara uz Zaru satrauca arī citus "kentaura" pasažierus, lai gan to skaļi izteica tikai komandas "regulārais kurnētājs" Garaņins:

- Vai mēs tagad tā arī auļosim pa gravām un grāvjiem līdz pašam galam? Vai arī transgress šeit nedarbojas?

- Transgressam tagad nav nekāda sakara ar mums, - atbildēja Zlatkovs-Četri, iesaistīdamies klusā sarunā ar saviem kvankiem. - "Hronobruņiniekiem" ir sava kustības sistēma pa Zariem.

- Drimmers, vai?

- Nē, nedaudz "aiz ausīm" pievelkot, to var nosaukt par kontinuuma temporāli-topoloģiskās pārveidošanas sistēmu. Tā prasa zināmu konfigurāciju, taču darbojas nevainojami. Lai gan…

- Vai gadās neveiksmes?

- Nē, to es negribēju teikt. Par Spīti Ejošais, mana drauga Taisni Ejošā radinieks, starp citu arī Tiesu Izpildītājs, nevarēja izkļūt no "izžūstošā" Zara un gāja bojā.

- Oho, mums gan ir izredzes!

- Mums tas nedraud. Viņš vienkārši nepaspēja izmantot savas iespējas, viņu nogalināja Bendes ieroču nesēji, kad viņš pildīja savu pienākumu.

- Cik gan tas ir šausmīgi! - Nadja nočukstēja Ruslanam, jau iemācījusies izmantot personisko saziņas līniju.

Mirjama, kas uzturējās blakus Ivoram, teica apmēram to pašu:

- Viņš nav Spēlētājs - vienkārši Bende! Visparastākais bandīts un slepkava!

- Piekrītu, - Ivors drūmi nomurmināja. - Lai arī Bendes emocionālais novērtējums diez vai būs korekts. Jau ir pārbaudīts, ka Spēlētāju loģika ļoti atšķiras no cilvēku loģikas.

- Viņš tik un tā ir slepkava!

Ivors nopūtās un neko neatbildēja.

Ar spēcīgu dārdoņu "kentaurs" turpināja skriet pa krātera dibenu, nemainot virzienu. Tuvojās krātera miglainā siena, kas atgādināja tuvojošos Zemes mākoni ar krusu un sniegu. Pēkšņi, tur, kur palika tāl-izlūku bāze un Stumbrs, uzplaiksnīja gaisma, kas izstiepās kā lāpa uz augšu un uzplauka dzīvā ugunīgu dūmu pušķī. Zeme zem kentaura pakaviem sašūpojās ar tādu spēku, ka viņš zaudēja tempu.

- Kas tur notiek? - Garaņins nokrekšķēja caur sakostiem zobiem.

- Acīmredzot uzsprāga Stumbrs, - pēc pauzes sacīja Ždanovs, noklausījies inka ziņojumu; visu Ždanovu balsis bija tik līdzīgas, ka tās nebija iespējams atšķirt. - Vai arī bāze. Atanas, vai mēs varam lūgt mūsu vedēju paātrināt pāreju uz citu Zaru?

- Es ar viņu sazinos mentāli, viņš visu saprot. Pacietieties.

It kā atbildot uz braucēju vēlmi, "kentaurs" vēl vairāk palielināja ātrumu, tā ka tā izvirzījumos iesvilpās vējš.

Tikmēr aizmugurē esošais paugurainais līdzenums sāka šķobīties, plaisāt, drupt, sadalīties plātnēs, kas grima dūmainā, nez no kurienes uzplūdušā šķidrumā. Šis pārvērtību vilnis sāka panākt braucējus, un arī viņu priekšā pakalni zaudēja stingrību un sāka izplūst zem neprātīgi skrienošā "kentaura" pakaviem, tā ka tas sāka bīstami klupt un šūpoties.

- Kas notiek? - kliedza Romašins. - Varbūt pāriesim uz patstāvīgu lidojumu?

- Ir sācies Zara sakļaušanās process, - teica Belijs.

- Baidos, ka tā ir vajāšana, - Zlatkovs-ceturtais ar bažām atbildēja. - Turieties!

Tajā pašā sekundē "kentaurs" pilnā ātrumā ienira miglainā plīvurā, un cilvēki vairs viens otru nevarēja saskatīt. Nelīdzēja pat filtri un "kokosu" redzes sistēmu pāreja uz citiem elektromagnētisko viļņu diapazoniem. Smago pakavu dunēšanu nomainīja dobja klaboņa, it kā "hronobruņinieks" ar braucējiem aiz muguras skrietu pa smilšainu lauku ceļu, pamazām paceļoties kalnā.

Migla sāka mazināties, sadalījās, tajā izplūda logi un laukumi, tad veseli stadioni ar tukšiem laukumiem un, visbeidzot, svītras un miglas slāņi palika aiz muguras. "Kentaurs" uzauļoja ceriņkrāsas jūras krastā ar žilbinoši baltiem viļņu jēriem un metās taisni pa ūdeni, paceļot kvēlojošu šļakatu mākoņus. Aiz muguras palika kalna nogāze, izraibināta ar bedru, plaisu un alu rakstu, kuras vidū lēnām aizvilkās milzīgs melns plankums, kā ieeja ellē. Un nekādas miglas!

- Kur mēs tagad izlīdām? - Oļegs Borisovičs nomurmināja.

- Šis ir cits Zars, - atbildēja Zlatkovs-ceturtais. - Mēs to apiesim.

- Cik ilgi mums vēl jābrauc?

- Viss ir atkarīgs no mana drauga ģenerēto topoloģisko pārveidojumu kvalitātes un no mijiedarbojošos Zaru turbulences pakāpes. Pārejas process no Zara uz Zaru ir līdzīgs kuģa vadīšanai vētrā. "Hronobruņiniekiem" ir jāparāda ievērojama prasme, lai "vētras" laikā orientētos un saglabātu pareizo kursu.

- Vareni puiši ir šie jūsu "hronbruņinieki"!

“Viņi ir citu dimensiju bērni, kaut arī zināmā mērā viņus var uzskatīt par mūsu brāļiem. Jebkurā gadījumā viņi ir dzimuši Matricas Zarā, tāpat kā mēs.

Kādu laiku "kentaura" braucēji klusēja, sagremojot dzirdēto. Oļegs Borisovičs vēlējās turpināt iztaujāšanu šajā virzienā, bet Romašins viņu pārtrauca:

- Atanas, tu runāji par vajāšanu ...

- Jā, jā, - Mirjama iesaucās. - Ja kāds mums seko, vai nebūtu labāk apstāties un sarīkot slazdu?

- Tas ir cits vajāšanas veids ... ja vien es nekļūdos.

Pēkšņi attālinošais kalns pārklājās ar plaisu tīklu un sabrūkot sāka slīdēt jūrā. Jūra iespīdējās spēcīgāk. "Kentaurs", kurš iepriekš skrēja līdz ceļgaliem ūdenī, nogrima līdz vēderam, izkļuva seklākā vietā un atkal nogrima.

Dziļi purpursarkanās debesis virs galvas sāka ātri satumst, pārklājās ar līnijām, kas atgādināja zirnekļa tīklu. No apvāršņa virzienā, uz kuru virzījās "hronbruņinieks", izlīda gigantiskas rozā saules mala ar protuberanču vainagu. Bet saule drīz pārklājās ar plankumiem un sāka acu priekšā dzist un sarukt.

- Diemžēl es nekļūdījos, - Zlatkovs nopūtās. - Šis Zars arī deģenerējas un drīz sabruks. Kāds patiešām nevēlas, lai mēs tiktu pie mērķa.

- Kāpēc, jūsuprāt, vajāšana tika nosūtīta tieši pakaļ mums? - Pāvels Ždanovs jautāja. - Un vēl tād... kataklizmatiska.

- Tāpēc, ka kopā mēs tagad veidojam psi-solitonu, diezgan pienācīgu egregoru, kas, neatkarīgi no mūsu gribas, maina visa Koka enerģētisko un informācijas līdzsvaru. Bende nav visvarens, bet tomēr liels un spējīgs nopeilēt šādus "solitonus".

"Kentaurs" iekrita līdz krūtīm, sāka ienirt verdošajā ceriņkrāsas šķidrumā, tomēr turpināja stabili izmest kājas uz priekšu un skriet ar tādu pašu ātrumu.

- Turieties! - Zlatkovs vēlreiz atgādināja.

Šķidrums sasniedza cilvēku potītes, vidukļus, pārklājās pār galvu. Redzamība strauji pasliktinājās. Tomēr zemūdens "peldēšana" nevilkās ilgi. Pēkšņi šķidrums ap "hronbruņinieku" savērpās dūmos, tad dūmi pēkšņi pazuda, un "kentaurs" izskrēja uz gludas, bezgalīgas, caurspīdīgas virsmas, līdzīgas ledus laukam. Tieši tāds pats lauks pārkarājās no augšas, un tajā atspoguļojās kariķēts “zirgs” un tā jātnieki. Nebija redzamas zvaigznes vai citi gaismas avoti, un tomēr šī dīvainā pasaule bija izgaismota kā Zemes virsma mēness gaismā.

