Golovačevs Vasilijs

Neparedzētas tikšanās (Savilktā atspere.)

Vasilijs Golovačevs

RELIKTS-1.

Pirmā grāmata NEPAREDZĒTĀS TIKŠANĀS (Savilktā atspere.)

Saņemsim drosmi un, atstājuši neievērotus neskaidros biedējošos kliedzienus, kas plūst caur miglu no abām pusēm, virzīsimies uz priekšu pa šo riskanto ceļu.

A. Klarks

Pirmā daļa. UZ SLIEKŠŅA. GRANTS.

.

LĒCIENS

Ar zvaigžņu putekļiem piebārstītās Galaktikas atzars aizpeldēja uz sāniem, novirzījās uz ekrāna kreiso puslodi un izbalēja. Orientasta krustojumā lēnām iepeldēja bezveidīgs plankums - mākonis bez kāda gaismas stariņa.

"Piecas dienas," - domāja Grants, vērojot koordinatora darbības. - Kaut kādas piecas dienas, un es vairs neatceros viņas seju. Dīvaini, - atceros acis - satumsušas, bēdīgas, atceros lūpas, dīvainu, izklaidīgu smaidu, no kura kļuva nelāgi, Tīna baidījās no šķiršanās, bet nebija pasaulē spēka, kas viņai liktu to atzīt... Atceros melno matu liesmu un vēl jocīgo rokas kustību, zemapziņas žestu, ar kuru viņa laiku pa laikam aizdzina uzmācīgu domu. Bet tas viss - kaut kā katrs atsevišķi - ir kā mozaīkas detaļas. Un neskaidrs lidojošs siluets... Kas par lietu? Atmiņas dīvainības?»

Tikko dzirdams troksnis, kas aizskanēja gaisā, milzīgā transgalaktiskā kuģa korpuss pēdējo reizi sadrebēja un sastinga. Koordinators uz paneļa meta mierīgas gaismas un sāka atskaiti.

"Līdz kodolam nedēļa ko lidot, ne vairāk," - Grants nodomāja, cenšoties koncentrēties, bet acu priekšā joprojām peldēja tuksnešainais starta lauks, pa kuru vējš dzina zaļus viļņus, šķērsoja debesis ar tievām antenu smailēm, un uz šī fona pamazām izdzisa sievietes figūra — pārsteidzoši trausla un neaizsargāta. - Tad vēl nedēļa aparatūras sagatavošanai, zondes palaišanai. Un divi mēneši smaga darba. Un ilgas pēc sievas... Puiši gan būtu pārsteigti - uzzinot, ka viņu drosmīgais komandieris ir tik bezcerīgi jūtīgs"

Atskaite beidzās. Īsi un prasīgi noskanēja skaņas signāls — koordinators brīdināja cilvēkus par nepieciešamību pēc viņu iejaukšanās. Grants pārņēma vadību.

Kuģa izpildmehānismu sagatavošana lēcienam prasīja ne vairāk kā divdesmit minūtes.

- Viss, - ikdienišķā tonī paziņoja Grants, noņemot no galvas sakaru loku. Viņa apaļā, vienkāršā seja bija mierīga un, kā vienmēr, šķita nedaudz miegaina.

- Simts septiņi parseki, [Parseks (paralakses sekunde) - kosmisko attālumu vienība, kas vienāda ar 3,269 gaismas gadiem (3,08x10^13 km).] - domīgi atzīmēja kuģa kibernētiķis Umbaa, saticis komandiera skatienu. - Simts septiņi…

- Un divi simti trīsdesmit trīs līdz kodolam, - nekavējoties atsaucās Vihrovs, aplūkodams melno mākoni pa kuģa kursu. - Tikai divi lēcieni, ja nebūtu šitā mākoņa.

Grants arī nenovērsa acis no tumšā klekša, kas aizsedza ceļu uz Galaktikas kodolu, un jo ilgāk viņš skatījās, jo mazāk viņam tas patika.

- Gluži kā Blokam, - viņš nomurmināja. - "Tu man atsūtīji melnu rozi zeltainā debesu glāzē, ai..."

- Miglājs Melnā Roze! - iesaucās ekspedīcijas jaunais enerģētiķis Saša Reuts. - Izklausās lieliski! Komandier, jūs lieliski trāpījāt punktā.

- Tomēr, vairāk izskatās pēc maisa, - pasmīnēja Umbaa.

- Maisa? - Vihrovs bija pārsteigts. - Ir nu gan jums iztēle, mans draugs! Patiešām…

- Nomierinies, Vitālij, - Grants mierīgi sacīja, - Es šo mākoni nosaucu par Melnās Rozes miglāju. Tikai baidos, ka šī roze aizkavēs ekspedīciju. Tās izmēri…

- Divi gaismas gadi.

- Citiem vārdiem sakot, divu mēnešu lidojums īsu lēcienu režīmā, lai apietu miglāju. Es neriskēšu iet cauri - saskaņā ar visiem datiem gāzes - putekļu mākonis. Enerģētiķis, šķiet, nepiekrīt?

Reuts iestrēga, nedaudz piesārta.

- Mēs ko - nevaram aprēķināt lēcienu tieši uz kodolu?

- Varam, - drūmi norūca Vihrovs. - Ar iespēju pie izejas trāpīt zvaigznē.

- Bet divi mēneši, lai apietu, - nopūtās Umbaa. - Tas ir laika okeāns! Bezdarbības laiks…

Grants domās pasmaidīja, klausoties sarunu, un no vadības pults nišas izņēma sakaru ķiveri ar koordinatoru.

- Uzmanību, - viņš teica, pabeidzis miglāja pamatparametru aprēķinus. - Mākoņa gravitācijas lauks ir pārāk liels, es nebūtu pārsteigts, ja tā centrā būtu zvaigzne.

- Masa? - Vihrovs bija ieinteresēts.

- Apmēram trīs līdz piecas Saules.

- Interesanti, būtu vērts apskatīt tuvumā.

- Ļoti vilinoši, nestrīdos, - Grants labprāt piekrita. - Atklāt zvaigzni un piedevām mākoņa iekšpusē!.. Bet-diemžēl! — mēs esam tikai izlūki, mūsu mērķis ir veidot ceļu uz Galaktikas kodolu. Mūsu bāku aicinājumam pa mūsu pēdām sekos lielas ekspedīcijas. Katram savs…

- Bet KIK? - kibernētiķis neizturēja. - KIKam darbs neatradīsies?

- KIK, mans dārgais Umbaa, ir tikai informācijas kolektors, — Grants pamācoši sacīja, - automāts ar plašu, bet ierobežotu programmu. Bet nepieciešamo informāciju var izvēlēties tikai cilvēks .

- Tāpat kā dinamiskais selektors, - pajokoja Umbaa.

- Kāds, kāds selektors? - nesadzirdēja sacīto Vihrovs, noņemot emkanu.

- Umbaa, - sacīja Grants, pašķielējis uz kibernētiķi.

Zvaigžņu lidotāji iesmējās. Grants pašūpoja galvu un pacēla rokas virs vadības pults.

- Uzmanību! Darbības kontrole. Pārrunām beigas.

Zālē iestājās klusums.

- Man ir tāda sajūta, - padeva balsi Vihrovs, kad izgāja kontroli un komandu zālē iedegās gaisma, - it kā es stāvētu uz torņa, pirms lēciena aukstā ūdenī.

Umbaa noklepojās.

— Jūtas jau ir nomainījušas priekšnojautas? Starp citu, priekšnojautas piepildās, kad cilvēks tām ir sagatavojies. Varbūt tu vienkārši šaubies par Galaktikas kodola esamību?

- Nav smieklīgi, Um, - ierunājās matemātiķis Ross, kurš līdz tam bija klusējis. - Globālās humora problēmas lidojumā vēl tev nav pa spēkam. Nevar jokot, nebalstoties uz klasiku.

- Nevar, -  pēc neliela klusuma piekrita neatlaidīgais Umbaa. Bet, ja ļoti gribas, tad var.

– Tas jau ir tuvāk ideālam.

Grants pasmaidīja, noregulēja uz galvas emkana loku. Ausi skāra skaidrā nots par koordinatores gatavību sākt darbu. uz pults kā ogles iekvēlojās gravitācijas kondensatoru indikatori; sfēriskā ekrāna kupolu pārklāja un sabiezēja zila dūmaka. Gaiss kļuva blīvs kā želeja. Cilvēku acis aizvērās.

"Pāreja uz režīmu," - Grants paspēja padomāt un aizmirsās.

Kuģis sāka lēcienu.

***

Tumsa aprija zvaigznes. No ūdeņraža globulas drūmajām dzīlēm neizlauzās cauri neviens gaismas stars, instrumenti uztvēra tikai tā gravitācijas elpu - dīvainu nevienmērīgu elpu.

- Maiss, - Umbaa pārtrauca klusumu, nemanāmi pienācis no aizmugures.

Grants, neskatīdamies, sataustīja viņa plecu un viegli saspieda.

Kuģī valdīja klusums, saspringts darba klusums. KIK automatizētais pētniecības komplekss vāca informāciju, alkatīgi stiepjot antenu un sensoru taustekļus mēmajā bezdibenī. Vihrovs strādāja pie koordinatora pārī ar Rosu. Negaidītais reliktā starojuma uzliesmojums pie mākoņa lika viņiem aizmirst par ikdienas rutīnu, un Grantam pastāvīgi nācās izraidīt astronautus no informatorija.

Kuģa bortinženieri - Umbaa un Reuts - ķērās pie sekošanas sistēmu regulēšanas, neaizmirstot informēt komandieri par iekārtu stāvokli.

Grants aprēķināja mākoņa apiešanas līkni, pārslēdza lidojuma režīmu uz automātisko un, turpinot strādāt, domās pārcēlies uz Zemi, uz Piejūru, atceroties un pārdzīvojot savas tikšanās ar Tinu. Ilgas pēc sievas viņu pārņēma ar neparastu spēku, kas no loģikas viedokļa bija dīvaini un neizskaidrojami (bet no dzīves loģikas viedokļa diezgan saprotami). Viņi bija apprecējušies nedēļu pirms lidojuma, apprecējās negaidīti sev, un viņa mīlestība bija kā uzplaiksnījums, kas aizēnoja ierasto starpzvaigžņu lidojumu dažādību. Grantam nepatika iedziļināties pašanalīzēs, zinot, ka mīlestība ir problēmu problēma, kuru neviens filozofs vai dzejnieks neatrisinās viennozīmīgi, taču dažreiz viņš pieķēra sevi stulbi smaidam, blenžot sienu, un tas viņu kaitināja, jo Ross kādudien pamanīja šo smaidu un, pakratījis galvu, nomurmināja:

- Vajag taču, ko mīlestība dara ar akmeni! ..

Trešajā subgaismas lidojuma dienā Vihrovs piegāja pie Granta un, novērsis skatienu, pasniedza ziņojumu paciņu. Grants izskatīja tos cauri un uzmeta astrofiziķim pārsteigtu skatienu.

- Tikai provizoriskie secinājumi, - tas vainīgi nomurmināja. - Atminējums ir tur. Vihrovs uzsita ar kāju pa caurspīdīgo grīdu, zem kuras pletās gaismu absorbējošais bezdibenis. Grants vēlreiz pārlaida acis pār ziņojumiem, aizdomājās, tā ka kartiņas izkrita no viņa rokām mirdzošiem spārniņiem. Pēkšņi viņu skatieni sastapās, un Grants saprata.

- Aha, - viņš klusi teica. - Velk bezdibenī?

Vihrovs samulsis pakratīja galvu un metās salasīt izbirušos baltos kvadrātus.

- Interesanti... - Grants izgrūda caur zobiem un tikai tad pamanīja, ka Ross un Umbaa stāv viens otram blakus, līdzīgi viens otram kā sazvērnieki.

- Vispār būtu jauki... - Umbaa iesāka un pakustināja pirkstus, izvēloties izteiksmi. - Redzi, komandieri, tās vai citas informācijas vērtība... kā lai to pasaka...

- ...nosaka interese, ko tā izraisa - Ross palīdzēja.

- Miglaini, - Grants pakratīja galvu, visus uzmanīgi nopētījis. — Runājiet tieši, ko jūs gribat?

- Pagriezt kuģi, - matemātiķis strupi paziņoja. - Mākoņa izpētei pietiktu ar divām nedēļām. Ņemot vērā šīs Visuma zonas nozīmi mūsu transgalaktiskajiem lidojumiem, neviens Tehniskajā padomē mūs neapsūdzēs patvaļā un izpētes vai pētniecības programmas traucēšanā. Mēs ne tikai izbruģēsim ceļu tieši uz kodolu - saliksim vairāk bāku - un viss -, bet arī izpētīsim šo noslēpumaino globulu.

- Vai nu es zinātnē esmu nevērtīgs, - Vihrovs jauca matus, - vai arī mēs stāvam uz noslēpuma sliekšņa!

- Kā tad, kā tad, Visuma noslēpumi, - Grants sarkastiski sacīja. - Labi, padomāšu.

Viņš paņēma Rosu aiz rokas un, lai gan tas pretojās, izveda viņu no centra.

- Pirmkārt, -  koridorā viņam sacīja,  - pat ar divām nedēļām nepietiks, lai mākoni pareizi izzondētu ar radariem, neskatoties uz mūsu KIK. Otrkārt, šādos gadījumos nav iespējama steiga, un tev tas būtu jāsaprot kā nevienam citam. Un, treškārt, - tu beidzot esi mans palīgs vai pasažieris, kurš steidzas izkāpt tuvākajā stacijā?

- Sapratu, - Ross nomurmināja. - Bet, ja  apiesim mākoni, mēs celsim tiltu gar upi. Nebūtu vieglāk tomēr šķērsām? Tas ir, cauri mākonim? Mums nav daudz laika, tur tev taisnība, bet mēs zaudēsim vairāk uz apvedceļa nekā pa taisno. Turklāt, lai tev ir zināms, tas nav laiks, kas nogalina, tā ir gaidīšana.

– Kāda vēl gaidīšana? - Grants sarauca pieri.

- Piemēram, tikšanās, - Ross paskaidroja, bez smaida.

***

Ceturtajā dienā transgals pagrieza priekšgalu pret biedējoši melno bezdibeni un it kā uzkarājās uz zvaigžņu pasaules un tumsas robežas. Grants nolēma iziet cauri gāzes un putekļu miglāja diametram TF režīmā[TF režīms, taimfāga režīms (no angļu time - laiks un grieķu phagos - rijošais) - režīms, kurā notiek momentāna vielas transportēšana.], rūpīgi izpētot katru ceļa posmu pirms nākamā īsā lēciena.

Miglājs pārvietojās no Galaktikas kodola tā diska plaknē ar ātrumu aptuveni kilometrs sekundē, tāpēc pie tā robežas tika novietota bāka, kas dreifēja ar tādu pašu ātrumu. Visiem Zemes kuģiem ar TF pārveidotājiem tam katram gadījumam bija jāpaziņo savas koordinātes, Granta kuģa ieejas koridors miglājā un formulas mākoņa apiešanai pa cikloīdu.

- Tas ir pēdējais tumšais mākonis Galaktikas kodola priekšā, - satraukti sacīja astrofiziķis. - Mēs būsim pirmie cilvēki, kuri ieraudzīsim Galaktikas kodolu! Līdz šim mēs to novērojām tikai radio spektrā ...

- Lūdzu, pievērst uzmanību, - Grants klusi sacīja, sejai zaudējot ierasto labestīgo izteiksmi. - pazīstu jūs jau sen un varēju arī nebrīdināt. Bet mēs riskējam, un risks ir cēla padarīšana tikai tad, kad tas ir pamatots. Tāpēc galvenais: kuģi nedrīkst atstāt bez aizsardzības pat elektrības padeves pārtraukumu laikā!.. Klusu, klausieties! - viņš pārtrauca Umbaa mēģinājumu iejaukties. - Tālāk kaut kur globulas centrā ir hipotēze par zvaigznes, ar ļoti dīvainām īpašībām, klātbūtni, kas visiem uzliek papildu pienākumus: pirmkārt, pastāvīgu kuģa mezglu un zinātniskā kompleksa stāvokļa uzraudzību; otrkārt, nekādas patvaļīgas izpētes darbību; treškārt, katra personīgā atbildība par veselības uzraudzības iekārtu darbību. Tālāk. Iesim ar manuālo vadību, tāpēc manu uzmanību nenovērsiet. Manas... teiksim, sliktas veselības gadījumā vadību pārņem Ross. Ko jūs tā blenžat uz mani?

- Pārāk pesimistiski, komandier, - Umbaa nomurmināja. - "Neviens nebūtu apceļojis pasauli, ja necerētu atgriezties un pastāstīt par redzēto." Tie ir Blēza Paskāla vārdi, kurš dzīvoja septiņpadsmitajā gadsimtā, un, manuprāt, viņš jau nu zināja, par ko runā. Jebkurš no mums ir ieinteresēts atgriezties un pastāstīt.

- Labi, ka jūs to saprotat. - Grants novērsās, slēpdams smīnu, un uzvilka emkanu.

Viņš nezināja, ka viņam vēl būs jāiet cauri moku, rūgtuma un mēmu, neizteiktu vientulības sāpju tuksnesim.

***

Viņi devās putekļu mākoņa dzīlēs par trīs ceturtdaļām gaismas gada. Tumsa apņēma transgalu no visām pusēm, piepildītu ar sadursmju, drupšanas, plīšanas radioviļņu šalkoņu, pagaidām neredzamās zvaigznes starojuma atbalsi, kuras gravitācijas sauciens jau bija sasniedzis kuģi.

Cilvēku spriedze, lūkojoties tumsā, pastiprinājās līdz robežai.

Piektajā ceļojuma dienā koordinators viņiem izsniedza trīsdimensiju zvaigznes attēlu neitrīno plūsmā. Astrofiziķis no noguruma krita no kājām, steidzoties izspiest no ultraoptiskās aparatūras un skaitļotāja visu iespējamo. Ja ne Rosa un Umbaa palīdzība, viņš, visticamāk, nebūtu izturējis šādu pārslodzi. Tika pieņemts, ka kuģis globulu šķērsos astoņu līdz desmit dienu laikā, un speciālisti šajā laika posmā centās uzkrāt pēc iespējas vairāk informācijas, lai bez steigas to apstrādātu aiz mākoņa un izdarītu konkrētus secinājumus.

Sestajā dienā zvaigzne parādījās redzamajā elektromagnētisko viļņu diapazonā. Tā bija dīvaina zvaigzne ar nevienmērīgu gravitācijas lauka pulsāciju, zvaigzne, kuras spektrs lika zinātniekiem aizmirst par visu, pat par savu eksistenci, tik neparasta tā bija. Vihrovs to varēja salīdzināt tikai ar kvazāru spektriem, bet, ja pēdējo spožums pārsniedza daudzu galaktiku spožumu, tad "svešinieks" pēc masas un spožuma tuvojās parastajām milzu zvaigznēm, bet pēc izmēra - punduriem. tā jau bija jauna zvaigžņu klase, un Vihrovs tos nosauca par minikvazāriem.

Grants, palēninot kuģa ātrumu, iznira no aizsarglauka apvalka, un koordinators pārņēma kontroli pār viņu turpmāko ceļu parastajā telpā. Inženieri, sapņojot par "vēstulēm" no Zemes, uzstādīja vēl vienu TF bāku - tikai dažu dienu attālumā no zvaigznes ar subvilkmi uz dažādiem miglāja galiem palaida apmēram desmit automātisku zondu. Grants uzrakstīja ziņojumu par kuģa aizkavēšanās iemesliem un nosūtīja to pa bāku ķēdi uz Saules sistēmu, kas atrodas desmitiem tūkstošu gaismas gadu attālumā.

"MOHIKĀNIS"

Bremzēšana ilga divas stundas. Milzīgais kuģa ātrums nokritās līdz planētas ātrumam – apmēram tūkstoš kilometru sekundē. Enerģētiķis apmierināti miedza ar aci savam atspulgam situācijas ekrāna spoguļplaknē - viņš bez komandiera palīdzības bija aprēķinājis bremzēšanas režīmu - un steidzās uz informācijas centru, dziedot zem deguna populāru dziesmu par fotonu, kurš gribēja iegūt daudz atpūtas. Grants ar smaidošu skatienu pavadīja Reutu, pieskārās Rosa rokai, grasīdamies izteikt savu viedokli par šo puiku, taču šajā brīdī ass signāls no automātiskā novērotāja lika viņam piesteigties pie pults. Plāna zila līnija vilka apli pa ekrānu virs vadības paneļa. Pārējā ekrāna daļa sabiezina krāsu, mazinot tuvojošās zvaigznes tīģeļa balto mirdzumu.

- Pa kursu ar trīs loka sekunžu starojumu nezināms ķermenis, - noziņoja mierīgais koordinatora baritons. - Ātrums - četrdesmit deviņi kilometri sekundē, izmēri - no trīs līdz septiņiem metriem diametrā. Dodu palielinājumu.

Aplis, ko iezīmēja līnija ekrāna tilpumā, paplašinājās, tajā parādījās spožs piliens, pēkšņi pārvērtās par gaismas plankumu, pēc tam par stūrainu objektu ķieģeļa lielumā un beidzot ieguva normālus izmērus.

Kāds noelsās. Grants saspieda Umbas plecu, attapās un atlaida. Pietrūka vārdu. Viņiem priekšā, lēnām kūleņojot kosmosā, lidoja ... sadragāts kāpurķēžu visurgājējs! Grants zibens ātrumā aprēķināja tā lidojuma trajektoriju.

- Um, divas minūtes, lai aprēķinātu režģi, mēs viņu noķersim kā tauriņu! Saša, sterilizatoru, biodrošību, skābekļa bandāžu! Ielikt tvertni laboratorijas telpā, tur ir daudz vietas. Vitālijs pie vadības paneļa, sekosi laukam. Domāju, varam iztikt bez automatikas. Pa vietām!

Centrs acumirklī kļuva tukšs, palika tikai divi no viņiem, Grants un matemātiķis, kurš stāvēja sabāzis rokas kabatās un augstu pacēlis plecus. Viņš nenovērsa skatienu no transportlīdzekļa.

- No kurienes tāds te radies? - Grants jautāja, negaidot atbildi. - Kuģa avārija?

- Kā šķiet, kabīnē kāds ir, - Ross nomurmināja. — Redzi?

- Redzu, - ieskatīdamies,  sacīja Grants.

- Cilvēki?

- Izskatās, ka cilvēki.

- Reiz manu acu priekšā avarēja "Tokkorikans", un pēc tam es nevaru mierīgi uz TO skatīties ... Bet visurgājējs galu galā no Zemes kuģa ...

- Jā, forma ir tīri zemiešu, bet kaut kā neatceros, ka pēdējo divdesmit gadu laikā šādas mašīnas būtu izmantotas izlūkošanā. Tātad tam ir vismaz divdesmit gadu, protams, neatkarīgo.

- Pēc minūtes, septiņām sekundēm ķermenis paies garām 1300 kilometru attālumā no kreisā borta, - atgādināja koordinators.

Grants apsēdās krēslā, norādīja uz sēdvietu sev blakus, apsēdināja satraukto Rossu, palaboja kuģa kursu un veica citus nepieciešamos pasākumus.

- Uzmanību! Pēc minūtes ieslēdzu lauka ģeneratoru, dodu atpakaļskaitīšanu. Umbaa, kontrolē kāpumu... Vitālij, kur shēma? Tavā priekšā? Labi, pārņem kontroli. Uzmanību, uz priekšu!

***

Pēc tikšanās ar visurgājēju ekipāža bija nomāktā noskaņojumā. Grantu visvairāk pārsteidza cilvēku nāves cēlonis - kabīnē viņi bija divi: ne no skābekļa vai pārtikas trūkuma, ne no slimības vai saindēšanās, ne no caururbjošām brūcēm, apdegumiem un tamlīdzīgi. Viņi gāja bojā no briesmīga trieciena, kas burtiski saplacināja visurgājēju.

Kā visurgājējs nokļuva kosmosā un pat lidoja lielā ātrumā, neviens no apkalpes nevarēja saprast. Tiesa, Umbaa pieļāva, ka kuģa avārijas laikā visurgājējs varēja izkrist kosmosā, taču šī versija nepaskaidroja cilvēku atrašanos tā kabīnē. Lidojuma laikā nav nepieciešams diviem cilvēkiem skafandros, sēdēt sauszemes transportlīdzekļa kabīnē. Un vēl viena lieta: analīze parādīja, ka visurgājējs kosmosā lidoja ne vairāk kā sešus mēnešus, kas ir ārkārtīgi īss vēsturisks periods, taču pietiekams, lai paredzētu iespējamu tikšanos ar pašu kuģi nesēju.

Kas tā par ekspedīciju? — Reuts klusumā jautāja. Viņa pelēkās acis bija satumsušas, viņš joprojām bija noraizējies par nepazīstamo biedru nāvi.

— "Mohikānis", — Ross nomurmināja, pagriezies pret komandieri. Es neatceros šo kuģi.

Grants uzdeva jautājumu koordinatoram, un tas, "parakājies" savā atmiņā, atbildēja:

- Kuģis "Mohikānis": palaišana 2071. gadā, virziens - Galaktikas dienvidpols ...

— E kur viņus atnesis! - Vihrovs nosvilpās.

- ... apkalpe - divpadsmit cilvēki, ekspedīcijas mērķis - izpētīt starpgalaktiskās telpas īpašības. - Koordinators paklusēja, bija dzirdams tikai vājš skaļruņa fons, tad piebilda: - Sakari pazuda septiņdesmit trešajā, paredzamās atgriešanās datums - simt divdesmitais.

- Bet tagad jau simts septiņdesmit ceturtais,-  Ross klusi sacīja. - Viņi bijuši ceļā jau simts trīs gadus.

Grants paskatījās uz savu biedru sejām, gribēja nokomandēt: pa vietām! Un paklupa pie pirmā vārda. Transgala komandu zālē atskanēja griezīgs pīkstiens, vadības pultī uzmirgoja sarkanais radio uztveršanas indikators, un klusumā atskanēja skaidra, pārliecināta automāta balss:

- SOS signāls! Vienkāršākais kods, kas pazīstams kopš deviņpadsmitā gadsimta vidus ar nosaukumu Morzes ābece. Tikai divi vārdi: "Lūdzu, palīdzību! .."

Reuts nobālēja, Vihrova acis iepletās. Ross neticīgi iztaisnojās. Grants klusēdams uzvilka emkanu un deva zīmi, visiem ieņemt vietas.

***

Kuģis trīs reizes raidīja saucienu miglāja klusajā tumsā ar pilnu borta raidītāju jaudu. Gaidīja atbildi. Trīs reizes atnāca vāja atbalss - radio sauciena atspulgs no zvaigznes magnētiskā vainaga. Atbildes nebija. Beidzot automāti spēja uzņemt pietiekamticamu signāla pelengu, un kuģis aizlēca prom perpendikulāri no kursa.

Pēc otrā lēciena lokatori pelenga izvietojumā atrada nezināmu ķermeni, un, pēc tā, kā saskatījās astrofiziķis un komandieris, pārējie saprata, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

- Planēta! - Vihrovs neizpratnē ierunājās. - Nevar būt!

- Zvaigzne mākonī - vēl var saprast, - Grants paskaidroja, atbildot uz Rossa jautājošo skatienu. -  Bet lai zvaigznei varētu būt arī planētas!.. Gāzes blīvums mākonī ir tāds, ka berze pēc dažiem tūkstošiem gadu novedīs pie planētas nokrišanas uz zvaigznes. Ja vien planētu nesen nav noķērusi zvaigzne no kādas sistēmas...

- Man šķiet, ka tas ir "Mohikānis", viņa SOS," sacīja Umba, strādājot pie virziena noteikšanas aparatūras. - Morzes ābece, parastais radio pieprasījums, nevis TF pārraide, tā paša astronautikas perioda visurgājējs... Sakritības ir pārāk pārsteidzošas... Uzmanību! Dodu kontroli koordinatoram!

Grants pamāja, pārslēdza vadības pults manuālās vadības ierīces un pievienojās Vihrovam, kas lasīja atklātās planētas parametrus.

Pēc divām stundām viņi jau lidoja virs planētas nakts puses piecdesmit tūkstošu kilometru augstumā, un koordinators, aprēķinājis stacionāru orbītu, nolika kuģi dreifā.

- Meklēšanas grupa - Umbaa un Vihrovs, - paziņoja Grants. - Gaisa desanta kuterim - gatavība. Sakari caur TF kanālu. Jautājumi?

— Nav, — Umbaa sacīja, pagriezis pret viņu seju.

- Tad uz priekšu: laiks negaida.

Planētas masa gandrīz neatšķīrās no Zemes masas, bet tās diametrs bija divreiz lielāks. Radās neizskaidrojams noslēpums: pēc aprēķiniem planētas iežu blīvumam vajadzēja būt mazākam par vienu, tas ir, mazākam par ūdens blīvumu, taču, pēc atrašanās vietas datiem, planēta nebija ne šķidra bumba, ne gāzveida. , tās garoza bija cieta un pēc sastāva atgādināja Zemes un tai radniecīgu planētu dzīļu metamorfiskos iežus.

Desanta kuteris veica divus apriņķojumus ap zvaigznes pavadoni, un Umbaa ļoti zemā orbītā atrada pussabrukušu automātisko staciju, kuras raidītājs sūtīja savu žēlabaino "Gaidu palīdzību! ..". Stacijā cilvēku nebija, bet Vihrovs tās šaurajā kajītē atrada kaseti ar magnētisko ierakstu: “Nolaidos ekvatoriālajā zonā, netālu no Pilsētas! Nevaru startēt: galvenais dzinējs iznīcināts! Dzīvi palikuši trīs! Nosēšanās uz planētas - nāvējoši bīstama! Kosmosa kuģa "Mohikānis" komandieris Tihonovs.

Grants atgrieza desanta kuteri un virs planētas palaida vairāk nekā piecdesmit zondes, lai pameklētu "Mohikāņa" nolaišanās vietu.

Dienu vēlāk vienas zondes lokatori fiksēja spilgtu radioatbildi no planētas virsmas, un Grants, pēdējā laikā nerunīgs, apņēmīgi ieveda transgalu zemākā orbītā.

DESANTS

No divu tūkstošu kilometru augstuma planētas pūkainā bumba šķita kā dzeltenas miglas kamols, zaigojoša un mīksta. Caur biezo atmosfēras haosu tik tikko pamanāmais vienīgais kontinents to apņēma gar visu ekvatoru ar baložpelēku, pārsteidzoši vienkrāsainu svītru, uz kuras pat ar fotooptiskajiem pārveidotājiem nebija iespējams kaut ko izšķirt.

Apbrīnojamais sākās, kad Grants, atceroties "Mohikāņa" komandiera brīdinājumu, nolēma sākt atmosfēras izlūkošanu ar zondēm. Pirmais, nolaidies zemāk par radiācijas jostām, paguva noraidīt tikai trauksmes signālu un apklusa. Otrais apklusa trīssimt kilometru augstumā, atsūtot atvadu attēlu no virsmas. Trešajam izdevās noraidīt: “Spēcīgs straumes tecējums! Novirza uz polu ... ”- un arī apklusa.

Grants aizsūtīja četras zondes uzreiz vienu pēc otras, bet viss, ko viņš panāca, bija tikai lai, lai pēdējā sērijas zonde iznirstu no atmosfēras kā nirējs no ūdens tūkstoš kilometru attālumā no vietas, kur tā tajā ienira.

- Dīvaini, - sacīja Grants, saraucot uzacis, - ļoti dīvaini, lai neteiktu vairāk..."

Ross saprotoši pamāja ar galvu.

- Nepieciešams izlūklidojums. Dārga katra sekunde... Lejā gaida palīdzību.

"Varēji arī neskaidrot", - Grants nodomāja. Domas skrēja steigā, un sirdi nospieda satraucoša priekšnojauta. Pienācis brīdis, kad jāriskē ar savu biedru dzīvībām citu cilvēku glābšanas vārdā, un, lai gan viņš zināja, ka nevar būt divu risinājumu, viņa smadzenes izmisīgi meklēja citu izeju bet to neatrada. Izejas nebija.

"Nav laika, tur tev taisnība, mans dārgais matemātiķi. Bet es šausmīgi nevēlos jūs sūtīt uz šo nepazīstamo un tāpēc bīstamo pasauli. Un es nevaru jūs nenosūtīt, jo pašam iet man nav tiesību un nav tiesību atstāt tos trīs no "Mohikāņa", lai gan šķiet, ka lēmumam vajadzētu būt viennozīmīgam. Un es to visu nevaru jums izskaidrot, jo kā cilvēks bez vilcināšanās ietu lejā: katram no mums ir asinīs steigties palīgā biedram, bet man kā komandierim jādomā arī par ekspedīcijas mērķi, jūsu drošību un daudzām citām lietām, par kurām jūs pat nezināt: es pazīstu visus un baidos riskēt ar jums, jūsu dzīvībām. Ne savējo…"

- Tā, - sacīja Grants. Iepriekš nepazīstama maiguma izteiksme pazibēja viņa sejā, kad viņš paskatījās uz Reutu, uzplaiksnīja tik ātri, ka to pamanīja tikai vērīgais Ross. — Ir vēl kādi viedokļi? Tā jau domāju. Lejā ies Umbaa un Vihrovs. Sagatavošu pats. Ivan, turpini zondēt atmosfēru, mēģini izmainīt ieejas programmu. Šeit kaut kas nav kārtībā.

Ross klusēdams apsēdās krēslā.

***

Umbaa nomērķēja: desantlidnis paklausīgi iegāja virāžā kā paša ķermenis, paklausot pavēlēm. Iespaids par lidojuma harmoniju iedvesa pārliecību, un Umbaa sajuta zināmu azarta sajūsmu, kā pirms cīņas ar spēcīgu, bet ievainojamu ienaidnieku.

Planētas atmosfēra bija blīvāka nekā Zemes un šķita piesātināta ar izkliedētiem putekļiem vai metāla tvaikiem. Tā ne tikai savādāk izkliedēja gaismekļa starus: debesu krāsa pamazām nomainījās no biezi brūnas uz dzeltenām nokrāsām, bet gandrīz nemaz neļāva vizuāli novērot virsmu.

— Nenovirzies, — Vihrovs bažīgā balsī iemeta, sekojot kursa kalkulatoram. Transgals viņus vadīja ar lāzera staru, pavērstu uz planētas virsmas vietu, kur zonde bija atradusi radio atbalsi, kas līdzinās atspīdumam no liela metāla objekta, un novirzīties no šī rādītāja par grāda daļu nozīmēja nokļūt desmitiem kilometru attālumā no paredzētās nosēšanās vietas.

Okeāni, tuvojoties, sārtojās, un kļuva skaidrs, ka ūdens tajos, ja tas būtu ūdens, protams, būs turmalīna vai ceriņu krāsā. Planēta pārvērtās par dziļu dūmakainu piltuvi ar malām, kas cēlās uz augšu. Un šajā brīdī pirmo reizi par sevi lika manīt kāds svešs spēks.

Desantlidnis pēkšņi nogūla uz sāniem un to ārkārtīgi viegli aizvilka prom no lāzera norādītā maršruta. Autopilots uz to reaģēja ar pilnu dzinēju "izplūdi", bet pat inerces absorbētāji nevarēja nodzēst briesmīgo rāvienu: Umbaa atsitās pret krēsla roku balstu, Vihrovs tika uzmests uz iekārtu paneļa.

Kustība sānis palēninājās. Neredzamā motoru energijas straume plūkāja zilas dūmu svītras, un gaisu pāršķēla gari, varavīksnes krāsas elektriskās izlādes zibēņi. Desantlidnis lēnām atguva līdzsvaru; vadības pults lampiņas pārslēdzās zaļā krāsā.

- Lauks... kuģis ir laukā... - paziņoja koordinators. - Nezināms spēka lauks novirza kuģi... Aizsardzības ģeneratoru defekti..."

Desantlidnis turpināja nolaisties, taču ļoti lēnām. To joprojām virzīja prom, un tas jau sen bija pazaudējis virzošo lāzera staru. No astoņpadsmit kilometru augstuma cietzeme, diezgan skaidri saskatāma oranžajā zvaigznes gaismā, izrādījās ne tikai nelīdzena un neviendabīga. Faktiski tā bija viena vienīga milzu kalnu grēda, kas zuda dzeltenīgajā dūmakā aiz horizonta.

- Cik tālu esam novirzīti no mērķa?

- Kilometri simt - simts divdesmit.

- Nu, tas ir paciešami.

Umbaa iekoda lūpā.

- Starp citu, komandieris brīdināja, ka, ja atradīsim dzīvību ... nu, tu saproti, saprātīgu dzīvību, protams, nekavējoties atgriezīsimies. Tihonovs savā ziņojumā pieminēja kaut kādu pilsētu...

- Atceros. Jā, ja te iejaukts svešs saprāts...

- "Zars viens", "zars viens", - skaļruņos ielauzās Granta balss, un viomā parādījās mirgojoša seja. - Kas notika?

- Nezināms spēka lauks novirza kuģi uz polu. Automāts lauka parametrus nefiksē.

– Atcerieties Tihonova brīdinājumu. Neparedzētu sarežģījumu gadījumā nekavējoties atgriezieties.

- "stumbrs", jūs sapratu, - atbildēja Umbaa. Viņa piere spīdēja no sviedriem: viņš turpināja kontrolēt koordinatora darbības un neuzdrošinājās novērsties.

Piecu kilometru augstumā zem desantlidņa Vihrovs pēkšņi pamanīja nelīdzenu melnu apli, ko viņš vispirms paņēma par caurumu planētas garozā. Viņš nomīdēja un parādīja Umbai īkšķi uz leju.

Palielinājumā, melnais plankums ekrānā sadalījās kaut kādās daļēji slēptās ēnās, dziļās aizās un stāvos pauguros. Ārējie radio skaļruņi pēkšņi iečaukstējās, tajos pulsēja, tūkstošiem neredzamu spārnu šalkoņa, piepildīja salonu, atskanēja atsevišķi kliedzieni, svilpieni, pīkstēšana, atkal ilga, smaga šalkoņa un nopūtas, bet koordinators paziņoja:

- Kuģis atrodas radio emisijas plūsmā, diapazonā no desmit līdz diviem tūkstošiem simts megahercu.

- Pilsēta! — Vihrovs čukstēja. - Tā taču Pilsēta!

- Vēl nav zināms, - Umbaa viņu atvēsināja. Radioviļņi var izstaroties arī dabisku procesu rezultātā.

Vihrovs tikai atmetaar roku, alkatīgi pētot planētas virsmu ar maksimālu palielinājumu, it kā vēlētos uzreiz saredzēt tās iemītniekus.

Desantlidnis beidzot nolaidās pietiekami, lai noslēpumaino melno objektu varētu labi aplūkot. Papētot tuvāk, tas nemaz neatgādināja pilsētu parastajā izpratnē. Tā bija telpiska figūra ar aptuveni četrdesmit kilometru diametru, kaut kas līdzīgs plakankalnei ar stāvām nogāzēm, taču plato nebija līdzens, bet it kā sadrumstalots, saplaisājis neregulāras formas gabalos.

- Takirs, - sacīja apjukušais Vihrovs.

Umbaa pasmīkņāja, bet neiebilda.

Dažas minūtes vēlāk Pilsēta pazuda aiz horizonta, un pienāca izšķirošais nosēšanās brīdis. Svešais spēks vairs neietekmēja Zemes kuģi. Vai nu tāpēc, ka tā ātrums bija samazinājies, vai cita iemesla dēļ. Bet Umbaa katram gadījumam palielināja aizsarglauka potenciālu līdz maksimumam, sagaidot no noslēpumainās planētas kādu jaunu nelietību.

***

Desantlidnis smagi pagriezās gaisā, izbīdīja nosēšanās harmoniku un smagi atsitās pret purpursarkano augsni netālu no zemu, izdēdējušu klinšu grupas.

Kādu laiku Umbaa vērīgi klausījās un lūkojās dīvainajā, nepazīstamajā ainavā, taču klusums neuzsprāga, plato zilganā klints bija tukša līdz pat tālajam, izplūdušajam horizontam. Tā nekustīgo klusumu traucēja tikai šur tur izplūstoši dūmu stabi.

Umbaa atslāba, nometa skafandra kapuci un šajā brīdī tieši zem blāva spīdekļa ceriņu olas pamanīja milzu bālganu nekustīgu... tīmekli! Tas bija milzīgs: tā tālākā mala bija pazudusi dzeltenajā debesu dūmakā - un aizņēma vismaz vairākus kvadrātkilometrus. Tas karājās diezgan mierīgi, nebalstoties ne uz kā redzama, un šis neaptveramā fenomena aukstais mierīgums iedvesa modrību un satraukumu.

Umbaa to pavēroja kādu stundu, kamēr abi ar Vihrovu gatavoja braucienam skuteri, bet tīmeklis, pareizāk sakot, no cilvēka ķermeņa resnuma “virvēm” izaustais tīkls ar no desmit līdz divdesmit metru "acīm", nekustējās, un Umbaa galu galā atmeta ar roku, informējot tikko dzirdamo un pilnīgi neredzamo Grantu par saviem atklājumiem.

Vihrovs no kuģa atbrīvoja distances mehanomātu - katrā desantlidnī pieejamās pētniecības kompleksa darba rokas un kādu laiku vēroja, kā tās strādā blakus kuģim. Tās bija ģeoloģiskās izlūkošanas mašīnas: viena no tām mirdzināja ar lāzera staru - veica spektrālo analīzi, bet otra pēkšņi sadrebēja un ieurbās augsnē, tikai tās savienotā antena turpināja rēgoties no uzirdinātā klints slāņa.

Ienāca Umbaa, ģērbies spogulim līdzīgā balahonā ar smailu kapuci un lauka ģeneratora kupri uz muguras, - augstākās aizsardzības skafandrā.

- Kāpēc tādi piesardzības pasākumi? - Vihrovs saviebās. - Nosēdāmies normāli, viss mierīgi ...

- Tieši tāpēc, ka viss mierīgi, - Umbaa nomurmināja. - Uzvelc.

Un viņi abi izkāpa no kabīnes, tikpat plati, neglīti, mirdzinoši ar dzīvsudrabainu pulētu metālu.

Pie desanta kuģa zeltainās atbalsta ermoņikas gaiss trīcēja tveicīgā dūmakā, izkropļojot klinšu aprises, akcentējot miegaino, karsto klusumu, kas valdīja pār šo pasauli. Un dūmi, dūmi no visām pusēm līdz pat horizontam ...

- Pagaidi, - Umbaa teica izmainītā balsī. - Tu neko nedzirdi?

Viņš bija saklausījis čukstus, tuvus, daudzbalsīgus čukstus.

- Sarunājas... Kāds runā... - Vihrovs nedroši teica.

Un šajā brīdī tīmeklis virs galvām sašūpojās, it kā to būtu skāris no sāniem uzpūtis vējš, un devās slīpi augšup pretī rietošajai saulei. Pēc minūtes tas kļuva neredzams. Izdzisa arī dīvainais čuksts.

Umbaa apsēdās krēslā un aizvēra laternu. Kutera formas mainītāji iedziedāja basa balsī, un tas pacēlās gaisā, no attāluma izskatīdamies kā kļavas lapa ar rasas lāsi vidū. Sasķeltā gaisa svilpiens aizvirzījās pakaļgala virzienā un apklusa: aparāta ātrums pārsniedza skaņas ātrumu.

Saules ceriņkrāsas plankums, kas karājās pāri tuvās kalnu grēdas izplūdušajai līnijai, bija tik tikko pamanāms cauri necaurspīdīgajam gaisam, kā rezultātā visi priekšmeti šķita ietērpti pelēkā plīvurā.

Umbaa pārgāja uz radaru, un redzamība uzlabojās, tikai attēls uzreiz kļuva vienkrāsains: debesis kļuva tumši zaļas, gaišākās dūmu strūklas sastrīpoja tās ar malahīta rakstu, plato liesmoja smaragda ugunī.

- Un tomēr man šķiet, ka Tihonovs ne velti par Pilsētu runāja, - sacīja Vihrovs, it kā turpinādams strīdu.

Automāti izsūknēja no kabīnes svešās planētas indīgās atmosfēras paliekas, un Umbaa, to nenoņemot, athermetizēja skafandru. Vihrovs ar ziņkāri paskatījās uz sava biedra kā akmenī kalto profilu, gaidīdams, ko Umbaa teiks. Biedri jokodami apgalvoja, ka viņš ir viens no pēdējiem acteku cilts pēctečiem, it kā pat tiešs viņu leģendārā imperatora Montesumas pēcnācējs. Vihrovs, protams, neticēja izdomājumiem par “tiešo pēcnācēju”, taču Umbaas seja — melnīgsnēja, ar ērgļa degunu, ar smagu zodu, taisnām lūpām, uz deniņiem slīpām acīm, bezkaislīga un iespaidīga — tiešām bija spilgts piemērs ka indiāņu karavīra vai vadoņa seja, kas raksturīga maiju, inku, acteku ciltīm, kas jau gadsimtiem ilgi kā izzudušas. Tiesa, uz ironiju tendētā Umbaa raksturs ļoti atšķīrās no īsta indiāņa rakstura.

- Tūlīt iesim pa apli, - Umbaa koncentrējās, - uztraukums kaut ko ... Un kreisā plauksta niez ...

- Kreisā? - Vihrovs pārjautāja un iesmējās. - bet es domāju, ka esmu vienīgais māņticīgais. Mēs esam dīvaina tauta, astrofiziķi. Viņi paši izdzinām Dievu no visām debesīm bet māņticīgi, kā senie haldieši.

- Kā es toreiz teicu? - domāja Umbaa. - sliktas priekšnojautas piepildās, ja cilvēks tām ir sagatavojies? Muļķības! Sliktas priekšnojautas mēdz piepildīties tieši tad, kad to negaida..."

Viņi lidoja netālu no melnā noslēpumainā objekta, kas no orbītas atgādināja takiru. No ārpuses tas vairāk izskatījās pēc dūmakainām drupām, nevis akmeņiem vai melnās klints atsegumiem, un Vihrovs pat piecēlās, domādams pievērst Umbas uzmanību šai parādībai, taču pārdomāja. Pilsēta bija ārpus redzesloka.

Pēc stundas skutteris pabeidza pilnu apli, kura centrā stāvēja viņu kuģis, un devās pa otro. Griezīgais gaisa svilpiens atgriezās un nerimās, vienmuļš un apnicīgs.

Saule līdz pusei pazuda aiz grēdas robainā profila un samazinājās acu priekšā ... Norietēja. Vēl dažas minūtes sarka tālās kalnu virsotnes, tad izgaisa arī tās. Karmīnsarkanas svītras skriedamas pa debesīm, izbalēja. Skutters it kā atradās drūmā, miglas pilnā iedobumā. Klusums... Dīvaina, baiga vieta!

- Laiks atgriezties, - Umbaa nomurmināja. - Tā mēs neko neatradīsim. Ja vispār kaut ko atradīsim, - viņš pie  sevis domāja. - Zonde varēja uztvert atspulgu no vietējām klintīm... Bez orbitālo mērījumu palīdzības mums neiztikt.

Vihrovs neko neteica. Desantlidņa bāka tik tikko izgāja cauri traucējumu fonam, un astrofiziķis nejutās labi.

Kaut kur pie apvāršņa, it kā karājoties kosmosā, pēkšņi parādījās zilgana blāzma. Tā pieauga, un drīz vien zila, bāla un caurspīdīga, viņu priekšā spīdums pārklāja ceturtdaļu debesu. Tad parādījās nevienmērīga balta līnija, virs kuras izstarojāss šis noslēpumainais mirdzums.

- Kaut kur tepat jābūt tam melnajam objektam, - nomurmināja Vihrovs un ar entuziasmu piebilda: - Varbūt tā ir tā pati pilsēta, par kuru brīdināja Tihonovs?

Umbaa atskatījās, un kaut kas viņu pārsteidza, kaut kāda kustība pie skuttera pakaļgala. Viņš atskatījās, noelsās un meta mašīnu lejā, tad pa labi, atkal augšā un atkal lejā. Viņiem pāri pazibēja, ar ātrumu izsmērēts fosforescējošs siluets,  un pazuda naktī.

Umbaam pēkšņi kļuva tik slikti, ka uz mirkli aizmirsās. Ķermeni pārņēma nepatīkams nespēks, sirds raustījās kā krampjos un nočukstēja:

— Turies, Vitālij!.. — viņš stūrēja skutteri lejā.

Prožektoru stari izrāva no tumsas trakā ātrumā zibošos akmens stabus, kaut kādus lielus objektus, kas izskatījās pēc siena kaudzēm... Aprāts ielidoja šaurā ejā starp akmens sienu pārrāvumiem, strauji nobremzēja pie melna kmens izliektā sāna, nesošais disks ar apakšējo daļu pretīgi nograbēja pa šķembām, un skutteris apstājās.. Prožektors nodzisa. Iestājās cikādu klusums.

Nezināma avota mirdzums aiz klintīm ļāva viņiem diezgan brīvi orientēties apvidū.

Pēc avārijas viņi saņēmās veselu stundu.

- Lūk, tavs "viss mierīgi," - Umbaa neskaidri noņurdēja, košļādams adaptogēna tabletes, skābas, mentola, patīkami atdzesējošas aukslējas.

Vihrovs košļāja savējās, paskatījās uz nekārtību kabīnē un nopūties atlaidās krēslā:

- Kas tas bija?

Umbaa drūmi pasmējās.

- To, mans dārgais astrofiziķi, kā teiktu mūsu komandieris, pat es pats nezinu.

Lidot tumsā, meklējot, kas zina, kur nosēdināto "Mohikāni", nebija jēgas. Umbaa atcerējās mašīnas kritiena detaļas un no jauna izdzīvoja pretīgo bezspēcības sajūtu. Tikšanās ar rēgu varēja beigties traģiski, trīskārt nelaimīgā "Mohikāņa" komandiera Tihonova brīdinājumi piepildījās.

Rīts vēl bija tālu, un Umbaa nolēma veikt nelielu izlūkošanu noslēpumainā spīduma virzienā.

Lēnām lavierējot starp tumšajiem klinšu ķermeņiem, kas atgādina mamutu līķus, Vihrovs nīkuļoja priekšnojautā, ka pār viņiem noslīgušas nepatikšanas, taču, baidīdamies izskatīties smieklīgs kibernētiķa acīs, viņš tikai biežāk skatījās apkārt un nenoņēma roku no deformatora roktura.

- Atceries manus vārdus, - viņš teica, lūkodamies mainīgajās ēnās, "ar šo planētu ir saistīts kaut kāds noslēpums. Pats par sevi runā jau tas vien, ka tā pastāv par spīti visiem kosmogonijas likumiem blīvā putekļu mākonī – globulā. Bet nezināmais spēka lauks? Zinātne reti sastopas ar faktoriem, kas tik būtiski atšķirtos no visa tai zināmā.

- Pareizi runā, - Umbaa sarkastiski piezīmēja, saprazdams, kas pamudinājis viņa biedra runīgumu.

— Pareizi, — piekrita Vihrovs, pārdomāja un piebilda: — Bet tu gribi iebilst?

Umbaa nomurkšķēja kaut ko nesaprotamu, taču tobrīd viņi izgāja no akmens labirinta plašas teritorijas malā, un turpināt abstraktas sarunas vairs nebija laika. Laukuma centrā nekustīgi lidinājās sudrabaini balts dūmu vai tvaiku mākonis, kura pufīgā cepure ik pa laikam uzvirmoja baltās strūklakās. Bet aiz mākoņa pacēlās puscaurspīdīgi, ar zilganu īslaicīgu mirdzumu plūstoši... ledus bluķi!

Simt metru augsto aisbergu sakopojums, virs klintīm! Aisbergi bija visur, līdz pat horizontam, radot ilūziju par nebeidzamu ledus lauku, un Umbaa, kurš nevarēja atrast redzētajam citu zemes līdzību, nočukstēja:

- Ledājs?!

Vihrovs, kurš ar negaidītu nosvērtību apskatīja “ledaino” pauguraino sienu, pacēla savu notikumu fiksācijas bloku - inforu, kas jau sen bija cilvēkiem nomainījis gan fotoaparātu, gan kinokameru gan magnetofonu, un nofilmējis spīdošo “ledu” visā tā krāšņumā.

"Ledāja" dzīlēs pēkšņi kaut kas notika. To satricināja spēcīgie triecieni, un Umbaa pamanīja, kā viena no mirdzošajām sienām izspiedās, izspļāva no sevis dzirkstošā straumē, un uzreiz mākonis laukuma centrā nokrita ar spēcīgu krakšķi, sarāvās un izkusa, un tā vietā. debesīs ar zemu dūkoņu, kas apslāpēja visas pārējās skaņas cēlās milzīgs balts tīklojums.

Dārdoņa “ledāja” ķermenī norima, siena nomierinājās, bet tagad cilvēkiem šķita, ka kāds viņus pavada ar vērīgu skatienu, kāds liels un smags, kā kalni.

- Ejam atpakaļ, - Umba caur sakostiem zobiem pateica.

Un viņi gāja, gandrīz skrēja. Bet tīmeklis viņus apsteidza, kādu minūti peldēja virs viņiem - atkal viņi sadzirdēja nospiedošu šalkoņu, neskaidras balsis - un aizpeldēja tālāk. Skaņa un balsis pazuda.

- Radiācija! - izgrūda Vihrovs. - Emisijas visur, bet mūsu augstākā aizsardzība neiztur. Saproti? Es neesmu radiācijas fizikas eksperts, bet šeit neko daudz nav jāzina ...

Umba klusējot piekrita. Cilvēks jau sen savā praksē izmanto radiāciju, kas ietekmē smadzenes un centrālo nervu sistēmu, starojumu, kas uzbudina un nomierina, rada un iznīcina. Bet var būt arī tāds, ko cilvēks vēl nebija izpētījis, kas nebija reģistrēts ar zemes instrumentiem un tomēr ietekmēja nervu sistēmu, iekļūstot caur visām barjerām un aizsarglaukiem tikpat viegli kā gaismas stars iet caur vakuumu, un bija iespējams, ka astronauti, to nezinot, atklāja kaut ko līdzīgu. Citu izskaidrojumu "spiedienam uz psihi no malas" Vihrovs nevarēja dot.

***

Kuteris jau bija netālu, mirdzēja "logā" starp divām nelīdzenām akmens kolonnām. Umbaa apvaldīja Vihrovu, kurš steidzās, un norādīja uz augšu. Pār klintīm slīdēja tīmeklis, lēni un klusi atkāpjoties. Drīz vien tas pazuda "ledāja" virzienā.

Umbaa palaida astrofiziķi un skrēja viņam pakaļ uz skuteri. Viņu pārsteidza aparāta krāsa – brūna ar oranžām svītrām gar nesējdiska malu. Viņš pastiepa roku pret kabīnes pārsegu, kas kādreiz bija kristāldzidrs, tagad blāvs, ar daudzām dīvainas korozijas plaisām, un apmulsis pavilka to atpakaļ.

- Nesaprotu, -   viņš teica.

Astrofiziķis iespēra paa nesējdiska pacelto malu un nodrebēja: metāls sabruka un sabirza drupanās. Sasvērusies, visa konstrukcija noslīdēja no klints, sabruka sarkanos un melnos pelnos, kura pārslas izkaisījās apkārt. Umbaa noliecās, saberza plaukstās melno putekļu šķipsniņu, ātri iztaisnojās, gribēja kaut ko pateikt, bet tikai konvulsīvi norija siekalas. Viņam prātā iešāvās absurda doma. Aparāts izskatījās tā, it kā tas būtu nostāvējis šajā vietā vismaz simts tūkstošus gadu! Pareizāk sakot, viņš būtu izskatījies apmēram tā, ja būtu gulējis... Bet tas nevarēja būt!

- Kaut kādas muļķības... - Vihrovs skumji sacīja.

Umbaa satraukti raudzījās uz to, kas pirms stundas bija lidojošs aparāts, un pēkšņi iedomājās astoņdesmit kilometrus, kas viņiem bija jānoiet līdz desantlidnim, nezinot ne precīzu virzienu, ne to, kas viņus sagaida ceļā.

- "Jo mums, kas dzīvojam šodien, ir acis, ko brīnīties, bet nav mēles, ko slavēt," [V. Šekspīrs] - viņš klusi sacīja, paceļot roku un atsitoties pret skafandra spīdīgo audumu.

PILSĒTA

Kuģis turpināja riņķot pāri planētai, vijot ap to kārtējo divdesmit otro riņķi.

Ross, izmantojot izpētes kompleksa pašregulējošās iekārtas, konstatēja, ka visa planēta it kā atrodas nezināma lauka kokonā ar Reuta vieglo roku, to nosauca par tangu jeb T-lauku. Pie poliem tas piltuvēs nolaidās uz planētas virsmu, un varēja pieņemt, ka tieši tur atradās milzīgā spēka lauka ģeneratori, tie, kas radīja T-lauku. Taču Grants neuzdrošinājās to meklēt. No Umbaas nu jau piecas stundas nebija dzirdamas vēstis, un tas viņam nelika mieru. Ja izrādīsies, ka planētu apdzīvo saprātīgas būtnes, tad situācijas sarežģītība palielināsies simtkārtīgi. Tikšanās ar svešu saprātu zemiešiem nekad nebija šķitusi tikai saskarsmes problēma, un tikai Ārpuszemes kultūru institūta speciālisti uz Zemes varēja aprēķināt sekas abām pusēm.

Grants atkal izjuta pilnu atbildības nastu par nepazīstamo cilvēku no "Mohikāņa" likteņiem, par lidojuma galvenā uzdevuma veiksmīgu izpildi, par ekspedīcijas likteni, kas cieši saistījās ar viņa likteni, par jebkuru viņa pieņemto lēmumu. Jo, vai kļūdas gadījumā viņš spēs samaksāt par citu dzīvībām un bēdām ar savas dzīvības rēķinu? ..

Tikai vienu reizi Ross pasauca Grantu malā un pajautāja viņam, ar ko draud risks aizkavēt viņu galveno uzdevumu sarežģījumu gadījumā?

- Ne ar ko, - sacīja Grants, ar drūmu interesi pētot matemātiķa stūraino seju. - Vienīgais, no kā es baidos, ir atcerēties, ka, cita starpā, es arī esmu cilvēks.

Ross apmulsis nolieca galvu, sapratis, ka visi viņa vārdi šajā brīdī būs lieki.

Reuts iesteidzās zālē un parādīja komandierim apjomīgu sarakstu ar vietu uz planētas virsmas, kur bija nolaidies Umbaa desanta kuģis.

- Šis te melnais veidojums izstaro platjoslas radio signālu, - viņš satraukti sacīja. - Informācija analīzei nepadodas, bet ...

— Galu galā tomēr Pilsēta, — Grants domīgi sacīja. - Pilsēta?

– Tihonova ziņojumā pieminēta arī Pilsēta. Ross piegāja pie galvenā vioma un ilgu laiku pētīja planētas virsmu, izmantojot variācijas pastiprinātājus.

- Ja tā ir VIŅU Pilsēta, tu vispār saproti..?

- Jā, - sacīja Grants.  - Bet Umbaa klusē.

***

Dažas stundas vēlāk Reuts atklāja vēl vairākus melnus apļus, kurus viņš ierosināja nosaukt par pilsētām. Tie visi līdzinājās viens otram kā koka lapas un atšķīrās tikai pēc izmēra.

- Jebkura meklēšana  sadalāma trīs periodos, - Ross klusi sacīja, vērodams enerģētiķa darbu. - Pirmais ir sākotnējās pārdomas, mums tas jau ir pagājis; otrs ir novērojumi un faktogrāfija, mēs to esam uzsākuši darīt; un trešais ir secinājumu periods, visdrūmākais, manuprāt: brīnumus vienmēr izdzēš paskaidrojumi.

- Līdz tam vēl tālu, - sacīja Grants, pa pusei aizvēris acis.

- Ko darīsim, komandier? - Ross gaidoši paskatījās uz Grantu. - Vīrieša instinkts man saka, ka būs jādodas lejā ...

"Bet sievietes instinkts pastāv? - Grants domāja, neatbildējis. — Tina... Ko tev tagad saka instinkts? Es jūtos tik slikti, Tina... Kāpēc es par tevi domāju? Atceries Rubensu Dario:

Es ilgi marmora akmens priekšā

stāvu viens, no izmisuma pārņemts.

Pēkšņi atskan spārnu šalkoņa – un dīvainas saiknes dēļ

Uzreiz iedomājos par tevi.

Palīdzi, Tina, ja jau esi atnākusi. Ja Umbaa neatbildēs divu stundu laikā, es atkal sūtīšu savus draugus uz šo elli…

- Izlem, Jar, - Ross turpināja, nesaprotot, kāpēc komandieris neatbild. - Ja Umbaa joprojām klusē, tad ir noticis kaut kas nopietns. Mums jāiet meklēt viņu.

- Par agru, - Grants sausi sacīja, atverot acis. - Otru desantlidni sūtīšu, kad uzskatīšu par vajadzīgu.

***

Ross nolaida desantlidni ļoti lēni, burtiski pa metram sekundē, iespējams, tāpēc planētas T- lauks gandrīz neaiznesa kuģi no izvēlētās trajektorijas.

Aptuveni četrdesmit kilometru augstumā ierīces piefiksēja kādu noslēpumainu ķermeni, kas pazibēja tik ātri, ka attēlā tika iemūžināts tikai tā ātrais siluets. Koordinators atzīmēja gravitācijas lauka celšanos un kritumu, aizsarglauku mežonīgo deju un lidojumu nodrošinošās automātikas darbības traucējumus.

Reuts bažīgi aplūkoja mašīnas izdotās darbības traucējumu diagrammas un iedziļinājās automātu pārkonfigurācijā, nepievēršot īpašu uzmanību situācijai ārpus desantkuģa. Ross uzmeta viņam siltu skatienu. Viņam jaunietis iepatikās ar savu zinātkāri, atsaucību un pilnīgu atdevi darbam. Savos divdesmit piecos gados Reuts bija spējis kļūt par vienu no labākajiem jaunas kuģu klases - transgalaktoplānu - enerģētikas speciālistiem un bija pazīstams kā izcila personība.

Viņi veiksmīgi piezemējās tikai kilometra attālumā no Umbaa desanta kuģa, kas stāvēja stingri un bez redzamiem bojājumiem. Tiesa, Rosam šķita, ka kuģis it kā pārklāts ar baltu plīvuru, taču viņš nepaspēja to pietiekami labi aplūkot.

— MPS vai augstāka aizsardzība? - Reuts lietišķi pajautāja, gatavojoties doties uz boksu pēc skafandriem.

Ross paskatījās uz sakaru viomu, kas cauri traucējumu joslām rādīja Grantu un daļu no transgalaktoplāna komandtelpas.

- "Stumbrs," viņš teica mikrofonā. - Viss kārtībā, izeju meklēt.

- "Zars divi", jūs saprotu," - atsaucās Granta neizteiksmīgā balss.

Tu paliksi, Saša. - Ross uzlika roku uz viņam  pleca. - Ja neizdosies man, tad iesi tu.

Un Reuts norija uz mēles esošos iebildumus.

Visu laiku, kamēr Ross saģērbās spožajā īpašās aizsardzības skafandra plēvē, enerģētiķis klusējot noskatījās uz viņa bargo, krunkaino seju ar rētu uz vaiga — uz vīrieša seju, kurš savā mazāk nekā četrdesmit gadu laikā bija daudz piedzīvojis.. Matemātiķi izlūkošanas flotes zinātniskajā centrā sauca par Veco. Ne jau grumbu dēļ, kas viņu novecināja. Par atturību, kas parasti iemieso pārliecību par sevi un savu rīcību.

– Tu esi stiprs cilvēks? - Reuts sev negaidīti pajautāja.

Ross, joprojām auzprādzēdams skafandru, lēnām pagriezās.

- Kur tu to ņēmi?

- Nu. tā...- enerģētiķis nomurmināja.

– Hmm... Patiesībā, būdams institūta trešajā kursā, es kaut kā kļuvu par kursa čempionu momentcīņā. Bet tie, protams, ir sīkumi. Es biju pazīstams ar kādu cilvēku, Grehovu, kuru sauca par vilkaci mazuli. Viņš pēc auguma ir kā zēns, bet visā institūtā, un tagad esmu pārliecināts, pat zinātniskajā centrā vispār tikai viņš varēja izkļūt no jebkura tvēriena, cīnīties vienādos apstākļos ar pieciem meistariem vienlaikus un,  kas attiecas uz fizisko spēku, salieca svarcelšanas stieni.

- Lieliski! - Reuts teica ar sajūsmas izgaismotām acīm.

- Viņš institūtu psabeidza četrus gadus vēlāk nekā es, - Ross nopietnā tonī turpināja. – Tagad strādā Ārkārtas Glābšanas Dienesta Pārvaldē... Nu, labi, es eju, seko sakariem.

- Paņem "Bruņurupuci," - Grants no ekrāna ieteica. - Man desantlidņu vairs nav...

Viņš nepabeidza, bet Ross jau saprata, ko komandieris gribēja pateikt. "Bruņurupucis" bija smaga sešvietīga mašīna ar antiradiācijas aizsardzību, lai gan tā ātrums bija mazs, taču drošības rezerve - milzīga.

- Paņemšu, - Ross apsolīja un, pamājis ar savu spīdīgo cimdoto roku, izgāja no vadības telpas.

Viņš lēnām izpētīja Umbaa desanta kuģi, taču atrada tikai ierakstu par Vihrova mutvārdu vēstījumu, steidzīgu ierakstu par pirmā pārlidojuma rezultātiem un melnā veidojuma atklāšanu, ko pētnieki sauca par Pilsētu.

- Saša, kā mani dzirdi? - Ross jautāja, kad savienojās ar sava desantkuģa vadības telpu.

Enerģētikas inženieris atviegloti uzelpoja.

- Dzirdu ne sevišķi labi, liels fons.

- Pastāsti komandierim ... tomēr nē, labāk es pats.

Ross sazinājās ar Grantu un īsi paskaidroja situāciju.

- Ar ko viņi aizgāja? - tas sadrūmis pajautāja.

— ellingā nav skutera.

— Skuters... Eh, velns! Aparāti vismaz virzienu, no kurienes Vitālijs raidīja ziņu piefiksējuši?

- Nē. Arī skutera bāku nedzird... Jar, te lidinās dīvaini zirnekļu tīkli...

- Tīkli?

- Aha, tīmekļi, no attāluma tie izskatās kā īsti zirnekļu tīkli. Bet to izmērs ir tūkstošiem reižu lielāks.

- Dzīvība? Es domāju saprātīga?

- Nezinu.

Grants apklusa, bungājot ar pirkstiem pret pults malu.

— Arī "Mohikānis" neatsaucas?

- Visās joslās tikai traucējumu gaudošana.

- Nu, labi, ej. - Grants gribēja pateikt vēl kaut ko, taču droši vien pārdomāja un izslēdza savienojumu.

- Neuztraucies, Aleksandr, - Ross uzsmaidīja enerģētiķim, cik pārliecinoši vien spēja. - Seko bākai. Es viņus atradīšu.

Pēc dažām minūtēm viņš iekāpa “bruņurupucī”, kas vairāk līdzinājās egles čiekuram uz ķepām, un pacēla gaisā smago mašīnu.

Lai gan saule stāvēja gandrīz zenītā, no tās nebija vairāk gaismas nekā no Zemes Saules lietainā rudens dienā.

Ross nedaudz pagriezās uz vienu pusi, kur biežāk pacēlās dūmojošās strūklas, un nonāca virs dīvaina, daudzkrāsaina dzirkstoša lauka. "Bruņurupuča" kabīnē sāka skanēt radioaktīvo briesmu skaņas sensors, un tajā pašā laikā uz pults uzmirgoja rubīnkrāsas signāls: gamma starojums.

— Divsimt septiņdesmit rentgenu! - Ross nosvilpās, ieslēdzis analizatoru.

- Torijs, amerīcijs, berklijs… - automāts sāka uzskaitīt.

Zem "bruņurupuča" peldēja dabisks kodolreaktors-bagātinātājs, mērogā pārspējot visu cilvēkiem zināmo.

Sakari ar desanta kuģi tika pārtraukti un atsākās tikai pēc tam, kad mašīna bija pabraukusi garām transurāna rūdu atradnēm. Ross zināja, ar kādām grūtībām un cik lēni Saules sistēmas industrija rada šos supervērtīgos elementus, kas nepieciešami gandrīz visās tehnoloģiju un medicīnas jomās. Ja nenotiks nekas negaidīts, cilvēki saņems lielisku dāvanu - pilnīgi atklātas šo elementu atradnes. Ja tikai nenotiks...

Tad mašīna ielidoja baltā, necaurredzamā miglā, Ross sajuta tirpas deniņos, sāpīgu sejas muskuļu raustīšanos, sāpes locītavās un, nobijies, parāva "bruņurupuci" augšup.

No puskilometra augstuma viņš skatījās uz plato zem sevis, bet tur nebija nekādas miglas. Tās vietā virs zilajām ēnām lēnām peldēja prom milzīgs sudrabains tīmeklis. Ross pataustīja to ar lokatoru, taču tas uz to nereaģēja, izņemot to, ka viņam sāka šķist, ka no tīmekļa uz viņu skatās paslēpies plēsoņa.

Beidzot Ross sasniedza vietu, kur, pēc viņa aprēķiniem, Vihrovs pēdējo reizi bija noraidījis uz kuģi, un apturēja ierīci gaisā. Uz dienvidiem virs apvāršņa pacēlās ar dūmiem drebošs kalnu grēdu masīvs. Pretējā pusē slējās kaut kāda melna saplaisājusi siena. Līdz tai bija kādi piecpadsmit kilometri, un Ross nevarēja saskatīt detaļas, bet viņš ilgi skatījās uz to, tā ar kaut ko piesaistīja skatienu. Ar neparastumu, ar klusumu?

Pēkšņa zema dārdoņa lika Rosam uzreiz apgriezties, un viņš ieraudzīja pārsteidzošu parādību: pa plato plakano virsmu, tīta dūmos un putekļos slīdēja melna klints. Tā aizslīdēja zem "bruņurupuča", atstājot plato klintī dziļu kūpošu vagu, un aiz tās sekoja divi tīmekļi, spīdot tā, ka bija sāpīgi uz tiem skatīties.

Rosam šķita, viņu kāds viņam uzsaucis, viņš pagriezās pret pulti, taču ar kuģi atkal nebija sakaru, satraucoši mirgoja automātiskās aizsardzības gaisma, asinssarkani kvēloja starojuma indikatori. Salonā valdīja klusums.

Ross uzlidoja augstāk, vēlreiz apsekoja plato no kilometra augstuma līdz apvārsnim, ieslēdza automātisko atrašanās vietas noteikšanas režīmu un lēnām peldēja uz kores pusi, prom no melnās sienas. Viņš jau bijasapratis, ka šī ir tā pati noslēpumainā Pilsēta, ko viņi atklāja no transgala orbītas.

GRAVISTRĒLNIEKS

Bāla seja, iekritušas acis, sudrabaini sirmi mati. Grants riebumā atgrūda spoguļa taisnstūri un brīdi sēdēja, noliecies pār pulti. Tad pēkšņi piecēlās un devās uz kuģa dušas telpu. Sakaru seansa sākumā viņš jau izskatījās pietiekami pašpārliecināts un mierīgs, lai neizraisītu nevēlamu Reuta reakciju.

Trijos pēcpusdienā pēc kuģa laika iedegās sakaru vioms, un enerģētiķis jautāja:

- "Stumbrs", kā redzat?

- Redzu slikti, dzirdu labi, - Grants pasmaidīja. - Kas jauns?

— Ivans atklāja radioaktīvo rūdu atradnes. Pagaidām nekā vairāk, eju pa otro apli.

- Tā. Nu, bet kas tev?

- atlidoja tīmeklis, paplivināja un aizlidoja. Jā, kad tas tuvojās, sakari ar “bruņurupuci” pārtrūka.

- Sapratu... Neviens, neko...?

- Neviens.

- Tu lūk ko, Saša, - Grants teica, - neizslēdzies, savienojumam visu laiku jābūt ieslēgtam.

Reuts klusēdams pamāja.

Stundu Grants pacietīgi strādāja ar koordinatoru, apstrādājot kibernētiskā kompleksa savākto informāciju, ik pa laikam iedrošinot enerģētiķi ar dažādām sarunām. Dvēseles dziļumos viņš saprata, ka uzmundrina sevi, nevis mazāk pieredzējušo Reutu, taču gaidīšana viņam būtu pārvērtusies neciešamās mokās, ja ne šīs sarunas. Grants neatcerējās, kurš teica: "Vienīgā patiesā greznība ir cilvēku sarunu greznība", taču tas noteikti bija gudrs cilvēks.

- Šai civilizācijai jābūt dīvainai, - sacīja Reuts, atbildot uz viņa domām. - Ja tāda, protams, vispār eksistē uz planētas. Izveidojusi atgrūžošu lauku, par mums neinteresējas... Interesanti, ko Tihonovs domāja, runājot par nāves briesmām? Varbūt riska novērtējumu ietekmē arī tehnisko līdzekļu atšķirība?

- Pieņemsim, ka tas ir apstrīdams, - Grants nepiekrita. - Psiholoģiski mēs ne ar ko neatšķiramies no pagājušā gadsimta cilvēkiem. Bet tam, ka uz planētas notiek dīvainas lietas, es piekrītu.

- Vo, - enerģētiķis pēkšņi priecīgi iesaucās. - Ivans...

Tajā pašā mirklī gaisa desantalidņa kontroles posteņa attēls tika izkropļots – Reuts kaut ko satraukti runāja, bet nebija dzirdams – un sakari pārtrūka.

Grants neviļus paskatījās uz kuģa galveno viomu un uz planētas virsmas ieraudzīja tievu oranžu līniju. Līnija bija piepildīta ar baltu gaismu, no tūkstoš kilometru orbītas tā šķita nekaitīga un neizskatījās briesmīga, taču tā parādījās tieši tajā vietā, kur uz plato bija nolaidušies divi Zemes kuģi, un Grants iekoda lūpā, iztēlojoties parādības īstos mērogus.

***

Ross nodeva vadību automātam un noguris atlaidās krēslā. Tuvojās vakars, bet viņš nebija atradis ne Umbaa aparātu, ne "Mohikan" zvaigžņu kuģi. Ēteris arī bija tukšs, ja neskaita pastāvīgo blāvo troksni skaļruņos – uztveršanas fonu. Reizēm cauri izplatījās tikai desanta kuģa bākas uzliesmojumi un retas ziņas no Reuta, kas bija noguris no neaktīvajiem pienākumiem un gaidīšanas.

Un tagad dienas beigās, kad Ross nolēma pagriest uz desantlidni, lokators pēkšņi atklāja metālu - ekrānā zeltaini uzdzirkstīja punkts. Ross pārsteigumā noreaģēja novēloti, un punkts pazuda, bet viņš to atkal atrada.

"Bruņurupucis" palielināja ātrumu, un pēc pusstundas Ross saprata, ka ir atradis kuģi. Svešu kuģi. Tas laikam bija "Mohikānis".

Tas stāvēja netālu no Pilsētas nelīdzenās melnās sienas, pār to karājās tīmekļi - viens virs otra, no Pilsētas lidoja vēl vairāki tīmekļi, un Ross neriskēja - nosēdās tālāk no kuģa. Sākumā viņš izmantoja visus radio un gaismas sakaru diapazonus, pētot svešā zvaigžņu kuģa neaso priekšgalu un cilindru (dzinēju?) bloku, kam apkārt bija zemi sveces formas klinšu bluķi. Tad viņš notēmēja uz klinšu grupu netālu no kuģa pakaļgala deformatoru un nospieda sprūdu.

Dārdoņa sašķēla klusumu, un akmeņi sabruka zilā fragmentu lietū. Zili putekļu mākoņi izplūda no atlikušo klintsbluķu spraugām un paslēpa kuģa kontūras. Zaļgana dūmaka pārklāja visu apkārt, kļuva gandrīz tumšs.

Ross ieslēdza ap "bruņurupuci" aizsarglauka kupolu, pamanījis, kā tīmekļi steidzīgi aizlido, no kravas nodalījuma izlaida tehniskā dienesta robotu un izkāpa ārā pats. Viņš nolēma nogaidīt dažas minūtes un tad iet uz kuģi, paļaujoties uz savu aizsargskafandru.

Putekļi zilā pārklājumā nosēdās uz klintīm, uz akmeņiem, robota korpusa, un, kad Rosa pacietība izsīka, aiz līkajiem akmens stabiem pēkšņi atskanēja skrienoša cilvēka soļu klabināšana. Spraugās pazibēja kaut kas balts, un uz līdzenās vietas izlēca maza auguma cilvēk ietilpīgā baltā kapucē, milzīgu ķiveri zem caurspīdīgā skafandra ķiveres burbuļa un ar smagu emiteru rokā, visticamāk, ar lāzeru.

Ieraudzījis divas spoguļainas neglītas figūras, viņš pēkšņi nobremzēja un pacēla roku ar izstarotāju. Ja tuvumā nebūtu sargrobots, Ross droši vien būtu attiecīgi noreaģējis, taču robota metāla figūrā kaut kas nočaukstēja, un starp abiem cilvēkiem saplīvoja un sagriezās telpa.

— Atlikt, — Ross mierīgi sacīja, un robots paklausīgi noņēma lauku.

Svešinieka acis bija mežonīgas, ātras, un viņš šķita nervozs un apmulsis. Viņš skaidri nezināja, kas atrodas priekšā, un skatījās no vienas figūras uz otru.

— "Mohikānis"? - Ross jautāja, ieslēdzis ārējā skaļruņa raidītāju.

Cilvēks nodrebēja, pamāja ar galvu un kaut ko kaislīgi ierunājās, vispirms norādot uz skraidošajiem tīmekļiem, tad uz savu kuģi.

- Es tevi nedzirdu, - Ross teica. – Ejam uz kabīni, tur būs drošāk.

Svešinieks ierunājās vēl ātrāk, tad atmeta ar roku un aiz robota iekāpa lūkā.

***

Šeit, kabīnē, kad viņi novilka tērpus, Ross saprata, ka ir par zemu novērtējis svešinieka vecumu. Viņam bija kaut kur ap septiņdesmit. Viņa asā, šaurā seja, šķiet, sastāvēja no divām pusēm: augšējā bija balta, iepriekš paslēpta zem ķiveres, bet apakšējā - iedegusi līdz vara krāsai. Viņš bija šauriem pleciem, trausls un no malas baltajā izolējošajā kombinezonā likās kā pusaudzis. Ja ne seja.

- Es esmu Ross, matemātiķis un transgalaktiskā kuģa "Speer" komandiera palīgs, - Ross teica, nogludinādams sev matus. Bet jūs -Tihonovs?

— Nē, es esmu Molčanovs, ekspedīcijas arheonauts[4], zvaigžņu kuģa "Mohikānis" komandiera vietnieks. Tihonovs palika kuģī. Mēs vairs necerējām...

- Mēs atradām jūsu ziņojumu. Un arī kosmosā uzdūrāmies sadragātam visurgājējam ar diviem ... cilvēkiem.

Molčanovs vairākas sekundes bez skaņas kustināja lūpas, nenovērsdams degošās acis no Rosa. Tad viņš attapās, ar trīcošu roku paberzēja pieri un klusi sacīja:

— Tie bija Korotkovs un Ulsens, ekspedīcijas fiziķis un ārsts. Viņi pazuda pirmajā izbraucienā... Bet jūs, kāpēc jūs nolaidāties šajā ellē?! Tihonovs taču brīdināja!

- Tihonovs brīdināja gan, - Ross klusi piekrita, - bet mēs esam ieradušies pakaļ jums. Divi mūsu biedri arī pazuduši, kamēr meklēja jūs. Bet es atradu.

Molčanovs sanīka.

— Tūlīt jālido prom. Nevienu vairs neatradīsiet. Viņi atgrieztos paši, ja būtu kaut mazākā iespēja...

Ross pēkšņi iztaisnojās, un dusmīgais vārds sastinga uz viņa lūpām.

- Bet es atradīšu, - viņš sausi pateica. – Tikai man nav daudz laika. Kā informēt jūsu komandieri? Un kas ir trešais ar jums?

— Viņa vairs nav, — Molčanovs nomurmināja, nepaceļot galvu. - Viņš aizgāja uz Pilsētu un... neatgriezās.

- Pilsēta?

- Tā nav īsta pilsēta. Melnas klintis, kas izskatās kā māju drupas. Naktīs tās spīd un kļūst līdzīgas saplaisājušam ledājam.

- Tā ir sakritība. Mēs šos veidojumus arī nosaucām par pilsētām ... Kā tad lai informēju Tihonovu? Rācijas jums nedarbojas?

- Nē. Jūsu mašīnai ir prožektors? Mirkšķiniet. Ziniet Morzes ābeci?

- Nē.

- Tad dodiet man.

Ross noskatījās, kā Molčanovs mirkšķina prožektoru, uzvilka skafandru un devās satikt "Mohikāņa" komandieri.

***

Tāpat kā pagājušajā reizē, viņš izgāja ārā kopā ar robotu un jau bija pusceļā uz kuģi, kad pēkšņi sajuta sev pievērstu skatienu.