Šļakstus un dārdoņu nomainīja bungājoša stikla-kaula klaboņa no kentaura nagiem, kas turpināja drāzties uz priekšu ar mašīnas vienmērīgumu un līdzsvaru.

Ainavu maiņas apdullinātie "hronodesantnieki" klusējot lūkojās apkārt, pamanot "ledus" virsmas detaļas: baltus sarmas plankumus - vai nu apsarmojušus ķērpjus, vai tiešām pūkainu sarmu, zilgani mirdzošas dzīslas, dažādu konstrukciju kontūras noslīkušas "ledus" lauku dziļumos. Tad sāka parādīties nelieli "ledus" akmeņi un veseli to izbārstījumi, braucēju kustības laikā palielinoties izmēriem. Drīz akmeņi pārvērtās par klintīm un īstiem kristāliskiem kalniem, kuru iekšienē neskaidri vīdēja ģeometriski regulāras formas un šķiedru struktūras, gandrīz caurspīdīgu ēku kontūras.

- Kaut kādas dīvainas klintis, - pusbalsī teica Mirjama. - Vai nu no ledus, vai no kristāla. Šķiet, ka to iekšienē ir sasalušas dzīvās būtnes.

- Visticamāk, tās nav klintis, - sacīja Ivors. - Es jūtu tajās milzīgas telpas un kustību. - Viņš pārgāja uz vispārējo komunikācijas vilni. - Atanas, vai jūs ziniet, kas ir šie veidojumi?

- Nojaušu. Tās, iespējams, ir ALZi - apturētā laika zonas. Esmu saskāries ar līdzīgām lietām. Šis Zars, acīmredzot, jau ilgi "kalst" un drīz sakļausies.

"Kentaurs" negaidīti pagriezās uz tuvāko caurspīdīgo kalnu, tā pakavi ietriecās kalna pamatnes slīpajā virsmā un notika tūlītēja metamorfoze: kalns saplaisāja, no caurspīdīga pārvērtās pienbaltā, it kā tas būtu piepildīts ar kaut kādu tvaiku un sāka kust, plūst, iztvaikot. Kāju bungājošo stikla-kaula klaboņu nomainīja plakšķi un šlaksti. "Kentaurs", nemainot kustības virzienu un ātrumu, izlauzās cauri kalna kristālisko šķautņu ķermenim, kas bija kļuvis nepastāvīgs, izšļakstījis pienbaltas vielas fragmentus visos virzienos, un izlauzās līdzenumā.

Bet "ledus" iežu un klinšu mainīšanas process turpināja attīstīties tālāk, tās visas sāka kūpēt, izkust, iztvaikot, sadalījās gabalos, kas drebēja kā želeja. Pa bezgalīgo "ledaino" līdzenumu aizskrēja plaisas. Un "debesis" virs braucēju galvām - tāds pats "ledus" lauks kā zem "kentaura" kājām - pēkšņi sāka krist uz līdzenuma, draudot neprātīgi auļojošo "kentauru" ar jātniekiem saplacināt kā pankūku.

- Ko mēs varam izdarīt?! - Pāvels Ždanovs steidzīgi ierunājās. - Vai kaut kas ir atkarīgs no mums?

Zlatkovs nepaspēja atbildēt.

"Kentaurs" pārlēca acu priekšā paplašinošos plaisu, vēl vienu un iekrita trešajā, iegrimstot dziļā tumsā. Viņa kājas turpināja kustēties tajā pašā tempā, it kā viņš skrietu pa līdzenu ceļu, kaut gan nebija redzams ne pats ceļš, ne arī dzirdama pakavu dipoņa. Tad ugunīgs spārns aizslaucīja tumsu, it kā būtu atvēries logs uz citu, gaismas pārpludinātu pasauli (kas arī atbilda patiesībai), un "kentaurs" izlauzās kolosāla zelta kalna nogāzē, ko apgaismoja trīs dažādu krāsu un diametru kvēlojošas saules. Viena bija zaļgana un maza, otra - lielāka - dzeltena, bet trešā - milzīga, sarkana, jūtami šķidra, aizņemot pusi no debesu juma.

- Re kāds draņķis! - ar melanholisku mierīgumu sacīja Zlatkovs ceturtais. - Gandrīz panāca!

Neviens nepārjautāja, ko viņš ar to domāja. Visi saprata, ka runa ir par Bendi, kurš, dzenoties pakaļ bēgļiem, uzsācis Zaru sakļaušanas procesu.

- Tomēr nesaprotu ... - Garaņins atgādināja par sevi. - Kāds mūs vajā, bet mēs nevaram viņam sadot pa ģīmi?

- Pagaidām nav neviena, kas sadot pa ģīmi, - atbildēja Ivora tēvs Ždanovs. - Mēs nevaram apturēt Zaru sakļaušanās procesu. Tas ir fizikāls process, kura pamatā ir mums nezināmi likumi, nevis miesa un asinis.

"Kentaurs" metās lejup pa bezgalīgā zelta kalna nogāzi, apejot milzīgus krāterus un alas. Tikai pēc kāda laika cilvēki saprata, ka tas nemaz nav kalns, bet gan tāds pats dabas veidojums kā planēta, kas spēcīgas gaismas staru laušanas dēļ redzama kā kalns. Tomēr braucējiem neizdevās apbrīnot šo kolosālo "kalnu".

Pēkšņi it kā ēna pārskrēja pāri mirdzošajām sauļu ripām: tās pēkšņi aptumšojās. Planētas-kalna debesis, gluži pretēji, uzliesmoja un uzdzirkstīja. Zeltaino ainavu saviļņoja spazmas, kas atbalsojās ar baismīgi stipru pazemes dunoņu. Cietā augsne zem kentaura nagiem sāka sadalīties plātnēs, sadrupt smiltīs, eksplodēt un izplūst.

- Velna būšana! - nomurmināja Oļegs Borisovičs. - Man tas nepatīk. Varbūt mēs varam kaut kādā veidā kopā pamēģināt ietekmēt šo negantību?

- Aiz muguras ir īsta vajāšana! - Mirjama iesaucās, demonstrējot ātru reakciju.

Visi atskatījās.

"Augšpusē", "kalna nogāzē" - ja uzskatām planētas šķietamo kupri par kalnu, parādījās putekļu mākonis, uzplaiksnīja kaut kādas ēnas, uzdzirkstīja metāliska izskata objekti. Tad putekļu mākonis izmainījās, un kļuva redzama neparasta izskata mašīnas vai radījumi, kas vienlaikus bija līdzīgi briesmīgiem skorpioniem un krokodiliem. Neskatoties uz pienācīgo "kentaura" ātrumu - aptuveni simts kilometru stundā, tie ātri tuvojās, palielinoties izmēriem, un drīz vien kļuva skaidrs, ka skorpioni-krokodili pēc izmēra nav mazāki par "hronobruņinieku".

Planēta zem kājām turpināja sabrukt, peldēt, sadalīties, trīs gaismekļi debesīs kļuva blāvāki, saspiesti, pārklājās ar lūzumu un plaisu tīklu. Šī Zara Visums gatavojās sabrukt singularitātes melnajā caurumā, un "hronobruņinieks" joprojām nevarēja pārvarēt iespējamo barjeru, kas atdalīja šo Zaru no kaimiņos esošā.

- Sagatavoties uzbrukumam! - pavēlēja Ivora tēvs Ždanovs. - Petruha, apturi šos kukaiņus!

Bijušais tēlnieka Romašina miesassargs, kurš ne ar ko neatšķīrās no sava milzu kolēģa, izņemot izmērus, paklausīgi nolēca no "kentaura" krustiem uz "kalna nogāzi" un metās uz skorpionu-krokodilu pusi, kas tuvojās dūmu un putekļu mākonī. Vajātāji viņu pamanīja, bet nepievērsa uzmanību sīkaļam - Petruha bija vismaz divdesmit reizes mazāks - par ko arī dabūja samaksāt.

Vitss izšāva.

Divi spilgti zili zibeņi ietriecās purnā tuvākajam skorpionu krokodilam. Zaigojošas gaismas zibsnis apžilbināja bēgļus. Daļa briesmona galvas iztvaikoja, viņš skrējienā ierakās ar krūtīm "kalna" klintī, izara milzīgu tranšeju un raustīdams ķetnas, izplūda uguns un dūmu straumē.

Petruha izšāva vēlreiz - viņš izmantoja anihilatorus, trāpīja otrajam ģigantam, bet vairāk arī neko izdarīt nepaspēja. Viņu pārklāja kaut kāda sudrabaina šķidruma strūkla, un dažu mirkļu laikā viņš burtiski izšķīda šajā šķidrumā, gluži kā skābē, pārvērtās par skeletu, par spokaini miglainu plankumu. Pazuda!

- Uguni! - pavēlēja Ždanovs.

Grupa izšāva zalvi no vairāk nekā divdesmit stobriem, izmantojot visus pieejamos ieročus: "universālus", anihilatorus, "glokus", "skorpionus", "kijus" un vaksingu. Zalve izrādījās iespaidīga, bet pats galvenais - efektīva.

Divi skorpionu-krokodili pārvērtās par uguns un dūmu vulkāniem, trešais pazaudējis vairākas ekstremitātes savirpuļoja uz vietas. Ceturtais vajātājs apstājās, meta pakaļ "kentauram" dzirksteļojošā šķidruma straumi, bet to nesasniedza. Un šajā brīdī "hronobruņinieks" beidzot uztaustīja kvantu pāreju starp Zariem, un "kentaurs" ienira tumšā gredzenveida tunelī, kas aizbēgušos aizveda uz citu pasauli.

* * *

Bezgalīgs baismīgs mežs - tā "hronodesantnieku" acīm parādījās Zlatkova solītais ganglijs, Zaru krustojuma mezgls. Tikai koku stumbru mežs - bez zariem un vainagiem, kuru resnums dažkārt sasniedza simtiem metru, pēc apdullušo komandas dalībnieku vizuālā novērtējuma. Stumbriem bija atšķirīga krāsa, mizas raksts, izaugumu forma, bet tomēr no cilvēku pieredzes viedokļa tie bija visīstākie koku stumbri, vienīgi pārspīlēti palielināti līdz hipertrofētiem izmēriem.

Augsne, no kuras šie milži izauga, atgādināja dūmu slāni, bet cietus dūmus, pa kuriem varēja brīvi staigāt. Jebkurā gadījumā "kentaurs" ar jātniekiem - pusotra tūkstoša tonnu smagais koloss - nekrita cauri, ejot pa pērļaini pelēkiem "dūmu mākoņiem".

Šīs dīvainās pasaules debesis sudrabaini mirdzēja, ik pa laikam nometot garas dzirksteles kā meteoru pēdas. Nekas līdzīgs zvaigznēm vai saulei netika novērots, bet bija pietiekami gaišs, it kā spīdētu pats gaiss. Gravitācijas spēks šeit nebija zemāks nekā uz Zemes.

- Vai tas jau ir ganglijs? - Oļegs Borisovičs jautāja pēc ilgākas pauzes.

- Es nekad šeit neesmu bijis, - atbildēja Zlatkovs-ceturtais. - Bet tas ir ganglijs. Mans draugs, Taisni Ejošais, nevarēja ...

Atanasa balss pēkšņi noslāpa skanīgā plakšķī un apklustošā dūkoņā. Kentaurs sašūpojās no kaut kurienes uznākuša vēja brāzmā.

Visi sastinga, skatījās apkārt, mēģinot saprast, kas noticis.

Bija vēl viens plakšķis, bet vājāks. No tālumā esošajiem koku stumbriem izskrēja pelēku dūmu strūklas, nosēdās. Dunoņa norima.

- Es domāju, ka saprotu ... - Zlatkovs iesāka.

Koka stumbrs ar skanīgu tarkšķi divsimt metru attālumā no jātniekiem pēkšņi sabruka spilgti izgaismotā līnijā. Dunošs trieciens! Līnija kļuva melna! Vēl viens trieciens! Migla tajā vietā uzvirpuļoja kā strūklaka un izkaisījās strūklās visos virzienos. Triecienviļņi, ko radīja koka ļoti ātrā sakļaušanās, gandrīz notrieca cilvēkus no kentaura muguras, liekot tam uz vietas dejot, lai saglabātu līdzsvaru.

- Kas tā ir par parādību? - Garaņins drūmi jautāja.

- Slings! - Ivors nomurmināja.

- Pilnīgi pareizi, - Zlatkovs apstiprināja. - Mēs savā priekšā neredzam neko citu kā Zarus. Kāpēc viņi mums šķiet koku stumbri, es nezinu, šādi darbojas mūsu uztveres aparāts, caur psihi un apziņu nododot ienākošo informāciju. Dabiski, ka šeit nav koku. Stumbra saspiešana stīgā nozīmē ne vairāk, ne mazāk kā slingu, dimensiju kompaktifikācijas procesu vai Zara sakļaušanu.

- Lieliski! Un jūs iesakāt mums meklēt Matricas Zaru, - Oļegs Borisovičs sāka runāt, - katru reizi ielauzoties katrā ... hm ... kokā? Bet, ja nu tas tieši šajā brīdī sabruks?

- Baidos, ka mums nav citas izvēles, - Zlatkovs atbildēja vienmērīgā balsī. - Jūs taču redzat, ir sākusies Koka sakļaušanās ķēdes reakcija. Protams, jūs varat izmēģināt ...

Dobjš vaids! Vēl viens koks, kas atradās puskilometra attālumā no jātniekiem, sakļāvās melnā auklā un pazuda. Atbalss atnesa vairākus tālus plakšķus un klikšķus uzreiz. Zari - veseli Metauniversumi ar visām kolosālajām telpiskajām izplatībām, planētām, zvaigznēm un iedzīvotājiem - turpināja “nokalst”, sarukt un pārvērsties enerģijas auklās. Ganglijs, viens no neskaitāmajiem Laiku Zaru krustojumiem, trīcēja un drebēja kā dzīvs.

Šokēto cilvēku acu priekšā viens no kokiem sasvērās, pieskārās blakus esošajam stumbram, un notika pārsteidzošs savstarpējas iespiešanās sprādziens, koku formu izliekšanās, to daudzslāņaina saplūšana, izkropļojumi, sajaukšanās, ko papildināja gaismas uzplaiksnījumi un pērkonīgi traģiskas mūzikas akordi, un viss beidzās ar kolosālu sprādzienu, kas sabojāja kaimiņu stumbrus. Daži no tiem arī eksplodēja vai saspiedās melnās stīgās un pazuda.

- Ko darīsim? - šajā dārdoņā iekliedzās viens no Belijiem. - Mums jāiet prom no šejienes!

- Mums vēl ir iespēja atgriezties pie maniem draugiem - Floriāņiem, - ieteica Zlatkovs-ceturtais. - Lēnprātis kontrolē savu Zaru, mēs tur būsim drošībā.

- Tas nav risinājums! - Ždanovs, Ivora tēvs stingri paziņoja.

- Tad jāmeklē Matricas Zars, - sacīja Romašins. - Mums tiešām nav izvēles.

- Ir vēl viena iespēja, - sacīja Zlatkovs ar šaubu pieskaņu. - Ja tikai operators piekritīs šim solim.

- Kāda? - Ivors uzreiz nesaprata, ka visi gaida viņa atbildi. - Esmu gatavs! Kas mums jādara?

- Meklēt koku sakni "pēc taustes" pārāk bīstami, var mēģināt iziet Tai Czi ...

- Tai Czi - Lielā Pēdējā Iespēja, - tulkoja Ždanovs vecākais. - Ko jūs vēlaties ieteikt, Atanas?

- Es ierosinu iziet Tai Czi, atrast Neiespējamo Stāvokļu Koku un nokāpt pa to līdz Laiku Pirmsākumiem.

Ēterā iestājās klusums. Tikai no visām pusēm turpināja atskanēt sabrukošo pasauļu tālās un tuvās skaņas.

- Vai tas ir mazāk bīstami? - Oļegs Borisovičs jautāja.

- Jautājums jāuzdod savādāk, - Belijs norūca. - Cik tas ir bīstami?

- Patiesībā tas ir nāvējoši bīstami, - flegmatiski atbildēja Zlatkovs. - Es nezinu, vai operatoram pietiks spēka, lai pasargātu mūsu psi-solitonu no sabrukšanas. Bet, ja mēs iziesim caur N-absolūtu, neviens mūs vairs nevajās.

- Tas gan tiesa!

- Kas ir N-absolūts? - jautāja Mirjama.

- Tā es saucu par Neiespējamo Stāvokļu Koku. Šajā kontinuumā ir iespējami tikai paradoksālu jēdzienu Nekur, Nekad, Nekas un tā tālāk kombinācijas.

- Ļoti intriģējoši. Tomēr mēs visi riskējam ar savu dzīvību, un katram pašam jāizlemj, vai viņš iet vai ne.

- Ko gan tur izlemt! - Mirjama bija sašutusi. - Mēs esam viena komanda, un mums ir jānodrošina operators! Bet ja kāds negrib - lai iet prom!

Sakaru kanāls atnesa smiekliņus. Uz meitenes kaislīgo piezīmi vīrieši reaģēja ar humoru.

- Ivor, vārds jums, - teica Romašins.

Netālu no "kentaura" ar sprādzienu sabruka Koks, tā, ka tas nosēdās uz pakaļējām kājām.

Ivors nodrebēja, saprotot, ka no viņa lēmuma ir atkarīgs ne tikai ekspedīcijas liktenis, bet arī dzīvība, kā arī to cilvēku dzīvības, kuri viņam visu šo laiku palīdzējuši, sargājuši un ticējuši viņa spējām. Un viņš arī saprata, ka atpakaļceļa nav!

- Es ... mēģināšu ... - viņš nomurmināja, bet noķēris vispārēju šaubu vilni, izlaboja sevi: - Es izdarīšu visu, ko spēšu!

- Tad uz priekšu, dēls, - sacīja Ždanovs vecākais. - Iekļauj mūs savā psi-sfērā un meklē N-absolūtu.

"Kentaurs" zem jātniekiem mīdījās no kājas uz kāju, gaidot "hronodesantnieku" pavēli. Ivors mentāli viņam paplakšķināja pa “skaustu” un koncentrējās uz Spēku lauku.