- Atpakaļ! - no "bruņurupuča" kabīnes pēkšņi iekliedzās Molčanovs. - Atpakaļ! Gravistrēlnieks! Gravitācijas šāvējs! Atpakaļ!!!

Tihonovs, kurš parādījās aiz klintīm, Molčanova brīdinājumus nedzirdēja, taču viņš bija pieredzējušāks par Rosu un briesmas ieraudzīja agrāk. Tiesa, tas viņam nepalīdzēja.

Ross tikai paspēja pamanīt virs sevis režģotu krustu, un tajā pašā mirklī viņam blakus esošā klints sašķīda putekļos, un, ja ne robota aizsarglauka, viņu nebūtu izglābis pat augstākās aizsardzības skafandrs. Vienalga, viņš tika nogāzts no kājām. Negaidījis, kad putekļi nosēžas, viņš pielēca , pieskrēja pie desmit soļu attālumā guļošā Tihonova, saķēra viņu un, neatskatoties, skrēja atpakaļ uz mašīnu.

Vēl viens pērkons trāpīja viņam pie lūkas. Šoreiz sitiens bija daudz spēcīgāks, taču robots cilvēkus izglāba arī tagad. Ross, čukstus lamādamies, ievilka "Mohikāņa"" komandiera smago ķermeni tamburā un aizcirta lūku.

Ārējie skata ekrāni viņiem parādīja, kā dīvainais krusts sašķaida robotu. Pēdējais trieciens sadrumstaloto robota skeletu uzsvieda augstu gaisā, un tur trīssimt metru augstumā tas eksplodēja, izplūstot sarkanās liesmās.

Kopā ar Molčanovu viņi izģērba Tihonovu un bija šausmās: viņa ķermenis atgādināja ar asinīm piesūcinātu sūkli. Un Ross nodomāja, ka pat vismodernākās transgaliskās medicīnas iekārtas diez vai tagad vairs palīdzēs Tihonovam. Varbūt vienīgi Zeme...

Krusts paņēma uz grauda "bruņurupuci". Trešais sitiens, kas satricināja mašīnu, piespieda Rosu pie pults, un tad viņā it kā pamodās atriebējs. Ross izmisīgi saspaidīja pa automātiskās regulēšanas pogām, un tēmekļa tīklojums aizsedza gan briesmīgo krustu, gan to pavadošos tīmekļus. Oho, cik jūsu te daudz! Nogaidīja, līdz diska indikators uzmirgoja sarkanā krāsā, un nospieda palaidējslēdzi.

“Bruņurupucis” palēcās, ausis aizlika no caururbjošā izlādes bļāviena, tur, kur tikko grozījās tīmekļi, nostiepās ugunīga svītra, un tīmekļi bija pazuduši. Pazuda arī krusts.

Ross atskatījās, un Molčanovs nodrebēja, sastapis ar viņa cieto un auksto skatienu. Tomēr Ross nekavējoties piekāpās, pamāja Molčanovam uz krēslu un pacēla aparātu gaisā.

Tomēr viņš nepaspēja nolidot pat divus kilometrus, kad pēkšņi uz “bruņurupuča” pakaļgala ekrāna uzliesmoja otrā saule, līdzīga gigantiskam ziedkāpostam. Tas uzziedēja uz planētas virsmas ar negaidītu indīgu ziedu, nostāvēja kādu minūti un sāka izbalēt. "Bruņurupuci" pārņēma baigas dārdoņas vilnis un atsitās pret tā nesagraujamajām bruņām.

- Zvaigžņu kuģis! - Molčanovs čukstēja, nobālēdams. - "Mohikānis"!

Ross palielināja ātrumu.

***

Reuts sarunājās ar komandieri, vērojot, kā atgriežas Umbaa gandrīz pirms diennakts izlaistais mehanomats.

Tāla pazemes dārdoņa lika viņam uzlēkt kājās un ieklausīties. Sienas drebēja, desanta kuģis šūpojās uz amortizatoriem, un tikai puskilometru tālāk pārplīsa zeme, un no šīs plaisas izplūdusī apžilbinošā liesma vēlās virsū kuģim.

Reuts pielēca pie pults un vienlaikus nospieda aizsardzības ģeneratoru un avārijas starta taustiņus.

Desanta kuģis klusi uzlidoja pāri līkumotajām klintīm, savītajām ugunīgajām bezdibenim, ielīkušajam horizontam. Skaitītāji nozvanīja radioaktīvais trauksmes signālus, universālā uztvērēja skaļrunis dārdēja basos, un no karstuma pilnā bezdibeņa, kas aprija vietu, kur tikko bija stāvējis kuģis, pēkšņi viena pēc otras izlidoja žilbinošas bumbas un ar burbuļojošu dārdoņu ailidoja prom debesīs, jau pazīstamu tīmekļu pavadībā. Desanta kuģis šūpojās no vienas puses uz otru un tika vilkts tiem pakaļ.

Reuts atjēdzās un aizvadīja kuģi prom no negaidītās kataklizmas, iestādot to aiz līdzīgi svecēm aplūdušajām klinšu palisādēm. Tieši šeit viņu atrada Ross, kurš nezaudēja spriešanas spēju pat nezināmo stihiju trakošanas laikā.

Apjukums un cerība atspoguļojās Reuta sejā, kad robots stūres mājā ienesa Tihonova nedzīvo ķermeni.

— Aizejam, — Ross īsi pateica, novilka skafndru un palīdzēja Molčanovam. - Saša, tas ir Molčanovs, "Mohikāņa" arheonauts, parūpējies ...

Reuts sarosījās un metās pie sastingušā cilvēciņa, kurš lēnprātīgi ļāvās izģērbties, iedeva dzērienu un iesēdināja atzveltnes krēslā. Ross ātri noguldīja Tihonova ķermeni rezerves sēdeklī, mēģināja sazināties ar transgalu, taču nesekmīgi – bija pārāk liela gaisa jonizācija – un apņēmīgi ieslēdza automātisko starta mehānismu.

No tumšsarkanām liesmām, tikko iznīcinājušām Umbaa un Vihrova desanta kuģi nogāzās dūmu siena. Pazibēja un pazuda kaut kur ierindā peldošie tīmekļi. Zilgani pelēkā dūmakā bija pazudusi neviesmīlīgā plato virsma, kur astronauti bija devušies, lai sameklētu avarējušo "Mohikāni".

***

Grants bija neaktīvs tikai vienu minūti. Dusmas un naids viņu žņaudza, dusmas un naids pret planētu, kas atņēma viņam drosmi un ticību savas rīcības pareizībai, atņēma viņam galveno, kas viņam bija: cilvēka sirds siltumu. Grants minūti skatījās viomā, atcerēdamies Reuta seju, tad apsēdās pie pults.

Pusstundas laikā viņš aprēķināja transportlīdzekļu iekļūšanas ātrumu planētas atmosfērā, pie kura nezināmā lauka novirzošais efekts bija minimāls. Pēc tam viņš palaida televīzijas zondu sēriju aizlidojušo desantkuģu virzienā, uzdodot automātiem pastāvīgi uzraudzīt savu darbu. Bet attēls, ko pārraidīja zemākā zonde, bija miglains un viļņojošs. Skaidrs, ka Grants varēja redzēt tikai Pilsētas melno "ripu" un mirdzošu rubīnsarkanu svītru, kuru šad tad aizsedza dūmu švīkas.

Tad viņš pieslēdzās koordinatoram un drūmā sašutumā sāka pielāgot tālredzamības sistēmu. Neviens no desanta kuģiem neatbildēja, un Grants nolēma, ka, ja tuvāko divu stundu laikā netiks atjaunoti sakari ar tiem, viņš nosēdinās transgalu uz planētas virsmas. Gaidīšana orbītā no viņa prasīja tik lielu drosmi, ka viņš vairs nebaidījās no izlēmīgas rīcības, lai gan dziļi sirdī, protams, saprata, ka viņam pašam tagad tādos apstākļos nav tiesību iet bojā.

Viņam izdevās noregulēt zondes pārraidītā attēla kvalitāti, taču šajā brīdī koordinators paziņojs steidzīgu frāzi: "Stumbrs", atbildētājs "Zars divi" atgriežas", un pēc tam sadrebēja transgals, nomirkšķināja automātiskie viomi ievelkot kuģa iekšienē pietuvojušos desanta kuģi.

Pirmais komandtelpā ienāca koncentrētais Ross. Viņš ienāca un apstājās, ar dīvainu sejas izteiksmi skatīdamies uz komandieri.

- Kas ir? - Grants neizturēja.

Ross, neatbildējis, piegāja pie pults paņēma spoguļa taisnstūri un pagrieza to pret Grantu. Viņš apmulsis palūkojās uz savu atspulgu, pasmaidīja un atstūma spoguli. Viņam bija nosirmojuši mati.

- Kas ir? - viņš sausi atkārtoja.

— Saša gatavo desantkuģi jaunam lidojumam. "Mohikāņa" vairs nav, izglābām tikai divus: kuģa arheonautu Molčanovu un komandieri Tihonovu. Molčanovs ir aizmidzis, izlicies līdz galējībai. Tihonovs medicīnas centrā viņu var glābt tikai uz Zemes. Mums uzbruka tīmeklis, trieciens ar spēka lauku, un... Umbaa un Vitāliju nevarējām atrast: viņu desantlidnis iekrita liesmainā bezdibenī. Es atstāju tur bumbveida raidītāju, ja viņi atgrieztos nosēšanās vietā. Iešu uz turieni vēlreiz, Jar. Turi tikai Reutu, es ar zēnu negribētu riskēt.

Grants ilgi klusēja, caur panorāmas viomu skatījās uz planētas lodi. Viņš bija pārliecināts, gandrīz simtprocentīgi pārliecināts, ka Umbaa un Vihrovs miruši. Taču, ja vien bija vismaz viena iespēja, viņam bija jāizdara viss, lai atrastu pazudušos un izglābtu dzīvos.

- Man negribas riskēt ar jums abiem, - viņš lēnām pateica, - bet tu nevarēsi to paveikt vienatnē. - Un viņš čukstus piebilda: - Bet tu esi pārliecināts, ka viņi ir dzīvi, Ivan?

- Esmu pārliecināts, - Ross teica. - Nepārbaudi mani, Jar. Pat ja es nebūtu pārliecināts, es tomēr ietu. Tāpat, arī tu. Palīdzi man ar tonizatoru, esmu ļoti noguris.

TĪMEKLIS

Desanta kuģis nolaidās kilometra attālumā no Pilsētas plašā tuksnesī starp akmeņu stumbru, mežonīgu klinšu lūzumu un milzīgu, daudzstāvu ēkas lieluma akmeņu krāvumiem. Pilsētas robainais melnais mūris atgādināja senas drupas, un Ross iedomāja, ka varbūt tās nemaz nav tik tālu no patiesības, dēvējot dīvainos veidojumus par pilsētām. Kaut kas tos atšķīra no dabas veidojumiem, kaut kāds netverams svešāduma zīmogs. Tām bija svešs šis pirmatnējais dabas haoss, neviena neskartā planētas garoza.

Ross ieslēdza bāku, sazinājās ar transgalu un informēja Grantu, ka nolaidies normāli.

- Esi tur uzmanīgs, Ivan, - Grants lūdza. - Ja uz planētas ir dzīvība, īpaši ja saprātīga, veic visus piesardzības pasākumus.

- Nu, ja šeit būtu civilizācija, pat ne-humanoīda tipa, tad mēs būtu pamanījuši planētas virsmas transformācijas vēl no kosmosa. Katrā ziņā saprātīgas organizācijas pazīmes būtu pamanītas.

- Nu, nezinu, - sacīja Grants pēc pauzes. - Kā mēs varam zināt, vai planētas transformācija ir nepieciešama nehumanoīdiem? Saprāts var izpausties ne tikai ekspansīvā formā, bet arī pakļaujoties ārējai videi... – Viņš asi aprāva sevi. — Labi, es neesmu ksenopsihologs, un tu neesi lekcijā. Vispār tu mani saprati.

Grants attālinājās no ekrāna, atstājot sakaru saiti ieslēgtu.

Ross pagriezās pret enerģētiķi, kurš izlikās aizņemts ar novērošanu, un nomurmināja:

- Komandieris uztraucas... a, Aleksandr?

– Bet jūs neuztrauktos? - tas nopietni atjautāja.

Ross skumji pasmaidīja.

— Laikam jau. Nu ko tu tur pamanīji?

- Tīmekļi, - Reuts parādīja. - Lido šurp. Bet šito es nezinu.

No Pilsētas puses desantlidnim tuvojās melns klints bluķis vai metāla gabals, kas plīvoja pa gaisu ar tauriņa vieglumu. Tas divreiz apriņķoja virs desantkuģa, it kā kaut kas to vilktu pie Zemes kuģa, un uzkārās tā aizsarglauka malā.

Ross mehāniski aktivizēja pētniecības kombainu, un koordinators viņam iedeva lidojošā bloka parametrus: blīvumu izmērīt nevar, masa - bezgalīga, ķermeņa virsmas temperatūra ir vairāk nekā trīs tūkstoši grādu, submikronu starojums ...

- Kaut kādas muļķības, - sacīja Reuts. - Bezgalīga masa ierobežotā tilpumā! .. Ja mēs to pazondētu ar neitrīno prožektoru?

Ross padomāja un piekrita. Viņš ātri sastādīja rīkojumu koordinatoram, ievadīja to uztveršanas ierīcē un vienlaikus deva norādījumu automātiem palielināt aizsarglauka potenciālu gadījumā, ja rodas kāda neparedzēta melnā bloka reakcija.

Aparāta kupolā atvērās šaura sprauga, kurā izstiepās neitrīno emitētāju melnie ragi. Tālākais notika dažu sekunžu laikā. Ieslēdzās prožektors, melnais bluķis virs kuģa pēkšņi uzbrieda, izmetot melnus dzinumus uz visām pusēm, pāri tā virsmai pārskrēja žilbinošas zvaigznes, atbalsojot starojuma reģistratoru sirēnas gaudošanu. Automāts acumirklī palielināja aizsarglauka jaudu, un sirēna apklusa.

Pienākošie tīmekļi acumirklī pārvarēja atlikušo attālumu un nožogoja bloku no kuģa ar režģa sienu. Uzliesmoja zila klusa liesma, smags trieciens satricināja desanta kuģa aizsarglauku, un, kad cilvēki atvēra acis, tīmekļi jau bija tālu. Tie aizvilka nomierināto melno bloku uz Pilsētu, un aiz viņiem lēnām izklīda dūmu un putekļu aste.

Ross vēlreiz mēģināja sazināties ar Grantu, taču atmeta ar roku un sāka ģērbt skafandru.

- Kad jonizācija samazināsies,- viņš teica, - nomierini komandieri.

- Es iešu ar jums, - Reuts pakustināja uzacis.

Ross saviebās.

- Man tevi vajag šeit.

- Esmu ar jums! - enerģētiķis atkārtoja, un viņa balsī noskanēja nepazīstamas notis.

Ross pagriezās, vērīgi ielūkojās Reuta piesarkušajā, spītīgajā sejā un, pavīpsnājis, norādīja uz otro skafandru.

***

Viņi izlidoja Pilsētas virzienā, kad šejienes spīdeklis jau bija izgājis aiz horizonta, uz īsu brīdi atstājot savā vietā gaišu viltus saules plankumu. Aparāts apriņķoja ap pilsētu no dienvidiem, un Ross, nodevis vadību Reutam, apsēdās pie kursa skaitļotāja un ķērās pie lokācijas uzstādīšanas.

Trīs stundu laikā viņi aizlidoja uz bijušo desanta nosēšanās vietu, virs bumbas raidītāja atrodot gaišu pazīstama tīmekļa kāpņu režģi. Umbaa šeit acīmredzot nebija parādījies.

Varbūt tāpēc, ka bija pārāk tuvu tīmekļiem, vai kāda cita iemesla dēļ, Rosam pēkšņi iesāpējās zobi, un šķita, ka to ir nevis trīsdesmit divi, bet visi sešdesmit četri.

- Ivan, jūti? - stostījās Reuts. - Acīmredzot arī viņam bija kļuvis slikti.

Ross samiedza acis, nomērķēja ar deformētāju un izšāva, izkaisīdams tīmekļus no redzesloka. Raidītāja signāli, ko iepriekš noslāpēja tīmekļi, nekavējoties atskanēja ar tādu pašu spēku.

- Zirnekļu civilizācija! - Reuts atviegloti nopūtās.

Ross neatbildēja, atkal aizņemts ar saviem lokatoriem. Svešas klātbūtnes sajūta nepārgāja. Likās, ka pie būdiņas bija piegājis ceļinieks, ar kautrīgu roku klauvētu pa logu, un šis klauvējiens pieskārās ausij, nestraucot saimnieka miegaino apmulsumu, un palika kā netverama skaņas, satraucoša, dīvaina ēnaina ķircinoša atbalss... Ross uzmeta skatienu ārējā skata viomam, pamanīja no tumsas iznirstam tīmekli krusta formā un neapmierināti saviebās. Tīmekļi bija pārāk uzmācīgi un ziņkārīgi, lai tie būtu vienkārši planētas augu vai dzīvnieku dzīvības pārstāvji. Viņi vienmēr parādījās tur, kur bija cilvēki un zemes mašīnas, un šī viņu ziņkāre Rosam sāka šķist mērķtiecīga un jēgpilna. Viņš nevēlējās Reutu baidīt, tomēr sazinājās ar desanta kuģi un caur to ar komandieri - atmosfēras kaprīze ļāva viņiem nodibināt sakarus.

Grants izskatījās slikti, un Ross juta žēlumu. Viņš īsi izteica savas domas par planētas dzīvību un meklējumu rezultātiem. Grants pateica tikai vienu vārdu: "Labi," un novērsās, bet Ross, jūtoties vainīgs, apspieda vēlmi uzmundrināt komandieri. Grants to nesaprastu.

Vēlu vakarā, kad nogurušais Ross jau bija zaudējis visas cerības atrast savus biedrus un kā caur zemi izkritušo skuteri, lokators pēkšņi atklāja radiostarojuma punktveida avotu. Šāds avots varētu būt viena no pazudušo skafandru individuālā radiobāka, un Ross bez vilcināšanās pagrieza "bruņurupuci" tajā virzienā.

Pēc dažām minūtēm automašīna apstājās virs tās vietas, kur signāls bija dzirdams vislabāk. Ross ieslēdza prožektorus un pārlaida pār plato nelīdzeno virsmu gaismas staru. Reuts pavilcinājās, uzmeta skafandra kapuci, un, izlēcis no tambura, ieraudzīja, ka Ross stāv pie kādas dīvainas celtnes, ko apgaismo prožektors.

- Kas tas tāds? - enerģētiķis bija pārsteigts.

Konstrukcija izskatījās kā sadragāts sarūsējis kāpurs ar izvirzījumiem gar apakšu. Viens no tā galiem tika sašķaidīts ar briesmīgu triecienu, no kura izkusis sienu materiāls, un tagad "kāpurā" bija caurums, kura diametrs bija divi cilvēka augumi. Par tā nozīmi neko nevarēja saprast.

Ross apstaigāja "kāpuru", pieskaroties garu, salauztu tapu ķemmei, kas izvirzījās joslā gar sānu, un apstājās pie spraugai līdzīgās atveres priekšpusē.

- Mūs šurp atveda pelengators, - viņš domīgi sacīja. - Bet tā nu gan nav Zemes mašīna. Dīvaini…

Reuts trieca ar dūri pret konstrukcijas atbalsojošo pusi un pēkšņi atlēca atpakaļ. Kaut kas nočaukstēja bruņu iekšpusē, un no cauruma izslīdēja tievs kvēlojošs stienis. Ārpus "kāpura" tas pārvērtās par plakanu divus metrus garu palagu - purpursarkanās dzirksteles uz tā izskatījās pēc vilnas - un aizpeldēja prom no cilvēkiem. Pēc minūtes tas pazuda starp akmeņiem, palika dzirdama tikai viņa radio balss, kas pārsteidzoši atgādināja skanīgās radiobākas lāses.

- Ejam atpakaļ, - Ross teica, ieslidinot deformatoru īpašā makā. - Viltus trauksme. Starp citu, bez ieroča iziet ārā ir bīstami...

- Kas tas bija? - Reuts jautāja jau kabīnē.

- Mašīna, - matemātiķis atbildēja pēc pauzes. - Dīvaina mašīna. Vai arī tu jautā ko citu?

***

No rīta Ross bija tik noguris, ka nelīdzēja ne stimulatori, ne hipno-duša. Sakari ar transgalu bija diezgan stabili, neskatoties uz to, ka "bruņurupucim" vienmērīgi sekoja zilgans tīmeklis.

Grants, kurš arī nebija atpūties pēdējās divas dienas, gaidu un satraukuma nogurdināts, neizteiksmīgā trulā balsī teica:

- Atgriezieties, Ivan. Lai pāmeklētu tūkstošiem kvadrātkilometru kalnaino apvidu, ir nepieciešams simtiem ierīču ... atgriezieties ...

- Viņiem vēl ir enerģija, - Ross spītīgi sacīja, - un līdz ar to arī skābeklis. Meklēsim.

"Ja vien viņi būtu dzīvi", - viņš domāja. - "Bet es nevaru rīkoties citādi. Un  tu arī, komandier".

Tīmeklis pietuvojās rokas stiepiena attālumā, attēls sabruka, un sakari pārtrūka.

- Sasodīts! - Ross noķērca, nokāsējās un atmeta ar roku. - Atgriezīsimies pie Pilsētas, mēģināsim pameklēt tur. Viņi nevarēja tālāk par Pilsētu aiziet...

Reuts klusēdams pagrieza mašīnu.

"Tika puikam", - Ross nodomāja, uzmetot skatienu enerģētiķa nogurušajai, nocietinātajai sejai. - “Mohikāņa" apkalpes nāve… Vitālijs un Umba… Es jau varu sev atzīt meklēšanas veltīgumu. Ja skuteris būtu vesels, mēs tos jau sen būtu atraduši. Bet bez mašīnas viņi ... Eh, Umbaa, Umbaa ... "

Zem neredzamā pūļa čukstiem un nopūtām — tīmeklis nevēlējās atpalikt no mašīnas — viņi lidoja uz Pilsētu, un tad mašīna atkal atklāja punktveida radio emisijas avotu. Avots sakustējās, tas jau atradās kaut kur Pilsētā, parādījās, pazuda; Ross, nomainījis enerģētiķi, pats apsēdās pie vadības paneļa.

"Bruņurupucis" pārlidoja pāri mirdzošajam zilgani caurspīdīgajam masīvam. Vairākas minūtes šķita, ka viņiem izdosies panākt nezināmo avotu, taču tad pelengs pazuda, un Ross pamanīja dīvainu kustību mašīnas aizmugurē. Tur, kur tā pārlidoja, Pilsētas "struktūras" pēkšņi sāka deformēties un peldēt, pastiprināt spīdumu. Aiz "bruņurupuča" izveidojās gara ugunīga taka, kas bija skaidri saskatāma uz līdzenās, saplaisājušās Pilsētas virsmas, kā kuģa taka uz ūdens.

Kabīnē liesmoja starojuma indikatori, un sāka dūkt uztvērēja skaļrunis. Nakts klusumā ielauzās kaut kāda zema klusināta dārdoņa.

— Pēdas, — Reuts sacīja ar vāju izbrīnu. - Skaties, Ivan.

Ross, neatbildēdams, strauji pagrieza mašīnu un iemeta to pikējošā lidojumā. Viņi pārlidoja tikai dažus metrus no vienas no Pilsētas "ēkām" jumta virsmas, kas tuvplānā visvairāk atgādināja no dziļumiem izgaismotu stiklainu bloku. Tajā pašā mirklī "bruņurupuča" ķermeni satricināja pērkonīgs sitiens, pēc tam nākošais. Reuts iekoda mēlē un ar abām rokām satvēra krēsla roku balstus. Ross saspringa, lai noturētu mašīnu kursā, viņam kakls pieplūda asinīm.

- Tīmekļi, - Reuts šņācoši teica. – Aiz muguras tīmekļi, Ivan.

Ross atskatījās, pasvieda mašīnu, un tas viņus izglāba no trešā spēcīgā trieciena.

Tīmekļi atpalika tikai pēc tam, kad matemātiķis uz to smagajām zalvēm atbildēja ar deformatora izlādi.

No augšas ļoti skaidri bija saskatāma Pilsētas plakanā virsotne, un tās centrā stāvēja mirdzoša lāpa, ko ielenca tīmekļi.

Ross mirkli vēroja šo parādību, vēl nenojaušot, ka noslēpumaino uzliesmojumu izraisījusi tieši "bruņurupuča" pārlidojums. Viņa tumšā seja bija bezkaislīga, bet Reuta sirds pēkšņi skumji sažņaudzās un acīs sariesās asaras.

- Kā gan viņiem...? - viņš teica trīcošā balsī. - Ivan, viņi taču... Vitālijs ... Umbaa ...

- Vēl  pameklēsim, - Ross klusi atbildēja. - Meklēsim viņus, mazais...

Sānis no viņiem uz Pilsētu steidzās tīmekļu rinda. To bija daudz, ļoti daudz, gandrīz saplūduši viens ar otru, likās, ka peld viens supermilzu izgaismots tīkls, kuram nebija redzama ne mala, ne gals.

***

Uzausa nemanot. Debesu josla austrumos piepildījās ar oranžu mirdzumu, uzkarsa un iedegās. Un, kad zaudēja griezīgo spožumu, izrādījās, ka spīdeklis jau stāvēja virs horizonta trīcošās izplūdušās līnijas. Sakari ar transgalu nekavējoties pasliktinājās un pēc tam pilnībā pazuda.

— Uz kurieni tagad? - jautāja Reuts, gandrīz nekustinādams lūpas. Viņš sēdēja pie paneļa pārāk taisni, it kā baidītos pakustēties un neatcerēties sevī bijušo kautrīgo zēnu. Tagad viņš bija noguris, pilnīgi pieaudzis jauneklis, kurš varēja saprast savu biedru nāvi, bet nespēja ar to samierināties.

– Uz mājām, – Ross nopūtās. Nervu un fiziskais nogurums viņu saistīja kā ķēdēs pa pusei miegā, pa pusei nomodā, bet Reuta dēļ viņš turējās no visa spēka, cenšoties izskatīties apņēmīgs un mērķtiecīgs. Viņam tas izdevās ar grūtībām.

Un meklējumus ļoti traucēja tīmekļi. To bija jau trīs, tie neatpaliekot sekoja “bruņurupucim”, un to uzmācīgie čuksti arvien uzstājīgāk līda ausīs, smadzenēs, liekot atskatīties un ieklausīties.

Rosu pārņēma nezināmu briesmu priekšnojauta. Viņš pat kādu laiku aizmirsa  nogurumu, tik spēcīga bija briesmu sajūta.

Beidzot viņi nokļuva kaut kur ļoti tuvu desantlidnim, kursa grafiks viņus uz nosēšanās vietu veda "pēc atmiņas". Un tad Ross saprata, kas tas bija. Priekšnojautas viņu nebija maldinājušas. Pirmais, kas pārsteidza, bija bākas radio signāla neesamība. Otrkārt, kuģa vietā nebija. Bet virs kuģa nosēšanās vietas riņķoja vairāki pazīstamie melnie akmeņi, pārklāti ar vienu milzīgu bālganu tīklu.

- Kuģis ir iekapsulēts, - Reuts noraizējies sacīja, savukārt uzminējis desantlidņa pazušanas iemeslu.

Nostrādājuši aizsardzības automāti, - nodomāja Ross, nolaižot "bruņurupuci" apmēram simts metrus no "tukšuma" centra. - "Un tas nozīmē, ka kuģim ir tieši bojā ejas draudi. Šādā situācijā automāti nenoņems aizsarglauku, ja nebūs pavēles ... bet pavēli viņi nedzirdēs ... Ko darīt?

Minūtes trī Ross skatījās melno atlūzu karuselī, svilpodams kādu sarežģītu melodiju. Taču tuvu lidojošie tīmekļi piespieda viņu rīkoties. Vispirms viņš ar vairākiem deformatora šāvieniem aizdzina nelūgtos viesus. Tad apņēmīgi izlika Reutu no kabīnes, pabūrās ar vadības paneli un izkāpa pats.

- Tiklīdz laukā atvērsies eja, - viņš teica enerģētiķim, pārvarot pēkšņu nervozu vēsumu, - skrien cik ātri vien iespējams. Pēc tam atvērsi eju man.

- Varbūt kopā? - Reuts šaubījās.

- Es piesegšu, - Ross atcirta. - Tīmekļi atgriežas...

Viņš aržestu lika Reutam sagatavoties, un pateica mikrofonā nesaprotamu frāzi.

"Bruņurupucis" klusi sāka un slīdēja uz neredzamo kuģi, palielinot ātrumu. Apmēram piecdesmit metrus no laukuma centra tas pēkšņi ietriecās aizsarglauka necaurejamajā sienā, un tūdaļ to atomos sadalīja milzīgs liesmu virpulis.

Desantlidņa koordinatoram vajadzēja divas sekundes, lai izanalizētu negaidīto uzbrukumu, un tas saprata.

— Ej! - Ross pagrūda enerģētiki. - Ātrāk!

Reuts pamanīja spožo ieejas apli, kas parādījās aizsarglaukā, un skrēja. Ross vairākas reizes izšāva virs galvas ar rokas deformatoru, dzenot prom tīmekļus, kuri mēģināja uzkrist no augšas, tad, sajutis kādu kustību virs sevis, nokrita ar seju uz pret zemi un uzreiz apgriezās. Uz viņu nolaidās milzīgs tīkla krusts, kuru Molčanovs bija nosaucis par gravistrēlnieku. Kopā ar krustu no debesīm krita desmitiem līmekļu: uz kuģi, uz skrienošo cilvēku, uz akmeņiem apkārt.

- Draņķi! - Ross skumji teica. - Ļaujiet aiziet vismaz zēnam, nelieši!

Viņam pēkšņi šķita, ka gaisma nodzisa un no debesīm plūst tumsas vilnis. Viņš vairs neredzēja, kā no tīmekļu burzmas izkrita pelēka bumba, caurspīdīga kā rēgs, un kā ēna aizslīdēja Reuta virzienā, it kā aizsedzot viņu no uzbrukuma no augšas. Reitam izdevās pazust ejā.

Pelēkais rēgs  metās atpakaļ, taču šajā brīdī pār akmeņiem uzplaiksnīja žilbinoša gaisma, aizvērās pār guļošo Rosu un, atbildot ar draudīgu dārdoņu planētas ķermenī, uzlidoja nesasniedzamā augstumā. Un, kad izkusušo akmeņu burbuļi sacietēja un no debesīm sāka birt melni pelni, no attālas grēdas malas izlidoja krustveida tīkls, uzdūrās pelēkam rēgam un apstājās tālumā. Tā viņi karājās pāri sudrabainam plankumam, kurš saplūda neliela krātera dibenā, te nolaižoties zemāk, te paceļoties, tad no kaut kurienes uzskrēja vēl viens pelēks rēgs, un abas dīvainās bumbas pacēlās uz debesīs, uzņēma ātrumu un pazuda.

NOSLĒPUMA ŠAUSMAS

Pēc desantlidņa nosēšanās Grants turpināja strādāt ar televīzijas zondēm, nodrošinot, ka tās pārraida skaidru un izteiksmīgu planētas virsmas attēlu no dažādiem augstumiem.

Molčanovs, kurš bija saņēmis hipnodušu un stimulējošu starojumu, jutās diezgan ciešami un, iznācis no medicīnas centra, ieradās komandzālē. Vientulība viņu biedēja.

- Kā es saprotu, - viņš sacīja, vērodams kuģa komandiera rīcību, - jūs esat mans pēcnācējs? Netiešs, bet tomēr pēcnācējs? Cik daudz laika ir pagājis uz Zemes kopš mūsu kosmosa kuģa starta?

— Simts trīs gadi, — Grants mehāniski pateica un attapās. Bet Molčanovs tikai pamāja ar galvu, uzskatot atbildi par pašsaprotamu, un vienmērīgā balsī sacīja:

– Bet mēs kuģī nodzīvojām tikai pusotru gadu. Tikai pusotru...

Viņš piecēlās un piegāja pie komandiera krēsla, kurš vēroja, kā variators vispārējā skaļumā ar telezondēm izgriež sakaru logu attēlus. Nupat logā aizpeldēja Pilsētas melnais masīvs.

— Pilsēta, — Molčanovs klusi sacīja. - Horror kriptos - noslēpuma šausmas! Tā atņēma mums septiņas dzīvības, vairāk nekā pusi no apkalpes... Nolādētā planēta! Atsauciet savus cilvēkus, komandier, pirms nav par vēlu - atsauciet viņus. Pretējā gadījumā arī tie būs jānoraksta kā pazuduši.

Grants tikai pamāja ar galvu.

- Jums ir jāatpūšas, Ēvald. Starp citu, cik ilgi jūs esat uz planētas?

- Divdesmit diennaktis.

- Divdesmit?! Es domāju, ka daudz vairāk... Un šajā laikā jūs nemēģinājāt rast skaidrojumu pret jums vērstajai agresivitātei... pret mums, pret cilvēkiem, pret svešu dzīvību? Kas liek tīmekļiem mums uzbrukt? Varbūt... šie... kā jūs tos saucat? Gravistrēlnieki?

Molčanovs pasmaidīja savādu, nedzīvu smaidu.

- Mēģinājām. Kāpēc lai mēs nolaistos uz planētas, ja nebūtu pētnieki? Bet tīmekļi... nu, nezinu. Dažreiz to uzvedība atgādināja ziņkārīga dzīvnieka izturēšanos. Dažreiz viņi neatlaidīgi centās novirzīt mūsu visurgājējus okeāna virzienā ... Bet visbiežāk uzbruka. Bet krusti, tas ir, gravistrēlnieki, vienmēr uzbruka, tiklīdz ieraudzīja mūsu ierīces. Ja tās ir citu domājošu būtņu mašīnas vai efektori, tad planētas saprāts būtiski atšķiras no cilvēka saprāta.

Jūs runājat kā speciāliats.

— Bet es jau arī esmu ne tikai arheonauts, bet arī ekspedīcijas ksenobiologs. Pirms simts gadiem kosmosa pilotiem bija jābūt vairākām profesijām.

- Tagadējiem kosmosa pilotiem universālisms ir vēl vairāk nepieciešams. - Grants kādu brīdi pacēla acis, domīgi paskatījās uz Molčanovu un palūdza viņa palīdzību. Ne jau tāpēc, ka tiešām būtu vajadzīga palīdzība, bet gan tāpēc, ka cilvēks ar darbu iegūtu pārliecību. Molčanovam ļoti vajadzēja pārliecību.

Nākamās stundas viņi strādāja ar kibernētikas kompleksa aprīkojumu. Palaida divas telezondes dažādos augstumos, ar kurām sakari bija ļoti nestabili, neskatoties uz visiem koordinatora paņēmieniem. Tomēr sakaru pārtraukumus nebija iespējams izskaidrot tikai ar gaisa jonizāciju, sakarus traucēja kaut kas cits, kāds cilvēkiem nezināms faktors.

Grants divreiz runāja ar Rosu, un ar katru sarunu kļuva arvien drūmāks. Pēc tam sakari pārtrūka un vairs neatjaunojās.

Zem transgala iestājās nakts. Bija beigusies viņu trešā uzturēšanās diena kvazizvaigznes pavadoņa tuvumā. Trešā nemierpilnā diena... Planētas naksnīgajā brīnumainajā mirdzumā bija kaut kas draudīgs. Apbrīnojamā vienaldzība, ar kādu tā sargāja savus noslēpumus, iznīcinot un izmetot visu svešo, bija mašīnas, mehāniskā sarga, kurš bija ieprogrammēts šaut uz jebkuru kustīgu mērķi, kas atrodas netālu no aizsargājamā objekta, vienaldzība, un Grants pirmo reizi iedomājās par  dīvaino planētas naidīgumu pret cilvēkiem, būtnēm, kas nav agresīvas, spēj atšķirt labo no ļaunā, saprast sarunu biedru bez draudiem un spēka lietošanas. Tiesa, šīs pārdomas viņu nomierināt nespēja.

Pulksten vienos naktī, pēc kuģa laika, galaktikas TF uztveršanas skaidrais skaņas signāls lika Grantam izbrīnā pielēkt pie paneļa. Molčanovs, snaudis tuvējā krēslā, pacēla galvu.

- Dežūrziņojums ar trešās steidzamības pakāpes indeksu, - ziņoja koordinators. - Zemes tehniskās padomes pieprasījums un pasta ziņojumi.

- Pasts... - Grants aizsmacis pateica. - Pienācis pasts.

Dešifratora panelī atvērās sprauga, un kā mēle izlīdušais manipulators deva piecus krāsainus graudus - videokasetes personiskai informācijai un divus caurspīdīgus zīmuļus - ziņojumus komandierim. Koordinators jau sāka materializēt bezķermenisko Zemes balsi vēstījumu kristālos.

Grants lēnām sabēra plaukstā graudus: smaragdzaļos Reutam, purpursarkano Rosam, spilgti dzelteno Umbaam, piena balto Vihrovam un zilo - no Tīnas. Viņam. Tikpat lēni Grants sabēra vēstules savā informācijas uztvērējā, iebāza to kabatā un paņēma caurspīdīgos oficiālo ziņojumu kristālus.

Zemes Tehniskās padomes priekšsēdētājs Stoletovs pieprasīja detalizētu ziņojumu par kvazizvaigznes atklāšanu putekļu mākonī un lūdza izteikt domas par to, vai būtu ieteicams uz šo Galaktikas reģionu sūtīt īpašu ekspedīciju.

Otra ziņa bija no Saules sistēmas sektora Ārkārtas Glābšanas Dienesta Pārvaldes vadības. Tika vēlreiz atgādināts par nepieciešamību ievērot Sakaru reglamenta punktus, atklājot apdzīvotu planētu, un piesardzību, izvēloties līdzekļus "Mohikāņa" apkalpes glābšanai.

- Konflikti nav vēlami, - Grants atkārtoja, taču frāzes nozīme viņa apziņā neienāca uzreiz. - nevēlami...

Vēstules... Kabatā bija vēstules biedriem. Vēstules Umbaam, Vihrovam, Reutam un Rosam. Un vēstule no Tinas... kā pārmetums, ka viņš ir drošībā, transgalaktiskā kuģa aizsardzībā, un viņi ir tur lejā... ellē... Ja viņi VĒL ir tur.

Nekādu sakaru ar Rosu joprojām nebija, un viņš deva komandu sūtīt Pilsētas virzienā vēl divas telezondes.

Agrā rītā Grants, nepārtraukti skatījies ekrānu melnumā, kuri viņam atgādināja galvaskausa tukšos acu dobumus, Pilsētas tuvumā pamanīja ar tīri zaļu gaismu mirgojošu zvaigzni. Pēc mirkļa tur atkal iedegās zvaigznīte un vēl viena, kā heliometināšanas uguns. Molčanovs, aizmidzis neērtā pozā atzveltnes krēslā, izdzirdējis komandiera izsaucienu, sāka berzēt acis.

Taču Grants tikai pavēlēja izšaut vēl divas zondes – pēdējās. Viņš nevarēja izdarīt neko vairāk. No malas viņš šķita koncentrēts un mierīgs, auksts kā mēness gaisma. Bet vēstules kabatā dedzināja viņa dvēseli, un, ja kāds zinātu, cik līdz galam saspringti viņa nervi, cik natlaidīgi smadzenes meklē zaudēto cerību. Meklē un neatrod. Bet ir jāatrod, ir jāatrod. Jo viņam blakus krēslā sēž cilvēks, kurš uz planētas ir zaudējis visus savus biedrus. Jo katrs mirklis varētu būt pēdējais Rosam un Reutam, Umbaam un Vihrovam. Tāpēc, ka planēta glabā kaut kādu nolādētu noslēpumu, kas nogalina visu dzīvo, un cilvēki tam neko nevar nostādīt pretī. Neko citu kā tikai savu apņēmību un bezbailību.

***

No rīta sakari uz dažām minūtēm atjaunojās, un Grants redzēja Rosa bojā ejas traģēdiju.

Kādu laiku viņš stāvēja nekustīgs, pārakmeņojies no skumjām, tad pēkšņi strauji pagriezās pret paneli, taustīdamies pēc emkana.

- Starts!

- Nē! - Molčanovs piesteidzās pie viņa, saņēma viņa roku. - Nevajag! Viņus vairs neatgriezt!

- Nost! - Grants norēcās. - Tur lejā Umbaa, Vitālijs! .. Mēs viņus atradīsim!

Molčanovs viņu atlaida un, ievilcis elpu, atbalstījās uz pults ar pirkstu locītavām.