6. nodaļa

Izrādījās, ka apvienot grupas dalībnieku psi sfēras nav nemaz tik vienkārši. Bija jāmācās šī uzdevuma laikā, atsitoties pret citu cilvēku spēcīgajiem raksturiem un jāsaskaras ar cilvēku dzelzs gribu, kuri kļuvuši par pavadoņiem un draugiem. Galu galā, ar milzīgām pūlēm, Ivoram izdevās apvienot "hronodesantnieku" mentālās sfēras vienotā monolītā veselumā, un viņš izjuta tādu mentālo spēku pieplūdumu, ka gribēja no visa spēka iekliegties: "Urrā! Izdevās! " Bet viņš noslāpēja šo impulsu, mentāli noskūpstīja Mirjamu, saņemot atbildes "skūpstu" - veselu kaudzi siltu jūtu un emociju, un pievērsa skatienu ganglija telpai, kuru satricināja Zaru sakļaušanās "antisprādzieni".

Viņš ieraudzīja šausminošas dzīles, kurās varēja noslīkt, izšķīst bez pēdām, un kolosālas cilvēka iztēlei nesasniedzamas un cilvēku valodā neaprakstāmas virsotnes. Viņš sajuta informācijas lauku bezdibeņus un necilvēcīgu emociju aizas. Viņš izjuta tik milzīgus melanholijas, skumju un sāpju masīvus, ka sareiba galva un iesāpējās sirds! Viņā atbalsojās visas mirstošās pasaules, pilnas dzīvības un kustību.

Kaut kā pieradis pie sava stāvokļa, Ivors (precīzāk, viss "solitons", ieskaitot Taisni Ejošā psihosfēru) sāka meklēt ieeju N-absolūtā un nebija pārsteigts, atrodot centrā (vai varbūt nomalē, orientieru šajā ganglija telpā nebija) dīvainu veidojumu, kas radīja dziļas bedres un tajā pašā laikā augoša stiebra iespaidu.

"Kentaurs" paklausīgi pagriezās pa kreisi, paklausot "solitona" mentālajai pavēlei, kādu laiku manevrēja, apejot eksplodējošos "kokus-Visumus", un pēkšņi nonāca plaša "klajuma" malā, kura centrā plūda no apakšas uz augšu (dažreiz tas šķita no augšas uz leju) caurspīdīga, mēness gaismai līdzīga, liesma.

Bija grūti aprakstīt tā formu.

No vienas puses, tā bija straume, uguns stabs, no otras - gaismas šķidruma strūklaka, un, treškārt, dzīvs nepārtraukti kontūras mainošs augs. Bet laiku pa laikam pēkšņi šī apbrīnojamā veidojuma liesma kļuva blīva, tad tā iekrita sevī, un cilvēkus apdvesa šausmīgs bezgalīgs nereāls bezdibenis, kurā materiāli priekšmeti, lauki, skaņas, cilvēku emocijas noslīka un izšķīda bez pēdām.

"N-absolūts!" - atnāca Zlatkova-ceturtā doma.

Neviens viņam neiebilda. Ivors un visi viņa pavadoņi tagad bija vienots veselums, vienotas mentālās orientācijas telpa, kurā zemapziņā acumirklī reaģēja uz jebkuru kairinājumu, tāpēc viņiem apspriest situāciju nevajadzēja. Visi jutās to pašu ko operators, kurš apvienoja viņus  egregorā, un viņš juta to, ko juta viņi.

"Kentaurs" rikšoja pa "dūmakainajiem" slāņiem līdz Neiespējamo Stāvokļu Koka pulsējošajai straumei. Pēkšņi kaut kas mainījās: it kā ēna pārlidoja braucējiem, aptumšojot neredzamo gaismas avotu. Ganglija telpa nodrebēja. "Dūmi" zem "kentaura" kājām saplaisāja atsevišķos "gabaliņos", bet atkal sāka plūst kā īsts dūmu slānis. Cilvēki izjuta smagu triecienu pa apziņu, tomēr atvairīja mentālo uzbrukumu un drūmi "pacēla dūri" atbildes triecienam, nezinot, kam tas paredzēts.

"Kentaura" priekšā parādījās cilvēka figūra zaļganās smilškrāsas drēbēs ar dīvainu piegriezumu un pēkšņā lēcienā izauga par simtmetrīgu milzi. Lejup uz cilvēkiem un "hronobruņinieku" paskatījās kvēlojošās, dzeltenās, vienaldzīgi augstprātīgās broveja Mimo acis, kurās uz mirkli uzplaiksnīja pārsteigums.

Mefistofeliskās Mimo uzacis palēcās augšup. Pēc tam broveja acis atkal kļuva miegaini vienaldzīgas.

- Apsveicu, operator, - viņš skaļi nodārdināja. - Jūs gandrīz sasniedzāt mērķi. Tomēr man nākas jūs apbēdināt. Spēle ir nonākusi finiša taisnē, lai gan tās nobeigums, iespējams, nav zināmas nevienam, pat Spēļu Radītājam, un Koka sakļaušanās process ir kļuvis neatgriezenisks.

- Es iešu līdz galam! - Ivors blāvi attrauca.

Viņa balss, protams, neizlidoja no ķiveres, bet sarunu biedrs sadzirdēja jauno cilvēku.

- Diemžēl, tas jūsu stāvoklī ir nereāli, - nopūtās Mimo. - Pat es nevarēju izkļūt no šejienes bez nepieciešamajām prasmēm. No šī Laiku Mezgla nav izejas.

- Kļūdies. Izmisuma situācijās parasti ir vairākas izejas. Mēs izlauzīsimies.

- Jūsu monāde būtu laba Spēles sākumposmā, kad tā varētu pildīt Tiesu Izpildītāja lomu. Bet tagad ir par vēlu. Jums pat nepietiks spēka, lai atgrieztos mājās un nodzīvotu tur līdz sirmam vecumam. Es pilnībā izsvītroju jūs no pretendentu uz uzvaru saraksta. Jūsu izvēle iziet cauri Neticības kontrloģikas Inferno ir nepareiza. Tas nav pa spēkam pat Spēlētājiem.

“Eh, ja man būtu drimmers!.." - Mirjama nopūtās. "Es savaldītu šo klaidoni ..."

Mimo izdzirdēja viņas domas.

- Jums ir drimmers, bet arī tas nespēs pārvarēt nepārvaramo.

"Nesapratu!.." - atlidoja Oļega Borisoviča doma.

- Kopā ar jums ir drimmera embrijs - Tranga.

- Žmurs?! - Garaņins bija pārsteigts.

- Tas nav aktivizēts, bet tam ir šādas tādas iespējas pat šajā stāvoklī. Tas ir pārsteidzoši, ka jums izdevās viņu pakļaut. Manā atmiņā līz šim tas nebija izdevies nevienam. Neskatoties uz to, tas jums nepalīdzēs nokļūt līdz Laiku Saknēm, kurp jūs gribat doties.

- To mēs izlemsim paši!

- Es tikai gribu glābt jums dzīvības. Varbūt vēlaties kļūt tāds pats kā es? Brovejs? Spēļu Skatītājs?

- Nē.

- Padomājiet, jums tiks dotas neierobežotas pilnvaras.

- Nē!

- Es varu jūs nosūtīt uz dzimto Zaru. Pēc maniem aprēķiniem tas izdzīvos vēl ilgi. Pietiks visam mūžam.

- Nost no ceļa, kārdinātāj! - Griša Belijs norēcās. - Citādi ...

- Pretējā gadījumā jūs mani iznīcināsiet? - Mimo pasmīnēja un izdarīja noraidošu žestu. - Esmu gandrīz sasniedzis dzīves piesātinājuma robežu un esmu gatavs pat aiziet. Bet tas taču jums nepalīdzēs.

- Laid garām Otrais! - Ivors pateica ar draudošu spēku. - Es esmu Tas, Kurš Pamodās, un mani neviens nevar apturēt!

- Nu ko, jūsu izvēle, - brovejs atkāpās malā. - Bet brīdinu: jūs iesiet bojā!

"Hronobruņinieks" iesita ar papēžiem pa kentaura sāniem, un ar grandošu sprādzienu viņi padrāzās garām klaidonim pa Zariem.

"Kāpēc tu viņu nosauci par Otro?" - Jautāja Ždanovs-vecākais.

"Tāpēc ka viņš ir ne tikai brovejs Mimo un Skatītājs", - atbildēja Zlatkovs-ceturtais. - "Viņš ir arī Spēļu Pasūtītāja iemiesojums, kas faktiski jau arī ir Sākotnēji Otrais."

"Nevar būt!" - korī iesaucās vairāki cilvēki: Beliji, Mirjama, Ruslans un Nadja, Oļegs Borisovičs.

Ivors, kurš sēdēja uz "hronobruņinieka" pleca, atskatījās.

Brovejs Mimo domīgi skatījās uz viņiem, spēlējoties ar melnu akmeni, kas karājās no masīvas metāla ķēdes. Tad viņa kājas zaudēja skaidras kontūras, izklīdušas dzirkstošajās miglas straumēs, arī rokas pārvērtās miglainās lentēs, galva ievilkās kaklā, plecos, pats sāka izplūst miglainās strūklakās un iesūcās kā gara mirzošas vielas straume vienā no "koka" stumbriem klajuma malā malā.

"Es domāju, ka viņš mēģinās mūs aizturēt," atzina Romašins.

"Priekš kam? - attrauca Ivora tēvs Ždanovs. "Viņš tiešām domā, ka mēs esam nolemti."

"Es kaut ko nesaprotu," padeva mentālo balsi Garaņins. - "Kā viņš vienlaikus var būt spēļu klients un skatītājs?"

"Acīmredzot, tāda ir loģika, kā caur Spēli atspoguļot Radītāja Ideju," teica viens no Zlatkoviem. - Lai arī, iespējams, Sākotnēji Otrais, sasniedzot Laiku Kokam Maksimāli pieļaujamo Absolūta izpratnes līmeni, vienkārši pārkāpa Pirmās Kārtas Likumus. Tādā gadījumā viņš pieļāva kļūdu, dodot mums iespēju apturēt šo satrakojušos Spēlētāju. "

"Kentaurs" apstājās vājas caurspīdīgas liesmas strūklas priekšā, kura personificēja ne ar kādiem mērījumiem un izskaidrojumiem klasificēto Neiespējamo Stāvokļu Koku.

"Par to, kāpēc Mimo vai kā viņu tur, palaida mūs, diskutēsim pēc tam" izlēmīgi sacīja Ždanovs-Ivora tēvs. "Vai visi ir gatavi lēcienam ... ellē?"

"Ir viens priekšlikums," pieklājīgi sacīja Zlatkovs-Ceturtais. “Mūsu draugs brovejs Mimo ar nodomu vai nejauši, bet izteicās par mūsu pavadoņa Trangha patieso pielietojumu. Kāpēc mums neizmantot viņa pakalpojumus? Papildu aizsardzība, ziniet, nekaitēs."

- Par ko jūs domājat, Atanas? - Romašins jautāja.

“Trangha ir Bendes Substants ar ļoti augstu enerģijas piesātinājumu, un viņš, pēc broveja domām, ir deaktivizēts drimmers. Es domāju, ka operators var piespiest viņu pārklāt katru no mums ar sava ķermeņa slāni kā otru aizsargtērpu. Tā vēl nav pilnas drošības garantija, bet kādu laiku mēs būsim ļoti labi aizsargāti. "

"Nu, to gan ne! - Belijs nomurmināja, pārraidot emocijas, kas atbilda "zosādai". - Vienreiz mēs jau pabijām šī ķēma "trakokreklā", otrreiz vairs negribētos."

- Tad viņš kalpoja saimnieka emisāram.

"Vienalga ideja ir bīstama!"

"Ideja ir laba," Romašins nepiekrita. "Ivor, vai varat pierunāt Tranghu kalpot mums kā papildu skafandriem?"

"Pamēģināšu", - Ivors nedroši sacīja. "Tikai Trangha ķermeņa tilpums nav liels, ar to nepietiks "hronobruņiniekam"."

"Jums nav jāuztraucas par manu draugu, Taisni Ejošo," - sacīja Zlatkovs-ceturtais. "Viņam nav vajadzīgi aizsargājoši kokoni."

"Ir pienācis laiks izlemt. Redzat, kas notiek? " - Romašins atcerējās nemitīgo Zaru sakļaušanās procesu.

Ivors koncentrējās, iekļuva pseido-cilvēka apziņas tumšajos dziļumos, atrada rezonējošas savstarpējas sapratnes stīgas. Mentālā saruna starp zemieti un bendeskalpu ilga vairākus desmitus sekunžu. Pēc tam Trangha nišā zem seglu aizmugures, sadalījās divdesmit cilvēka galvas izmēra spīdīgos, dzīvsudrabainos pilienos, un katrs piliens uzlēca uz "sava" nesēja.

Nadežda izbijies atkāpās. Ruslans steidzās mierināt savu draudzeni, lai arī pats pārcieta operāciju "skafandra uzvilkšana" bez īpaša prieka. Arī Griša Belijs, kurš bija pārcietis ilgu nebrīvi zem bendeskalpa "līķauta", nejutās ērti. Tomēr beidzot dzīvās plēves izstiepšanas process pār "kokosiem" beidzās, "hronodesantnieki", kuru izskats gandrīz nemainījās (izņemot pēdējos izglābtos trīs Ždanovus - Romašinu - Zlatkovu), izmēģināja jaunos "skafandrus" kustībā, pierada un pienāca laiks doties ceļā.

“Lai kas arī notiktu - turieties kopā! - ieteica Zlatkovs-ceturtais. "Mums ir jāpaliek monādei, vienam organismam ar vienu gribu, tikai tad mums būs iespēja iziet cauri tam, kas šķiet neticami, un pieklauvēt pie Visuma Mātes durvīm."

"Skaisti pateikts," Ždanovs-vecākais pasmaidīja. - Reizēm man, Atanas, šķiet, ka tu zini daudz vairāk nekā visi pārējie kopā.

"Var jau būt ka jums ir taisnība," skumji sacīja Zlatkovs.

"Ivor, dārgais ..." Mirjama klusi un maigi nočukstēja.

Ivors attapās, lēnām skaļi sacīja:

Ak, mēmo sapņu devēj,

Ak, vispasaules gaismas radītāj,

Es nesaprotu tavas atklāsmes

Es nesaklausu atbildi...

"Kentaurs" nolieca spīdošo ragu uz priekšu un metās caurspīdīgas liesmas straumē, ienirstot tajā, it kā no klints ūdenī ...

* * *

Cilvēka uztveres sfēra un informācijas apstrādes metodes ir nepilnīgas. Cilvēku valoda ir nabadzīga. Ar to nav iespējams aprakstīt pat nelielu daļu no Laiku Koka realizētajiem stāvokļiem. Cilvēka acis spēj redzēt tikai trīsdimensiju objektus, pārējās viņa maņas spēj uztvert tikai ļoti šauru materiālā spektra diapazonu, nemaz nerunājot par antimateriju, un pat cilvēku ar ekstrasensorām spējām, Spēka cilvēku ekstrasensorās uztveres sfēra nespēj aptvert un adekvāti atspoguļot visu esošo materiālo formu daudzveidību. ... Ko gan mēs varam pateikt par iztēlei nepieejamo Absolūtu vai par neiespējamu matērijas stāvokļu kontinuumu, kas nav iespējami no jebkura viedokļa? Kā tādus izprast? Kā novērtēt? Kādus vārdus aprakstīt?

Metauniversos, kas atbilst Laika Zariem, kuros parādījās saprātīgs cilvēks, objekta forma un stāvoklis nemainās, un, ja tas ir apaļš, tad tas ir apaļš. Ja tas ir karsts, tad tas nebūs auksts.

Bet kā iedomāties objektu, kuram vienlaikus ir daudz savstarpēji izslēdzošu īpašību? Kā aprakstīt telpu, kas vienlaicīgi ir gan laiks, gan kaut kāda viela - cieta, šķidra un absolūti neesoša? Vai, piemēram, vai cilvēka uztveres aparāts var sajust ledus liesmu, redzēt neticami spožas tumsas gaismu vai novērtēt nulles bezgalību?

Šķiet, viennozīmīgi - nē! Un tomēr no satriecoši lielisko virtuālo ainavu haosa, kas dzīvoja saskaņā ar savas dzīves likumiem ārpus cilvēka apziņas, cilvēku iztēle, kas iegrimst nebūtības vidē, negaidīti uztver pazīstamas formas un vieglas kompozīcijas, un "hronodesantnieki" ar šausmām un izbrīnu apbrīnoja skaistās fejas, kuras pārvērtās baigos ilkņainos briesmoņos, apbrīnojami skaistās pilis, kas uzreiz pārtapa par drūmu ragu un nagu palisādi, mirdzošās klintīs, kas vienlaikus bija caurumi, ieejas kau kādās telpās, mirdzošās plūsmas, kas pēkšņi ieguva svina cietību un blīvumu, vibrējošās melnās stīgas, kas bija neesošu dimensiju no nekurienes nākošas un uz nekurieni vedošas līnijas.

Ivora gribas apvienoti vienā garīgā mentālā organismā, "hronodesantnieki" saprata, ka viņu vīzijas ir tikai šīs ārprātīgās pasaules ietekmes uz apziņu un zemapziņu atspoguļojums, bet tomēr ar interesi un iekšēju drebēšanu ķēra "neiespējamo esamību" plūstošos spokainos uzplaiksnījumus un "pazina" savas fantāzijas, sapņus, bailes un nojautas. Ikviens atrada to, ko meklēja, ko gaidīja un kas sāka dzīvot viņa iztēlē ar visaugstāko - pēc viņa paša vērtējuma - realitāti.

Oļegs Borisovičs bija pārsteigts, apzinoties, ka stāv uz savas vasarnīcas sliekšņa, spēra soli uz priekšu un saskrējās ar sievu ... ar kuru pirms daudziem gadiem bija izšķīries. Viņa bija tik jauna un skaista ...

Gena Markins nonāca automašīnu veikalā, kur stāvēja viņa iecienītākās sporta automašīnas, no kurām vienu viņš ļoti vēlējās iegādāties jau kopš bērnības ...

Paša pilots ieraudzīja savu draudzeni, kura avarēja ar motociklu, atkal dzīvu. Viņa gaidīja viņu, aicinoši vicinādama roku, atspiedusies uz grezna baika segliem...