- Nu ko, - viņš teica aizsmakušā balsī. - Rīkojieties! Es nebaidos no nāves, pārāk bieži esmu saticies ar to viens pret vienu. Bet ar mums ir Tihonovs, viņš nevar pateikt ne jā, ne nē, un jūs esat atbildīgs par viņa dzīvību. Un šis zēns, kurš atgriežas viens pats, arī cer uz jums, uz jūsu nekļūdīgo lēmumu... Bet vienalga rīkojieties, ja citādi nav iespējams...

Grants saķēra galvu rokās un apklusa.

Kuģis tik tikko manāmi nodrebēja – automāti uzņēma sakropļoto desantkuģi, atvēra to un rosīgi ķērās pie remonta. Bet neviens no tā neiznāca. Reuts gulēja uz kajītes grīdas vaļējā skafandrā, un viņa seja bija kā ciešanu un izmisuma maska.

Grants pēkšņi uzlēca kājās, izņēma no kabatas informācijas kristālus un trieca tos pret grīdu. Spīdīgais disks saplīsa krāsainās šļakatās, un tas komandieri atvēsināja. Viņš atskatījās uz atvērto ieeju zālē - kaut kur kuģa iekšienē viņu gaidīja ievainotais Reuts - un viņš piespieda sevi spert soli, vēl vienu ...

Otrā daļa GLĀBŠANAS REIDS. STAŠEVSKIS

.

TARTARS

Zemās mākoņu segas mitrā elpa izklīdināja pat trokšņainos četrspārnainos putnus, vienīgos lielos plēsoņas kontinentā. Likās, ka pašas debesis – pelēkas, bezcerīgas, vienmuļas – nokrita uz slapjā meža, un tas sarāvās un pieklusa.

Lejā zem Grehova kalna nogāzē sakustējās krūmu zari, un meža klajumā iznāca divi cilvēki: neliela auguma, resnulis ar pilnīgi sirmu galvu un maza auguma sieviete ar skumjām acīm. Protams, no šejienes, no augšas, Grehovs nevarēja redzēt viņas acu izteiksmi, viņš tikai zināja, ka tās vienmēr ir skumjas. Viņš pievērsa uzmanību šim dīvainajam klusējošajam pārim jau pirmajā uzturēšanās dienā sanatorijā. Iztālēm viņš tos sajauca ar tēvu un meitu, patiesībā viņi izrādījās vīrs un sieva. Vienu sauca Grants, Jaroslavs Grants, otru - Tīna. No ārstiem Grehovs uzzināja, ka viņš ir astronauts, nokļuvis kaut kādās nepatikšanās, guvis garīgu traumu un, neskatoties uz visu medicīnas māku, tagad, visticamāk, darbā nevarēs atgriezties.

Kādu dienu Grehovs viņus nejauši satika mežā, un viņu pārsteidza sāpju un maiguma izteiksme, ar kādu Grants pievērsa skatienu sievai. Vispār viņi bija redzami diezgan bieži, kā tagad: rezervāta teritorija, kurā atradās sanatorija, bija neliela. Divas reizes pie viņiem atlidoja kāds apmēram divdesmit gadus vecs jauneklis, kas nedaudz līdzinājās Grantam; sākumā Grehovs viņu uzskatīja par dēlu, bet arī tad kļūdījās... Tad sieviete uz īsu brīdi viņus pameta, it kā negribēdama būt klāt sarunas laikā, bet, pēc Grehova novērotā, pat palikuši vienatnē, vīrieši klusēja. Varēja domāt, ka jauneklisatlidoja tikai tāpēc, lai pabūtu sirmā vīrieša tuvumā – klusi, skarbi, bez smaida ēnas. Viņu uzvedībā bija kaut kāda atturība, kas lika aizdomāties par cilvēku attiecību apbrīnojamo neizprotamību. Bet Grehovs, tāpat kā viņi, meklēja vientulību, paļaujoties uz tās ārstnieciskajām īpašībām, nekādā veidā to neatrada, un galu galā viņš saprata, ka lieliskie čariešu ārsti var izārstēt ķermeni, bet nespēj dziedināt dvēseli. To var izdarīt tikai laiks, pakāpeniski iznīcinot melanholijas un rūgtuma čaulu ...

Vīrietis paskatījās uz augšu, pamanīja viņa pinasu, pamāja ar roku. Arī Grehovs pamāja pretī. Sieviete atskatījās, pavilka Grantu aiz piedurknes, un viņi pazuda aiz kokiem. Taču atmiņa šo kautrīgo žestu saglabāja ilgu laiku.

Grehovs salīgi noraustīja plecus un palielināja apģērba apsildi, lai gan viņam nebija auksti - tīri psiholoģisks efekts. Tūlīt sākās lietus, biežš un sīks, un viņš aizvēra kabīnes pārsegu, atlaidās pie vadības paneļa un aizsnaudās.

Viņu pamodināja izsaukuma pīkstiens, un, pirms atvēra acis, viņš pieskārās uztvērēja gredzenam uz plaukstas locītavas.

- Gabriel, pie jums ciemiņš. Jūsu koordinātes?

- Skumju meža rietumu sektors, - viņš pateica mikrofonā. - Dodu pelengu. Kam es ievajadzējos?

Bet dežurants jau bija atslēdzies, un Grehovs varēja tikai minēt, kāds apmeklētājs viņam traucē atpūsties. Varbūt beidzot viņam atļaus sanatoriju atstāt? Galu galā viņš jūtas lieliski, izņemot pastāvīgo grūtsirdību, domājot par darbu, par biedriem ... par Polinu. Pēc katastrofas uz Čaras pavadoņa Samnias, kad viņš trīs stundas nogulēja kā miris radioaktīvā kapā - bijušajā glābšanas modulī, ārsti uz Čaras apmēram gadu cīnījās par viņa dzīvību, bet Polina ... viņa pat nezināja, ka viņš bija uz Čaras. Piedevām. pat nezināja, ka Grehovs joprojām ir dzīvs. Jā, gandrīz neviens no grupas nezināja, jo nez kāpēc čarieši neuzskatīja par vajadzīgu ziņot uz Zemi. Iespējams, šaubījās, ka viņš izdzīvos, bet, palūk, izdzīvoja un jūtas lieliski. Izņemot... Jā, visu laiku domas par Poļinu. Un bailes sūtīt viņai ziņu. Nezin kāpēc, bet bailes. Grehovs turpināja gaidīt, kad viņa atnāks pati. Varbūt kāds viņai pateica? Diego Virts, piemēram... vai Staševskis. Viņi zina, ka viņš ir šeit. Bet ja nu tā ir Polina...

Grehovs pat piecēlās no sēdekļa, lūkodamies pelēkajā lietus plīvurā. Tad viņš sadusmojās uz sevi un apsēdās. Pēc viņa īslaicīgās nāves... kā tas izklausās?! - pēc nāves!.. Nu, viņš tā varēja teikt ar visām tiesībām. Pēc viņa nāves viņš kļuvis jūtīgāks, uzbudināmāks un, atklāti sakot, viņam nepatika šis atklājums.

Deviņos no rīta blakus viņa aparātam beidzot piezemējās kāds oranžkrāsas galions. No tā izkāpa apjomīgā figūra, un Grehovs gan priecīgi, gan skumji nopūtās – viņa sirds gaidīja citu ciemiņu. Tas bija Staševskis,  Ārkārtas Glābšanas Dienesta Pārvaldes otrās nodaļas vadītājs, viņa draugs un tiešais vadītājs.

- Sveiks, vientuļniek,-  viņš norūca, kāpdams kabīnē. - Ko nepriecājies? Nesmaidi? Neesi vesels?

– Gan priecīgs un vesels. Grehovs ar prieku paskatījās uz sava drauga saulē iedegušo seju. - Garastāvoklis slikts. Čarieši mani nelaiž ārā no sanatorijas, uzkāruši man kaudzi sensoru ...

Grehovs apklusa un ierasti pārlaida skatienu debesīm un apkārtnei no kalna nogāzes līdz meža sienai. Kaut kas bija mainījies, nekas nedraudēja, protams, bet pastiprināta briesmu sajūta ne reizi vien bija izglābusi ja ne dzīvību, tad ādas veselumu, un viņam nebija tiesību neievērot intuīciju. Un arī negribējās to ignorēt.

- Dzeltenā migla, - viņu vērodams, Staševskis paskaidroja.

- Nu, protams, - viņš atviegloti sacīja, - dzeltenā migla. Bet tu lieliski orientējies Čaras atmosfēras īpatnībās.

Staševskis iesmējās.

- Vienkārši tikko uzzināju no medicīnas centra dispečera. Turklāt ārstnieciskās miglas regulāri tiek izlaistas visā rezervātā divas reizes dienā. Būtu laiks to ievērot.

- To arī no dispečera uzzināji?

- Nē. - Staševskis sarauca pieri. - Reiz es arī šeit atpūtos... pēc slimības. Pagātnē... Tātad saki ka esi vesels?

- Pilnīgi.

- Tad lieliski! Šodien no tevis tiks noņemti ienīstie sensori, un tu esi brīvs. Godīgi sakot, es neticēju tavai... nu, tu saproti. Īsti burvji - tie čarieši, īpaši galvenā ārste! Nerauc pieri, šī sieviete izglāba ne tikai tavu dzīvību, bet arī veselību. Turklāt viņa saka, ka tev veltīja pat vairāk laika, nekā biji pelnījis.

— Varbūt, — Grehovs negribīgi piekrita. – Cik tas ir svaigi un oriģināli – zemieša un citplanētietes mīlestība... Lai gan čarieši, kādi viņi citplanētieši – pirmie kolonisti.

Sarkasms viņa balsī lika Staševskim saraukt pieri, bet Grehovs uzlika roku viņam uz pleca un, novērsies, nomurmināja:

- Tu zini, Svjatoslav, tu visu ļoti labi zini ...

— Ko es zinu? - Staševskis drūmi atbildēja ar jautājumu. - neko es nezinu. Poļina galīgi noraizējusies, caurspīdīga kļuvusi... Galu galā tu viņai tā arī nepateici, ka gribi redzēt, bet viņa tā gaidīja ... Braucam.

— Nepateicu, — Grehovs ar grūtībām izdabūja. - Tādus paziņojumus negaida, vai nu tūlīt atlido, ja tik zina, uz kurieni... Bet, ja viņa zina un ne... Uz kurieni braucam?

- Uz kuģi.

- Tā uzreiz?

- Bet tev ko, parādes formas trūkst? Ē, mans draugs, laikam tu vēl neesi gluži vesels: apmulsis, nobālējis... Varbūt paliksi vēl pāris nedēļas?

– Labi tev pasmieties. - Grehovs ieslēdza motoru, un viņi pacēlās gaisā. - Kur jālido? vajag taču brīdināt medicīnas centru, noņemt sensorus.

- Tas ir dažu minūšu jautājums, un uz kuģa tevi kā dzīvu eksponātu pārbaudīs UASS ārsti. Neiebilsti?

Grehovs neiebilda.

- Bet es vēl visu nepateicu, - Staševskis samiedza acis. – Es arī domāju, tāpat kā tava čariete, ka tu esi vesels. Tāpēc pateikšu uzreiz - mēs lidojam uz Melnās Rozes miglāja apgabalu, zvaigzni Tinu, planētu Tartaru. Pa pārvaldes kanāliem izsludināta trauksme: planēta ir nāvējoša cilvēkiem, nepieciešama mūsu iejaukšanās. Trauksmes kods - cilvēku dzīvības! Un iegaumē – tur būs ļoti grūti!

"Bet kur ir saldi?" - Grehovs domāja. – Tur, kur mūs sūta, tur vienmēr ir rūgti un grūti. Un bīstami. Kāpēc viņš to visu saka? Šaubās par atbildi? Gaida ka atteikšos? Stulbi."

- Es izvēlējos tevi, - Staševskis turpināja, - tāpēc, ka... vispār tāpēc, ka es zinu. Tiesa, paskatoties uz tevi, mēs varam tikt pārprasti. Zinātnes centrs nezina, ka tev jau ir divdesmit deviņi, nevis piecpadsmit, kā tu izskaties.

- Novecojis joks, Svjatoslav. Tu vari precīzi pateikt, kas mūs sagaida?

Staševskis paraustīja plecus.

- Parastais glābšanas reids… nu, protams, ne gluži parasts. Pacieties, visu uzzināsi bāzē. Pasteigsimies...

Lietus mitējās, kļuva manāmi gaišāks, un virs meža, virs biezās dzeltenās miglas jūras, dūmakā pazibēja ārstniecības centra smaile.

***

Teta Liras rajonā, starpstacijā, Grehovam par lielu prieku kuģis uzņēma glābēju grupu, kuru vadīja Diego Virts. Viņi sarunājās visas trīs stundas, kad tika sagatavots speisers un tas aizlidoja līdz Tartaram, tāpēc, kad Staševskis iegāja kajītē un pajautāja, vai Grehovs iepazinies ar informāciju no Tinas un tās vienīgās planētas, viņš tikai vainīgi nolaida skatienu.

- Tā-tā, - novilka Staševskis, paskatījās pulkstenī un ledainā tonī atgādināja vārda "disciplīna" precīzo nozīmi. Kad viņš aizgāja, paaicināja līdzi aci pamirkšķinošo Djego, un Grehovs pievienoja informatora kristālu savam inforam un sāka steigšus “lapot cauri” ierakstus, cerēdams pusstundu pirms finiša vismaz vispārīgi sakārtot materiālus.

Tartaru nejauši atklāja 174. gadā, tas ir, pirms gada, bēdīgi slavenā ekspedīcija uz Galaktikas kodolu, tās vadošais kuģis "Spir" ar komandieri Jaroslavu Grantu... Grehovs pārstāja uztvert tekstu, noklausījās vairākus frāzes, nesapratis to nozīmi, un tikai tad atcerējās, kur dzirdējis komandiera vārdu - Grants. Čariāņu sanatorija... lietus mežs... divas figūras, kas nesteidzīgi staigā pa biezo zāli. Sirms vīrietis un trausla sieviete... Tieši viņš, izrādās, atklāja Tartaru – Jaroslavs Grants! Liktenis garāmejot viņus saveda kopā un izšķīra, bet tagad Grehovam jāiet glābšanas reidā uz Granta atklāto planētu. Bīstamo planētu...

Kādu laiku viņš sēdēja, bez domām ieslēdzot un izslēdzot informāciju, tad nopūtās un sāka klausīties tālāk. No automātiskās lasīšanas mašīnas ātrrunas viņš saprata, ka gandrīz visa kuģa apkalpe gājusi bojā (tad re kāds, tas Granta ievainojums), glābjot cilvēkus no zvaigžņu kuģa "Mohikānis", nav zināms, kā tas nokļuvis uz planētas. Viņi izglāba divus, bet paši gāja bojā ... “Nu ko, es tevi saprotu, Grant, tas ir grūti. Bet tu viņu nāvē vaino sevi, un šajā jautājumā es tev nepiekrītu. Tu biji komandieris, un, kad tevī runāja tikai cilvēks, tu aizmirsi, kas ir komandieris, ka viņam savas sāpes jāslēpj sevī. Tomēr nezinu, vai varētu izturēt pats…”

Grehovs pēkšņi saprata, ka neklausās ierakstu, un sadusmojās. Steidzīgi atritināja ierakstu atpakaļ, palaida to vēlreiz.

- ... Atmosfēra: ūdeņradis - septiņdesmit trīs procenti, hēlijs - piecpadsmit, slāpeklis, neons, argons ... (iespējams, jau dati par planētu). Kontinentu sastāvs ... (tas vēlāk). Okeāni ... (tas vēlāk). Tā, lūk, galvenais... Domājams, mākslīga tipa veidojumi, ko sauc par Pilsētām. Aktīva dzīvība atmosfērā, kas piesātināta ar radiāciju. Universālista Sergijenko hipotēze: nehumanoīda civilizācija. Universālista Gilkovska hipotēze: gnotobiontu kopiena - organismi vai organismu kolonijas, kas dzīvo pilnībā zināmos un kontrolētos apstākļos ...

Tālāk noklausīties ierakstu Grehovam neizdevās. Kuģis iekļuva izpētes stacijas palaišanas platformas startodroma blokā, un cauri nodalījumiem atskanēja melodisks, pilnīgi skaidrs signāls. Kamēr lietišķi punduri - tehniskā dienesta roboti - pārbaudīja kuģa korpusa un dzinēju atlikušās deformācijas nestabilitāti, viņš pētīja planētu caur periskopu, bez elektroniskās optikas. No Stacijas augstumiem tā izskatījās kā pūkains gaiši dzeltens elipsoīds ar pērļaina mirdzuma spārniem — vietā, kur pašlaik neredzamais spīdeklis caurstaroja atmosfēru. Stacija tikko lidoja pāri Tartara naksnīgajai pusei. "Drūms planētas nosaukums," garāejoti nodomāja Grehovs.

— Ekipāžai uz izeju, — skaļrunis skaidrā balsī pateica un viņš steidzās ārā no kajītes.

Stacijas plašajos gaišajos gaiteņos bija daudz mazāk cilvēku, nekā viņš bija gaidījis. Dažkārt bija redzami augstākā ranga zinātnieki – Zemes zinātnes spīdekļi, vienādos gaišzilos uzvalkos ar zaļām čūskām. Grehovs ar īpašu ziņkāri pavadīja acīm kosmosa fizikas speciālistus, jo pirms vairākiem gadiem viņš pats bija valkājis viņu emblēmu: sarkanu disku, ar zeltainu bultiņu. Bet visas sejas bija nepazīstamas, un sirdī iezagās vieglas skumjas: pagātne par sevi atgādināja ar zaudējuma rūgtumu ...

Uzmetis skatienu tehniķu grupai, kas pa gaiteni vilka apjomīgu kasti (nav kravas automātu, vai kā?), Grehovs iegrūdās Virta mugurā, kurš bija apstājies un ātri pagāja malā. Viņu priekšā stāvēja UASS sektora priekšnieks Krotass un uzmanīgi apskatīja viņus ar gaišām acīm. Viņam blakus, šķobīdams kalsno, nervozo seju, stāvēja Grehovam nepazīstams vīrietis pelēkā formas tērpā bez emblēmām un nozīmītēm. Viņš bija sirms, neliels, kalsns, no greizā pussmaida pār visu seju gāja grumbas, un nebija iespējas precīzi noteikt viņa vecumu.

— Grehov? Prieks jūs redzēt... ē-ē... dzīvu un veselu.

- Atvainojiet, - nomurmināja glābējs. - Paldies, labdien…

Sirmais nolieca galvu, un viņa neparasti melnajās acīs Grehovs izlasīja smīnu. Grehovu izglāba Staševskis. Viņš piegāja pie viņiem no kaut kurienes no malas, dažus mirkļus skatījās uz sirmo ar kaut kādu nenoteiktu mīmiku uz sejas, tad pastiepa roku un aprauti pateica:

- Mūsu ceļvedis? Es esmu Staševskis, Svjatoslavs.

- Molčanovs, Ēvalds, - sirmais atbildēja negaidīti dārdošā basā, un blakus stāvošais Krotass ar neizprotamu atvieglojumu nopūtās.

- Ejam. Sešos nulle-nulle Tehniskās padomes sēdē. Ceru, ka neesat izsalhuši?

— Nē, — Staševskis īsi atbildēja.

Viņu klusējošo grupu pavadīja acis – visi zināja, ka ieradušies glābēji –, un Grehovs, automātiski atbildot uz sveicieniem, centās atcerēties, kur jau ir ticies ar šo uzvārdu – Molčanovs.

Viņi piegāja pie Stacijas komandpunkta, puslodes formai ar konsoļu rindām un izslēgtu miglainu viomu sienām. Zālē skanēja klusa trīsdesmit cilvēku čala. Grehovs, skatoties apkārt, pamanīja otrā sektora vadītāju Džavairu, apsardzes nodaļas vadītāju Šelgunovu un vairākus citus speciālistus, kurus pazina no darba. Gandrīz visa pārvaldes vadība...

— Tūlīt sāksim, — klusi sacīja Krotass, it kā nojaustu Grehova satraukumu.

- Kas tur noticis? - viņš tikpat klusi pajautāja.

- Zinātnieku un komunikatoru grupa aizgāja uz Tartara virsmu un neatgriezās... - atbildēja sektora vadītājs un nepabeidza.

Zālē ienāca garš ugunīgi ruds vīrietis ar lielu degunu. Grehovs sāka viņu pētīt ar ziņkāri. Viņš nekad nebija klātienē redzējis Zemes Augstākās koordinācijas padomes priekšsēdētāja vietnieku, tikai dzirdējis par viņu, taču kļūdīties vienkārši nebija iespējams. Levada īsi sasveicinājās ar visiem un devās pie konsolēm.

Grehovs ar pirkstiem pieskārās Staševska plecam — kaut kāda instinktīva kustība — un sagatavojās klausīties.

***

Desanta modulis lēnām atdalījās no Stacijas ažūrā korpusa un kā sudraba piliens sāka krist bezdibenī. Zilais Tartara disks šķita kā caurums melnā biezenī, un modulis šķita kā balons, kas paceļas no zemes debesīs.

Kamēr viņu mazo laiviņu veda pa enerģijas staru no Stacijas, Staševskis bija mierīgs: no ārpuses neviens viņus neredz un nopeilēt nevar. Taču atmosfērā viņi varēja paļauties tikai uz pilota pieredzi un prasmēm, un Staševskis neviļus uzmeta skatienu Djego Virtam, kurš ar profesionāļa nevērīgu graciozitāti sēdēja pie pults.

Moduļa šaurajā kajītē atradās tikai četri cilvēki: pats Staševskis, Djego Virts, Molčanovs kurš pilnībā attaisno savu uzvārdu un Grehovs, kurš ar interesi vēroja nolaišanos. Tas, ka viņu ekspedīcija bija glābšanas reids, viņu īpaši nesatrauca. Tas ir, viņš, protams, bija noraizējies, bet trīs gadu darba laikā UASS viņš jau bija paguvis pierast pie pastāvīgā riska un mūžīgo gaidīšanu uz dueļiem ar nezināmiem vai zināmiem dabas spēkiem. Tāpēc īstā ekspedīcija viņam bija ierastā darba forma. Viņa darba…

Grehovs tagad zināja, ka kopš Tartara atklāšanas pagājis vairāk nekā gads, taču cilvēki tik īsā laikā nebija īsti izpētījuši svešo pasauli: no tūkstoš kilometru orbītām ar automātiem neko daudz nevarēja redzēt, izņemot planētas fizikālo parametru pamata mērījumus, nevarēja darīt neko citu. Lai izprastu Tartara dzīvi, bija nepieciešami ilgstoši novērojumi, tieši novērojumi un bez starpniekiem. Tiesa, šie mēģinājumi līdz šim pārsvarā beigušies ar tādām glābšanas operācijām kā šī. Varbūt mazākā mērogā.

Pirms sešām dienām, kad Grehovs vēl klejoja pa skumju mežu uz Čaras, zinātnieku un komunikatoru grupa četrdesmit sešu cilvēku sastāvā ar TF kosmosa kuģi devās uz vienu no Pilsētām, visnoslēpumainākajiem Tartara objektiem. Un nu jau sešas dienas pēc kārtas no nolaišanās vietas skanēja asa automāta balss: “Uzmanību! Izmetu...” – klusums, krakšķi – un tā bez gala. Sešas dienas pēc kārtas cilvēki Stacijā ar zondu un telerobotu palīdzību mēģināja saskatīt, kas noticis ar kuģi, nesekmīgi mēģinot nodibināt ar to kontaktu. No attāluma kuģa kolonna šķita neskarta un stāvēja ļoti stingri. Taču tā tuvumā neparādījās mobilās laboratorijas, ar kuru palīdzību bija paredzēts veikt pētījumus. Kuģis neatvēra lūkas, pārvērties tādā pašā klintī, pie kurām bija tik neveiksmīgi finišējis. Vienīgā kustība šajā vietā bija tīmekļu mirgošana, kas baros virpuļoja ap Zemes kuģi. Velti telezondes un jutīgie instrumenti ieklausījās atmosfēras piesārņotajā okeānā: nosēšanās zonā valdīja dīvains klusums.

Citos vienīgā Tartara kontinenta reģionos viss bija savādāk:  pāri līdzenumiem un kalnu smailēm skraidelēja Uzmākteņi – nez kāpēc pētnieki tā nodēvēja lidojošos akmeņus; nesteidzīgi pa savām noslēpumainajām trasēm peldēja tīmekļi; kalnos parādījās sārts mirdzums un ilgi nepazuda; ik pa laikam vietām krasi un neizprotami izmainījās reljefs...

Jā, no augstuma tas viss ļoti izskatījās pēc aktīvas civilizācijas darbības, kas veidota pēc saviem, cilvēkiem nezināmiem, likumiem.

- Žēl, ka esam uzdūrušies uz tik daiļrunīgu vienaldzību, - sacīja Grehovs, nepamanījis, ka runā skaļi.

- Ko? - vaicāja Staševskis, skatīdamies viņa virzienā.

— Neko, — nomurmināja Grehovs, sajuzdams Molčanova pētošo skatienu.

- Uzmanību! - Stacijas sakaru inženieris pārraidīja pa operatīvo viomu. - Diapazons uz robežas. Tālāk ejiet ar savu vadību.

- Gatavs, - Djego Virts īsi atbildēja, turēdams roku virs vadības pārslēga. Viņš jau bija uzvilcis domu vadības ķiveri.

- Vēlu veiksmi, - sausi no vioma atsaucās Krotass. - Kamēr nav par vēlu, uzdodiet jautājumus.

- Par vēlu, - Staševskis bez smaida atbildēja.

- Starts! — enerģiski sacīja tālais dežurants. - Izslēdzam lauku.

Staševskis pamāja, un Djego ieslēdza paša kuģa aizsarglauku.

Cilvēku ķermeņos iemetās smagums, nevis paātrinājuma smagums, bet kaut kāds dīvains smagums, kas bremzēja kustības un domas. Planētas disks pietuvojās, līgojās, izplūda purpursarkanā pustumsā un pārklāja panorāmas skatu no trim pusēm. Uzmirgoja un pazuda gaiši plankumi, mijoties ar melniem bezdibeņiem, tuvumā plosījās ātras strūklas, tad modulis ielidoja kaut kur zili pelēkā mākonī, un šķita, ka cilvēki kļuvuši akli.

Djego izmeta enerģisku vārdu, sastinga virs paneļa, un viomi sāka redzēt. Cieti, notraipīts ar baltu uz cilvēkiem lidoja violets spēka lauks, sagriezās kā karuselis. sānis pazibēja un pazuda pazīstams siluets, un kustība pēkšņi tika pārtraukta ar skaļu triecienu. Iestājās klusums un nekustīgums.

- Velns ar ārā! - Staševskis gandrīz apbrīnā teica. - Man likās, ka jau beigas klāt!

- Tik tiešām... - noburkšķēja Molčanovs, berzējot deniņus.

— Meistars. - Grehovs uzsita Djego pa plecu. - Garām neaizšāvām?

– Domāju, maksimums pusotru līdz divus kilometrus. - Djego noņēma ķiveri un noglāstīja savu noskūto galvaskausu.

Drošības apsvērumu dēļ - protams, relatīvu - viņi "piezemējās" simt četrdesmit kilometrus no klusējošā zvaigžņu kuģa nolaišanās vietas, otrpus Kinžala kalnu grēdas.

- Skatieties.

Grehovs sekoja Virta skatienam un, tieši zem blāvā spīdekļa ceriņkrāsas olas, pamanīja gigantisku tīmekli, kas nekustīgi lidinājās debesīs. Tas bija milzīgs — tā tālākā mala bija pazudusi dzeltenajā debesu dūmakā — un karājās gluži mierīgi, kā bezsvara stāvoklī. Tā rakstam ar īstu tīmekli bija ļoti attāla līdzība, taču, padomājis, Grehovs nolēma, ka tas, kurš šo veidojumu nosauca par "tīmekli", nav tālu no patiesības. Interesanti, kādi tad izskatās zirnekļi? ..

- Sargs, - Molčanovs sacīja ar nesaprotamu sejas izteiksmi.

PĀRGĀJIENS

Bija jau krietni pēc pusnakts, kad horizonts priekšā pēkšņi iedegās ar baismīga spožuma zilganzaļu zibšņu sēriju.

- Stop! - nekavējoties reaģēja Staševskis.

Rokas automātiski iegremdēja stūri konsoles padziļinājumā, un tanks pēkšņi apstājās, nopūšoties ar inerces slāpētāju, kā nogurusi bruņu ķirzaka. horizontu iezīmēja vēl sērija, izceļot mazākās ainavas detaļas un cilvēku sejas spokaini zilā krāsā. Zibšņi mirgoja pilnīgi klusi, un pēc tām iestājās tumsa, kas vēl vairāk pasiprināja rītausmas tumsu.

- Dienvidi-dienvidrietumi, - Molčanovs noteica, - astoņdesmit kilometrus aiz kores. Kas tie par zibšņiem?

Grehovs paskatījās uz vadības paneli.

- Emisija, tipa, elektriskās izlādes.

Pēc zibšņu apžilbinošā mirdzuma acis neredzēja ne pulti, ne paneli, un likās, ka fosforescējošās elipses un indikatoru kvadrātiņi karājas gaisā, ne uz ko nebalstoties.

- Kaut acī dur! — nomurmināja neapmierinātais Staševskis.

Viņš sēdēja kreisajā pusē biomehāniķa krēslā, un Grehovs, kura acis ātri pielāgojās, ieraudzīja viņa masīvo siluetu. Brūnējošajā tumsā pamazām parādījās sēdekļu atzveltnes, aparātu un cilvēku neskaidrās kontūras. Viss kabīnes kupols bija panorāmas vioms, tāpēc mašīnas šķietamā neaizsargātība dažkārt padarīja to nemīlīgu.

Aiz muguras bija dzirdamas pamodinātā Virta žāvas.

- kam par godu pietura? Atbraucām?

- Klusu! — draudīgā čukstā pateica Staševskis.

Grehovs ieklausījās un kaut kur uz uztveres robežas sadzirdēja tālu, tikko nojaušamus milzīgā mehānisma tikšķus. Likās, ka vēja brāzma atnesa lēnus vienmērīgus sitienus šeit neticamajā Tartara nakts klusumā: bann! .. bann! .. bann! ..

— Zvans, — nočukstēja Molčanovs. Grehovs gribēja viņam iebilst, jo skaņas visvairāk atgādināja gonga sitienus, taču tajās bija arī kaut kas no zvana — samtains bronzas tembrs. Vai varbūt spēlēja iztēle, vienmēr tēlojot to, ko cilvēks vēlas redzēt vai dzirdēt ...

Viņus tik ļoti aizrāva dīvainas skaņas, ka viņi palaida garām Žiņkārīgā parādīšanos. Visticamāk, viņš bija atlidojis no Kinžala kalnu puses - gaišs bālgans spoks, kas līdzīgs nīlzirga skeletam -, taču Grehovs jau zināja, ka dienas laikā, gaismā, "viesis" būs akmenim līdzīgs bloks. neaprakstāmi melnā krāsā, kas ar negaidītu vieglumu peld gaisā. Tos nodēvēja par Uzmākteņiem, jo viņiem bija acīmredzama interese par Zemes transportlīdzekļiem, īpaši tiem, kas izmantoja spēka laukus. Reizēm, pārvietojoties zemu virs virsmas, aiz tiem palika garas, daudzus kilometrus garas, lēni nosēstošu putekļu astes. Pats Grehovs no Stacijas bija novērojis vairākas šādas astes.

Uzmāktenis uzkārās virs tanka. Tā mirdzums pēkšņi zaudēja strukturālo skaidrību, izplūda zaļganā mākonī, aptverot kabīnes puslodi. Pēkšņs reibonis lika Grehovam ieķerties stūrē. Ausīs zvanīja odu sīkšana, sāka tirpt kakla un plecu muskuļi. Viņš mēģināja cīnīties, sasprindzinot gribu, bet tikpat labi varēja pamēģināt uzaudzēt sejai otru degunu.

Arī Molčanovam kļuva slikti. Viņš uzlēca, bet kājas neturēja, un viņš neapzināti iekārās Grehova kaklā. Tas gurdeni papurināja smago galvu, nenovēršot acis no spīdošā plankuma. Likās, ka Uzmāktenis bija izaudzis līdz kalnu grēdas izmēram, un šis miljoniem tonnu smagums spieda uz cilvēku galvām.

Staševskis bija atbildīgs par aizsardzību. Grehovs nesaprata, kāpēc viņš vilcinās, vienīgais, kurš, viņaprāt, nebija zaudējis spēju kustēties. Beidzot Staševskis atjēdzās un ieslēdza deformatoru.

Spēka lauka trieciena ietekmē bālganais astoņkājis atkāpās no tanka un pacēlās debesīs. Brīdi vēlāk nejutīguma vilnis norima, ķermenis kļuva neparasti viegls, it kā piepildīts ar hēliju. Grehovs pagrieza galvu un pārsteigts atrada Djego sēžam uz grīdas. Salonu pārpludināja gaisma. Virts pamanīja drauga skatienu un iesmējās.

- Laikam esmu ar ragiem kā govs. Līdzīgs? Godīgi sakot, rodas iespaids, ka man patiešām izauguši ragi.

- Kas ir govs? - Molčanovs ziņkārīgi jautāja, paceļot savu mūžīgi drūmo, šauro seju pret Virtu.

- Es kaut kur dzirdēju, ka govs ... - Diego iesāka mirkšķinādams, - tas ir tāds liels dzīvnieks ar četrām kājām stūros ...

Staševskis nospurkšķināja, un Grehovs pirmo reizi Molčanova sejā ieraudzīja smaidu. Komunikatora smaids bija pārsteidzošs: kā zibens uzliesmojums,  cauri tumšiem negaisa mākoņiem. Molčanovs bija vecākais no visiem. Bija dzimis tūkstoš deviņi simti astoņdesmit devītajā gadā, tas ir, vēl divdesmitajā gadsimtā. Grehovs sākumā tam negribēja ticēt, bet pēc tam atcerējās, ka tieši Molčanovu izglāba kosmosa kuģa "Speer" apkalpe, viņu un "Mohikāņa" komandieri Tihonovu. Molčanovs atgriezās pie Tartara, apguva jaunu specialitāti - sakarnieks, bet "Speer" komandieris Jaroslavs Grants ... Grants uz Čaras, sanatorijā... Vai tiešām šoks bija tik liels? Vai arī viņš pārāk tendenciozi spriež par šo cilvēku?.. Bet kāds ir Molčanovs! Pārdzīvot visu - un atgriezies! Varbūt no viņa varētu mācīties apņēmību un drosmi. Ja vien tik spēcīgi nervi nav nejutīguma, vai vēl ļaunāk, vienaldzības rezultāts.

- Tā-ā, - novilka Staševskis, caur pieri skatīdamies uz viņiem. Nebija viegli izprast šī cilvēka raksturu, nepazīstot viņu tā, kā pazina Grehovs. Staševska seja ir barga, ziemeļu akmens krāsā. Aukstas pelēkzilas acis, cieši samiegtas, it kā pārakmeņojušās lūpas. Viņš bija plats plecos, masīvs un ļoti spēcīgs. Reiz Samnijā, negadījuma laikā pie blokposta viņš ar dūres sitienu norāva divsimt kilogramus smagu ekrāna stiprinājumu un izrāva barojošo fideri kopā ar kontaktligzdu, jo nebija laika to atskrūvēt. Protams, tas nebija Staševska spēks, ko Grehovs apbrīnoja; apbrīna ir mazvērtības kompleksa forma, un viņš pats nebija vājāks. Viņš, iespējams, bija sīkāks par Molčanovu, pēc izskata tievs un trausls, bet svēra tikpat, cik Staševskis – simts divus kilogramus. Tāpēc pat institūtā viņu sauca par vilkača mazuli. Pie tā bija vainojama bērnība: Grehovs piedzima uz nelaimē nokļuvuša zvaigžņu kuģa un piecpadsmit gadus, no dzimšanas brīža līdz finišam uz Zemes, auga gravitācijas laukā, kas bija trīs un pat četras reizes lielāks nekā uz Zemes. ... Nu, bet Staševskis ... nepietiek pateikt, ka viņš šo cilvēku apbrīnoja, viņš to mīlēja ...

- Tā-ā, - vēlreiz atkārtoja Staševskis. Grupas komandieris prasmīgi slēpa savas bažas un šaubas. Godīgi sakot, Grehovam nebija jautri, jo īpaši tāpēc, ka viņi iebrukuši pilnīgi nepazīstamā dzīvē, priekšā, Alekseja Tolstoja vārdiem sakot, "samulsināta nenoteiktības figūra", un viņi varēja iet tikai paļaujoties uz nejaušību, un šī lēnā un nogurdinoša kustība krita uz nerviem.vairāk nekā Uzmākteņu noslēpumainais starojums.

- Mūsu aizsardzības pasākumi pret Uzmākteņiem, - Staševskis nopūtās, - diemžēl līdz pat šim laikam ir neefektīvi. Patiesībā mēs esam neaizsargāti ...

Viņš pārtvēra Virta skatienu.

- Jā, jā, neaizsargāti, neskatoties uz antimatu. Jo var rasties situācija, kurā mums vienkārši nebūs laika to likt lietā.

Viņam bija taisnība. Antimats - "lielais iznīcinātājs", "pra-matērijas ģenerators", "skaļas sabrukšanas ierosinātājs" - kā tik viņi to nesauca šo spēcīgāko aizsardzības līdzekli, bet Tartara apstākļos drošību negarantēja pat antimats. Ko var garantēt uz planētas, kurai ir milzīgs kaitīgo faktoru arsenāls un neviens no tiem vēl nav pienācīgi izpētīts?

- Nu, neskatieties uz lietām tik pesimistiski, - Molčanovs nomurmināja. — Pie Uzmākteņiem un citām dzīvības formām uz Tartara jāpierod. Un to ir tik daudz, un - es uzdrošinos jums apliecināt - visi ir agresīvi ...

- Izņemot plastunus, - sacīja Djego Virts.

- par plastuniem ir īpaša saruna ...

— Tā, — trešo reizi sacīja Staševskis. - Mēs stāvam jau septiņas minūtes, kas ir nepiedodami ilgi. Esat gatavi?

Viņi bija gatavi.

- Braucam.

Tanks nedaudz pietupās un ņipri aizskrēja pa gaišo tuneli, ko tumsā izgrieza prožektori. Ceļš kļuva sliktāks. Sākumā viņi brauca pa plato, vietām apaugušu ar zemiem dīvaina veida krūmiem. Grehovam tie pārsteidzoši atgādināja sarežģītu organisko molekulu modeļus, izgatavotis no metāla stieplēm. Kāpurķēdes kustībā to sašķaidīja, un tie sabruka atsevišķos gabalos, trauslos kā stikls.

Tad kāpums kļuva stāvāks, un drīz vien Grehovs saprata, ka viņi jau atrodas kaut kur pie Kinžala kalnu grēdas smailēm, kas viņiem bija jāpārvar. Astoņās viņu pārbrauciena stundās uz planētas nekas neparasts ar viņiem un viņiem apkārt nebija noticis, un Grehovam pat šķita, ka Tartara pasaule ir visai parasta - akmeņaina, mežonīga, "necivilizēta" pasaule. Nebija saprotams, kāpēc šeit notiek katastrofas, iet bojā cilvēki un roboti, aizsargāti no visiem dabas spēkiem, un kā šķita iepriekš, spēja izmantot šos spēkus savā labā. "Daudzas lietas mums ir nesaprotamas nevis tāpēc, ka mūsu jēdzieni ir vāji, bet gan tāpēc, ka šīs lietas neietilpst mūsu jēdzienu lokā." Tā, šķiet, sacīja Kozma Prutkovs. "Kas būs, ja Tartara dzīvība nav iekļauta mūsu jēdzienu lokā?" Grehovs domāja.

Kalnu nogāzes cēlās arvien stāvāk un augstāk, iespiežot viņu pagaidu, nejauši atrasto ceļu akmens spailēs. Sāka parādīties garas plaisas un lieli iežu fragmenti ar svaigiem lūzumiem. Beidzot vairs nebija iespējams iet pa iebraukto taku: nesenā zemestrīce bija atstājusi savu ietekmi, tanks tuvojās tās epicentram. Viņš lēnām norāpoja vēl pāris simtus metru un iesprūda plosītā gružu un šķembu šahtā, kas bloķēja tālāko ceļu. Aiz vaļņa rēgojās gigantiska bazalta plākšņu kaudze - tā sauktais horsts, tas ir, pacelts planētas garozas posms, ko ierobežojušas platas plaisas.

- Atbraucām, - Staševskis pateica un piecēlās no krēsla - plats, mierīgs, pat nedaudz letarģisks. - Taisies, Djego.