Griša Belijs-pirmais, ieraudzīja savu dēlu, kurš gāja bojā jūrā, un ar klusu saucienu: "Saša!.." metās pie viņa...

Un pat komisārs un bijušais tiesnesis Ignats Romašins uzreiz nevarēja novērtēt savas iztēles radītās ainas nereālitāti: viņš stāv spožas saules pielietā meža klajumā, un viņam apkārt rosās viņa bērni... kas viņam nekad nebija bijuši ...

Laiks Neiespējamo Stāvokļu Koka “cietajā straumē” bija tikai subjektīvu izjūtu maiņa, to nebija iespējams kontrolēt, un kas nospēlēja negatīvu lomu. Aizrāvušies ar parastajā dzīvē neiespējamu iedomātu tēlu apbrīnošanu, "hronodesantnieki" aizmirsa sava ceļa mērķi, un vide acumirklī reaģēja uz monolītā psi masīva sadrupšanu atsevišķos gribas un psihes "gabalos".

Cilvēku apziņa sāka izšķīst šajā vidē, kļūt par “neiespējamības daļu”, virtuālās dzīves virtuālo elementu. Lai gan tajā pašā laikā visi saprata savu stāvokli un ticēja, ka jebkurā brīdī var "atgriezties" pie sevis.

Pirmais, kurš apzinājās šī procesa bīstamību, bija Zlatkovs-ceturtais.

“Uzmanību, kolēģi! Neaizraujieties! Mēs slīkstam! Koncentrējieties uz izkļūšanu! "

"Paspēsim vēl ..." nomurmināja Oļegs Borisovičs. "Mēs to nekad vairs neredzēsim ..."

"Tik dīvaini ... neparasti ... ļaujiet man to noskatīties!" - Markins viņu atbalstīja.

"Mēs šeit izkusīsim un pazudīsim ellē! - atjēdzās Romašins. "Nekavējoties koncentrējieties!"

“Operator, meklē izeju! - Belijs nikni uzkliedza. "Pretējā gadījumā mēs šeit iestrēgsim uz visiem laikiem!"

“Nemetieties uz viņu! - iestājās par Ivoru Mirjama. - Viņš dara visu, ko var. Ivoruška, dārgais, mēģini atrast izeju, es esmu ar tevi! "

Ivors sajuta, kā viņa dziestošajā dvēselē ieplūst smalks silts mīlestības un maiguma stariņš.

"Arī mēs esam ar tevi!" - Ruslans un Nadežda pievienojās egregoram; kopā viņiem bija vieglāk pretoties pašhipnozei, jo pāris atbalstīja viens otru un apmainījās ar sapratnes viļņiem un vēlmi būt kopā.

Pārstāja reibt galva. Spokaino figūru un ainu mirgošana pārstāja novērst Ivora uzmanību. Katra dvēsele-griba, kas pievienojās egregora kopējam laukam, palielināja tā spēku, pievienoja pārliecību un vēlmi izkļūt uzvarētājam no cīņas ar šķīstošo "neiespējamā realizācijas telpu". Kādā brīdī viņš saprata, ka ir gandrīz visvarens, un, lai arī vide, kurā viņi atrodas, paspēja apēst Tranghas ķermeņa materiāla aizsargslāni uz "kokosiem" un sāka noārdīt skafandru vielu, Ivors nesāka novērst uzmanību, pastiprinot aizsardzību, bet ar spēcīgu gribas piepūli caurdūra liesmu, kas dedzināja "hronodesantniekus" visos virzienos uzreiz un starp daudzajiem melnajiem caurumiem - izejām uz nezināmām pasaulēm - ieraudzīja siltu, sirsnīgu, draudzīgu aicinājumu. Un viņš metās turp ar visu apziņu un visu ķermeni, velkot sev līdzi pārējos...

7. nodaļa

Tērpos, kas bija zaudējuši spīdumu un formu, viņi ciešā pulciņā stāvēja pie visīstākajiem milzīgiem koka vārtiem ar zelta un sudraba rakstiem un, aizturējuši elpu, skatījās uz augsto baļķu žogu un neticami skaistajām pilīm un tempļiem, kas pacēlās virs žoga.

- Kur mēs esam?! - Mirjama nočukstēja, paužot vispārēju neizmērojama pārsteiguma sajūtu. - Vai šī ir Zeme? Vai paradīze?..

- Īrijs, - Garaņins nomurmināja.

- Varbūt viss šis attēls ir mūsu iztēles auglis, - izklaidīgi sacīja Zlatkovs un salocīja ķiveri. - Bet kāds te ir gaiss! Brīnumains!..

Pēc viņa tāpat rīkojās arī pārējie.

- Patiešām, - Oļegs Borisovičs atdzīvojās, - elpot šeit ir viegli. Es nebūšu pārsteigts, - viņš smejoties piebilda, - ja tagad vārti atvērsies un iznāks pats erceņģelis Gabriels.

- Varbūt apustulis Pāvils? - Griša Belijs pasmaidīja.

- Neredzu atšķirību.

- Ja iznāks apustulis Pāvils, tas nozīmē, ka mēs esam nonākuši citā pasaulē, - sacīja Ždanovs-vecākais.

Romašins iesmējās. Arī pārējie vīrieši pasmaidīja. Un nodrebēja, kad atskanēja gara čīkstoņa.

Vārti lēnām vērās vaļā, izplatot zeltaina mirdzuma kūli. Gaisma nebija spoža, bet aiz tās straumes nekas nebija redzams. Cilvēki aizsedza acis ar plaukstām, nevēlēdamies novērsties, mēģinot ieraudzīt to, kurš pie viņiem iznāks pa vārtiem. Tomēr pagāja minūtes, vārti palika vaļā, bet neviens neparādījās.

- Ko mēs gaidām? - Oļegs Borisovičs neizturēja. - Šķiet, mēs tiekam aicināti...

- Nesteidzieties, kolēģi, - paspēra soli uz priekšu Zlatkovs-ceturtais; pārējie viņa kvanki pievienojās viņam, visi četri pagriezās pret pārējiem. - Mūsu misija ir beigusies, - Zlatkovs-ceturtais neparasti klusi turpināja, pārlaižot saprotošu skatienu "hronodesantnieku" gaidpilnajām sejām. - Mums visiem tur ieeja liegta. Viņš atskatījās uz zeltainu, siltu, nededzinošu gaismu lejošajiem vārtiem. - Kā teica dzejnieks:

Bet tālāk - viss. Ceļš beidzas šeit

priekš mirstīgā.

Bet būt par Dievu nebūs iespējams.

Tas tiešām ir Īrijs, ieeja Matricas Zarā, no kuras sākās Laiku Koka zarošanās. Šeit var ienākt tikai operators.

- Bet es?! - lūdzoši sacīja sašutusī Mirjama.

- Un jūs - kā daļa no operatora apziņas un dvēseles, - pasmaidīja Zlatkovs. - Un, iespējams, arī šis pāris. - Viņš pamāja uz Ruslanu un Nadeždu. - Visums sākās ar mīlestību, un Laiku Sākumā var iekļūt tikai ar mīlestību sirdī.

Klajumiņā vārtu priekšā iestājās klusums. Visi klusējot skatījās uz četriem zinātniekiem, kas bija līdzīgi viens otram ne tikai ārēji, bet arī iekšēji.

- Kas jūs esat, Atanas? - lēnām izrunāja Ždanovs-Ivora tēvs.

Zlatkovi apmainījās skatieniem un identiskiem smaidiem.

- Mēs esam cilvēki, tāpat kā jūs visi. Bet mēs esam arī tā līmeņa simbols, kuru cilvēks varētu sasniegt. Hieroglifs no bezgalības. Noslēpuma nesēji. Un vēl mēs esam arī Tiesnesis, viens no tiem, kurus Bende nevarēja ne pierunāt, ne uzpirkt, ne piespiest kalpot viņam.

- Tātad jūs visu zinājāt jau no pašā sākumā? Par operatora iespējām, par mūsu ceļu ...

- Diemžēl ne visu, - Zlatkovs papurināja galvu. - Daudz kas arī mums paliek slēpts. Piemēram, mēs nezinām, kā beigsies operatora tikšanās ar Matricas Zaru vai, kā to vēl var nosaukt, ar Visuma Māti. Un vai viņš spēs vispār satikties ar Radītāju, neskatoties uz visu savu potenciālu?

- Kāpēc jūs neiejaucāties agrāk, kad bijām uz nāves robežas? - Garaņins drūmi jautāja.

- Tāpēc ka operatoram bija jānobriest, jāiziet pārbaudījums un jāpaceļas uz augstāku līmeni, uz citu kvalitāti. Viņam to vajadzēja sasniegt tikai ar jūsu palīdzību. Mums nebija tiesību iejaukties pirms laika.

- Nu, labi, pieņemsim, ka viņš tur ieies... viņi tur ieies. Ko tālāk? Vai Spēle apstāsies? Vai Koks pārstās sabrukt un atjaunosies iepriekšējā apjomā? Vai mūsu Zari "nenokaltīs"?