Kopā ar Virtu viņi uzvilka skafandrus un atstāja tanku. Uz paneļa uzmirgoja klātesmes gaismas zaļā krāsā, kad tika aktivizētas individuālās radio bākas. Prožektoru staros abas figūras pārvērtās par apžilbinošas šķidras uguns fragmentiem – uzvalku plēves atstaroja gandrīz visa veida starojumu, arī gaismu. Viņi atstāja apgaismoto joslu un pazuda. Diego balss atskanēja, šķietami, ļoti tuvu:

— Ar skuteri līdz mērķim var aizlidot desmit minūtēs. Varbūt izmantosim iespēju?

Viņi nedzirdēja Staševska atbildi, bet Molčanovs diezgan daiļrunīgi pasmīnēja. Tagad arī Grehovs jau daudz zināja par Tartaru, tostarp to, kā gāja bojā "Speera" apkalpe un "Mohikāņa" ļaudis. Lidojošās mašīnas tīmekļi vajāja ar īpašu neatlaidību, tāpēc viņu glābšanas reids sākās smagajā tanka laboratorijā, kas paredzēta darbībai tādu milzu planētu atmosfērā kā Jupiters. Nu, nākotne jau bija atkarīga no viņiem, no “cilvēciskā elementa izturības robežas”, jo Zemes tehnoloģija nevarēja dot vairāk, nekā viņiem bija ...

Molčanovs ieslēdza savu informu un sāka klausīties ierakstus, nemierīgi skatīdamies uz klātesmes indikatoru dzidro zaļumu. Arī Grehovs sākumā ieklausījās, tad pārtrauca. Horsta virsotnē kaut kas notika. Likās, ka tumsā rosījās un gatavojās lēkt nezināms zvērs.

— Djego! — Katram gadījumam pasauca Grehovs. - Svjatoslav!

Skaļruņi klusēja. Indikatori kļuva dzelteni - tas liecina par īslaicīgiem sakaru pārtraukumiem.

- Kas noticis? - Molčanovs satraukti jautāja, bet tad pats pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā. "Zvērs" turpināja grozīties, tumsa šajā vietā atkāpās, retinājās, un šajā gaišajā vietā uzdzirkstīja spožas zvaigznes, kas pulcējās lielā lodē, kas atgādināja lodveida zibeni.

- Gravistrēlnieks! — iekliedzās Molčanovs un pielēca pie ieliektā antimatērijas spoguļa.

Viņš nokavēja par sekundi, varbūt tikai pussekundi. Klintīs atskanēja šņākoņa, un Grehovs aizkūleņoja pret kabīnes pretējo sienu: šķita, ka tanku vai, pareizāk sakot, tā aizsarglauku trāpījs milzu āmurs, un tas atlēca atpakaļ, nodūca, novibrēja uz amortizatoriem. Grehovs tikko piecēliess, pieķērās pie sienas, kad trieciens trāpīja otrreiz. Viņš ļoti "veiksmīgi" trāpīja ar degunu pa kaut ko cietu un uz brīdi zaudēja spēju orientēties.

Molčanovs joprojām sniedzās pēc antimatērijas startera. Grehovs to saprata ar to, ka sākumā viņam sasāpējās zobi, bet pēc tam ārējie skaļruņi atnesa saplosītās atmosfēras kliedzienu. Līdz brīdim, kad viņš berzēja asarainās acis, viss bija beidzies. Tikšķēja radiācijas skaitītājs, puse horsta bija nolaizīta kā ar mēli, un tā pamatnē locījās saplēsts, bet izdzīvojis (!) tīmeklis, kas bija zaudējis visu savu griezīgo mirdzumu.

- Veiksmīgs sākums, - Grehovs vieglprātīgi sacīja, noslaukot asinis no sadauzītajām lūpām.

Molčanovs kaut ko nomurmināja aizžņaugtā balsī un, nikni berzēdams rīkli, norādīja sānis. Grehovs pamanīja tālas laternu ugunspuķes, kas, pārvietojoties, izrakstīja sarežģītas trajektorijas. Tur atgriezās neko neredzējušie izlūki. Viņi ko, nedzirdēja emitera kliedzienu?! Virts kaut ko klusi runāja, Staševskis klusēja. Viņi lēnām nokāpa pa sasalušā lavas viļņa nogāzi, ar gaismas zobeniem cauri tumsai, iznāca apgaismotajā telpā, un tad Staševskis pamanīja horsta galotnes pazušanu, "agonijā" lokošos tīmekli un dūmus vēl nebija pilnībā izklīduši, un arī starojums nemazinājās. Viņš uz mirkli sastinga, tad pagrūda Djego, un abi metās uz mašīnu, uzreiz sapratuši, kas notiek.

Vadības kabīnē Staševskis uzmeta izklaidīgu skatienu Grehova asiņainajai sejai un, it kā nekas nebūtu noticis, apsēdās krēslā. Ienāca nesatraucamais Djego Virts, paskatījās uz "ievainoto" un, pateicis: "Varonis", apsēdās blakus komandierim.

— Gravistrēlnieks, — Molčanovs pēkšņi pateica tik atvainošanās pilnā tonī, ka Grehovam iepletās acis. - Atvaino, Svjatoslav! Man vajadzēja brīdināt, atvaino.

Bija nožēlojami uz viņu skatīties, un Grehovs sajuta pret viņu, ja ne labvēlību, tad katrā ziņā cieņu. Viņam jābūt patiešām drosmīgam vīrietim.

- A-a... - Staševskis mierīgi atmeta ar roku. – Es pats vainīgs – vajadzēja atcerēties.

Viņš pievērsās sakaru iekārtām un izsauca Staciju.

Ilgu laiku, kamēr orientasts zondēja debesis, vioms tikai mirgoja blāvi zilā krāsā, uztvērēja skaļruņi sprakstēja un klikšķēja automāts, izmēģinot dažādas frekvences. Beidzot vioms nomirkšķināja, uzliesmoja, un pamazām tajā parādījās Grehovam pazīstamā nogurusī seja ar nedaudz uzrautu degunu un lūdzošām acīm. Viņš sastinga.

"Poļina! Poļina ... Mana mīlestība un mana dzīvība ... un manas sāpes ... Esmu stiprs cilvēks un esmu pieradis pie daudz kā šajā pasaulē, kas ir dāsna ar pārsteigumiem, bet esmu vājš, ja parādās atsvešinātības ēna - dažreiz šķietama tavās acīs mana bijusī pārliecība atstāj mani kā ievainotu asiņojošu ķermeni... Cilvēks ir dzīvs cilvēkā, un lai kāds man pierāda pretējo. Es esmu dzīvs ar Staševski, es esmu dzīvs ar Virtu, ar visiem saviem draugiem, bet galvenokārt es esmu dzīvs ar tevi ... Mēs tā arī neparunājām Stacijā, lai gan Djego darīja visu iespējamo, lai mēs satiktos. Protams, viņš tevi atveda pie Tartara. Protams, ne bez Staševska palīdzības. Mani viltīgie un labie draugi, jūs droši vien nesaprotat, ka Poļinas dēļ es tikko esmu augšāmcēlies. Bet pirms tam bija vientulības gads, manas nāves gads, iedomātas - man, īstas - viņai ... "

Djego paskatījās uz pārakmeņoto Grehovu un sacīja:

- Sveiciens sakarniekiem. Kas jauns, Poļina?

Poļinas lūpas sakustējās, bet skaņas nebija. Vioms noviļņojās ar traucējumiem, noskaidrojās, un sievietes vietā tajā parādījās Krotasa seja, ar neregulāriem sīkiem vaibstiem, ne pārāk draudzīga, ar asu ledaino acu skatienu.

— Jaunveidojums, — Staševskis pateica caur degunu. - nevaram tikt cauri epicentram, dodiet īsāko ceļu.

- Tik slikti? - svilpa cauri pavadošās statikas gaudošanai skaļrunis.

- Pat ar lauka ģeneratoru pāri netikt, es paskatījos. Pastāstiet mums, kur tieši mēs esam iestrēguši.

- Mirkli... - Krotass pameta acis sānis un sāka izskatīties pēc butes ar degunu. - Jūs tagad atrodaties… kores ziemeļu nogāzē, blakus Pelēkā Rēga pārejai. Tas ir tikai astoņdesmit divi kilometri no jums taisnā līnijā līdz kuģim ... Bet, ja nevarat tikt cauri šai pārejai, tad īsākais ceļš ir caur otru pāreju.

- Otrā ir Līkumotā?

- Jā.

- Pateicos... - Staševskis padomāja. – Līdz Līkumotajai ir kādi simts kilometri? Par tālu... Nu, bet ja caur Toro-Oro?

- Tu taču zini, tur ir…

- Pilsēta,  zinu. Bet mēs ietaupīsim gandrīz pusi dienas. Tas nav nemaz tik slikti, kā tu domā?

Aiz ekrāna uzreiz ierunājās vairāki cilvēki. Krotass pašūpoja galvu un, atbildot, saviebās. Viņam bija grūti runāt un pārliecināt, viņš lieliski saprata Staševski, risks bija liels. Bet Staševskim nebija viegli pieņemt lēmumu; Grehovs viņu pazina pārāk labi, lai to neredzētu.

- Ir kas jauns? - Molčanovs jautāja.

Krotass paskatījās uz viņu ar vienu aci, papurināja ar galvu. Sektora vadītājs bija sliktākā pozīcijā nekā viņi – atlika tikai gaidīt.

- Būs jāiet cauri pilsētai, - sacīja Staševskis, rezumējot savas domas un, it kā atvainodamies, piebilda: - Drīz ir rīts, un varbūt mēs nevarēsim izlauzties cauri traucējumiem, tāpēc pārāk daudz neuztraucaties... Jūs varat redzēt tanku no augšas, nu tad skatieties.

Krotass pie katra vārda māja ar galvu, un viņa seja bija kaut kāda nelaimīga, skaidri bija redzams, ka viņš slikti atpūšas un gandrīz neēd, un Grehovs nodomāja, ka Staševskis velti ieteica nesatraukties. Satraukums ir gaidu pamats, un Stacijas cilvēkiem tās ir kļuvušas par eksistences pamatu. Līdz viņi sasniegs kuģi un uzzinās, kāpēc tas klusē.

Viomā iespieās Levadas slavenais deguns un sarkanie mati.

- Šeit esam sagatavojuši vēl divas “bruņas” ar tankiem. Ekipāžas gatavas startam pēc jūsu pirmā signāla...

- Nevajag, - Staševskis parupji pārtrauca, un Molčanovs daiļrunīgi novērsās. Nevienam nebija nekādu garantiju, ka šie desanta kuģi nosēšanās laikā neapklusīs tāpat kā zvaigžņu kuģis. Turklāt neparedzētu komplikāciju gadījumā tie var nepaspēt.

Pa viomu izplūda balti zigzagi un sadalīja attēlu.

- Kas vēl tur ir? - Staševskis neapmierināts pagriezās.

- Uzmākteņi, - Djego Virts lakoniski atsaucās, rādot ar pirkstu uz debesīm.

Tos pamanīja arī Grehovs. Viens ar savu mirdzumu atgādināja medūzu, pārējie divi - neiedomājamu mirdzošu dzīslu kombinācijas.

Staševskis izslēdza sakaru iekārtas un pašķielēja sānis uz antimatērijas pulti. Sakaru nebūs vienalga, kamēr šie fosforescējošie akmeņi slaistīsies tuvumā. To starojums rada traucējumus jebkurā viļņu diapazonā, par to glābēji pārliecinājās jau nosēšanās laikā.

Uzmākteņi neuzbruka. Viņi riņķoja ievērojamā augstumā, vienmēr blakus esoša tīmekļa pavadībā, un drīz vien devās prom, pazūdot bezzvaigžņu debesu zaļganajā mirdzumā.

- Bet es Pilsētā nekad neesmu bijis, - Molčanovs pēkšņi sacīja ar zināmu izbrīnu. Gribēja vēl ko teikt, bet paskatījās uz Staševski un pārdomāja.

"Viņš tiešām nav bijis pilsētā?" - ar neticību domāja Grehovs. - "Tas tik ir ceļvedis... vecais pētnieks... Vai arī viņš to teica īpaši mums, lai nomierinātu, uzmundrinātu?" Arī Grehovam, protams, nebija iespējas apmeklēt Pilsētu, taču viņš par to bija pietiekami daudz dzirdējis.

Staševskis atmeta ar roku, Grehovs palielināja dzinēju ātrumu, un tanks uzrāpās stāvajā dzeltenbrūnajā akmens grēdas korē.

CAUR

Viņš izslēdza akustiskos uztvērējus, un dzinēja klusinātais troksnis apklusa, kļuva ļoti kluss. Tikai kabīnē ik pa laikam kāds čaukstināja drēbes un čerkstēja drošības jostas.

Ceļa kā tāda nebija. Tanks gāja gar svaiga lūzuma malu, pēc tam aizgāja kaut kur aizā un minūtes divdesmit plakšķināja ar kāpurķēdēm pa seklu upīti ar kvēlojošu smaragdzaļu šķidrumu.

Tad nāca salīdzinoši līdzena virsma - galda formas plato, kura vidū mašīna  iebrauca pelēku dūmu mākonī. Šajos dūmos nepalīdzēja pat lokators - vēl viens dabas brīnums! - un Grehovs vadīja tanku tikai pēc orientasta, lai mašīna ietu taisnā līnijā. Tādus dūmu sakopojumus viņi jau bija caurbraukuši, to izmērs nepārsniedza vairākus kilometrus. Tie nozīmēja nolaišanos nelielos, bet platos krāteros, kas bija līdz pārsteigumam gludi. To mērķi nevarēja izskaidrot arī vienīgais Tartara "vecais pētnieks" — Molčanovs

Pie izbraukšanas no dūmiem, tanku satricināja. Grehovs pacēla acis un ieraudzīja ģiganmtisku baltu tīklu, kas lēnām aizpeldēja dūmos. Un tai pašā brīdī skaļi iečaukstējās uztvērēja skaļruņi, cilvēki sajuta dīvainu spiedienu uz smadzenēm, kaut kas viņu iekšienē ierunājās, iečukstējās simtiem balsu, kuras neviens nevarēja izšķirt un saprast. Tīmekļa šūpojošā mala vēl kādu laiku spīdēja caur dūmiem, pēc tam izšķīda pelēcīgajā plīvurā. Apklusa arī čuksti.

Noraizējies, Grehovs pieturēja stūri ar roku un skatījās apkārt. Djego Virts gulēja. Molčanovs delikāti piesedzoties ar plaukstu - žāvājās. Pēc minūtes viņš arī aizsnaudās. Kabīnē valdīja mājīga pustumsa, ko radīja atstarotā prožektoru gaisma.

- Dīvaini, neviens neko nedzirdēja?.. Man būtu dzirdes halucinācijas?..»

- Atpūties, - ieteica Staševskis, uzmanīgi paskatījies uz šoferi. Šeit ir tikai viens ceļš - uz ziemeļaustrumiem. Vajadzēs - pamodīšos.

— Viņš arī nedzirdēja? - Neapmierinātais Grehovs atdeva savu vietu komandierim un atmeta sēdekli viņam blakus. Neatvairāmi gribējās gulēt, un viņš gandrīz acumirklī aizmiga, aizmirstot par savām halucinācijām. Viņš sapņoja, ka stāv kopā ar Poļinu kādā briesmīgā melnā aizā, ko no viņiem atdala neredzama, bet cieta siena. Poļina attālinās, viņas seja ir noraizējusies, bet viņa spītīgi klusē, un viņš skrien sienā, arī klusēdams ... Poļina kļūst arvienmazāka, pazūd tumsā ... Tad traks skrējiens pa atbalsojošo metāla grīdas segumu, priekšā pazib balts plankums, un to nevajadzētu pazaudēt no redzesloka ... Tad atkal dziļa aiza un upe ar ūdeni, viņš peld pēdējiem spēkiem, pretojoties, bet straume viņu reibinošā ātrumā nes pretī bezdibenim. Nezkā viņš zina, ka priekšā ir bezdibenis, bet neko nevar mainīt ...

Ar pūlēm pamodās.

Tanks stāvēja. Kabīnē gulēja visi, izņemot Staševski. Prožektori bija izslēgti, bet uz konsoles un instrumentu korpusiem bija redzami pelēcīgi atspīdumi. Tanks bija sastindzis ar priekšgalu uz leju uz tumsā gaistošas gluda vaļņa slīpās, akmens pīķu izrobotas virsotnes. Priekšā bija vēl viens vilnis, tas blāvi mirdzēja zeltā. Valnis sastāvēja no trim lavas slāņiem un šķita vertikāls. Staševskis izslēdza salona apgaismojumu, un tad virs šī izlocītā valņa pacēlās sudrabains izkliedēta mirdzuma mākonis ...

- Pilsēta? — Grehovs čukstus jautāja.

Staševskis atskatījās, ar ierastu žestu nogludināja stīvos matu sarus un atbrīvioja vadītāja krēslu. Roku siltums bija sasildījis stūres pusgredzenu, un Grehovs sajuta pārliecību.

Tanks ienira bedrē, šķērsoja pauguru un metās augšup pa uzpūsto bazaltu. Kāpiens vilkās ilgi, gandrīz vienmērīgs un ne pārāk stāvs, kā sākumā likās. Pirms nokļuva vaļņa virsotnē, viņi ieraudzīja atsevišķas Pilsētas "ēkas". Mašīna iebrauca platā, irdenā joslā, kas robežoja Pilsētu pa perimetru, un sastinga.

Aiz joslasstiepās caurspīdīgs stikls mežs ... nē, ne mežs - ledus siena, ko sadalīja biežas plaisas un platas ejas; bedraina siena, atskabargaina ar smagu, pelēki sudrabainu ledus mirdzumu. Spēcīgākais spīdums nāca no sienas pakājē, augstāk tas pamazām vājinājās, un sienas augšdaļa vairs knapi kvēloja, it kā pārklājies ar zilganmelniem pelniem. Ejas sienā līdzīgas aizām nebija šaurākas par zemes pilsētu ielām un šķita, ka tās klāj mitrs, mirdzošs melnums. No attāluma tās varēja sajaukt ar melna stāvoša ūdens bezdibenīgiem kanāliem.

Šajā dīvainajā Pilsētā valdīja dunošs, piesardzīgs klusums.

Grehovs neviļus sastinga, iegrimis šī brīnuma apcerē... Viņu no pārdomām izrāva Molčanovs, kurš iespraucās starp krēslu un pārnesamā skaitļotāja pulti.

- Nu ko? Braucam? - Staševskis teica.

Tanks šķērsoja klajo laukumu un atradās pie zilganās Pilsētas sienas. Tūlīt uz to no debesīm noklrita vairāki tīmekļi, it kā būtu radušies no tukšuma.

Sākumā Grehovam bija dīvaina un nepatīkama sajūta, it kā uz rokām būtu papildu pa pieci mazie pirkstiņi. Tad viņš sajuta skatienu. Mugurā, pareizāk sakot, no visām pusēm uz viņu skatījās kāds ar miljoniem neredzamu acu; kāds, kuram bija neizmērojams spēks; beidzot kāds šaušalīgi svešs, kura vienaldzība, briesmīga un izteiksmīga, pārpludināja visu apkārtējo telpu... Un vēl viņš sajuta, ka viņu klātbūtne šeit nav nepieciešama un ir nevēlama šim neredzamajam Pilsētas saimniekam.

— Piesprādzējieties, — Grehovs izlēmīgi pateica.

Tanka pakaļgalā un priekšgalā uz priekšu izvirzījās efektoru ažūrie tornīši. Uz mirkli viss torņa ekrāna kupols pārklājās ar zaigojošu plēvi. Un tagad piecsimt tonnu smagā mašīna ar kāpurķēdēm tik tikko pieskaroties augsnei - mašīnas galveno svaru uzņēmās nesošais spēka lauka spilvens. Stūre paklausīgi iegāja rievā, "Mastifs" laideni palielināja ātrumu un iebrauca Pilsētā.

Pirmajā pagriezienā nezināmu iemeslu dēļ sabojājās magnētisko ritmu automāts. Grehovs caur zobiem nolamājās, bet tanks jau steidzās pa gludo "ielas" melnumu, un reaktors strādāja pie forsāžas robežas, un bija nepieciešams manipulēt ar efektoriem, nomainot automātu, lai tankam būtu pietiekama aizsardzība un tajā pašā laikā pietiekams atbalsta lauks; tikai šausmīgi gaudoja gamma-radiometrs, tverdams nez no kurienes uzradušos starojuma avotu; un kopējā skaņu putrā tika sagrūstas vēl kaut kādas svešas skaņas, un to visu apņēma lipīgais, aptverošais Pilsētas skatiens, un tāpēc brīžiem šķita, ka tanks kuģo šausmīgā bezsvara klusumā, bet priekšā paveras elles bezdibenis - un tad vajadzēja paļauties tikai uz jūtām un instinktiem ...

Sudrabaini caurspīdīgo figūru mirdzums ceļa malās saplūda miglainā joslā, virs kuras šaurā līkumotā lentē plūda gaišo debesu purpursarkanā upe ...

Divdesmit kilometrus, vairāk nekā trīs ceturtdaļas no Pilsētas diametra, tanks noskrēja četrpadsmit minūtēs. Grehovs jau bija sācis sevi uzskatīt par varoni, bet tad nākamajā pagriezienā pēkšņi parādījās vientuļš Uzmāktenis, negaismojošs, melns, līdzīgs lidojošam zārkam, kuru dzina tīmekļa konuss. Nebija kur nogriezties, bija par vēlu nobremzēt, un Grehovam tikai izdevās palielināt aizsarglauka spriegumu līdz maksimumam. Viņš gaidīja smagu triecienu un atlūzu feierverku, taču nekas tāds nenotika. Aizsarglaukam saskaroties ar Uzmākteni, tā vietā pēkšņi uzpūtās dzirkstoši dzeltens plankums. Tanks tika nomests uz leju, tad uz augšu, un sprādziena nogruvuma dārdoņa viņus panāca jau pie pagrieziena.

- Ātrāk! - aiz muguras skaidri pateica Molčanovs. Un tad Grehovam šķita, ka viņš kļuvis kurls.

Tīmeklis virs viņiem uzplaiksnīja ar žilbinoši baltu mirdzumu, tanka aizsarglauks nekavējoties nosēdās, visa enerģija gāja aizsardzībai, un "Mastifs" ar pilnu ātrumu sāka grimt ceļa melnajā masā, ierakās tajā gandrīz līdz priekšgala bruņām ...

Grehovs juta sevi, sastāvošu no asiem, viens otram traucējošiem stūriem. Kāds līda viņā, izgrūstot stūrus, un tie čīkstēja un čerkstēja kā metāls. Tas viņu tik ļoti iespaidoja, ka viņš nebija īpaši pārsteigts, atklājot, ka viņam piemīt spēja sataustīt krāsas. Piemēram, pults zaļās gaismas šķita zīdainas un mīkstas, bet Pilsētas sudrabainais spīdums kļuva porains, pelēks un šķita sapuvis…

Un tad Pilsēta pēkšņi sakustējās. "Ēku" milzīgās "ledus" figūras trīcēja, netverami lēnām izkropļojot savas aprises, un sāka tuvoties, it kā pieaugt. Ausīs kā kanonāde atskanēja kādi dobji sirdspuksti, un caur šo trakulīgo dārdoņu Grehovs izdzirdēja atbalsojošus čukstus... Viss pazuda, visas skaņas un visas domas, palika tikai čuksti, tikai čuksti...

***

Viņš lēnām iznira no aizmirstības okeāna. Beidzot atgriezās spēja dzirdēt, redzēt un sajust. Nez kāpēc bija sāpīgi sajust, īpaši degunam un kreisajai rokai. Baidīdamies no ļaunākā, Grehovs pašķielēja uz leju. Labā roka bija neskarta, bet pār kreiso plaukstu stiepās driskains, sekls griezums. Deguns bija piepampis, acīmredzot, šajā ekspedīcijā tas uzņēma visus sitienus. Grehovs pakratīja galvu un pasmīnēja. Nu, kā ar pārējo?

Staševskis mēģināja atdzīvināt Molčanovu. Djego Virts bāls, bet mierīgs gulēja krēslā.

- Tad iedomājies, kas būtu ja pārlidotu uz šejieni izmantojot antigravu, - Staševskis nomurmināja, palūkojoties uz Djego.

Tas paraustīja plecus un klusēja.

- Kā tad mēs izdzīvojām? - jautāja Grehovs, kamēr Staševskis apstrādāja viņa degunu un roku, šoreiz bez ierastās burkšēšanas un lekcijām.

Šķita, ka Staševskis šo jautājumu nedzirdēja. Viņš uzlīmēja uz rokas plāksteri, ātri paskatījās uz torņa ekrāna kupolu un ieslēdza pārskata sistēmu. Kupols "izkusa", un visi ieraidzīja ļoti spilgti purpursarkanas debesis ar miglainiem mākoņiem, gludas bazalta straumes, ēnu haosu milzu kalnu grēdas ielokā.

Un turpat turpat virs kolonnu klinšu vertikālās sienas virpuļoja taukaini brūni dūmi, caur kuriem ik pa laikam izskrēja sarkani uzplaiksnījumi. Virs šīs sienas dažviet pavērās kaut kas melns, kas bija redzams it kā caur irdenu pelēku miglu, un Grehovs, pamanījis šajā virzienā karājošos tīmekļu grupu, saprata, ka melnais ir Pilsēta. Izrādās, ka viņi tai  izgājuši cauri...

Dūmi virs klintīm pēkšņi uzlidoja mutuļos un nokrita kā pelnu sniegputenis. Līdz cilvēkiem atlidoja stipri sprakšķi un šņākšana.

— Kā mēs te nokļuvām? Molčanovs drūmi jautāja.

Klusums izplatījās kā izkusis ledains ūdens — garš, auksts un sekls. Bija bezjēdzīgi gaidīt atbildi, neviens nezināja, kā viņi nokļuva ārpus Pilsētas, bet visi stāvēja un skatījās uz brūnajiem dūmiem, kas slidenās smagās straumēs izplatījās starp klinšu smailēm un lāstekām. Tad Grehovs bez steigas iedarbināja motorus un izkustināja mašīnu no vietas. Staševskis, kurš mēģināja sazināties ar Staciju, aizkaitināts atmeta ar roku un atkrita krēslā. Pienācis rīts, un Tartara atmosfērā ieplūda milzīgais, satraucošais zvaigznes elektromagnētiskais lauks, kura spēks pārsniedza viņu "Mastifa" sakaru stacijas pieticīgās iespējas. Garastāvokli uzlaboja tikai tas, ka viņu kustībām sekoja draugu acis, kuri bija gatavi atnākt palīgā. Tiesa, acīmredzot kopā ar viņiem bija parādījušies vēl kaut kādi neredzami draugi, taču šis pieņēmums, gluži pretēji, kļuva satraucošāks.

Tanks beidzot atstāja Kinžala kalnu ciklopisko grēdu un uzkāpa uz plašā Rubīna dzīslu plato, kas bija izvagots ar daudzām plaisām. Plaisas izskatījās pēc gigantiska grābekļa veidotām vagām, tās stiepās paralēli viena otrai deviņas vai desmit plaisas pēc kārtas, seklas un pavisam regulāras. Tanks mētājās un šūpojās, tikai neliela daļa triecienu tika pārnesta uz vadības kabīni, bet pat no tiem kļuva riebīgi.  Šos satricinājumus vissliktāk panesa Molčanovs, bet klusēja.

Plato klints atmirdzēja zilā krāsā, dažkārt bija veseli dzirkstošu "kristālu" lauki, kuriem parādoties, sāka sprēgāt radiācijas skaitītājs. Brīžiem šķita, ka tanks brauc pa milzīgas dzelzs mucas dibenu – akmens grabēšanu un šņirkstēšanu nomainīja dunoša, saraustīta dārdoņa. Tādās vietās cilvēku ķermeņus piepildīja smagums, un Molčanovs, pamanījis viņu apjukumu, paskaidroja:

- Maskoni.

Tās bija noslēpumainas masu koncentrācijas – planētu zinātnieku žargonā - maskoni. Tie tika atklāti, pēc pastiprinātā gravitācijas lauka.

Izbrauca pa kailu tuksnešainu apvidu, ko ielenca tikai netālais izplūdušais horizonts. Debesu mala austrumos kļuva tīri oranža un tad acu priekšā kļuva gaišāka, atmirdzot līdz dzeltenam mirdzumam. Bet rietumos, kur zuda pagājusī nakts, joprojām valdīja dūmakaini violeta tumsa.

Zilais plato ar ieslēgumu plankumiem, ar retām klintīm izvirzītu pirkstu veidā, nolaidās lielā ieplakā, kura tālākā mala zuda atmosfēras dūmakā. Kaut kur tur, četrdesmit kilometru attālumā, bija divas dīvainas formas ieplakas: Zābaka Pēda un Otrā Pēda. Pirmajā no tām atradās viena no lielākajām planētas Pilsētām, un tai blakus - kuģis ar komunikatoriem, - viņu ceļojuma galamērķis... Varēja mēģināt noķert bākas vilni, to pašu ar “...Uzmanību! izmetu...”, taču bāka bija ļoti šauri fokusēta īpašam izsaukumam, un tās sānu starojuma daivu jauda nebija pietiekama, lai izlauztos cauri vietējai atmosfērai četrdesmit kilometrus.

Staševskis mazliet sarāvās, saberzēja zodu un teica:

- Ziniet, tajā brīdī… kad eksplodēja Uzmāktenis… bet jūs balti un silti… taisnība, arī es biju uz bezsamaņas robežas… - Viņš apklusa un pavīpsnāja.

— Nevelc, Svjatoslav, — Djego Virts pārmetoši sacīja.

- Jā... man likās, ka no augšas pār mums nokrita pelēks spoks...

- Pelēks mākonis ar izplūdušām malām? - Molčanovs ātri jautāja.

- Jā. Es to, protams, iepriekš nebiju redzējis, bet pēc aprakstiem...

- Tas pats ir. Dīvaini, ne pirmo reizi Pelēkie Rēgi… - Molčanovs apklusa un novērsās.

Tā kā komunikators negrasījās turpināt, Grehovs pats uzdeva jautājumu, kas viņu interesēja vairāk retoriski nekā patiesībā:

– Bet kas, pēc zinātnieku domām, vispār ir Pilsēta?

- Apburtā karaliste, - Djego ierosināja. - Šeit ir vairāk nekā pietiekami daudz ļauno burvju.

- Pēc Gilkovska domām, tas ir kolektīvs organisms ar saprātu, - atzīmēja Molčanovs. – Vispār, tā domā gandrīz visi zinātnieki. Un arī es, - viņš piebilda.

- Te tev nu bija karaļvalsts, - Staševskis smīnēja. "To sauc par "skaistas hipotēzes iznīcināšanu ar zemisku faktu" [5]

Pasmīnēja arī Molčanovs.

- Nu, līdz faktiem vēl tālu.

Grehovs nodeva vadību komandierim, jautri painteresējās par vispārējo apetīti un devās uz pārtikas nodalījumu. Tur viņš sagatavoja četras divstāvīgas sviestmaizes ar kūpinātu stori, karstas, tikko pagatavotas, ar sarkanbrūnu garozu; izņēma no ledusskapja vīnogu un granātābolu sulas tūbiņas un to visu ienesa kajītē.

Viņa prombūtnes laikā tanks bija iekļuvis "meža" joslā. Dīvainu formu augi, te milzīgas pūkainu zilu pavedienu cepures formā, te daudzu zilas vai purpursarkanas matētas "vilnas" bumbuļu formā, auga reti, taču sava izmēra dēļ radīja necaurredzama biezokņa iespaidu.

Staševskis brauca mašīnu cauri, un ārējie skaļruņi bieži čarkstēja un krakšķēja, it kā tie drupinātu stiklu.

- Kvarca kristāli, - Molčanovs nomurmināja, skatīdamies uz "kokiem". — Neparasta kristalizācija, vai ne?

- Skaisti ... - Staševskis vienaldzīgi atbildēja, kustinot stūri.

Pēc dažām minūtēm "mežs" beidzās un sāka parādīties sarkanīgas, ārkārtīgi irdenas augsnes josla. Ātrums uzreiz nokritās, nācās palielināt vilces spēku.

Debesis aptumšojās, kļuva dzeltenas un tagad atgādināja lietus izskalotu mākoņu plīvuru, kas bija nolaidies gandrīz virs viņu galvām. Neskaidrais un uzblīdušais spīdeklis klusi iznira aiz izplūdušās horizonta līnijas, ar savu izskatu vien uzdzenot melanholiju.

Staševskis ieslēdza orientastu, kas automātiski virzīja raiduztvērēja antenu uz Staciju, izmēģināja dažādus režīmus, taču uztveršanas kanālu pilnībā nobloķēja traucējumi, un viņi nezināja, vai Stacijā viņus var dzirdēt.

Tanks ieripoja šaurā ielejā starp simts metru garām kristālisku atlieku grēdām un ienira muslīndzeltenas miglas mākonī, kurā redzamība ļoti pasliktinājās. Ap objektiem spīdēja gaiši oreoli, kas apgrūtināja orientēšanos. Grehovs pārskata sistēmu nodeva radaram.

Skaitļotāja kartē uzmirgoja tanka koordinātes. Līdz mērķim palikuši nedaudz vairāk kā trīsdesmit kilometru taisnā līnijā. Viņi jau bija nolaidušies dīvainajā ielejā, kas pēc formas bija kā zābaks, parasta cilvēka zābaka forma, tikai nenormāla izmēra. It kā milzīgs, 500 kilometrus garš dēlietis uzlēcis uz planētas, atstāja divas dažus simtus metru dziļas pēdas un pazuda, iepriekš pasmējies par cilvēku neveiksmīgajiem mēģinājumiem izskaidrot ieplakas no viņa gigantiskajām kājām. No Stacijas tās varēja redzēt pavisam skaidri, un Grehovs gaiteņos bija redzējis asprāšu zīmējumus, kuros bija attēlots šī milža izskats. Viens no viņiem ļoti līdzinājās Levadam, un, viņaprāt, bija īpaši neasprātīgs.

- Stop! - Staševskis pēkšņi iesaucās.

Grehovs vēl neko nebija pamanījis, bet kompjūters jau bija piespiedis avārijas bremzi, tanks noknābāja ar korpusu, un pēkšņi zem tā atskanēja dārdoņa, smaga dārdoņa sadrebināja gaisu, un metru no kāpurķēdēm ieplaisāja zeme, veidojot strauji paplašinošos plaisu. Pēc minūtes, pie nepārtrauktas rīboņas un augsnes drebēšanas, plaisa pārvērtās par bezdibeni, kura pretējā mala pazuda sarkanu tvaiku mutuļos. pēdējo reizi nodrebēja zeme, un dārdoņa apklusa. No bezdibeņa bija dzirdama tikai burbuļošana un šņākoņa, it kā milzīgā mucā vārītos un iztvaikotu ūdens.

Viņi mēmi noskatījās uz negaidīto šķērsli un klusēja. Bet turpinājums nebija ilgi jāgaida. Izveidotā bezdibeņa dziļumā kaut kas ar apdullinošu plarkšķi uzsprāga, un tankam garām zemajās debesīs aizslīdēja milzīgi zaigojoši "burbuļi". automātiski nostrādāja filtri, nodzēšot “burbuļu” mirdzumu, ietarkšķējās iekšējie radiācijas skaitītāji (izlauzās cauri spēka laukam!) Tanku sašūpoja un pagrūda prom no bezdibeņa malas.

Plarkšķis atkārtojās. Paskrēja garām jauna "burbuļu" sērija, un Grehovs paspēja pamanīt, ka aiz katra no tiem kā ēna seko tīmeklis. “Atkal tīmekļi, visuresošie tīkli, kas nez kāpēc parādās tur, kur kaut kas notiek! Vai arī notikumi notiek tur, kur tie parādās?

Grehovs izbīdīja no augšējā tornīša periskopu, ieskatījās bezdibenī un ieraudzīja tikai spilgtu, no nezināmiem dziļumiem nākošu spīdumu. Spīdums bija vienmērīgs un spēcīgs, un viņam šķita, ka tur joprojām ir pilns ar tīmekļiem.

Pēkšņi atskanēja tas pats infernālais plarkšķis, no bezdibeņa uzplaiksnīja ass un spēcīgs zibsnis, un augšā uzlidoja varavīkšņainie bumbuļi. Periskopa ekrāns nodzisa. Kopējā ekrānā viņi ieraudzīja tā saplaisājušo, nomelnējušo galu, līdzīgu nogrieztai rokai.

- Velns ar ārā! - Staševskis sadrūmis nolamājās. - Kāpēc tad tā vajadzēja?

- Varbūt tas ir izaicinājums mums? - Djego Virts piesardzīgi ierosināja. - Brīdinājums vai aizliegums...

— Nē, — Molčanovs skumji teica. - Bumbuļi ir kodolsprādzieni, ko iekapsulējis kaut kāds spēka lauks. Tīmekļi izmet tos kosmosā.

- Kādēļ? - Djego bija pārsteigts.

- Kādēļ, - mēs varam tikai minēt. Saskaņā ar tā paša Giļkovska teoriju, bumbuļi ir Pilsētu dzīvības procesu atkritumu produkti, atkritumi, no kuriem tīmekļi atbrīvo planētu. Vispār tas ir ļoti rets gadījums, savā ziņā mums paveicies...

- Domāju gan, - nomurmināja Staševskis. - Ja zeme būtu pārplīsusi trīs metrus tuvāk, tad…

Grehovs uzmanīgi vēroja bezdibeni. No turienes joprojām cēlās dārdoņa, smalki drebēja augsne. Katram gadījumam viņi nolēma tanku aizbraukt piecdesmit metrus tālāk no aizas. Taču, pirms Grehovs paspēja apturēt mašīnu, dziļi planētas ķermenī atskanēja smaga rēkoņa, pāri bezdibenim pārlidoja blīvs garu sarkanu dzirksteļu spiets, un jaunizveidotās aizas sienas sāka satuvoties. Zemes trīcēšana nebija tik stipra kā iepriekš, un viņi pamanīja, kā sienu saskares brīdī no šaurās plaisas izšāvās oranža uguns liesma. Tad ar skaļu čāpstienu sienas aizvērās, ass grūdiens sašūpoja tanku, un ceļš kļuva turpināms.

PAKĀRTAIS KUĢIS

Viņi jau bija pamatīgi attālinājušies no mākslīgas vai dabiskas – nezināmās – kataklizmas vietas, bet virs zemes joprojām karājās gaiša oranža migla, blīva kā ugunīga želeja. Tā locījās, elpoja, bet neizklīda, un Grehovs saprata, kāpēc plato nosaukts par Rubīna dzīslu plato. Nācās pilnībā pārslēgt uzmanību uz ceļu, lai nākamā jaunveidojuma laikā neiekristu bezdibenī.

Staševskis paņēma pelengu un paspēja noķert pazīstamo... "Uzmanību! izmetu...”, kas bija skaidri atšķirams caur traucējumu sprakšķiem un gaudošanu. Varētu izvirzīt hipotēzes līdz bezgalībai, taču, pēc Grehova domām, tur darbojās bojāts automātiskais raidītājs, nevis bāka, kas parasti noskaņojas uz radiozibsni. Šādus bumbveida automātus nometa izlūkošanas kuģi vai nu paredzētās nosēšanās vietā, vai arī avārijas gadījumā.

Grehovs domās atkārtoja pēdējos vārdus, un pēkšņs nemiers sagrāba viņa sirdi. "velns parāvis!"- viņš domāja. - "Vai tiešām neviens neapsvēra šo variantu - sakaru negadījumu uz kuģa? Vai varbūt pat katastrofa? Bet kas var notikt ar TF kuģi, visuzticamāko un jaudīgāko Zemes aparātu? Kāpēc jau septiņas dienas moka ausis tikai šī dīvainā frāze? Vai tiešām uz kuģa notikusi avārija?!”

Acīmredzot viņš kaut kādā veidā nodeva sevi, jo Staševskis pēkšņi uzmanīgi paskatījās uz viņu, norādīja ar pirkstu uz skaļruni, no kura joprojām atskanēja aizsmakušais divu vārdu savienojums, un pamāja. Tātad viņš domāja to pašu. Trīs gadu laikā, strādājot kopā, viņi jau mācēja saprast viens otru bez vārdiem.