- Mēs nezinām, - Zlatkovs ceturtais pašūpoja galvu. - Varbūt Visumi, kuros jūs esat dzimuši, vēl nepastāv. Varbūt tie neparādīsies vispār. Varbūt viss Koka zarošanās process sāksies citādi un pēc citādiem principiem, ja radīsies tāds laiks, pēc kura vadības sistēma - transgress - vispār nebūs vajadzīgs. Bet mēs esam pārliecināti par vienu: Visums mainīsies! Tāds kādu to izveidoja Radītājs, tas vairs nebūs nekad.

- Bet kas tad būs? - Mirjama klusi jautāja.

Zlatkovi uz viņu paskatījās ar vienādi piemiegtām acīm.

- Tagad viss ir atkarīgs no jums. Mēs nevaram izteikt to, kas nav izsakāms ar vārdiem.

Ivors satika Mirjamas skatienu, attapās, apskāva viņas plecus, klusi, it kā pie sevis sacīja:

Man atklājās, ka laika nav,

Ka planētas neveido debesīs rakstus,

Ka nemirstība nāvē ved,

Ka pēc nāves nemirstība gaida.

- Pilnīgi  iespējams, - Zlatkovs pamāja ar galvu.

Ivors atskatījās uz Ruslanu un pamāja:

- Pievienojies, kaptein. Grēks neizmantot iespēju pabūt Laiku Pirmsākumā.

Ruslans, apmainījies skatieniem ar Nadeždu, satvēra viņas roku, svārstīdamies paskatījās uz Garaņinu, uz saviem bijušajiem padotajiem.

- Ej, ej, - Garaņins norūca. - Tās ir tavas tiesības, tu to esi pelnījis.

- Mēs tevi pagaidīsim šeit, komandier, - piebilda Gena Markins.

Ruslans un Nadja tuvojās pirmajam pārim. Zlatkovi atkāpās malā.

- Mēs tiešām visi pagaidīsim šeit, operator. Veiksmi jums!

Zeme nodrebēja zem cilvēku kājām, un no tās dziļumiem atskanēja zems, izgaistošs dārdiens.

- Kas tas ir? - Oļegs Borisovičs pacēla pie auss roku.

- Viņš dusmojas, - Zlatkovs pasmīnēja.

- Kurš tad?!

- Sākotnēji Otrais. Mēs viņu apspēlējām. Tagad viņš nevarēs aizstāt Sākotnēji Pirmā radīto, ar saviem veidojumiem un idejām. Viņš zaudēja.

Pie Ivora pienāca viņa tēvs, neko neteicis apskāva viņu, noskūpstīja uz abiem vaigiem un atkāpās. Pārējie "hronodesanta" pārstāvji sekoja viņam, lai atvadītos.

- Uz tikšanos! - Vīrieši pacēla dūres.

Ivors ciešāk saspieda Mirjamas roku, izstiepa otru Ruslanam un visi četri iegāja zeltainās gaismas straumē...

Neviens no palikušajiem nepamanīja, ka aiz muguras uzradās brovejs Mimo. Viņa acis uzzibsnīja ar drūmu uguni, viņš ar ziņkāri mēģināja saskatīt ainavu aiz vārtiem, nespēja, pasmīnēja un izkūpēja gaisā. Pazuda.

Vai uz ilgu laiku? Kas zina?..

paskaidrojumi

1

Taksons - diskrētu objektu grupa, kas saistīta ar vienu vai otru īpašību un atribūtu pakāpi.

2

Kvanks - hronokvantu kopija, dzīvas būtnes dublikāts, kuru realizē Laiku Koka Zari, kad katrs sadalās kopijās (skat. Autora romānu "Slēptuve").

3

Kvistorija (kvantu vēsture) - zinātne, kas pēta Zemes sociālo sistēmu vēsturiskās attīstības varbūtības modeļus daudzveidīgos kopēšanas variantos.

Kvistors - kvistorijas speciālists.

4

Romānā izmantoti E. Po, K. Balmonta, V. Visocka, N. Ignatenko, S. Andrejeva, V. Gafta, E. Lukina dzejoļi.

5.

P. Valeri.

6

Skat. autora grāmatas "Laiku pātaga" un "Slēptuve".

7

Viratūra - video literatūra, literatūra ar spēļu tekstu izvērsi.

8

Au naturel (fr.) - dabiskā stāvoklī, kails.

9

VVU - pēkšņi draudi, drošības dienesta imperatīvs.

10

1967. gadā padomju starpplanētu stacijas Venera-4 nolaišanās modulis sasniedza Venēras virsmu.

11

Dingo - dinamiskās hologrāfijas iekārta.

12

Lai gūtu panākumus šajā pasaulē, nepietiek tikai ar stulbumu, nepieciešamas arī labas manieres.

13

Domāti "pa kreisi savērptie" torsionu lauki.

14

Kaujas novēršanas māksla.

15

Dž. B. Šovs.

16

1 a.v. - Viena astronomiskā vienība - attālums no Zemes līdz Saulei - vienāds ar 149 miljoniem km.

17

VVU - внезапно возникшая угроза.- pēkšņi draudi,- drošības dienesta imperatīva.

18

Ekkleziasts.- (sengrieķu Ἑκκλησιαστής ecclesiastes; ebreju valoda קֹ הֶ לֶ ת kohelet) - grāmata, kas ir daļa no ebreju Svētajiem Rakstiem (Tanah) un Bībeles Vecās Derības. Tanahas Svēto Rakstu sadaļas (Ktuvim) septītā grāmata.

19

Pazīstamais velns ir labāks par nepazīstamu velnu.

neliels ieskats 2300 gada tehnikas aprakstā

skaitļošanas tehnika

"inks" - intelekt-kompjūter-sistēma - jaudīgs nākotnes dators,  vadāms gan ar balsi, gan ar mentāliem impulsiem - domām, izmantojot speciāli šim nolūkam paredzētas iekārtas - emkanus - kas ir bioimpulsus(domas) uztveroši tīkliņi, paslēpti matos.

"Vitss" - VITS (ВысокоИнтелектуальная Техническая Система) saīsinājums vārdiem: augsti intelektuāla tehniskā sistēma. Robots-inks, kuram piešķirts cilvēka izskats un funkcijas.

pārvietošanās

Metro - Mirkļa transporta sistēma (vecā termina atgriešana 20. gadsimta ērtākajam un masveida transporta veidam). Pārvieto gan atseviškus cilvēkus, gan kravas, gan enerģijas sablīvējumus milzīgos attālumos faktiski vienā mirklī.  Savas vienkāršības dēļ plaši izmantots visās 24 gs sadzīves sfērās, gan uz Zemes, gan Saules sistēmas ietvaros, gan starpzvaigžņu satiksmei. nepieciešama tikai pārraidošā un uztverošā stacija, kas iepriekš jānogādā attiecīgā punktā (ar kosmosa kuģi, ja metro sakari jāizveido starpzvaigžņu telpā, uz citām planētām, to pavadoņiem, vai cilvēku uzbūvētām kosmosa stacijām). Šāda transporta iespējamību nodrošina tā saucamais "slings" kas, izmantojot atstarojošu spoguli, rada "spontānu vakuuma sakļaušanos viendimensijas stīgā". Bez atstarojošā spoguļa iniciēts slings neveido noteiktā virzienā vērstu "stīgu", bet aptver pieejamo trīsdimansiju telpu, sprādzienveidīgi sakļaujot to punktā. Šī iemesla dēļ var tikt izmantots kā ļoti jaudīgs ierocis.

"Speiseri", "koggi" "Korakli", "moduļi", "kuteri", "flaiti" - aparāti, kas paredzēti, lai pārvietotos kosmosā vai planētu atmosfērā.

apģērbs

"uniks" - vienkāršs un superizturīgs 24 gs. cilvēku apģērbs, kurā iemontētais inks - intelekt-dator-sistēma - ļauj mainīt tā izskatu un funkcijas ļoti plašā spektrā, atkarībā no nēsātāja vēlmes un fantāzijas. Faktiski tā pamatsastāvdaļa ir daudzjoslu formu mainoši šķidrie kristāli, nevis augu vai sintētiskās šķiedras.

"Kokoss" - kompensācijas aizsargtērps-kombinezons, universāls aizsargājošs skafandrs ar pilnīgi automatizētu dzīvības procesu (skābekļa sintēzes iekārta, metabolisma absorbcija) nodrošinājumu tā valkātājam un noslēgtu vielu apmaiņas ciklu.  Tajā iemontēts dators - inks, kurš ļauj pilnībā kontrolēt gan skafandra ārējo izskatu, gan tā aizsargkvalitāti, pie jostas un uz pleciem iemontēti speciāli automātiski vadāmi turētāji - tekstā - turekļi vai tornīši personīgajiem ieročiem - "universāliem", "glokiem" vai citiem šaujamieročiem ar automātikām tēmēšanas sistēmām. Vadāms gan ar balsi, gan ar mentālo spēku - ar speciāli šim nolūkiem paredzētām domas uztverošām iekārtām - emkaniem, kas, ievadot attiecīgus piekļuves kodus, spēj nodrošināt jebkuru nākotnes datorsistēmu - inku vadību.