Kādā brīdī, nepaliekošā atmiņā ar savu viduvējību, Grehovs pie sevis atzīmēja izplūduša melna kalna parādīšanos pie apvāršņa, vienlaikus domājot, vai tik viņam tas nebūs jāapiet. Tad neskaidrs satraukums lika viņam paskatīties uz kalnu vērīgāk, un, iekšēji stingstot, viņš saprata, ka priekšā ir Pilsēta. Tā pati noslēpumainā Pilsēta, kuras tuvumā kaut kur vajadzēja būt kuģim. Pirms viņš paspēja tā padomāt, Molčanovs pēkšņi palēcās un izdvesa aizžņaugtu izsaucienu. Tanks uzbrauca garas grēdas virsotnē, un apmēram piecus vai sešus kilometrus tālāk viņi ieraudzīja kuģi. Tas bija slikti saredzams, it kā cauri plūstošam ūdenim, monotoni pelēks, atgādina resnu, uz galā uzliktu zīmuli, un no šejienes šķita, ka ir ļoti garš, nesamērīgs ar savu resnumu. Un tad Staševskis klusi pateica:

- Tas taču karājas! ..

Un tad Grehovs saprata, kas ir attēla dīvainība. Kuģis patiešām karājās gaisā, ne nolaižoties, ne paceļoties, karājās diezgan mierīgi, un šajā mierā bija kaut kas satraucošs. Varbūt viņi tikko startējuši, ieraudzījuši un gaida? Bet kāpēc tērēt šos gigavatus enerģijas planēšanai? Ir mierīgāk un saprātīgāk pagaidīt uz virsmas... Kas tad? Kuģis karājās, kopš viņi to ieraudzīja – un nekādas reakcijas. Tas nevarētu tik ilgi karāties bez noteikta mērķa...

Viņi piebrauca tuvāk, un ap transgalu kļuva manāma kaut kāda kustība: ap to ņirbēja un plūda it kā caurspīdīga liesma... Grehovam ļoti gribējās apstāties, it īpaši pēc tam, kad virs kuģa ieraudzīja vairākus lielus izliektus kā kupols tīmekļus. Vēl aptuveni desmit tīmekļu veidoja sava veida režģa sienu starp tuvo Pilsētu un kuģi. Atkal tīmekļi...

Staševskis, acīmredzot, arī izjuta trauksmi. Viņš dīvaini, pašķielēja uz vadītāju, un Grehovs vispirms samazināja ātrumu, bet pēc tam pilnībā apturēja mašīnu. Reljefs viņu priekšā nolaidās, un šī nogāze turpinājās līdz pašam transgalam, kas karājās virs konusa formas ieplakas aptuveni simts metru augstumā. Mazliet pa kreisi no apstādinātā tanka Grehovs pamanīja sēnes formas melnus klinšu izciļņus, kas pēc izmēra nebija zemāki par "Mastifu"; ieskatījās tajā, - pārāk aizdomīgs tas šķita - pēc tam ieraudzīja veselu rindi šādu "sēņu", kuras ķēdē pazuda atmosfēras miglā.

- Tu ko? - Djego Virts jautāja, pagriezies pret viņu.

Molčanovs nejautāja neko, bet arī viņš satraukts, kad pagāja vairākas dīkstāves minūtes, bet apkārt nekas nemainījās. "Nogaidīšu vēl piecas minūtes," nolēma Grehovs, un šajā brīdī no melnās "sēnes" uz planējošo Zemes kosmosa kuģi ar plīstoša balona plakšķi aizskrēja gigantiska spoža smaragda uguns straume: pok!

Viņi nekļuva akli, tikai pateicoties filtriem. Sekundes laikā uguns lāpa nostiepās līdz kuģa korpusam, it kā applūstot tam apkārt, pašam korpusam nepieskaroties, izveidoja ugunīgu kokonu un uzreiz pavilkās atpakaļ zem "sēnes". Bet uzliesmoja kaimiņu sēne, tāda pati "sēne" kā pirmā, izmeta uguns straumi, tad nākamā, un tālākā: pok! pok! pok! - pa perimetru ap kuģi. Uguns bija auksta, pat nenostradāja ārējais termometrs, bet ar katru uzplaiksnījumu tika izkropļots horizonts, tika izkropļotas reljefa aprises un pat tanka kabīne, un sāpīgi un stipri, gluži kā elektriskās izlādes, skāra nervus. Faktiski arī instrumenti atzīmēja gaisa jonizāciju ārpusē, piedevām tādu, kāda nemēdz būt pat visspēcīgākā Zemes negaisa epicentrā!

Zaļās uguns mēles apskrēja ap kuģi un pazuda, bet acīs ilgi lēkāja tumši plankumi.

Viss notika tik ātri, ka Grehovs nepaspēja noreaģēt un izvest mašīnu no bīstamās zonas. Lai gan, visticamāk, tas nepalīdzētu. Cilvēki arī prata izliekt telpu, pietika ar lauka ģeneratoru vai deformatoru, bet tad darbotos spēka lauks, bet tā te ļoti viegli, varētu teikt, pat eleganti, bez manāmām masas un lauka izmaiņām...

- Šķiet, ka mēs naktī redzējām tieši šādus uzplaiksnījumus, - atzīmēja Molčanovs. – Es nezinu, kas tas ir. Tanka infors ieslēgts?

- Protams.

- Caursita aizsardzību? - Djego Virts jautāja.

- Nav tā, ka caursita... - Grehovs neskaidri atbildēja.

- Tā, - sacīja Staševskis. - Neizlēmība ir neveiksmes simptoms, bet doties uz kuģi ir mūsu pienākums. Varbūt kāds domā citādi?

Robežu, gar kuru atradās uguni spļaujošās "sēnes", šķērsoja bez ekscesiem. Jonizācija mazinājās, indikatoru sarkanās gaismas izgaisa.

Kuģis pieauga izmēros. Bez caurumiem, plaisām un sīkām detaļām – pelēks monolīts, tas bija stings un kluss, izskatījās kā piemineklis, milzu piemineklis sev, miruša metāla kalns, sastindzis zemu virs zemes... Tāds salīdzinājums, ienāca prātā Grehovam.

Taču kuģis nevarēja būt miris, tam bija jābūt dzīvam, tā sauciens atkārtojās ik pēc pusminūtes: “...Uzmanību! Izmetu...”, klusums, šalkoņa, krakšķi un atkal tas pats vaids, ko atkārtoja automāts, tagad Grehovs par to nešaubījās.

Līdz kuģim bija palicis nepilns kilometrs, visi centās saprast, kāpēc tas redzams it kā caur bieza stikla kārtu, kad pēkšņi šis “stikls” uzputoja un pašķīda uz visām pusēm ar dažāda biezuma baltiem pavedieniem. Pavedieni izrādījās ruļļos saritināti tīmekļi, kas apgriezās, taisīja gaisā tādu kā pirueti, palidinājās virs kuģa kā kāpnes, viena virs otras, un pats pirmais no tiem, it kā sajutis svešinieku tuvošanos, pēkšņi lēnām piepeldēja tiem klāt un pārklāja "mastifu" ar vāju režģa ēnu. Un atkal atkārtojās apbrīnojamais efekts, kas pavada tīmekļu parādīšanos: Grehovā sāka skanēt neskaidras balsis, kāds čukstēja, viņš sajuta spiedienu no ārpuses uz deniņiem, tirpšanu pakausī un pēc tam visā galvā. Likās, ka viņš redz kaut kādu priekšmetu trīcošās caurspīdīgās kontūras, uz tām uzliktus krāsainus zibšņus un vēl kaut ko - milzīgu un neatšķiramu, kā atvaru, kurā bija iekritis tanks. Viņš pielika pūles, un redzējums izgaisa, tikai čuksti nepazuda un kutināja ādu pakausī, kas bija pat patīkami.

Garām viņiem aizpeldēja vēl viens milzīgs "tīkls", nokarājies zem jau pazīstamās melnās "sēnes" svara. Nācās paņemt malā, lai tiktu garām "tīklam" pieklājīgā attālumā. Reljefs manāmi pazeminājās, tanks brauca iekšā dziļā piltuvē, kuras centram pēc Grehova aprēķiniem vajadzēja būt kaut kur gandrīz zem kuģa. Piltuves augsne bija dīvainā sarkanīgā krāsā, it kā to būtu pārklājusi rūsa.

Grehovs grasījās palielināt ātrumu, un šajā brīdī šķita, ka viņš ir izgriezts ar iekšpusi uz āru. Un, kad attapās no nesaprotamas aizmirstības, izrādījās, ka tanks kāpj pretī zvaigžņu kuģim ar pakaļgu, pareizāk sakot, dodas no tā prom.

Noorientējies, Staševskis ar roku padeva zīmi:

- Griezies atpakaļ. Pamēģināsim vēlreiz.

Grehovs apgrieza "mastifu", šāka ripot lejā ar nelielu ātrumu, un apmēram tajā pašā vietā mīksts, bet stiprs spēks apgrieza viņus otrādi, paturēja un atlaida. Tanks atkal tika pagriezts ar pakaļgalu pret kuģi. Viņi mēģināja tuvoties zvaigžņu kuģim citā vietā, trešajā vietā, un visur viņus gaidīja tas pats. Viņus pie kuģa nelaida. Kas - nav zināms, bet metode bija tik vienkārša, ka nebija iespējams to nesaprast.

Pagriezis mašīnu pēdējo reizi, Grehovs to apturēja pie milzīgas, kaut kur planētas dzīlēs izgaistošas bedres. Motori aklusa, un kļuva ļoti kluss. Tikai acu priekšā viss vēl peldēja, it kā tās turpinātu kustēties.

SAVILKTĀ ATSPERE

Trīs stundas pagāja neveiksmīgos mēģinājumos tuvoties kuģim.  Nonāca pat tiktāl, ka Staševskis ar Molčanova klusu piekrišanu pret neredzamo, apgriežošo sienu izmēģināja tanka visu veidu ieročus, līdz pat antimatērijas izstarotājam. Lāzeru un deformatora izlādes tika absorbētas šajā vidē bez pēdām, bet antimatērijas stars, kas bija redzams pēc atmosfēras atomu sabrukšanas trīcoši zilganas struktūras, izraisīja spilgti zaļu zibšņu ķēdi tīmekļos, kas karājās virs kuģa kā etažere. Tur augšā radās klusa panika, tīmekļu sistēma sabruka, sarosījās, bet viņiem pievienojās viņu brāļi, kas brīvi peldēja tuvumā, un situācija stabilizējās. Grehovs vairs nereaģēja uz klusajiem čukstiem ausīs un tikai reizēm atklāja sevī citas dīvainības: pēkšņi bez iemesla kļuva kurls, tad visi priekšmeti viņam sāka šķist sašķobīti vai plakani, dažreiz redze kļuva miglaina. Vienīgais, kas viņu glāba un novērsa, bija tas, ka viņš bija aizņemts ar darbu.

šķērsot maģisko "apvērsuma" robežu viņiem tāarī neizdevās. Radio un televīzijas pieprasījumi palika neatbildēti, it kā iestrēguši simtmetrīgā caurspīdīgā, pēc Tartara standartiem, atmosfēras slānī,. Tagad pat zemes kosmosa kuģa planēšana simts metru attālumā no zemes nebija pārsteidzoša, lai gan dažreiz Grehovs mehāniski uzdeva sev jautājumu: kā var noturēt miljonu tonnu svaru bez redzamiem enerģijas zudumiem? ..

Spīdeklis noliecās pret horizontu, pienāca tā vakara stunda, kad tā stari slīdēja paralēli virsmai, gaiss, šķita piepildīts ar sārtu miglu, un visi objekti tajā šķita bez svara. Debesis satumsa, ieguva līdzību ar malahīta kupolu, kuru ik pa laikam svītroja dažādos virzienos skraidošie tīmekļi.

Viņi nolēma sagaidīt nakti pie kuģa, lai informētu par stāvokli staciju. Viņi bija piesardzīgi kaut ko uzsākt bez zinātniskās padomes lēmuma, jo, kā izteicās Molčanovs, "tas var beigties ar sekām, kuru rezultātā mēs nevarēsim novērot savas bēres".

Staševskis uzstāja, lai visi vakariņotu.

- Kuņģis ir ierīce, - paziņoja Djego Virts, - kas izveidota, lai pastāvīgi atgādinātu cilvēkam par viņa ķermeņa trauslumu.

- Esamību, - Grehovs precizēja.

— Trauslumu.

— Esamību.

- Nu labi, esamību. Kāda tam nozīme? Ķiķiniet, ja neko citu neprotat, kā teica gudrais.

- Tā viņu, tā, - Staševskis atzinīgi atzīmēja, novācot traukus. Grehovs un Djego vēl nedaudz patrenējās asprātībās un, tā kā nebija ko darīt, sāka mocīt Molčanovu ar jautājumiem. Komunikators atbildēja diezgan labprātīgi, kādas stundas laikā Grehovs uzzināja par Tartaru ļoti daudz un bija pārsteigts, atklājot, ka Staševskis stāstu klausās ar tādu pašu uzmanību. Molčanovs stāstīja par pirmajām sistemātiskajām ekspedīcijām uz planētas virsmu, par to, cik daudz visurgājēju un zemes iedzīvotāju lidaparātu pazuda, un daži no tiem vēlāk tika atrasti kosmosā, ārpus Tartara atmosfēras, it kā izņemti no preses apakšas - tā tie bija sadragāti un sakropļoti. Par to, kā daži desantkuģi eksplodēja, parasti spējot noraidīt, ka satikušies ar Uzmākteņu baru. Par to, kā cilvēki kļuva uzmanīgāki, pārstāja sūtīt ekspedīcijas ar lidojošajiem aparātiem, pēc tam pārstāja atstāt kuģus vispār, sūtot tikai automātus. Bet pazuda arī automāti. Šķita, ka planētu apdzīvo tik agresīvas būtnes, ka iejaucās UASS īpašā nodaļa un vispār aizliedza nosēšanos uz planētas. Zinātnieki bija spiesti apmierināties tikai ar robotizētām zondēm un novērojumiem no drošām orbītām: ne tīmekļi, ne Uzmākteņi, ne plastuni ne tā sauktie Pelēkie Rēgi nekad neuzlidoja augstāk par Tartara jonosfēru, izņemot gadījumus, kad tīmekļi izmeta kosmosā enerģijas bumbuļus - iekapsulētos kodolsprādzienus.

Bet pat bez tiešas cilvēku saziņas ar planētas virsmu tika atklātas tik daudzas pārsteidzošas parādības, ka nepietika speciālistu, lai tos izpētītu ...

— Maskoni, — Staševskis pamāja, — transurāna nogulsnes...

- Melnie izvirdumi, - piebilda Djego.

-Uzskaitīt visu nav iespējams, - Molčanovs turpināja, kura apgaismības impulss izsīka. - Daudzie kārdinošie atradumi padara kontaktu ar vietējiem iedzīvotājiem vairāk nekā vēlamu, bet... jūs redzat situāciju. Visjaudīgākais no izlūku flotes kuģiem iekapsulēts ar kaut ko, un mēs kā akli kaķēni bakstāmies apkārt... Un baidos, ka nekad neuzzināsim patiesību. Ko?

- Uzzināsim, - Staševskis nomurmināja un ieslēdza sakaru kanālu. Bija jau iestājusies nakts. Pilsēta un tīmekļi iegaismojās ar spokainu ilumināciju, kas atgādināja zemes ziemeļblāzmu, un tikai kuģa izteiksmīgais cilindrs, kas par vienu trešdaļu bija iegremdēts baltā miglas mākonī, šķita pilnīgi melns. Grehovam radās kārdinājums pajautāt Molčanovam, vai viņš zina, kur tagad atrodas viņu izglābušais zvaigžņu kuģa komandieris Grants? Kādas viņu attiecības? Kāpēc viņš atgriezās pie Tartara, pie planētas, kas bija atņēmusi daudzus viņa draugus? Kā tas gadījās, ka no divu kuģu komandām, uz planētas izdzīvoja tikai četri cilvēki? Bet viņš pajautāt tā arī nesadūšojās. Šajā laikā orientasts uztaustīja Staciju, un sakaru vioms atvēra viņiem ieeju pavadoņa komandpunktā.

Vajadzēja redzēt, kāds prieks tur iemirdzējās satrauktajās cilvēku sejas. Stacijas zālē atradās gan Krotass, gan Levada, gan Poļina un daudzi citi Grehovam nepazīstami jaunieši, kuri nepārprotami nepiederēja šobrīd vajadzīgajiem speciālistiem.

Viomu bieži pārklāja traucējumu viļņi, te traucēja tīmekļi, un reiz garām aizlidoja kāds Uzmāktenis, vilkdams radioaktīvās gāzes un putekļu asti, kā rezultātā uztveršana vispār kļuva neiespējama un bija jāpārceļas uz citu vietu, prom no Pilsētas un tīmekļiem. Pēc tam, kad viņi noziņoja stacijā visu informāciju, kas viņiem bija, tur kādu laiku apspriedās, un beidzot Krotass, nervozāks nekā parasti, raustīdams vaigu, ko viņš visu laiku berzēja, samulsis, dobjā balsī sacīja:

- Jums, iespējams, būs jāpaliek uz virsmas divas diennaktis. Ap pusnakti mēģināsim jūsu kvadrantā uzstādīt automātisko dziļuma zondi... - Krotass noklausījās kaut kādu ziņojumu un turpināja: - Jūs tajā ieliksiet T-lauka analizatoru, fiziķi tam piešķir lielu nozīmi, pievienosiet mašīnas inforu un ierakstīšanas kristālu instrumentus. Nu, pēc divām vai trim dienām, ja nekas nenotiks, mēģināsim jūs izvilkt pa gravitācijas lifta kanālu... Mirklīti... ar jums vēlas runāt Augstākās koordinācijas padomes vietnieks. - Skumjais Krotass aizslīdēja prom no vioma, un viņa vietā parādījās Levada.

— Nu, kā jums tur? - viņš atturīgi pajautāja. - Tīmekļi kaitina? Esam uzsākuši gravitācijas pacēlāja montāžu, liftu sistēma būs drošāka. Tiklīdz pabeigsim, maksimums divās dienās, aizsūtīsim pie jums speciālistus, palīdzēsim tikt galā ar kuģi. Un, lūdzu… - viņš ar īpašu uzmanību visus nopētīja, - mēģiniet vairs neiejaukties svešās dzīves... kustībās, pārdomājiet katru soli un turieties tālāk no visa – pilsētām, tīmekļiem un citām lietām. Jūs mani sapratāt?

- Labi, - pateica Staševskis. - Te radās šāda doma: cilvēki kuģi pametuši kādu nezināmu iemeslu dēļ, bet novērotāji stacijā to vienkārši nepamanīja.

Levada novērsās no vioma, atkal atskanēja daudzbalsīga apspriede, bet tankā sēdošie redzēja tikai Zemes valdības locekļa muguru. Beidzot viņš pagriezās un ar acīm atrada Staševski.

- Varat brīvi rīkoties tā, kā to prasa situācija, bet saprāta robežās. Šaubos, ka pieredzējuši speciālisti varētu iziet bez aizsarglīdzekļiem, bet jebkādu aparātu novērotāji pamanītu. Starp citu, mēs redzam arī jūsu mašīnu. Tātad, ja nav sakaru ilgu laiku, mirkšķiniet prožektoru, mēs zināsim, ka jūs ... ē ... ka jums viss ir kārtībā.

Vioms nomirgoja, saritinājās baltā mākonī un izdzisa.

- Bet tagad - gulēt! - Staševskis īsi pavēlēja, izslēdza iekārtas un gurdi paskatījās uz visiem. - Dežūrēsim pēc kārtas. Vispirms es, tad jūs, Ēvald, tad Djego...

Tanku no kuģa un no Pilsētas aizbrauca tā, lai būtu redzami abi, tika ieslēgta maksimālā aizsardzība un pirmo reizi pēc divām dienām iegāja atpūtas nodalījumā. Staševskis palika kabīnē, lai sagatavotu materiālus un iekārtas automātiskās zondes saņemšanai. Priekšā bija vesela nakts, un viņš nesteidzās.

***

Nakts pagāja mierīgi. Molčanovs viņus pamodināja vēlu no rīta, ap pulksten astoņiem, kad blāvā Tina, viņu platuma grādos, jau sen bija iebraukusi planētas mākoņainajā atmosfērā. Izrādās, ka Grehovs savas dežūras laiku nekaunīgi nogulējis! Bet arī Djego labais: pat nepamodināja. Ļoti augstsirdīgi no viņa puses...

Pēc brokastīm Staševskis pastāstīja, kā naktī saņēmis zondi un nosūtījis materiālus uz Staciju. Tīmekļi netraucēja, lai gan daži ziņkārīgi eksemplāri pietuvojās bīstamā attālumā. Un komandieris pēkšņi atzinās, ka tad, kad parādījās tīmekļi, šķita, ka viņš katru reizi saklausa nesaprotamas cilvēku balsis.

— Ko tas varētu nozīmēt?

- Es arī dzirdu, - Grehovs atzinās.

- Nav nekas īpašs, - Molčanovs vienaldzīgi sacīja. - Mēs to saucam par "psiholoģisko ietekmi". Vainīgs neapšaubāmi ir nezināmais starojums.

— Lūk kā? — Staševskis ar zināmu atvieglojumu sacīja. - Tiešām, nekas īpašs…

– Man šķita, ka jūs to ziniet. Bet lūk tas,ka zondi  jūs saņēmāt vienatnē...

- Nekas īpašs,- Svjatoslavs pasmaidīja tikai ar lūpām. - Es šajā gadījumā nodrošināju sevi, paņēmu līdzi sargrobotu.

– Zondi nenovirzīja? - paziņkāroja Djego Virts.

- Novirzīja, bet tā paņēma tanka bākas pelengu un izgāja pa hiperbolu gandrīz virs mašīnas. Tajā brīdī centās pietuvoties tīmekļi, es tos aizdzinu.

Viņi kādu brīdi paklusēja, pierodot pie drūmās ainavas ar Zemes zvaigžņu kuģa pelēko pirkstu, kas izspraucās no dūmakainā spilvena. Šeit viss bija kā agrāk. Virs kuģa izkārtotas kāpnes no desmit tīmekļiem, vēl kādi desmit no tiem vīja ieliektu režģa sienu starp Pilsētu un kuģi. Pārējie karājās vai peldēja bez darbošanās, kā skatītāji. Tomēr kāda svešā reljefa detaļa bija mainījusies: palielinājies ķēdē ap kuģi izvietojušos sēņu formas melno izaugumu skaits. Acīmredzot ne uz labu.

- Nu tā, - Staševskis noklikškināja ar pirkstiem. - Apbrauksim ap Pilsētu. Ne pārāk ātri, apmēram uz četrdesmit kilometriem ...

Grehovs pamāja. Uz līdzena reljefā "Mastifs" varēja skriet piecas vai sešas reizes ātrāk, taču bija jāskatās apkārt, un viņu bija tikai četri.

Molčanovs apsēdās viņam pa labi un atvēra kasti ar dīvainu, zirnekļveidīgo aparātu ar vēl dīvaināku un garāku nosaukumu: "pēkšņi parādījušos mākslīgas izcelsmes formāciju koordinators". Tas bija neirostoru tehnoloģiju brīnums, viens no īpašajām komunikatoru iekārtām, un viss, ko Grehovs par to zināja, bija tas, ka tas no dažādas informācijas haosa fiksēja mākslīgas izcelsmes signālus.

"Šaubos vai šobrīd, tas mums kaut kā palīdzēs," viņš ar vīpsnu nodomāja.

- Interesanti, - nomurmināja Djego, kurš acīmredzami bija labāk pazīstams ar aparātu, un sēdēja aiz Molčanova.

Lai nenovērstu uzmanību, Grehovs ieslēdza ārējos akustiskos uztvērējus, un kustību skaņas – dzinēju rūkoņa, kāpurķēžu čīkstēšana, zem tiem esošās klints šalkoņa un čuksti – piepildīja salonu. Caur šīm skaņām dažkārt bija dzirdami Djego izsaucieni un Molčanova neskaidrā murmināšana. Savukārt Staševskis visu uzmanību pievērsa Pilsētas tuvumā esošo tīmekļu darbībai.

Pirms pusdienām viņi divreiz apriņķoja ap Pilsētu pa spirāli, ignorējot spītīgu Uzmācekli, kas viņiem sekoja. Grehovu neatstāja sveša skatiena sajūta, un tāpēc viņam diez vai izdevās saglabāt aukstasinīgu izskatu.

Papusdienoja drūmā klusumā. Djego Virts, kurš, kā parasti, bija ļoti taupīgs kustībās, sarauca pieri un paskatījās pulkstenī. Grupas nomāktais noskaņojums saglabājās līdz pat vakaram. Īsi pirms saulrieta Grehovs pēkšņi tālu malā pamanīja kādu nesaprotamu objektu. Tas bija neskaidri redzams, optika maz palīdzēja, nācās nedaudz nogriezties uz dienvidiem. Un tad Grehovs saprata, ka viņi kustas kaut kā savādi: viņš virzījās tieši uz objektu, kas no attāluma izskatījās pēc melna gredzena, bet objekts pēkšņi izrādījās nedaudz pa kreisi; Grehovs pagrieza pa kreisi, bet pēc dažām sekundēm gredzens atkal nobīdījās pa kreisi, lai gan viņš vadības ierīcēm nepieskārās. Viņš palielināja ātrumu, atkal pagriezās pa kreisi, un gredzens pavirzījās tieši viņa acu priekšā, tikai šoreiz daudz ātrāk. Likās, ka zem tanka ap savu asi griežas akmens vairogs, un, jo ātrāk viņi brauca, jo ātrāk tas griezās.

Grehovs apturēja tanku. Sāka braukt – klinšu grēda klajuma malā uzreiz atkal pavirzījās pa kreisi.

- Kas par lietu? — Staševskis jautāja.

Grehovs nodemoinstrēja viņam dīvaino parādību un mēģināja tikt prom no laukuma, uz kura viņi bija iestrēguši. Bet dažu sekunžu laikā tanks tika pagriezts uz simt astoņdesmit grādiem un jau skrēja uz laukuma centru. Un atkal ... un atkal ... Jo tuvāk malai, jo ātrāk viņus apgrieza uz klajuma centru. Beidzot Grehovam apsīka pacietība un viņš apturēja tanku.

Kabīnē valdīja daiļrunīgs klusums.

Viņi bija iebraukuši kaut kādā "apburtā" krāterī, kura sienas par trīs ceturtdaļām sastāvēja no purpursarkaniem akmeņiem un to noslēdza Pilsētas melnā siena un kuģa tornis.

- Pamēģini vēlreiz, - Staševskis pārtrauca klusumu.

Grehovs pamēģināja - tāds pats rezultāts.

- Jūs to neizgājāt? - Djego Virts mēģināja jokot, pavēršoties pret Molčanovu.

- Nē, - viņš nopietni atbildēja, domīgi taustīdams zem zoda. — Ar šādu parādību sastopos pirmo reizi, un, cik man zināms, neviens no pētniekiem neko tādu nav pieminējis.

- Viss jau būtu labi, - nopūtās Staševskis, - kvalitatīvi jauna parādība un tamlīdzīgi... Bet mums jātiek no šejienes prom.

Tāla dārdoņa visus padarīja modrus. Dārdoņa pieauga, trīcēja zeme. Pēc pusminūtes dārdoņa pārvērtās spēcīgā rīboņā, akmeņu siena ieplaisāja, un cauri plaisai pāri laukumam uz Pilsētu aizlīdēja milzīgs melns kalns. Tas šķērsoja tukšo klajumu, atstājot aiz sevis kūpošu vagu, un bez vēsts pazuda Pilsētas aizās.

Daudz nedomājot, Grehovs iedarbināja motorus ar pilnu jaudu un meta tanku gar atstāto vagu uz pārrāvumu. Pēc minūtes viņi jau atradās ārpus dīvainā laukuma, kas viņus nelaida ārā vairāk nekā stundu.

Djego mēģināja izskaidrot šo fenomenu ar “peldošu gravitācijas lauku”, bet Staševskis palūdza Grehovu “kā bijušo speciālistu” iznīcināt šo “eleganto argumentāciju”, un tas populāri paskaidroja Djego, ka viņš, tas ir, Djego Virts, ir kompetents gravitācijas fizikā tikpat daudz kā Grehovs pats melnajā un vienlaicīgi arī baltajā maģija. Tiesa, arī Grehovs nekādi nevarēja izskaidrot viņu piedzīvojumus, neskatoties uz to, ka pirms trim gadiem bija beidzis Kosmosa fizikas institūtu. Secinājumiem bija nepieciešami eksperimentāli dati un fakti.

Uz nakti tanks tika apturēts tajā pašā vietā, kur pirmo reizi. Saulrieta krāsas ātri izbalēja, bet tīmekļi un Pilsēta dzirkstīja ar aukstas gaismas nokrāsām. Varbūt Grehovs bija pārāk emocionāls UASS darbiniekam, taču viņam bija patiess prieks, pārskatot šos krāšnos gaismas feierverkus. Tikai dažkārt šķita, ka apziņa atcerējās savus pienākumus un kļuva dzirdami čuksti – ne visai patīkams atgādinājums par svešas, noslēpumainas dzīvības klātesmi. Pie tā viņi jau bija pieraduši, kā pierod un nepamana vēja gaudošanu sliktā laikā.

Novadīja vēl vienu sakaru seansu. Zemes priekšpostenī kaut kas bija mainījies. Pie Tartara ieradās enerģijas krājumi un eksperimentālais laboratorijas kuģis, pilns ar dažāda veida ģeneratoriem.

- Tiek plānots eksperiments, - sacīja Krotass. - Fiziķi grib “izgriezt” kosmosa gabalu kopā ar kuģi un pārvietot to ārpus planētas atmosfēras.

- Bet kā tad mēs? - ļoti savlaicīgi pajautāja Diego Virts.

- Bet jūs paņems glābšanas patruļkuģis. Montāžnieki pabeidz lifta montāžu, rīt pamēģināsim izurbt atmosfērā bezinerces kanālu. Pa to laiku jūs koriģēsiet ģeneratoru orientāciju eksperimentam.

- Skaidrs, - Staševskis atbildēja, pamāja ar roku Poļinai, un seanss beidzās.

Šoreiz dežūru pirmais uzņēmās Grehovs. Četras stundas paskrēja nemanot, viņam pat negribējās gulēt, iegrimis Uzmākteņu un tīmekļu vērošanā. Jā, viņi acīmredzot kaut ko gatavoja: no kaut kurienes atvilka vēl vairākas "sēnes", un tagad ap kuģa kolonnu jau bija izveidojusies pamatīga melna siena. Un tieši pirms dežūras nodošanas - Grehovs kā reize skatījās uz nekustīgo balto dūmu mākoni, no kura rēgojās kuģis, - šis mākonis ar spēcīgu plarkšķi pēkšņi nokrita, un zem kuģa iznira līdz sāpēm acīs mirdzošs tīmeklis. Tas paķēra kuģi no apakšas, malas uzvijās uz augšu, un beigās kosmosa kuģis izrādījās ietīts "tīkla maisā". Uz brīdi viss sastinga. Tad, tīmeklis ar ilgu svilpoņu,  izplēnēja tajos pašos baltajos dūmos, un Grehovs, sažņaudzis dūres, no piepūles nosvīdis, ar niknu prieku nomurmināja:

- Kas ir neizdevās, balodīši?

Vairāki tīmekļi-novērotāji nekavējoties aizlidoja uz Pilsētu, un, kamēr Grehovs pārbaudīja tanka galveno sistēmu darbību, viens no viņiem atvilka melnu "sēni" un ievietoja to piltuves nogāzē. Viņi sāka veidot otru "sēņu" apli. Tas viss notika tik mērķtiecīgi, ka Grehovs pēkšņi saprata tos, kuri iestājās par saprāta klātbūtni uz planētas. Un, ja tāds patiešām šeit bija, tad pēc visiem cilvēciskajiem standartiem tas bija aiz saprašanas robežas. Ne tas, ne cilvēki nesaprata viens otru, un nebija zināms, kas nepieciešams, lai spertu pirmo soli savstarpējas sapratnes virzienā. Vienīgais, ko Grehovs secināja no saviem novērojumiem, bija tas, ka tīmekļu satraukums ap Zemes zvaigžņu kuģi liecināja par viņu acīmredzamo interesi.

Pamodinājis Staševski, Grehovs viņam steigšus izstāstīja visu, ko bija novērojis pats, un lūdza atļaiju atpūtai turpat kabīnē. Bet komandieris bija nelokāms, un viņam, kaut arī negribīgi, nācās iet uz atpūtas telpu. Staševskis apsēdās pie raidītāja un izsauca staciju.

***

It kā pēc pasūtījuma aiz borta uzliesmoja diena, – tāda pati kā pārējās blāvās Tartara dienas.

Pa nakti tīmekļi bija izveidojuši vēl vienu noslēpumainu sēņveidīgu terakonu ķēdi, dubultojot to skaitu. Virs tanka riņķoja jau trīs tīkli, tā ka ļaužu izjūtās virsroku ņēma stūrī iedzīta upura sajūta. Par sakariem ar Staciju nebija ko domāt. Staševskis tikai pateica, ka tieši sešpadsmitos pēc pasaules laika no turienes mēģinās ar virzītu lauku caurdurt planētas atmosfēru un, ja viss noritēs labi, tiks atrisināta kravu piegādes problēma uz Tartaru.

Grehovs mehāniski pārskatīja debess klājumu, kuru šķiedrainais zaļais plīvurs klājās tik zemu, ka šķita, ka virs tām karājās vesela planēta, ko klāj mākoņu slānis. Tuvumā esošā kuģa augšdaļa bija redzama izplūdusi un svārstīga, un tur puskilometra augstumā Grehovs ieraudzīja tumšu kustīgu plankumu. Tas lēni peldēja vienā augstumā, brīžiem kādu laiku sastinga uz vietas, tad atkal aprakstīja apļus un cilpas – nesteidzīgi un bezmērķīgi.

- Kas tas ir virs kuģa? — Grehovs jautāja Staševskim. - Pa kreisi... Tagad peld uz otru pusi.

- Kur?

Grehovs pārslēdza tālummaiņas logu un parādīja dīvainu medūzai līdzīgu mākoni, kas bija caurspīdīgs kā muslīna apmetnis.

- Pelēkais Rēgs, - Molčanovs paskatījies nobasēja. - Nenotverams un ārkārtīgi ziņkārs radījums. Gilkovskis kaut kā uzskrēja gravistrēlniekam, un, ja ne Pelēkais Rēgs, kas tajā brīdī peldēja garām, viņš nebūtu vairs dzīvs.

- Es par to dzirdēju, - domīgi sacīja Staševskis. - Bet padomāju, ka tā ir leģenda.

— Nē, — Molčanovs sausi noteica. - Es biju kopā ar viņu...

- Bet kā tad? .. - Grehovs iesāka, bet uztvēra Staševska kustību un apklusa.

Molčanovs iesmējās.

- Neizurbiet viņā ar acīm caurumu, Svjatoslav, ziņtkāre vienmēr ir pamatota. Gravistrēlnieks man neuzbruka, jo tajā brīdī es jau atrados visurgājēja kabīnē.

Viņš kaut ko nepateica līdz galam, šis Molčanovs. Grehovs to saprata no mirkļa apjukuma, taču komunikators neturpināja, un bija neērti uzdot papildu jautājumus.

Grehovs mēģināja iztēloties pelēkā rēga iejaukšanos gravistrēlnieka uzbrukuma laikā (kāds tad ir tā spēks?!), bet kā reize uznāca viens no “nomoda sapņu” periodiem, kad viņam sāka rēgoties dīvaini izplūduši tēli - tīmekļu starojuma ietekme, kā teica Molčanovs - un cīņai pret aizmirstību bija jāveltī zināms laiks. Katru no viņiem T-starojums acīmredzami ietekmēja atšķirīgi. "Būtu labi salīdzināt izjūtas..." viņš garāmejot nodomāja.

Kuģa apkārtnē darbojās kaut kādi noslēpumaini mehānismi, un pa perimetru ap tā torni mirgoja žilbinošas zili zaļas liesmas lāpas, katru reizi izkropļojot zvaigžņu kuģa kontūras. Pēc dažām minūtēm mirgošana beidzās. Instrumenti bezkaislīgi fiksēja jonizācijas uzplūdus un samazināšanos, elektromagnētisko lauku deju.

Grehovs pierasti atzīmēja laiku un, padomājis, klusi sacīja:

- Nevaru saprast vienu - kāpēc uz planētas, kuras dzīvība nav izprasta, kuras saprāta klātbūtni vēl neviens nav pierādījis, tika atsūtīta komunikatoru grupa? Ar ko viņi grasās sazināties? Ar tīmekļiem? Ar uzmācekļiem?

- Ar plastuniem, - nomurmināja Djego Virts. - Vai pelēkajiem rēgiem. Vai nav vienalga?...

- Joku meistars, - Grehovs paskatījās uz viņu.

- Jā, tur jums taisnība, - nopūtās Molčanovs, un viņa šaurā, krunkainā seja sadrūma. – Ar komunikatoru sūtīšanu pasteigušies. Bet šobrīd tā vairs nav mūsu vaina, bet drīzāk mūsu nelaime. Stacijā tolaik bija pārāk daudz karstgalvju...

- Karstgalvji... - Staševskis murmināja kā vecs vīrs, lūkodamies uz kuģa vienmērīgo kolonnu. – Karstgalvji... Agrāk mēdza teikt: cik galvu – tik prātu, bet pirmo vienmēr vairāk. Pilnīga sakritība ar realitāti...

Pilotu kabīnē valdīja relatīvs klusums. Bet vai tad šo dzīvo pulsējošo klusumu bija iespējams salīdzināt ar visas planētas neizsakāmi auksto un dziļo klusumu? Nebijušo klusumu, kāds ir absolūti mirušā pasaulē. Kā to saprast, ar ko salīdzināt? Kā to saistīt ar to, ka šī pasaule nav mirusi, ka tā ir dzīva un pat aktīvi dzīva? Nonākuši lejā no Stacijas,  no milžiem, kas ar vienu skatienu aptver visu planētu, pārvērtās par skudrām, kas rāpo pa milzīgu nezināmu mērķu mehānismu, skudrām, kas nespēj izprast zobratu, atsperu un riteņu individuālās kustības un apvienot tās mehānisma koncepcijā. Kā var runāt par kontaktu, nesaprotot, ar ko un kā to nodibināt?

- Paradokss, - skaļi sacīja Grehovs.

Neviens viņam neatbildēja.

- Tīmekļi, - brīdināja Djego. – Šodien kaut ko viņu ir daudz.

Grehovs pacēla galvu — tīmeklis jau pārklāja tanku ar vieglu sieta ēnu — un, sajutis sāpīgu grūdienu deniņos, pārstāja redzēt gaismu.

Sekundes daļu viņš juta laika ritējumu. Nē, ne ritējumu – saspiesta laika atsperi. Laika bezdibenis, kas saspiests līdz neticamām robežām. Kaut kas notika apkārt, notika uz visas planētas, ar cilvēka jūtām nepietika, lai to pamanītu, ieraudzītu, saprastu. Bet uz mirkli izlauzās, kaut kāda "desmitā" sajūta, pat ne intuīcija - mirklis, kad kāds svešs dzīves ritms pats iegāja smadzenēs, liekot tām saspringt neveiksmīgos mēģinājumos izprast šo dzīvi ...

Grehovs nepaspēja neko saprast, viņš vienkārši sajuta - zem viņa pavērās bezdibenis, aizrāvās elpa, un tai pašā mirklī viņš atkal atradās uz cietas zemes, un nebija bezdibeņa, un viņa sirds vēl nepaspēja reaģēt, tā sastinga, kad viss jau bija pagājis ...

Viņš nevienam neko nepateica. Pat Staševskim.

"Vēlāk", - viņš nodomāja, - "Stacijā. Kad to varēs pārvērst par joku".

SPRĀDZIENS

Sešpadsmitos pēc universālā laika Krotasa apsolītais tiešas bezinerces saziņas kanāls ar Staciju neparādījās. Sakaru arī nebija, visas joslas, tāpat kā iepriekš, bija pilnībā aizsērējušas ar traucējumiem.

Vakarā Staševskis pavēlēja piebraukt tuvāk kuģim un apstāties netālu no bieži sastādīto "sēņu" dubultrindas. Neredzamā atgrūdošā siena joprojām bija vietā, nekas cits neatlika kā gaidīt nakti, kad varēs nodibināt sakarus.

Karmīnsarkanā spīdekļa puse nolaidās nestabilajā horizontā, appludinot ieleju ar sārtām varavīkšņainām strūklām, Pilsētu, kuģi, miglaino gaisu. Pasaulē īsi valdīja rubīna krāsa, sasvītrota ar klinšu un kuģa ēnām. Tad Tina vienā kustībā kaut kā nira uz leju, un parādījās ķiršu krāsas, strauji sabiezējoša dūmaka.

Grehovs pagrieza tanku ar pakalgalu pret planējošo zvaigžņu kuģi un uzmanīgi tuvojās tam atpakaļgaitā tuvu caurspīdīgajai spēka sienai, taču pārcentās: tanks atkal apgriezās un  atpakagaitā virzījās augšup pa piltuves slīpumu.

— Nespēlējies, — Staševskis nomurmināja, ieslēdzis uztvērēju. Sakari tika nodibināti gandrīz uzreiz, tiklīdz tanks izbrauca atklātā laukā.

- "Mastif", kāpēc neatbildat? "Mastif", kāpēc neatbildat? - Kabīnē kļuva dzirdama Poļinas balss, un viņas mīļā, nedaudz nogurusī seja parādījās viomā. Ieraudzījusi viņus, viņa tikai dziļi nopūtās, ar acīm atrada Grehovu un, skatoties uz viņu, sacīja:

- Kāpēc klusē, Gabriel?

- Viss kārtībā, mazulīt,- sacīja Staševskis. - Iedodiet mums vadību.

Poļina atdeva vietu cilvēkam ar līku degunu, un cieši novietotām spilgti dzeltenām acīm. Staševskis un Molčanovs ar cieņu nolieca galvas, to pašu ar nelielu nokavēšanos izdarīja arī Grehovs. Tas bija Kontaktu komisijas priekšsēdētājs Banglins.

- Kuģis joprojām klusē? - viņš ātri pajautāja, ar savu skatienu aptaustot katru.

— Klusē, — Staševskis atbildēja. - Piekļūt pie tā arī nevaram...

- Zinu. Kā uzvedas tīmekļi?

— Pavada katru mūsu soli. Bet aizsarglauks palīdz, lai gan ne pilnībā. Uzmācekļi ir bīstamāki, bet tikšanās ar viņiem notiek retāk.

Kā ar pelēkajiem rēgiem?

- Ar rēgiem mums kontakta nav… lai gan neesmu pārliecināts.

- Tas ir? Kā jūs saprast?

Kad šērsojām Pilsētu, satikām uzmācekli, un... vispār man šķita, ka pelēkais rēgs mūs iznesa no Pilsētas. Tas ir, protams, ne tikai mūs, bet arī visu tanku.

- Tas ir ļoti interesanti, - Banglins atdzīvojās. - Bet automāts nevarēja ierakstīt šo informāciju mašīnas inforā?

- Nezinu, nepadomāju. Informāciju aizsūtījām ar zondi jums.

Banglins samācās.

- Ak, jā... Lieta tāda, ka zonde neatgriezās...

Grehovs pārmija skatienus ar Djego. Iestājās īss klusums.

- Tādas tās lietas... - Banglins saviebās un turpināja: - uzskatu, ka jūsu uzturēšanās uz planētas ir lieka. Eksperiments ar kuģa "izgriešanu" uz laiku tiek atlikts. Sagatavojieties, pēc pusstundas ieslēgsim pacēlāju un nolaidīsim pa kanālu desantkuģi. Viss skaidrs?

- It kā viss...

Banglins uzmanīgi paskatījās uz Staševski un pamāja:

- Labi. Gaidām jūs šeit, uz drīzu tikšanos.

Vioms kļuva tukšs.

- Aiziet, - Staševskis pavēlēja, bet Grehovs jau bija ieslēdzis motorus bez viņa, un tanks aizlēkāja pāri akmens viļņiem. Kuģa tornis tuvojās.

Tieši pēc pusstundas parādījās virziena starojuma stabs, kas bija manāms kā trīcoša karsta gaisa straume, un izkropļoja Pilsētas aprises. Stabs šūpojās, nestāvēja uz vietas, dejoja. To destabilizēja vai nu planētas vispārējais T-lauks, vai arī tādā attālumā bija grūti noturēt stara fokusu... Gravitācijas pacēlājs uz Tartara tika izmantots pirmo reizi, un Grehovs ar satraukumu domāja, ka neviens nemaz nezina, kāda reakcija sagaidāma no nezināmajiem planētas iemītniekiem.

Molčanovs pirmais pievērsa uzmanību tālajai dobjajai dārdoņai, kas sekoja spēka tuneļa izveidei. Viņš pieskārās Staševska plecam, brīdinot pacēla roku, un tajā brīdī notika kaut kas nesaprotams: planētas virskārtas slānis, pret kuru fokusējās pacēlāja spēka stars, pēkšņi ar apdullinošu dārdienu pārplīsa, plīsuma malas pacēlās uz augšu, un no zemes apakšas zenītā uzšļāca melna strūkla. Grehovs, attapies, nomirkšķināja ar prožektoru, iekliedzās mikrofonā: "Atpakaļ!" — bet bija par vēlu. Augšā iedegās dzeltena zvaigzne - desantkuģa lāzera prožektors: viņi sāka nolaisties no Stacijas.

Jauns dārdiena vilnis: uzšāvās un desanta kuģi sasniedza vēl viena melna strūkla. Tajā vietā kaut kas apžilbinoši uzmirdzēja, un desanta kuģis sāka krist uz Pilsētu, atstājot aiz sevis izdziestošu dzeltenu dzirksteļu kūli. Pēc dažām sekundēm atskanēja garš, pērkonīgs grandiens.

— Melnais izvirdums! - Djego nočukstēja.

Viņi jau kustējās pilnā ātrumā, tā ka aiz pakaļgala uzvilnīja putekļu slānis. Bet no dīvainā lūzuma pēkšņi izspļāvās cita strūkla, paceļoties neizmērojamā augstumā. Stacijā beidzot atjēdzās atslēgt pacēlāja kanālu, un pieaugošā kolonna pārlūza, sāka krist no debesīm milzīgās melnās šļakatās, no kurām viena, kalna lielumā, brīnumainā kārtā nokrita blakus tankam.

Saradās ārkārtīgi daudz tīmekļu. Viņi rosījās gaisā, nepievēršot uzmanību tankam, bet Grehovam absolūti nebija laika vērot notiekošo, un viņš neredzēja, kā beidzās savā varenībā un neizprotamībā briesmīgā parādība.

Tanks nekavējoties iedrāzās pirmajā Pilsētas “ielā”, kas kā melna upe atstājot dziļi zilganas miglas piesātinātajā masīvā spokainu mirdzumu pagaisa Pilsētā. Arī šeit spietoja tīmekļi. Lielākā daļa steidzās uz nokrišanas vietu, pārējie sarindojās vienā milzīgā tīklā, kas no augšas pārklāja vai visu Pilsētu.

Nez kāpēc kļuva vieglāk izturēt Pilsētas skatienu, vai varbūt vienkārši nebija laika analizēt savas izjūtas. Jebkurā gadījumā smadzenes tika galā ar sveša psihotroniskā starojuma ietekmi. Uztvērējs pārstāja čerkstēr, un čaukstošajā klusumā viņi pēkšņi izdzirdēja ... bērna raudas! Tas bija dīvaini un briesmīgi! Kā gan Pilsētā var būt bērns?!

Staševskis pārslēdza diapazonus un nosvilpās. Raudāšana, pareizāk sakot, smalka drūmā gaudojoša skaņa valdīja visos viļņos. Turklāt raudāšana bija dzirdama no visām pusēm, bija bezjēdzīgi uzņemt pelengu.

Viņi tā arī nesaprata, kas tas bija: Stacijas pārraides atbalss, ārkārtēju traucējumu fons vai kas cits... Pilsētu pēkšņi satricināja liela vibrācija. No kaut kur lejas, no tās noslēpumainajiem dziļumiem, atskanēja zema spēcīga dūkoņa. Vairākās vietās uzreiz bija dzirdami skaļi triecieni - sprāga tīmekļi!

Grehovs paskatījās uz vadības pulti un bija šausmās. Apkārtnē valdīja pastardiena! Ierīces rādīja neprātīgu spēka lauku deju, neticamu starojuma blīvumu! Spiediens aiz borta pēkšņi nokritās līdz nullei, pēc tam pieauga līdz neiedomājamām vērtībām! Temperatūra mainās katru sekundi!

Bet par to visu bija nospļauties, galvenais, ka konsoles centrā uz viņu raudzījās draudīga rubīnsarkana acs: vairs nedarbojās reaktora aizsardzība, lauks neturēja, pulsēja, kaut kas to sagrāva, un apmulsušais automāts ātri pārslēdza ģeneratorus no galvenā uz rezerves.

Staševskis briesmas novērtēja vēl ātrāk nekā Grehovs.

— Ārā no tanka! Ātri! - viņš iekliedzās un ar vienu kustību izsvieda Molčanovu no krēsla.

- Kādēļ?! - tas brīnījās.

Grehovs samazināja ātrumu. Djego Virts klusējot pastūma apmulsušo komunikatoru uz izeju un pamāja ar roku. Viņš vienmēr visu saprata uzreiz un neprasīja paskaidrojumus.

“Draudziņ, tagad tava kārta rīkoties pašam…” Grehovu apdedzināja doma.

Tanks skrēja pa plūstošo "ielas" melnumu, zem tā dārdēja un zumēja, bet priekšā jau parādījās reti dūmu mākoņi: kaut kur dega avarējušais desantlidnis. Divas mirdzošās figūras drīz vien pazuda aiz pagrieziena.

Staševskis mēģināja kaut ko izdarīt ar aizsardzības iestatījumiem, taču rubīna acs nevaldāmi turpināja kvēlot, līdz sprādzienam varbūt bija palikuši daži mirkļi, un Grehovs palielināja ātrumu, it kā cenšoties aizbēgt no sevis, no savām domām un bailēm.

Uz vienas no "ielām", kas šķērsoja viņu ceļu, dega sagrautas desantlidņa paliekas, tās paskrēja garām, bet Staševskis uzkliedza: "Stāvi!" — un Grehovs apturēja tanku.

- Bēdz!

- Nē!

- Bēdz taču! ..

Staševskis pēkšņi sagrāba Grehovu aiz pleca un saspieda to, līdz sāpēm.

- Es tevi lūdzu, Gabriel, - viņš teica gandrīz klusi. Grehovs nekad neaizmirsīs šo seju, kad viņš pateica: "Es lūdzu tevi, Gabriel..." Palīdzi pilotam, ja viņš vēl dzīvs.

Grehovam iekšā kaut kas it kā salūza. Viņš neatcerējās, kā izkāpa no kabīnes, un, kad atskatījās, tanks jau bija tālu. Beidzot tas pazuda aiz līkuma, bet Grehovs, caur asarām, kas plūda it kā no ļauna vēja, turpināja skatīties tam pakaļ. Dīvaini, ka tīmekļi nepievērsa uzmanību viņiem tik ērtajam mērķim: glābējs bija aizmirsis ieslēgt aizsarglauka ģeneratoru, kura kupris smagi spieda muguru. Viņš tikai skatījās un skaļi skaitīja sekundes. Un tad pār Pilsētu uzplaiksnīja žilbinoša gaisma un ar kodolelles karsto elpu izdedzināja visas ēnas.

- Svjatoslav! - Grehovs nočukstēja ar stingām lūpām. - Svjatoslav ...

Bet Pilsēta drebēja, vibrēja, stenēja, “ēku” caurspīdīgās sienas šūpojās, plaisājot sātaniskas rēkoņas un graboņas pavadījumā, sprādziena zemais dārds izplatījās pa ielu aizām, svilpojošiem viesuļiem pāri pilsētai aizlidoja tīmekļi. Debesīs cēlās purpursarkans sēnes formas tornado. Spilgts, jautrs un biedējošs viesulis ...

Grehovs spēra soli, un tobrīd no tīmekļu bara viņam virs galvas izlidoja pelēks rēgs un metās viņam pretī. Uz brīdi Grehovam atklājās neparasts dziļums. It kā būtu pavērušies vārti uz citu pasauli, viņam pavisam svešu citādas harmonijas pasauli... Visums šūpojās un griezās ap viņu... Pēdējais, ko viņš juta pirms aizmirstības, bija pārsteiguma pilns skatiens. Tad notika īss lidojums, pazibēja un palika malā Pilsēta, tuvojās klintis, un viņu uzmanīgi nolaida uz sarkanīgās klints. Rēgs pacēlās gaisā un pazuda, bet no klints pēkšņi atdalījās metāla milzis un devās pie viņa. Sargobots.

— Djego... — Grehovs nočukstēja, cīnīdamies ar uznākošo raudienu. - Svjatoslava... vairs... nav...

— Djego Virts aizgāja uz Pilsētu, — atbildēja Molčanova balss. - Pakaļ jums ... tā arī pateica ... drosmīgo neprātam mēs dziedam dziesmu ... Varoņi ... Ejam bojā kā mušas tīklā ... Kāpēc? .. Un tad mūs sāk glābt pelēkie rēgi ...

Bet Grehovs Molčanovā vairs neklausījās. Viņš skatījās uz Pilsētu. Gaidīja. Zināja, ka, ja Djego pēc stundas neatgriezīsies, viņš  tādā pašā veidā ies pakaļ...

Pār Pilsētu pacēlās sārtens spīdums, ko pārsvītroja melns dūmu stabs. Vējš no Pilsētas izdzina dīvainu baltu puteni, līdz Grehovs saprata, ka tur lido tīmekļi.

- Mums jāatrod paslēptuve, - murmināja Molčanovs. - šeit stāvēt nav droši...

- Tad Djego var mūs neatrast, - Gabriels atbildēja nedzīvā balsī un pēkšņi juta, ka pār viņu sakļaujas tumsa.

Kā cauri biezai vates kārtai atskanēja kāda pazīstama balss:

— Gabriel!

— Djego, — nočukstēja Grehovs. - Tomēr atgriezies!

Trešā daļa. PATIESĪBAS ATKLĀSME. GABRIELS

.

UZ ZEMES

Siena, pienaini balta ar mirdzošām svītrām, klusi noplakšķēja un izlaida divus cilvēkus zilganos tērpos: garu vīrieti ar valdonīgu seju un resnu sievieti ar vainīgu sejas izteiksmi.

- Kas ir? - Djego Virts strupi pajautāja, pasperdams soli ārā no nišas.

Vīrietis uzmeta viņam sīkstu, vērīgu skatienu, pazina viņu, pamāja un aizgāja garām. Sieviete apstājās.

- Afāzija... psiholoģiskais šoks. Tas nav bīstami, taču tā ārstēšana prasīs ilgu laiku. Zeme, zilas debesis, zili ezeri... Vai arī čariāņu sanatorija.

- Viņš jau bija uz Čaras... pēc katastrofas. Sabija vairāk nekā gadu…

— Marija, — vecākais ārsts pasauca aiz stūra.

Sieviete mierinoši pasmaidīja un aizgāja.

- Tā, - Djego nomurmināja. Pieķēra sevi atkārtojam Staševska vārdus un žestus, un kļuva pavisam drūms. Staševska vairs nav. Viņam vairs nav vajadzīgas zāles - ne Zemes, ne Čaras ... Bareljefs uz Varoņu sienas ... Stereoportrets UASS annālēs... atmiņas ... Un piemiņa...

Medicīnas centra siena atkal pašķīrās, un bāla un klusa iznāca Poļina Serebrjaņņikova. Viņu skatieni sastapās, un Virts neviļus paspēra soli uz priekšu.

- Tu ko, Poļina?

Poļina pamāja ar galvu.

- Nevajag, Djego. Esmu vienkārši nogurusi. Paldies... par Gabrielu. Par to, ka viņš dzīvs.

Djego Virts viegli sarauca pieri, satvēra Poļinu aiz elkoņa. "Uzzināt, ka Gabriels ir dzīvs, - viņš domāja, - "veselu gadu būt pārliecinātai par viņa nāvi... un tad atkal gandrīz pazaudēt... Tas vienam cilvēkam nav par daudz?

- Djego Virt, jums tiek lūgts ienākt komandpunktā, - pēkšņi no kādas nišas ierunājās sievietes balss. - Djego Virt, jūs lūdz doties uz KP.

Viņš paskatījās uz balto sienu, kas aiz sevis slēpa medicīnas kompleksa zāli un iekārtas, un aizveda Poļinu uz eskalatoru.

Komandpunkta centrālajā vadības telpā viņu sagaidīja Banglins, Krotass un universālisti.

- Grehovam jādodas uz Zemi, - sacīja Djego, pētot video saites aproci uz rokas. - Viņam šoks...

- Transgals "Saule"" dodas uz Zemi rīt pulksten septiņos, - sacīja Krotass. - Grehovs tiks nosūtīts ar to.

Djego Virts paskatījās uz Kontaktu komitejas priekšsēdētāju.

- Un Serebrjannikova, protams, - Banglins piebilda, saprotot viņa kluso jautājumu. - Lūdzu, Djego, pastāstiet mums vēlreiz par... hm... Grehova izglābšanos. Atklāti sakot, situācija ir ļoti neticama...

Virts sastapās ar Krotasa skatienu un pēkšņi sajutās kautrīgs, it kā būtu eksāmenā. Šie skarbie cilvēki, kuri izgājuši smagu dzīves skolu, tērpušies savu pienākumu bruņās, zināja lēmumu cenu un viņiem bija tiesības ne tikai lūgt, bet arī pavēlēt, lai gan viņi, iespējams, bija tikpat neaizsargāti kā visi pārējie. Tomēr dzīve un darbs pēc neveiksmēm, katastrofām un upuriem viņiem nebeidzās.

– Pats fakts manī šaubas neizraisa. Grehovu no Pilsētas atnesa pelēkais rēgs. Tajā laikā es atkal biju aizgājis uz Pilsētu, domādams, ka pēkšņi noderēs mana palīdzība... Molčanovu atstāju ar sargrobotu... Paspēju noiet, iespējams, ap puskilometru, kad ieraudzīju lidojošu rēgu... Atgriezos. Tas laikam arī viss...

Ko rēgs darīja pēc tam?

— Aizlidoja uz Pilsētu. Bet glābšanas modulis mūs atrada tikai pēc piecām stundām.

- Interesanti, - Sergienko klusi sacīja, pārmīdams skatienus ar Kvecinski. - Tas nav pirmais tāda veida gadījums. Sargājot Pilsētu uzbrūk tīmekļi, bet pelēkie rēgi glābj cilvēkus. Kāpēc?

- Varbūt mums kaut ko paskaidros pats Grehovs, - minēja Banglins, - kad atveseļosies. Bet vispār ar šādu situāciju samierināties nevar. Nepieciešams apvienot visas lielākās kontaktproblēmu laboratorijas, fiziskos institūtus, izsludināt plašu diskusiju par grūtībām, kas radušās speciālistu vidū ...

- Tikai tāpēc, lai neatzītu sakāvi, - sacīja Krotass, raustīdams vaigu. Vai mēs nemaksājam par zināšanām pārāk dārgu cenu?

- Es iešu? - Djego Virts sacīja, juzdamies lieks.

— Jā, jā, lūdzu.

Pēc viņa aiziešanas zālē iestājās klusums. Tad Sergienko caur pieri palūrēja uz Krotasu, kurš nikni miedza acis, un pasmaidīja.

- Bet tu, Nat, personīgi spēj atzīties savā bezspēcībā šīs planētas priekšā? To priekšā, kas mums metuši šo dīvaino izaicinājumu? Vari atbildēt?

– Es vai? - pārjautāja Krotass. - Es ta esmu spējīgs, es uz daudz ko esmu spējīgs... Jūs sūtiet cilvēkus pētīt jauno, nezināmo, bet sevi par vainīgu neuzskatat, ja viņi sastopas ar briesmām un iet bojā. Glābējiem nav tiesību iet bojā tur, kur no viņiem gaida palīdzību. Bet, ja viņi iet bojā, tad tā ir mana vaina. Esmu vainīgs, ka nebiju paredzējis, nevarēju visu paredzēt, sūtot viņus glābšanas reidā ...

— Pārspīlē, Nat. - Banglins saviebās. Vai ta mēs meklējam kādu vainīgo? Ir kaut kādas metodes, kā atrisināt pretrunas, kuras mēs piedzīvojam, pētot Tartara civilizāciju. Vienkārši mēs neesam atraduši šīs metodes, tāpēc ir tik liels risks, pētot, kā tu teici, jauno, nezināmo. Tiešām atkāpsimies?

- Pieņemsim, ka nē. Bet par kādu cenu? Atkal biedru dzīvībām?

Banglina acīs pazibēja auksta uguns, bet viņš neko neatbildēja. Pa kreisi no viņiem ieslēdzās pārlūk sistēmas, un no piecu tūkstošu kilometru augstuma pavērās skats uz vienmērīgo, bālgano Tartara sferoīdu.

Djego Virts stāvēja uz stacijas novērošanas klāja, uz kura uzņēma transgalaktiskos kuģus un skatījās uz spilgti dzelteno zvaigzni platformas labajā puslodē. Tā bija Saule. Viņš ne reizi vien atgriezās no tālajiem reisiem, redzēja desmitiem citu spīdekļu, jaudīgāku, niknāku vai, gluži otrādi, tumšsarkanu un klusu, kā izdzisušus ugunskurus, bet Saule viņu sajūsmināja savādāk, bija tik patīkami un priecīgi uz to skatīties, jo Saule - tā jau ir Zeme, tās ir viņa dzimtās mājas smaržas un siltums.

- Iesim, Djego, - uzsauca Šelgunovs.

Virts ar nožēlu atrāva acis no melnā "debessjuma" ar Piena Ceļa dzirkstošo joslu.

— Uz nodaļu? - Šelgunovs jautāja jau gaitenī, pustumsā spīdinot apaļām, asām acīm.

- Vispirms aizsūtīšu Gabrielu.

— Medicīnas centrs Filipīnās?

- Nē, medicīnas profilaktorijs Brjanskas mežos, pie Desnas. Poļina ir dzimusi tur, un viņa labāk zina, kas Gabrielam vajadzīgs, lai atgūtos ...

- Neveicas puikam. Otro reizi iekļūst nepatikšanās. Kā ar viņu tas notika?

- Pastāstīšu vēlāk. Tu lūk ko. - Djego apstājās. - Annai viss kārtībā?

- Kas ar viņu varētu notikt? - Šelgunovs bija atklāti pārsteigts. - Tā ir viņa, kas nezina, ka esi atgriezies, citādi viņa jau sen būtu šeit.

Djego Virts nopūtās.

- Tu viņai nesaki… nu… nesaki viņai vispār, ka es biju Sistēmā. Noorganizēšu Gabrielu, apmeklēšu nodaļu – un atkaļ uz Tartaru. Tur vēl ir daudz darāmā, un tagad to atstāt nav iespējams. Saproti?

Šelgunovs padomāja un sacīja:

- Patiesībā nē, bet vari arī nepaskaidrot.

Viņi piegāja pie oranžajām TF-sakaru zāles durvīm, aiz kurām tikko bija pazuduši zilie ārstu halāti, gatavodami transportēt uz zemi Grehovu, un atkal apstājās.

— Bet ko lai te paskaidro? - Djego nopūtās ar negaidītām skumjām. – Anna par Staševska nāvi jau zina, bet tagad vēl Gabriels... Ja es tagad aiziešu pie viņas, dzīvs, neskarts... un tad atkal atstāšu... tavuprāt, viņai būs viegli? Bet ko lai saka, tu neesi ģimenes cilvēks, vispār nesapratīsi.

- Nesapratīšu, - piekrita Šelgunovs. - Tev labāk zināms. Nu ko, uz drīzu tikšanos?

- Uz tikšanos. Paldies ka atlidoji. Tagad uz kurieni?

- Merkurs - planetologu bāze. Riska zēni, vajag pieskatīt ...

Djego Virts paspieda Šelgunova roku un izgāja pa durvīm. No Zemes viņu šķīra tikai dažas minūtes ilga aparatūras ieregulēšana. Pats TF pārlidojums bija gandrīz momentāls.

ĀRSTĒŠANA

Sākumā Poļinai tika atļauts redzēt Grehovu tikai īsu brīdi. Viņa iegāja procedūru telpā un klusi apsēdās caurspīdīgās sienas priekšā. Grehovs, nekustīgs, ieslīcis putās, tukši skatījās viņā ar milzīgām, iekšējo sāpju pilnām acīm. Viņš bija tik vājš un bezpalīdzīgs, ka asaras smacēja Poļinu: viņa nekad nebija redzējusi Gabrielu tik savādu, un viņā ar aklu vilni ieauga žēlums, žēlums un vēlme apskaut, aizsegt ar savu ķermeni sāpju un atmiņu rūgtuma iespiedumu ...

Tad viņš sāka pazīt, pasmaidīja divreiz atdzīvināta cilvēka dīvaino smaidu, bet dažreiz šķita, ka pār viņa seju pārslīd mākonis: viņā pēkšņi apdzisa smaids, un Poļina iekšēji sarāvās no trauksmainas priekšnojautas, lai gan nezināja un nevarēja zināt, no kurienes radās draudu sajūta šai viņas jau tā īslaicīgajai, nepilnīgajai laimei.

Visbeidzot, pēc desmit dienu ilgas ārstēšanas ar stimulējošu starojumu ārsti ļāva Grehovam atstāt medicīnas centru, lai gan ne tālāk par Brjanskas rezervātu, kurā darbojās sakari ar centra medicīniskajām iekārtām: aparāti turpināja uzraudzīt viņa stāvokli, izmantojot sensorus, kas viņam neviļus atgādināja sanatoriju uz Čaras. Tiesa, Zemes daba viņam bija daudzkārt mīļāka.

***

— Uz kurieni tagad? — Grehovs jautāja, skatīdamies apkārt. Viņi stāvēja uz ēkas jumta, ko no trim pusēm ielenca priežu mežs. No ceturtās pavērās skats uz Desnu, labā krasta palieņu pļavām. Dzeltena māla klints, tumši zaļš mežs, klusums, svaigs vējiņš... Un līdz pašam apvārsnim koši zaļas pļavas, vītolu un alkšņu joslas... Plašumi... Un otrā pusē - skujkoku meža pinkainā tumši zaļā taiga, kas šur tur izraibināta ar dārgakmeņiem līdzīgām bērzu, ozolu un kļavu smailēm, ēku kristālu virsotnēm.

- Esmu dzimusi Desņanskā, - klusi sacīja Poļina. Netālu, pusstunda ar taksometru. Ja vēlaties, var izmantot  arī TF koridoru ...

- labāk ar taksi. Šeit taču nav tīmekļu...

Poļina izbailēs paskatījās uz Gabrielu, bet viņš miedza acis pret sauli un smaidīja, priecājoties, ka ķermenis tāpat kā agrāk kļuvis spēcīgs un paklausīgs.

Kaut kas tomēr stāvēja starp viņiem. Vai nu atmiņas par ilgo šķiršanos, vai arī pārdzīvojumu smagums. Barjera, protams, trausla, taču abi vēl nezināja, kā to pārvarēt. Poļinu neatstāja neveiklības sajūta, it kā viņi būtu satikušies pavisam nesen, un tāpēc viņa bailīgi un ar neuzticību skatījās uz Grehovu. Viņai joprojām likās brīnumaini, ka viņš ir dzīvs, ka viņš atrodas šeit, uz Zemes, blakus, ka briesmas viņam nedraud un ka viņš nepazudīs tumsā, kā tas bija noticis ne reizi vien.

Pinas- taksometrs pacēlās pāri mežam, un Grehovs, no lejas uzsūcis smaržas un skaņas, izbaudīdams mieru, senseno Zemes mieru, sajuta Poļinas skatienu, lēnām pagrieza galvu pret viņu un pamanīja, ka viņas acīs trīc asaras.

- Polina... - viņš pēkšņi teica ar sausām lūpām. - sudraba gaismiņa mana...

***

Gaismas paneļi pamazām izdzisa, telpa zaudēja savus izmērus un realitāti, to aprija tumsa. Nogaidījis, kamēr sienu biezumā nodzisīs pēdējā gaisma, Gabriels nomainīja sienas daļas polarizāciju, un viņam šķita, ka ieskatās dziļā akā, kuras apakšā ar maigu gaismu mirdzēja Mēness disks.

- Neaizbiedē, - viņš nočukstēja, atkāpjoties. Poļina piegāja tuvāk, pāri viņas sejai pārslīdēja caurspīdīgs stars un ar apslāpētām sāpēm atbalsojās Gabriela krūtīs.

- Tu man nepateici, ka biji uz Čaras pēc.. pēc tā notikuma... Izmainījies...

– Manis vispār nebija vairāk nekā gadu... Es pat nezināju, ka šis gads man pagāja visdziļākajā miegā, neparastā. Ja ne Čaras ārstu...

- Zinu, Djego man pastāstīja. Un tomēr gads ir ļoti ilgs laiks, tā ir mūžība, un tagad man šķiet, ka esmu daudz vecāka par tevi. Nenoteiktība ir sliktāka par nelaimi, es baidos: es baidos par tevi, es baidos par sevi. Bet, kamēr tu esi blakus, tu esi mans...

Poļinas rokas apvijās ap Gabriela kaklu, un karstas lūpas piespiedās viņas lūpām...

Gar sienu aizskrēja sudrabains zaķītis, apstājās, pamirkšķināja un pazuda. Viņš bija delikāts, it kā zinātu, cik trausla un mainīga ir tā, ko cilvēki sauc par laimi...

- Djego atstāja tev vēstuli...

- Vēstuli? Vai tad viņš nav uz Zemes?

- Viņš atkal aizgāja uz Tartaru ... dzelzs cilvēks ...

- Nerunāsim par to, paklusēsim.

- Negribu, Ri. Es tikko tev pati lūdzu - paklusēsim, bet nevaru, gribu ar tevi parunāt. Kad Svekoļņikovs tevi iznesa no moduļa, tu mani nepazini, un es nodomāju... Tas bija tik baismīgi, zini?! Un pirms tam, kad Djego mani uzaicināja strādāt Stacijā, viņš tik dīvaini smaidīja... Bet pēc trim dienām es pēkšņi ieraudzīju tevi un nodomāju, ka man salūzīs sirds! Bet tu biji kā svešinieks, un aizgāji uz turieni, uz Tartaru, un tad bija vēl baigāk... Šī nemitīgā jaunas nelaimes gaidīšana... Kādus elles, kādus debesu spēkus es piesaucu, lai ar tevi nekas nenotiktu! Bet pēc tam Staševskis... Un tu uz Svekoļņikova rokām... Es tik reti esmu raudājusi, bet tagad man gribas raudāt...Es tiešām esmu tik vāja? Jo tu man nozīmē tik daudz, tu man nozīmē tik daudz!

Gabriels dziļi ievilka elpu, aizverot acis. Viņš nevarēja parunāt. Tikai ilgu laiku vēlāk, mēness nakts beigās, viņš nolasīja senus pantus:

Tevī vien

Visas sievietes uz zemes.

Tevī vien

Viņu acis, asaras, lūpas,

Un maigums

Un dzimšana... un sapņi...

Rīts padevās vēss un lietains. Makro laika apstākļu iestatījumi no rietumiem atnesa milzīgu mākoņainu vālu, kas pārklāja visas debesis virs Desņanskas daudzu desmitu kilometru garumā.

Gabriels nodrebēja, atvēra acis, atcerējās, kur atrodas, un viegli izlēca no gultas. Poļina joprojām gulēja, lūpas bija puspavērtas, un seja skumja. Viņš nemodināja. Klusiņām izgāja no guļamistabas zālē, atrada informācijas viomu un, sastādījis vajadzīgo kodu, lūdza robotam sniegt visu informāciju par pēdējā pusotra mēneša notikumiem uz Tartara.

Informācija bija skopa, taču viņš uzzināja, ka fiziķu grupai izdevies veikt eksperimentu, lai no Tartara virsmas kosmosā izvilktu transgalu ar cilvēkiem. Nekas nebija teikts par grūtībām, taču Gabriels iztēlojās, ar ko nācās saskarties planētas fiziķiem ... un glābējiem. Diego ieskaitot. Viņš ar nepacietību turpināja klausīties tālāk un tad uzzināja apbrīnojamu ziņu: kad tika “atritināts” T-spēka lauks ap kuģi, izrādījās, ka visi četrdesmit seši neveiksmīgās ekspedīcijas cilvēki bija ne tikai dzīvi un veseli, bet pat nezināja par apjukuma un satraukuma vētru, ko viņu kuģa klusums izraisīja cilvēku tūkstošos. Pirmais, ko pētnieku grupas vadītājs Teniševs pateica, izkāpjot uz stacijas komandzāles grīdas, bija: "Es neredzu iemeslu tik ekstravagantai ekspedīcijas atgriešanai." Pēc viņa teiktā, transgals pat nebija nolaidies, kad pēkšņi izrādījās ārpus Tartara atmosfēras: pēc viņu pulksteņa, kopš palaišanas bija pagājušas tikai astoņas minūtes, nevis divdesmit dienas, kas satrauca gandrīz visu avāriju glābšanas dienesta nodaļu. Vienkāršākais aprēķins parādīja, ka laiks kuģī palēninājies vairāk nekā trīs tūkstošus reižu, salīdzinot ar neatkarīgo Zemes fizisko laiku ...

"Labas ziņas", - nodomāja Gabriels. - "Bet Staševskis un glābšanas moduļa piloti atdeva dzīvības par... neko... Bet Teniševa cilvēki izrādījās sveiki un veseli... Tikai kas to varēja zināt?"

Pārmaiņas bija notikušas arī zinātniskajā centrā virs Tartara un apkalpojošajā sektorā. Bija parādījusies otrā stacija. Par Tartara pētījumu drošību atbildīgais Krotass bija atkāpies no amata, viņa vietu ieņēma UASS trešā sektora vadītājs Svekoļņikovs. Molčanovs kļuva par vadošo Tartara komunikatoru. Sakarā ar to, ka eksperti beidzot bija atklājuši T-lauka, kas apņēma visu planētu ar atgrūdošu slāni, noslēpumu, tika nolemts izveidot koordinācijas centru planētas dzīvības izpētei ar kibernētisko kompleksu palīdzību. Par tās vadītāju tika iecelts Molčanovs.

"Stiprs vecis! Viņš apvārdots, vai? Tik daudz satricinājumu, sitienu, neveiksmju, bet viņš joprojām neatkāpjas!" ..

— Kāda ir koordinācijas centra struktūra? - Gabriels pārtrauca inforu. Tas dažas sekundes apklusa, tad turpināja tādā pašā vienmērīgā balsī:

- Uz planētas tiek izdalītas pētniecības zonas, tas ir, reģioni, kuru centrā atrodas desanta kuģi. Sistemātisku izpēti sāk mobilās pētniecības laboratorijas, kuru pamatā ir ar papildu aizsardzību apgādāti "Mastiff" tipa tanki. Reģiona rādiuss tiek izvēlēts atkarībā no darba apjoma vai drošības apsvērumiem ...

Gabriels izslēdza inforu un ilgi sēdēja, ignorējot vēju, kas iepūta istabā auksta lietus šļakatas. Tad ar acs kaktiņu uztvēra kustību aiz muguras un ātri piecēlās. Durvīs, taisna un bāla, stāvēja Poļina un skatījās uz viņu, iekodusi lūpā.

– Sudraba gaismiņa, – Gabriels klusi sacīja, ejot viņai pretī. Viņš jutās slikti, it kā būtu kaut ko no Poļinas slēpis, vai grasītos kaut ko slēpt.

- Sudraba gaismiņ, šodien mēs lidosim pie taviem vecākiem, ja neiebilsti? Un tad apskriesim ap lodīti, es gribu tik daudz ko apskatīt.

Poļina pasmaidīja, acu dziļumos slēpdama bailes. Gabriels saņēma viņu rokās un virpuļoja pa istabu...

Tad ieslēdza piegādes līniju un, skatoties viens uz otru, neapzināti sargādami viens otru tā, ka rokas bieži sadūrās virs galda, viņi kopā pabrokastoja pie lietus šalkoņas aiz atvērtajiem logiem, pie spītīgi nemitīgiem putnu treļļiem. Un Gabriels pēkšņi saprata, ka ir patiešām mierīgs, ka tagad  zina, ir pārliecināts, ka viņu gaidīs šodien, rīt, tagad un mūžīgi, mūžīgi mūžos, un šīs zināšanas piepildīja viņu ar tādu spēku un vēlmi izdarīt kaut ko neparastu, ka viņš bija gatavs uzsprāgt un tikai ar gribas piepūli neļāva sev lēkt, dziedāt vai, vēl ļaunāk, skaitīt dzejoļus. Bet viņa visu redzēja, visu saprata, un viņas acis mirdzēja un aicināja, un galu galā viņi aizmirsa par visu, kas notiek apkārt, ieskaitot tālo planētu Tartaru, uz kuras jau bija sākušies jauni desanti ...

Trīs dienas Grehovs “ceļoja” pa Zemi, priecājoties kā bērns par jauniem iespaidiem un satiktajiem. Pirmkārt, viņš pabija UASS sektorā, tur neuzturējās ilgi, un Polina nemanīja nekādas īpašas izmaiņas viņa noskaņojumā. Brjanskas medicīnas centrs viņam vairākas reizes zvanīja, atgādinot par veselības režīma ievērošanu. Gabriels smējās, smējās par visu - Poļina nekad viņu nebija redzējusi tik jautru - un viņi atkal steidzās no Sibīrijas taigas uz Kuriļu salām, no Kamčatkas uz Kaboverdes salām, no Kubas atpakaļ uz ziemeļiem, uz Ziemeļu Ledus okeāna krastu, kas gandrīz pilnīgi tīrs no ledus ... It kā mēģinātu aizmirsties, izšķīst zemes burzmā, it kā sajustu tuvo šķiršanos ar Zemes mātes labsirdīgo seju.

Bet ceturtās dienas rītā, stāvot virs činka - divsimt metru klints Zaunguza Karakuma sirdī, no kura virsotnes pavērās skats uz iekopto zemju bezgalīgo zaļumu, Gabriels pēkšņi teica:

- Parīt uz Melno rozi izlido transgals "Iskra". Es lidošu ar viņiem, Poļina...

Noliecis galvu, viņš gaidīja viņas vārdus, gaidīja kā spriedumu, tikpat stāvu kā šī klints, bet viņa apskāva viņu no aizmugures, piespieda seju pie muguras, pasmaidot par negaidīto skarbumu – viņš sajuta šo smaidu – un, maigi nopūtusies, atbildēja:

- Es nojautu, Ri. Tu nevari citādi, un es to zinu. Bet es taču lidošu ar tevi?

Un ne par ko vairs nevajadzēja runāt, jo šajā brīdī jebkuri vārdi ieguva citu, pilnīgi nevajadzīgu nozīmi.

Tālu debesīs zeltā atmirdzēja spilgts punkts, tad vēl viens - laika regulēšanas pavadoņi. Zem klints norūcās motors, uzšāvās bālgana kolonna, un cauri kviešu lauku zaļajiem laukumiem lēcieniem aizdrāza caurspīdīga ekipāža, aiz kuras lēnām nosēda vai nu tvaika, vai dūmu aste, spilgti atgādinot Grehovam uzmākteņa asti. Vējš atnesa rūgtu smaržu. Gabriels ar sajūsmu ieelpoja šo smaržu, kas atgādināja vērmeles un pļautas zāles smaržu, sausu koku mizu un ugunī degošu darvu ...

PARASTS DARBS

Stacijas komandcentra vadības telpā valdīja rosme. Nāca un gāja operatori, dažādu nozaru speciālisti. Sakaru inženieri strādāja divos desmitos ar Tartara pētniecības centru  un atsevišķām laboratorijām saistītos viomos. Banglins stāvēja pie tukša izslēgta vioma paneļa un klausījās universālistu argumentus.

— Nav tehnosfēras? — pārjautāja Sergijenko, raucot izbalušās baltās uzacis. - Atļausiet, bet tīmekļi, bet uzmākteņi, bet pelēkie rēgi? Bet Pilsētas? Protams, Tartara tehnosfēra ir savdabīga, pat par daudz, bet tieši tāpēc hipotēze par nehumanoīdu civilizāciju man šķiet tuva patiesībai.

- To visu var uzskatīt par sākumpunktu pārdomām, - sacīja Kvecinskis, no pirmā acu uzmetiena flegmatisks un neveikls. - Bet neviens nevar atbildēt uz jautājumu: kāpēc cilvēki, visi viņa roku izstrādājumi, tik nežēlīgi tiek izraidīti no planētas? Dažreiz pat izšauti kosmosā?

- Šodien Teniševs izteica vēl vienu hipotēzi, - Banglins pievērsās zinātniekiem. — Mūsu priekšā ir ļoti ļoti sena civilizācija, kas konstruējusi tādu atgriezeniskās saites tipu, ka radās čaula ar autonomu civilizācijas darbību, kas nav saistīta ar dabas materiālo realitāti. Šādas civilizācijas attīstības ceļš ir nepieejams ārējam vērotājam, un viss, ko mēs redzam, ir tikai šīs darbības blakusefekti.

— Civilizācija čaumalā? - Sergienko jautāja. - Hipotēzes par šādām civilizācijām jau divdesmitajā gadsimtā izteica Lems un Strugacki, viņi bija mākslinieciskās prognozes dibinātāji. Un kā Teniševs pamato savu pieņēmumu?