"Dingo" – Dinamiskās hologrāfijas iekārta. - iekārta precīzu virtuālu kopiju (arī cilvēku) izveidošanai, piešķirot tām nepieciešamās formas un izskatu. Dingo rada ne tikai kustēties apējīgas, ieprogrammētas, no orģināliem grūti atšķiramas virtuālas kopijas, bet ari ļauj pārveidot savu ārējo izskatu pašiem cilvēkiem, piešķirot sev pavisam citas dzīvas būtnes izskatu.

"Hameleons" - "unika" modifikācija, kā jau to norāda apģērba nosaukums, spēj pielāgoties apkārtējās vides krāsām, padarot valkātāju praktiski neredzamu.

ieroči

sugestors -  gribasspēku nomācoša hipnopistole

sugestors "Zilonis"- šī ieroča visjaudīgākais paveids

"Universāls" - personīgais ierocis līdzīgs parastai pistolei. Šauj gan izkliedētas, gan blīvas enerģijas lodes, lāzera starus un plazmas sabiezējumus.

karabīne "Drakons" - šauj raķešu lodes un granātas. Spēj darboties arī kā mīnmetējs,izšaujot īpašas lēciena mīnas ar sprādziena mērķa sektoru, vai pat slingu, bez atstarojošā spoguļa.

"kijs"- šī veclaicīgai pistolei līdzīgā ieroča starā notiek jebkuras vielas un materiāla visu atomu un molekulu tūlītējs vektora lēciens, caur kuru iet stars. Lēciena amplitūda ir maza, tikai aptuveni centimetrs, taču sekas nav grūti iedomāties.

Anihilators "Nihil" - antivielas, šinī gadījumā, antiprotonu izstarotājs - šauj ar sīkiem, lodēm līdzīgiem antiprotonu sabiezējumiem, trāpījuma rezultātā notiek anihilācijas kodolreakcija.

"gloks" - kvarku sarāvējs - viens no visjaudīgākajiem nākotnes ieroču paveidiem, pēc izskata līdzīgs palielai pistolei - sagrauj gluonu-kvarku saites - vielas sīkos ķieģelīšus no kā sastāv protoni, neitroni un elektroni.

Savā darbībā jaudīgāks pat par antiprotonu izstarotāju - anihilatoru "Nihil". Vienā no paralēlajiem visumiem tiek saukts par "skorpionu"

"slings" bez atstarojošā spoguļa - "stīgu" ģenerators tūlītējam masu transportam. Slings tiek izmantots stacionārajos metro kompleksos un rada tā saukto "spontāno vakuuma sakļaušanos". Šāda ģeneratora izlāde bez atstarojoša spoguļa teritoriju, kas ieskauj to, atkarībā no slinga jaudas, kilometra rādiusā padara par "tukšu caurumu" - par milzu sfēru ar "sadegušu" vakuumu kas acumirklī sakļaujas punktā - izgaist kā telpisks objekts. Sekundārais triecienvilnis pēc sfēras sakļaušanās punktā, atmosfēras apstākļos spēj saberst putekļos visu tuvumā esošo, pat vairāku kilometru rādiusā.

Drimmers - gluonu-kvarku sagrāvējs. Pēc savas darbības principa ļoti līdzīgs "glokam", bet ar daudz plašāku iedarbības spektru un jaudas rezervēm. Tekstā darbojas galvenokārt kā visus materiālus pāršķeļošs zobens, lai gan, pēc autora apgalvojuma, tam ir ļoti plašs pielietojuma spektrs.

organizācijas

UASS(Управления аварийно-спасательной службы) - Ārkārtas Glābšanas un Drošības Dienesta Pārvalde. Varena organizācija, kas rūpējas par cilvēces civilizācijas drošību gan uz Zemes, gan cilvēku izpētītajā Visuma daļā.

SEKON(СЭКОН)социально-этический контроль опасных направлений науки - bīstamo pētījumu sociālās un ētiskās kontroles departaments ar ļoti plašām pilnvarām. Bez šīs organizācijas atļaujas nedrīkst tikt izdarīti nekādi potenciāli bīstami zinātniski vai tehniski eksperimenti.

VKS - Всемирный Координационный Совет, Vispasaules Koordinācijas Padome

(КОБ) Комиссариат общественной безопасности - Sabiedrības drošības komisariāts

ОВП – очень важная персона.- ļoti svarīga persona

"grifs" - grand-inspektors drošības zonu veidošanai - amats UASS, apmēram atbilstošs 20 gs drošības spēku vecākajam oficierim (sākot ar majoru).

Kvanks  – hronokvantu kopija, dzīvas būtnes dubultnieks, ko realizē Laika Koka Zari, kad katrs indivīds tiek sadalīts kopijās (skat. autora romānu "Laiku Bende").

"Par Spīti Ejošais"- hronobruņinieka vārds - tiesu izpildītājs jaunajā spēlē,

Lēnprātis un Bende - grāmatā aprakstītie divi augstākā līmeņa pretimstāvošie Spēlētāji

ВВУ – внезапно возникшая угроза, императив службы безопасности.- pēkšņi draudi,- drošības dienesta imperatīva.

"Срам" – сведение риска к абсолютному минимуму.- riska samazināšana līdz absolūtam minimumam.- SEKON un UASS noteikumu  trīspadsmitais paragrāfs. savu saīsinājumu "negods"(«срам») ieguvis no tā, ka neoficiāli ļoti nepopulārs drošības dienesta darbinieku vidū - tiek uzskatīts par gļēvuma izpausmi.

kvistorija (kvantu vēsture) - zinātne, kas pēta Zemes sociālo sistēmu vēsturiskās attīstības varbūtību modeļus daudzu variantu kopēšanas apstākļos. Kvistors ir kvistorijas speciālists. (skat. autora romānus "Laiku Bende", "Magacitli")

Krievijas armijas bruņoto spēku pakāpes:

Zaldāti: kursants, ierindnieks, jefreitors, jaunākais seržants, seržants, vecākais seržants, staršina, virsdienesta praporščiks.

Komandējošais sastāvs:

Jaunākie virsnieki: jaunākais leitnants, leitnants, vecākais leitnants (nejaukt ar oberleitnantu vai virsleitnantu kas atbilst Vācijas, ASV vai NATO dienesta pakāpei), kapteinis.

Vecākie virsnieki: Majors, apakšpulkvedis(nejaukt ar pulkvežleitnantu, kas atbilst ASV  vai NATO dienesta pakāpei), pulkvedis,

augstākais oficieru sastāvs:

ģenerālmajors, ģenerālleitnants, ģenerālpulkvedis, maršals, galvenais maršals, (Padoju Savienības maršals),  ģeneralisimuss.

Nepareizi ir nosaukt Krievijas bruņoto spēku vecāko leitnantu - (draugu lokā sauktu arī par starleju,) par virsleitnantu, vai apakšpulkvedi par pulkvežleitnantu - šādu dienesta pakāpju Krievijas armijā nav.

Piezīme

Krievu teksta pārtulkošanai latviešu valodā tika izmantota interneta programma "google tulkotājs".

Protams teikumu konstrukcija, vārdu salikums, locījumi - viss zem katras kritikas. Nekur internetā pat par samaksu nav atrodama arī programma ar tajā iekļautu krievu-latviešu vārdnīcu un apmācīšanas iespējām. Tieši apmācīšanas iespēju trūkums ir viskaitinošākais. Tomēr neskatoties uz visu to, programma ievērojami atvieglina teksta tulkošanu, jo iespējams nokopēt un iztulkot lielākus teksta fragmentus, tos uzreiz salīdzinot ar oriģināltekstu un turpat uz vietas izlabojot tulkojuma kļūdas.

Dažas īpašas izcili kaitinošas "google" automātiskā tulkotāja stulbības, kuru nav iespējams apmācīt, lai kā arī nopūlētos:

поляна - klajumiņš  vienmēr tiek tulkots kā izcirtums. Nu kā gan citādi - kādi nu vairs meža klajumiņi, noriņas vai pļaviņas - vieni vienīgi izcirtumi...

Ствол - vajadzētu iztulkoties kā stumbrs - ja domāts koks; vai stobrs - ja domāts ierocis. Tomēr neskatoties uz visiem mēģinājumiem apmācīt un labojumiem, spītīgi tiek iztulkots kā "bagažnieks". Lai gan, kāds tam sakars ar bagažnieku, to nezina pat Bils Geitss.

Десантник - desantnieks - labākajā gadījumā tiek tulkots kā izpletņlēcējs, bet parasti - marīnists, jūras kājnieks vai vispār kaut kāds marines, lai gan latviskajam vārdam nav ne vainas.

Палачь -  bende - tāds vārds leksikonā vispār neeksistē, tiek aizstāts ar izpildītājs, budēlis, vai pat baznīca!!!

Хмыкнул, усмехнулся, - smaida vai smīkņā, spītīgi tiek iztulkots, kā burkšķ...

Человек - Cilvēks tiek spītīgi iztulkots kā vīrietis.

Ja neticiet - pārliecinieties paši...

Content

Golovačevs Vasilijs Laiku Bende

I daļa. BET TIKMĒR...

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

II daļa. KĀ DIEVS TO NOTEICIS...

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

III daļa. KĀ PROVIDENCI...

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

IV daļa ...MUMS NESAPRAST

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

V daļa. IT KĀ BEZ SĀKUMA UN BEIGĀM...

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

paskaidrojumi

neliels ieskats 2300 gada tehnikas aprakstā

Piezīme