Banglins nepaspēja atbildēt: viens no sakaru inženieriem paziņoja par transporta kuģa "Iskra" ierašanos pie Tartara, un viņš plašiem soļiem izgāja no dispečeru telpas.

Drīz vien nelielās zāles slieksni šķērsoja vairāki cilvēki: staltais, smaidošais Djego Virts, Banglins, gara auguma transgala komandieris, skaista sieviete baltā īsā kleitā un izveicīgs, neliela auguma puika ar pieauguša vīrieša seju, kurā uzreiz pazīt Gabrielu Grehovu nevarēja.

Kad nelielais sagaidīšanas troksnis norima un Poļinas uzmanību novērsa saruna ar Banglinu, Djego iečukstēja Gabrielam ausī:

- Ceru, ka strādāsim kopā. Lejā ļoti nepieciešami pieredzējuši tanku vadītāji un glābēji. Ko tu par to saki?

Grehovs atskatījās uz Poļinu, kura bažīgi skatījās uz viņu aiz Kontaktu komisijas priekšsēdētāja muguras, un viņā atkal uzliesmoja satraukums. It kā viņš jau dzirdētu noslēpumainos čukstus, tālas, neatminētas dzīvības aicinājumu; un bija dīvaini justies atkarīgam no cilvēka, kurš pēkšņi kļuvis dārgāks par visām problēmām, cilvēka, pār kura laimi, izrādās, viņam bija vara. Gabriels mierinoši uzsmaidīja sievai, piegāja pie pults, noliecās pie periskopa okulāra un, sastapis Tartara skatienu, atbildēja tam ar ilgu skatienu, kurā jaucās gan izaicinājums, gan draudi, gan pateicība...

***

Molčanovs vēroja, kā nolaižas desantlidnis. Viņa seja pauda bažas. No bāzes kuģa pavērās skats uz tuvējo kalnu grēdu, it kā lidināties un peldot virs biezas miglas slāņa netālu no horizonta; uz senā milzīgā astroblemas krātera valni, ar divsimt kilometru diametru, pār kuru skraidīja vairāki tīmekļi, uzmanot aizejošo tanku; uz mazas melnas Pilsētas joslu, kura slēpās grēdas atzarojumos; uz plašo, saplaisājušo plato virsmu, kas, kā zināja komunikators, aprāvās ar trim milzīgām dzegām Neveiksmju ielejā: planetologi bija ļoti asprātīgi ļautiņi, un uz Tartara kartēm parādījās ne tikai tādi vien nosaukumi. Spīdekļa blāvi dzeltenā acs, dubļaini zaļganu traipu ieskauta, vienaldzīgi skatījās uz gauso kustību zem tās. Likās, ka tā dažreiz piemiedz šo aci, un iztēle tai uzreiz piegleznoja apaļu seju ar ļaunprātīgu smīnu...

Desanta kuģis pieskārās zemei, nosēšanās brīdī izšāvis izkusuša akmens šļakatas. No pults atskanēja lidojuma inženiera balss, dublējot sakarus ar staciju:

- Divdesmit astotais nolaidies uz bāzes numur viens.

Molčanovs nogaidīja, līdz desanta kuģis ar jaunpienācējiem izspļāva platformas puslodi, un devās no kuģa komandzāles uz izeju. Tajā pašā laikā viņš pie sevis atzīmēja, ka tīmekļi, kas nosēšanās laikā karājās pāri desantlidnim, pēkšņi novicināja malas un aizlikās Pilsētas virzienā, bet atlikušais aizpeldēja diezgan lielā attālumā un tuvoties nemēģināja; Kā redzams, cilvēku apgūtie T-lauki izrādījās iedarbīgs aizsardzības līdzeklis pret visām Tartara dzīvības formām, arī tīmekļiem, kas bija vienīgie, šķiet, dabas radītie T lauku ģeneratori.

Nelielais kuģītis atveda divus jaunus tankus un zinātnieku grupu, kuru vidū Molčanovs par pārsteigumu un lielu prieku pamanīja Grehovu. Miniatūro glābēju nebija iespējams pazīt - seja šķita tik ļoti izmainījusies, un Molčanovs nodomāja, ka dzīve patiešām ir mērāma nevis gados, bet gan notikumu daudzumā, kas piepilda dienas.

-Tevi pazīt nevar...- komunikators gaiši pateica.

- Uz Zemes saņēmies spēkiem, - pasmaidīja Djego Virts.

Grehovs ar prieku atbildēja uz Molčanova rokasspiedienu un aizveda viņus uz savu komandposteni, ejot daloties ziņās, īpaši priekš Gabriela. Djego jau bija lietas kursā.

Uz kuģa jeb, kā to tagad sauca, bāzē atradās tikai divi tanki -laboratorijas, kuri abas piederēja planetologiem, un tāpēc vēl divu transportlīdzekļu ierašanās dubultoja pētījumu apjomu.

Djego novēlēja Gabrielam ātrāk iejusties darbā un atvadījās: viņu gaidīja planetologi, dodies nākamajā reisā. Molčanovs nekavējoties uzaicināja Grehovu pievienoties telpas fiziķu grupai kā ceturtās tanka apkalpes vadītājam un atbildīgajam par drošību. Grupas vadītājs bija universālists Teniševs.

***

Gabriels izmēģināja motorus forsāžā, izveda tanku no nojumes un vienā lēcienā nometa pāri rampai uz smiltīm zem kuģa.

Piecas mirdzošas figūras — Mdivania komanda, kas strādāja kuģa tiešā tuvumā — pamāja viņiem uz atvadām. Pagriezis "mastifu" tā, ka aiz pakaļgala uzkūpēja smilšains viesulis, Gabriels dzina tanku uz priekšu kalnu virzienā, stāvos pagriezienos izvairoties no asiem klinšu izciļņiem, garām morēnu grēdām un dziļām ieplakām, “aizaugušām” ar kokiem līdzīgiem kristāliem. Viņš nepievērsa uzmanību paralēli sekojošajiem tīmekļiem.

No sakariem pēdējais atslēdzās Molčanovs, izskatīdamies diezgan noguris un miegains. Gabriels visas šīs dienas izjuta no viņa neparastu uzmanību savai personai, un tas viņu mulsināja, lai gan nešķita nepatīkami.

Fiziķi aizmugurē rakņājās savās gandrīz visu kabīni aizņemošajās iekārtās, kuras antenas un sensori lika tankam no malas izskatīties pēc dīvaina dzīvnieka - bruņurupuča un eža krustojuma. Viņi strādāja lietišķi, bez parastajām ķildām un sarunām, un arī Gabrielu pamazām pārņēma rosīgā atmosfēra. Tik ļoti iedziļinājās, ka pat uzminēja, netālu atzveltnes krēslā, savu īpašo ierīču vadības pults priekšā sēdošā Teniševa komandas.

Viņi tuvojās pilsētai no grēdas puses, tā sakot, no aizmugures, kur tā bija vienmērīga, jo "priekšpilsēta" bija mežonīgs apvidus, kalnains ar zemestrīcēm vai senām vulkāniskām aktivitātēm. Tiesa, bija arī šauras, rētām līdzīgas, līdzenas augsnes strēmeles, kuras apdedzinājis kaut kāds starojums, taču Grehovs katru reizi apbrauca šīs joslas, lai gan dažas no tām stiepās gandrīz līdz pašai Pilsētai, līdz plašajai tukšajai telpai, kas to apņēma pa perimetru. Kilometru no vertikālā melnā masīva Teniševs apturēja tanku, un Gabriels ar modru interesi sāka vērot zinātnieka darbu. Uz pults Teniševa priekšā smaragda gaismā mirgoja ieliekts ekrāns, pa kuru klejoja zvaigžņu grupas. Teniševs atbildēja uz katru to stāvokļa izmaiņu, pārslēdzot vadības pulti, un sāka uztraukties, kad tās pazuda pavisam. Ārpus tanka kustējās antenas, dārdēja starojuma ģeneratori un dzesētāji, fiziķi runāja steidzīgās balsīs, un kādu brīdi Grehovs jutās nevajadzīgi lieks. Bet virs viņiem peldēja četri tīmekļi, uzmanīgi vērojot visas viņu darbības, netālu no Pilsētas tīmekļi sakārtojās vienā milzu tīklā, un nevajadzības sajūta ātri pārgāja.

- Traucē aizsarglauks, - kāds aiz Grehova muguras pēkšņi teica.

- Pareizi! — iesaucās Teniševs. - Bet es nesaprotu, kas par lietu.

Aizsargājošais T-lauks tika noņemts, un tīmekļu rindās notika tūlītēja pārkārtošanās: divi no tiem pārklāja tanku ar kupolu, bet pārējie savienojās dīvainā, svārstīgā krustā.

- Gravistrēlnieks, - Teniševs nekavējoties reaģēja. - Ļoti labi. Pierakstiet parametrus no sākuma līdz beigām.

Viņš jau sen gribēja izpētīt gravistrēlnieku tā veidošanās procesā. Šoreiz šī iespēja bija ārkārtēja.

Gabriels palielināja transportlīdzekļa parastā aizsarglauka jaudu līdz maksimumam, ar zināmām bažām paskatījās uz grupas vadītāju, taču tas bija aizņemts ar instrumentiem un nevēlējās novērst uzmanību uz tādiem sīkumiem kā tanka aizsardzība. Acīmredzot, viņaprāt, Gabrielam pašam vajadzēja būt atbildīgam par aizsardzību.

Grehovs paraustīja plecus, un tšajā brīdī gravistrēnieks izšāva.

Tanks, pareizāk sakot, visa to ietverošā lauka platība, kurā tas bija ielodēts, kā skudra dzintarā, nodrebēja, un trieciena grandiens sāka atbalsoties kores klintīs un atzaros.

- Lieliski! - Teniševs satraukti murmināja, un viņa palīgi drudžaini rosījās pie aparātiem, un nebija vietas citām domām, izņemot domas par darbu, un nebija citu sajūtu kā vien ziņkāre.

Gravistrēlnieks izšāva trīs reizes pēc kārtas. Tanks arvien stiprāk šūpojās uz amortizatoriem, smadzenēs neatlaidīgi līda augšā esošo tīmekļu “čuksti”, un Gabriels zem pults atrada melnu pedāli un nospieda to līdz galam. Nostrādāja T-lauka ģeneratori, deformētās telpas siena atgrūda gan sabrukušo gravistrēlnieku, gan tīmekļus.

- Pareizi, - teica Teniševs, un viņa melnās acis pievērsās Gabrielam, it kā novērtētu. - Labā pa drusciņai...

Līdz pusdienām viņi nostāvēja uz vietas, apstrādāja rezultātus, tad grupas vadītājs deva rīkojumu tuvoties Pilsētai. Pilsētas izliekto melno sienu skats vienmēr Gabrielā izraisīja sliktas asociācijas, un īpaši šajā dienā. Un liela tīmekļu bara kņada arī nepatika: it kā viņi kaut kam gatavotos. Kas zina, varbūt viņi savā veidā pētīja arī Zemes transportlīdzekļus, izmantojot sev pieejamās metodes? Kāds gudrinieks pēc mikroskopa izgudrošanas teica: "Neaizmirsīsim, ka arī no otras puses uz mums skatās baktērijas."

Gabriels neviļus palūkojās uz slīpi lidojošo tīmekli, kas pavadīja uzmācekļa klinti. Neko jau, mikrobs!

- Stop! - pateica Teniševs pavisam staševiskā veidā. Gabriels pat aizvēra acis, atbrīvojoties no apsēstības, tad atjēdzās un apturēja tanku. Kā allaž Pilsētas tiešā tuvumā mašīnu ielenca līdz pat trīs desmiti dažāda kalibra tīklu, un, kā vienmēr, it kā apmierinājuši ziņkāri vai varbūt pārliecinājušies, ka svešais objekts nav agresīvs, lielākā daļa aizlidoja.

- Strādājiet pie Pilsētas, puiši, - sacīja Teniševs. - Ar aktīvo zondēšanu tā piesardzīgāk…

- Tikai radio? Vai varbūt lāzerus un cieto starojumu?

- Var lāzerus. Cietais starojums var pagaidīt.

Tā nostāvēja divas stundas: fiziķi strādāja un apmainījās ar frāzēm kā bumbiņām; Gabriels sēdēja, skatījās un klausījās, viņam šķita, ka viņš dzird vēl vienu balsi - svešu, nepazīstamu, runājam dīvainā putnu valodā, kur iedziļināties vārdu nozīmē, nebija iespējas. Dažkārt balss pazuda, bet acīs ņirbēja drebošas vīzijas, bezveidīgas kā mākoņi, un tad Gabriels purināja galvu un mēģināja saprast, ko dara tīmekļi. Bet tīmekļi šajā laikā krāvās viens virs otra augstu virs tanka līdzīgi kāpnēm, bet nez kāpēc nepabeidza, pašķīda uz visām pusēm, un viss sākās no jauna.

Jau saulrietā Grehovs ieraudzīja vēl ko pazīstamu (pirmo reizi viņš to redzēja kopā ar Staševski): atlidoja tīmekļi un no "kabatām" izmeta pa uzmāceklim, kas klusi un bez pēdām izkusa Pilsētas sienās. Tiesa, ne gluži bez pēdām, jo no turienes uzreiz iznira daudz plastunu, nekaunīgi baltu un dzirkstošu.

- Viss! - Teniševs pēkšņi nopūtās, piecēlās no krēsla un izstaipījās. - Šodienai pietiks.

Un viņi lēnām atgriezās bāzē, tīmekļu un pelēkā rēga pavadībā, kas parādījās no nekurienes kā liels lietus mākonis.

Viņi piebrauca pie kuģa otrie, sekojot planetologu grupas tankam. Izklīda pa nodaļām, bet pēc vakariņām sapulcējās zālē un, izmantojot video sakarus, noklausījušies grupu vadītāju ziņojumus Banglina vadītajai zinātniskajai padomei, nedaudz vairāk parunājās savā starpā, dalīdamies iespaidos, faktos un versijās.

Sergijenko secināja, ka tīmekļi vienmēr uzbrūk tām mašīnām, kas kaut kādā veidā samazina gravitācijas lauka intensitāti - tas ir, visiem lidaparātiem no skutera līdz glābšanas modulim un jo īpaši gravitācijas pacēlājam. Gadījums, kad cilvēki to mēģināja ieslēgt, visiem palicis atmiņā. Rezultātā desanta kuģa pilots, kas tika sūtīts pēc Staševska grupas, gāja bojā, bet T-lauka superjaudīgais impulss gandrīz izsita Staciju no orbītas.

- Kas vispār ir gravistrēlnieks? - Sergienko turpināja. – Tas pats tīmeklis, kura pamatnodarbošanās ir cilvēku darinājumu izmešana ārpus Tartara, ārpus T-lauka slāņa. Taču tīmekļi neizmanto visas šī T-lauka īpašības, un tas ir dīvaini, jo pretējā gadījumā no mūsu puses būtu daudz vairāk upuru.

- Nerunāsim par dīvainībām, - sacīja Teniševs. - Tādu ir pārāk daudz.

- Toties Pilsētu atslēgas mēs vēl nevaram piemeklēt līdz šim laikam, - Sergienko noplātīja rokas. - Šīs durvis mums ir slēgtas.

- Durvis ir atvērtas ikvienam, kas vēlas doties prom, - Kvecinskis nomurmināja, par uzjautrinājumu klātesošajiem...

Gabriela vakara "piecās minūtēs" nebija: viņš pasūtīja personisku sarunu ar staciju un līdz pulksten desmitiem vakarā pēc kuģa laika skatījās viomā, no kura uz viņu skatījās Poļina. Viņi tikpat kā nesarunājās: tā, par niekiem, nedomājot par teiktā jēgu. Un pat nepamanīja, ka ielūkojās Djego Virts: viņš iegāja, sastinga, brīdi pastāvēja un klusi aizgāja. Viņa seja bija drūma un domīga.

Bet Molčanovam, kad bāze iegrima miega klusumā, atkal zvanīja Svekoļņikovs, tāpat vien pazvanīja, aiz nenoteiktības, aiz satraukuma, kaut gan tik veselā ķermenī, šķiet, nevajadzētu būt nerviem, bet virvēm. Molčanovs sevi iztēlojās kā vienu lielu nervu: kur pieskaras, tur uztraukums, lai par ko padomā, tas kaitina. Pēc sarunas viņš pa videologu ilgi noskatījās uz Pilsētas tālo atblāzmu – vienīgo gaišo plankumu tumsas okeānā.

UZMĀKTEŅA UZBRUKUMS

Apmēram mēnesi ilgā izpēte turpinājās ierastajā tempā. Planetologi pabeidza detalizētu viņiem "atvēlētā" apgabala kartēšanu,, atklāja sešas radioaktīvo rūdu atradnes, par kurām lielu interesi izrādīja Zemes un Čariaņu rūpniecība, un izurba divas šahtas, lai izpētītu divus nozīmīgus maskonus - kaut kādas neticami blīvas vielas lēcveida sabiezējumus planētas garozā. Planētu zinātnieku darbs kopumā bija “taustāmāks” vai kaut kā vairāk pamanāms. Atlikušās grupas: telpas fiziķi, radiologi un viļņu speciālisti, kā saka, uzkrāja informāciju, ko viņiem pa kripatiņai izsniedza planētas daba.

Mēnesi vēlāk bāzēs sāka notikt dīvaini notikumi, kuriem sākotnēji netika piešķirta pienācīga nozīme. Piemēram, daži no novērotājiem sāka sūdzēties par ... miegu nomodā un biežu reiboni, vispārējā ķermeņa tonusa samazināšanos un atmiņas pavājināšanos. Šī profila speciālisti kuģus nepameta, tāpat kā daudzi bāzes apkalpojošie darbinieki, taču dīvainās slimības gadījumi notika tieši ar viņiem. Veselības dienests veica pilnu medicīnisko pārbaudi visam bāzes personālam un nevienam no pārbaudītajiem, izņemot novērotājus, būtiskas novirzes no normas nekonstatēja. Viens no zinātniekiem vērsa uzmanību uz to, ka attālinātos novērošanas posteņos tīmekļu aktivitāte ir maksimāla, salīdzinot ar to, kā tie uzvedas pār citām bāzes celtņu grupām, un tad atklājās bēdīgs fakts: neskatoties uz to, ka cilvēki izmantoja T-laukus un lielas jaudas aizsardzību, tīmekļi tomēr kaut kā turpināja ietekmēt cilvēka ķermeni, izraisot tajā kvalitatīvas izmaiņas, ar kurām medicīna nebija gatava cīnīties.

Pēc divu dienu sanāksmēm Staciju zinātniskā padome nolēma pakāpeniski ierobežot Tartara izpēti un līdz gada beigām,  atlikušajos divos mēnešos, pilnībā atbrīvot planētu no cilvēku klātbūtnes uz tās.

Pirmo reizi nedalītās Zemes civilizācijas vēsturē cilvēce, kuru pārstāvēja pētnieku grupa, guva diezgan nepatīkamu morālu knipi, klūpot pāri zinātniska noslēpuma slieksnim. Ļoti iespējams, ka Tartara dzīvība, tās fizikālie pamati pat milzim, par kādu tika uzskatīts cilvēks, kas izgājis Galaktikas plašumos, ir principiāli nesaprotami; ka ar visām vēstures gadsimtos uzkrātajām zināšanām nepietika, lai apzīmētu Tartara dzīvības ekvivalentu ar cilvēkam saprotamu jēdzienu; ka, iespējams, šīs problēmas risināšanai zemes civilizācijai vēl tāls ceļš ejams, lai saprastu simtiem citu, no zemes atšķirīgu, dzīvību un tikai pēc tam atgrieztos pie sākotnējās - pie Tartara, bet varbūt tad šī atgriešanās pie Lielā Noslēpuma vairs nebūs vajadzīga, un ikviens zēns, spēlējoties, ar vienu pirkstu atvērs jebkuru planētu ...

Šādas ne pārāk harmoniskas un nopietnas domas klejoja Molčanova galvā pēc sarunas ar Banglinu. Tas ar acīmredzamu atvieglojumu runāja par kuģu atgriešanos no planētas Staciju joslā. Taču arī bija spiests atzīt, ka, tēlaini izsakoties, cilvēks šajās noslēpuma durvīs saspiedis pirkstus, izrādās viņš ir nevis homo sapiens galaktos - saprātīgs, Galaktikas cilvēks, bet gan homo vulgaris - parasts cilvēks, vēl nepieaudzis līdz lieliem atklājumiem, zināšanām, atziņām - sauciet kā gribat. Tas viss, protams, nebija liktenīgi, un katrs notiekošo uztvēra savā veidā, nebija vērts uztraukties par visu cilvēci uzreiz. Tā pateica Banglins, un, kad Molčanovs palika tukšā vioma priekšā, neizpratnē par Kontaktu komisijas priekšsēdētāja neizprotamā uztraukuma iemeslu, viņš pēkšņi saprata, ka ne "ar domu vien, cilvēks dzīvo", ka viņam tomēr ir tiesības uz dažādām emocijām, draugu uzmanību, siltumu uzskatos, draudzīgu vārdu un vēl daudz ko vairāk. par ko viņš neiedomājas; Bet ja tā pietrūkst - dzīve iznāk nepilnīga, neveiksmīga, nenozīmīga... Tā padomājis, Molčanovs sevi pamanīja it kā no malas - sirmu, aukstu, savrupu un vientuļu... Bet vai tad viņš ir vientuļš? Nē, viņam nebija tiesību tā teikt, taču arī jautrības maz. Nodzīvojis līdz sirmiem matiem, bet nesadraudzējās... Bija draugi, bet tik sen, ka vairs neatceras. Ah, labi... kāpēc melot sev, viņš visu lieliski atceras, tikai šīs domas arvien biežāk atgriežas, un no tām nav ne siltuma, ne miera. Noguris? Vai arī šī dīvainā planēta uzsūta savus "fluīdus"? ..

Molčanovs izstaigāja cauri bāzes nodalījumiem, šķietami mierīgs un savācies, kā vienmēr. Parunāja ar zinātniekiem, neatcerējās par ko, un atgriezās vadības centrā, kur resnais Mišins, desantlidņa komandieris, ar dārdošu balsi kādu lamāja, nesaudzējot balss saites. Viņam nevajadzēja izlikties aukstasinīgākam, nekā viņš patiesībā bija.

***

No rīta Gabrielam viss krita no rokām,  viss kļuva garlaicīgs: vienmuļie reljefa skati, vienādas dienas, tanka braucieni uz Pilsētu, līdzīgi viens otram, kā divas tās pašas vielas molekulas, biedru vienmērīgais noskaņojums, kas turējās kaut kur starp kategorijām "slikti" un "ļoti slikti". Iespējams, iemesls tam bija fakts, ka Poļina ar kosmologu kuģi devās uz Tartara spīdekli Tinu, un trešo dienu pēc kārtas ar viņu nebija iespējams sarunāties.

Šoreiz viņiem līdzi devās vēl četri viļņu pētnieki, kuri steidzās paveikt nepieciešamo izpēti - drīzumā grasījās bāzi slēgt. Pie Pilsētas radās aizķeršanās, jo Teniševs gribēja apstāties, bet viļņiniekiem noteikti vajadzēja pabūt Pilsētā. Pēc piecu minūšu debatēm Teniševs piekāpās, un Gabriels pēc tam, kad bija izsvēris plusus un mīnusus (drošības apsvērumu dēļ viņam bija izšķirošā balss), vadīja "mastifu" uz melno masīvu, gandrīz paslēptu zem kustīgu tīmekļu masas.

Pie izejas no sekla ieplakas, kas ved uz Pilsētu, tanks, pabraucis garām robainiem kristāliskiem veidojumiem, satika  pelēko rēgu grupu, visnoslēpumainākās un retākās Tartara būtnes. Te cilvēki iepazinās ar jaunu pārsteidzošu parādību: gigantiskas medūzas atgādinošie rēgi lidoja pusotra metra augstumā virs klintīm, un aiz tiem, kilvaterā, akmens nogāzē palika dziļas kūpošas vagas, it kā neredzami arkli uzartu virsējo akmens slāni. Gabriels sajuta uz sevi dīvainu spiedienu, viegli iekļūstošu smadzenēs, dvēselē, ķermenī. Rēgi, neapstājušies, šķērsoja ieplaku un pazuda, skanēja tikai sprakšķēšana un neliela augsnes drebēšana, kas liecināja par "arklu" masu. Tiem sekojot, klājoties pāri sadrūpušajiem akmeņiem, peldēja vairāki tīmekļi.

— Jā... — Teniševs apmulsis novilka, apmainīdamies ar Grehovu skatieniem. - Saimnieki? A? Īpašības piefiksējāt?

- Jonizācija - nulle," - atsaucās viens no zinātniekiem.

- Elektromagnētiskie lauki - nav ierakstu ... Radiācija - nulle.

- Masa līdz miljonam tonnu ...

- T-lauks - apmēram tūkstoš vienību.

— Jā, — Teniševs atkārtoja. - Kā saka mūsu dzimtenē: aizej tur - nezin, kur, atnes to - nezin, ko.

Gabriels pasmīkņāja un izkustināja mašīnu. Pelēkie rēgi vairs nebija redzami, tie pazuda aiz klintīm, tikai to godājamais eskorts - tīmekļi - vēl mirdzēja ar bālganu plankumu pāri arumam.

Pilsētā viņi iegāja neapstājoties, tikai pēdējā brīdī par to informējot bāzi: viļņinieki baidījās, ka vadība viņiem kategoriski aizliegs spert šo riskanto soli. Gabriels visus brīdināja, ka viņi Pilsētā paliks ne ilgāk par stundu, piebilstot, ka tankam eksplodēt otrreiz neļaus. Viens no fiziķiem, žirgts un jauns, izsmieklu atzīmēja: "Piesardzība ir veiksmes māte ..." - bet Teniševs paskatījās uz viņu ar vērtējošu skatienu un tas pasteidzās izlikties, ka aizņemts ar darbu.

Cilvēkus kabīnē pārņēma pazīstamā zondēšanas sajūta. Simtiem caururbjošu skatienu skatījās mugurā, smadzenēs, dūra pakausi, pierē, deniņos ar adatām, atsaucās ar nepatīkamu niezi mugurkaulā, ausīs atkal ielauzās dīvaini čuksti, mulsināja domas un jūtas...

Grehovs ar ziņkāri pavēroja to speciālistu uzvedību, kuriem pilsētas skatiens vēl nebija pazīstams, un līdz galam palielināja regulatora jaudu, stiprinot T-lauku. Nepatīkamās sajūtas uzreiz pazuda.

- Tas palīdz, - apmierināti sacīja Teniševs.

Bet fiziķi joprojām skatījās apkārt un apmulsuši ieklausījās savās izjūtās, neviļus pieliecās, kad tanks pabrauca zem melnu šķiedru arkām - Pilsētas "tiltiem".

Šī Pilsēta bija pati drūmākā no visām, ko Grehovs bija redzējis, turklāt tā bija burtiski piebāzta ar visu veidu un krāsu tīmekļiem. Milzīgo melno "ēku"-klinšu formas pārsniedza cilvēka iztēles iespējas. Tās bija pasakainas, neiedomājamas un neticamas, no tām plūda neveselīgi uzbudinošs siltums, tās šķita dzīvas un ar domu, arvien vairāk savijās pāri ielām unikālās pozās, un beidzot sāka šķist, ka tanks ripo šausmīgā alu valstībā, tikai brīžiem parādīdamies virspusē. Gabriels atskatījās: visi bija aizņemti, neviens nevaidēja un neelsa – galu galā visi bija augstas klases speciālisti, entuziasti, optimisti un savā ziņā skeptiķi. Vienmēr prieks strādāt šādā kolektīvā.

Pagāja stunda, un Gabriels pēkšņi saprata, ka pazaudējis orientāciju. Reizēm viņš ar grūtībām atrada pagriezienu melno nišu haosā un iespieda lielgabarīta tanka korpusu šaurajā "ielas" spraugā. Reizēm nācās atgriezties, jo "iela" beidzās strupceļā vai sašaurinājās tik ļoti, ka tanks tajā gandrīz iestrēga, skrāpējot sānus uz melno klinšu sienām. Aizsarglauki tādos brīžos bija jāatslēdz, un jau vairākas reizes, no augšas, kā vanags zvirbulim, viņiem virsū metās tīmekļi.

Kad viņi beidzot izkļuva no "alām" blāvajā dienā un nokļuva uz plašas ielas, kuras lakoti melnā virsma bija gluda un tīra kā spogulis, Gabriels bija spiests atzīties, ka nezina, kā tikt ārā no Pilsētas. Atbilde bija piesardzīgs klusums: zinātniekiem tas bija pat izdevīgi, un maz ticams, ka viņiem tagad rūp kas cits, izņemot noslēpumu pētniecību, un tādu bija pietiekami daudz. Vienīgi Teniševs, pietiekami pieredzējis, lai nepievērstu uzmanību sīkumiem, apsēdās blakus Gabrielam, un viņi, apspriežoties, centās noorientēties situācijā.

Pilsētā valdīja divas krāsas: melnā un pelēkā, to pastāvīgā mija izraisīja melanholiju un skumjas. Likās, ka "ielas" ir kā dziļas upes ar absolūti caurspīdīgu ūdeni, caur kuru bija redzama melnā gultne, taču, tankam izkustoties, šī ilūzija ātri vien zuda. "Mastifs" turpināja iedziļināties velnišķīgajā melno "ēku" panoptikumā, kas saplūda viens otrai blakus veidojot sienu rindas.

Pēc dažiem pagriezieniem nepārtrauktajā "ēku" masīvā parādījās plaisa. Grehovs palielināja ātrumu, taču, atceroties incidentu Rubīna Dzīslu plato, nolēma nesteidzināt likteni. Plaisa lēnām tuvojās, te parādoties, te slēpjoties aiz gludajām, melnajām "ēku" malām. Beidzot tas atradās blakus, nogriezās pa labi, tad pa kreisi, un tanks izbrauca plašā ēku aplokā, izklātā ar dīvainu reljefu. Tanks tikai sāka lēkāt pa šī reljefa grambām, bet tas pēkšņi uzplaiksnīja ar baltu mirgojošu gaismu un vienmērīgi atdalījās no laukuma. "Mastifs" pacēla priekšgalu un noslīdēja no reljefa, gandrīz apgāžoties. Visi, kas stāvēja, arī Teniševs, ar brīkšķiem aizvēlās kaut kur kabīnes stūrī, bet milzu tīmeklis - tas bija tīmeklis - dusmīgi un stipri iedūcās, kā tūkstoš transformatoru kopā, un viegli aizlidoja debesīs, izliecis savu kupolu. Lūk, tas sasniedza pelēko mākoņu segu, viegli to pārvarēja un kļuva neredzams. Tam sekojot, riņķojot, pacēlās vientuļš, blāvs plastuns, izplūstot ar tumšsarkanu liesmu. Vēl nepacēlies virs Pilsētas līmeņa, tas bez pēdām izkusa.

- saaudzējuši te zirnekļus, - kāds pūšot teica no aizmugures. Neviens par joku nepasmējās. Pienāca Teniševs, uz kreisā vaiga sārtoja svaigs skrāpējums, taču viņš bija mundrs un nenogurdināms un uzreiz deva labu padomu: šķērsot laukumu un braukt no tā perpendikulāri caur Pilsētu - nav taču bezgalīga!

Piesardzīgi pabrauca garām laukumam, kas izskatījās pēc ar spīdīgiem melniem sveķiem piepildīta, apaļa ezera. Pie vienas no Pilsētas figūrām kaut ko darīja vairāki ļoti sīki tīmekļi, no turienes bija dzirdama izteikta svilpoņa un sprakšķi.

- Mirklīti! - lūdza viļņu pētnieku grupas vadītājs Logunovs, izmisīgi regulēdams kaut kādus instrumentus. Tikai dažus mērījumus...

Gabriels piebremzēja tanku un atskatījās. Tīmekļi laukuma otrā pusē atdalījās no melnās figūras, un to starpā savirpuļoja spožu uguntiņu deja, līdzīgu kaķa acīm. Un uzreiz skaļi, visiem liekot nodrebēt, ietarkšķējās gamma radiometrs. Kopā ar "kaķa acīm" parādījās stiprs gamma starojums. Un pēkšņi: bam! - melnais stabs sabruka daudzos stūrainos bluķos, un šie bluķi, kuros visi pazina uzmākteņus, sapulcējās barā un aidrāzās prom, tīmekļu dzīti.

Radiācija sāka mazināties, gamma radiometra tarkšķis norima.

Teniševs pamāja, un Grehovs virzīja "Mastifu" pa ielu, cenšoties braukt stingri saskaņā ar koordinatora gaismojošās bultas norādījumiem. Gaisma izbalēja. atkal ar nelīdzenām, bedrainām sienām un pārkarenu velvi stiepās  atbalsojošs tunelis. Tunelis stiepās diezgan ilgi, tad kļuva gaišāks, vēl minūte - un viņi izdrāzās atpakaļ uz ... laukuma! Ieskrējies, tanks izbrauca tā vidū un apstājās. Gabriels uzreiz pazina šo laukumu, no kura viņi tikko bija aizbraukuši.

- Nesaprotu. - Teniševs paskatījās uz vadītāju.

- Es braucu tikai taisni uz priekšu, - klusi sacīja Grehovs.

- Varbūt tas ir cits laukums?

- Nē, kontūras vienādas, es atceros ...

- Un tomēr mēs kaut kur nogriezāmies, - atzīmēja Logunovs, kurš vēroja ceļu. - Apmaldīties šajās nolādētajās klintīs nav problēma.

- Tīmeklis, - brīdināja viens no fiziķiem.

Laukumā nolaidās milzīgs tīmeklis - negaismojošs, pelēks; ja ne pēc izmēra, tad pēc formas to varētu ņemt par parastu tīklu, kādu starp koka zariem ieaudis krusta zirneklis, bet vējš to norāvis un nes ...

Tīmeklis gandrīz pārklāja tanku un pēkšņi strauji apstājies, uzliesmoja. Gabriels sajuta smagumu galvā, cauri visam ķermenim izplūda nepatīkams karstums, un neskaidrs asaru plīvurs aizmigloja viņam acis. Gandrīz neredzot, uz kurieni dodas, viņš virzīja mašīnu uz pirmo pagadījušos "ielu" un apstājās tikai tad, kad galva noskaidrojās un kļuva iespējams saprast situāciju.

— Apstāties nevajag, — Teniševs čukstus sacīja, joprojām atskatīdamies. - te nu bija augstākā aizsardzība! Nepalīdz pat T-lauks, vai ne?

Gabriels pamāja, un kustība turpinājās. Sekojot cilvēkiem, kāds turpināja skatīties ar smagu, nemirkšķināmu skatienu. Atkal klusums, taustāmā neredzamā vērotāja klātbūtne, pelēkās dienas blāvā gaisma un melna, kapa melna sienu krāsa. Tad gara “ala”, prožektoru mirgojošā gaismā līdzīga ieejai ellē. Un visbeidzot izeja un ... atkal laukums! Un tīmekļa raksts uz tā.

— Nu gan lietas! - Logunovs teica.

Grehovs strauji pagrieza stūres loku, tanks apgriezās uz vienas kāpurķēdes un iebakstīja ar savu tornīti  "ēkas" izliektajā stūrī. Viss bija tāpat kā pirmajā reizē, un tīmeklis gulēja uz laukuma reljefā rakstā, un pēc tam, dūkdams, uzlidoja augšā, bet vairs nepieskaroties tankam, jo tas nepaapēja uzskriet uz tā malas.

Gabriels padomāja, pēkšņi pamāja ar galvu un ātri izlasīja koordinatora rādījumus. Tad pievienoja skaitļotājam mašīnas atmiņu un noteica kursu. Tanks sarosījās un sagriezās "ielas" aizā, rūcot kā neapmierināts dzīvnieks, un ripoja prom no neveiksmīgā laukuma, kuru cilvēkiem nekādi neizdevās apiet. Koordinators klusi murrāja un zvanīja summrelejs, veicot tās pašas evolūcijas kuras Gabriels iepriekš, tanks pēc atmiņas gāja to pašu ceļu kā iepriekš, veicot tieši tādas pašas apstāšanās un pagriezienus. Vēlreiz izbraukuši uz pazīstamā laukuma, bet nu jau tukša, bez tīmekļiem, pastāvēja tā centrā. Gabriels pat pasmaidīja, atbildot uz savu biedru neizpratni un īsi paskaidroja:

- Atmiņa…

Teniševs neko neteica, tikai paskatījās pulkstenī.

Atlidoja trīs tīkli, kas sarindojās viens virs otra un šādā secībā ilgu laiku sekoja tankam. Atkal sāka parādīties "piecu mazo pirkstiņu" sajūta uz rokām, un dažreiz melno akmeņu kontūras sānos izkropļojās, sāka plūst, un tad šķita, ka tie kustas klusi, noliecoties pār tanku. Pilsētas starojums tomēr caursita pat T-lauku, lai gan bez tā, iespējams, būtu bijis vēl sliktāk. Gabriels varēja piespiest sevi nejust sāpes, atslēgties no realitātes, nebaidīties no nāves, viņš varēja negulēt diennaktīm ilgi un nešķita noguris, bet šeit viss bija savādāk: Pilsēta un tīmekļi izstaroja kaut ko tādu, ko cilvēki vēl nepazina, kas iedarbojās uz psihi, izkļūstot cauri visām barjerām un ķermeņa aizsargreakcijām, un tikai viena barjera līdz šim pretojās ietekmei no ārpuses - paša gribas barjera, bet arī tā sāka padoties.

Gabriels it kā nejauši pieskārās antimata pedālim un atrāva kāju atpakaļ. Antimatu uz Pilsētu jau bija izmēģinājis Staševskis... un bez rezultātiem. Staševskis... Ja viņš būtu šeit, cik mierīgāk būtu... Labi, labāk padomāt par ko citu. Piemēram, kas tā par vielu, kas nepadodas pat antimatērijas briesmīgajam postošajam starojumam? Teorētiķi, protams, apgalvo, ka šādai vielai nav tiesību pastāvēt. Pretoties antimatērijai varētu ja nu vienīgi kāds spēka kokons, bumba, sfēra, burbulis, gravitācijas lauks, kas uzvīts sevī. Antimatērija acumirklī pārvērš jebkuru vielas ķermeni plazmā, elektronu-fotonu gāzē. Tātad, varbūt Pilsētu "ēkas" tiešām ir saritināti lauki? Nav brīnums, ka Teniševs pilsētas nosauca par reliktām Visuma telpām, ko iekapsulējis gravitācijas lauks. Varbūt Pilsētas ir pra-matērijas sablīvējumi?

Gabriels pārlaida bezjēdzīgu skatienu pār Teniševa seju, kurš bija kaut ko pateicis, attapās un nomurmināja:

— Atvainojiet, ko jūs teicāt?

- Nekad sev nepiedošu, ka atļāvu doties uz Pilsētu, - atkārtoja Teniševs. – Molčanovam būs taisnība, ja viņš mani atlaidīs no darba.

- Un mani arī, - nodomāja Grehovs. - Ar ko es esmu labāks? Galu galā es, labāk kā neviens cits, zināju, kā beidzas pastaigas pa Pilsētu ...

Un šajā brīdī kaut kas notika aiz tanka borta. Cilvēkiem šķita, ka viņiem uzkritusi, pārklājusi melna klints. Ekrāni nodzisa, kabīnes griesti sašķiebās, pārsprāga, un cauri izveidotajai spraugai iesprūda spīdīgi melns ķīlis.

Teniševs, demonstrējot izcilu reakciju, paķēra deformatoru un izlādēja to uz augšu. Melnā dūmaka atbildēja ar grandošu sprakšķi, atsitiena vilnis cilvēkus nosvieda uz grīdas... Ar pēdējo kustību Grehovs, guļot pie vadības pults, pasniedzās pēc antimata pedāļa un nospieda to ar vāju roku.

SĒJĒJS-1

Teniševa tanks neatgriezās no darba brauciena. Molčanovs gaidīja trīs stundas, tad piezvanīja uz Staciju.

- Teniševa grupa kavējas jau trīs stundas, - viņš piesardzīgi sacīja.

- Trīs stundas? - Svekoļņikovs jautāja. - Tā ir pirmā reize?

- Ne pirmā, bet...

- Pārējās grupas?

- Atgriezās. Lieta tāda, ka Teniševs pēta Pilsētu.

- Sapratu, - Svekoļņikovs padomāja. - Pagaidīsim vēl stundu. Ja neatgriezīsies, sūtīsim divus tankus viņus meklēt. Ah tu velns!.. Teniševs būtu tik aizrāvies? Tas neizskatās pēc viņa, mani vienmēr pārsteidza viņa punktualitāte. Cik ļaužu ir viņa grupā?

- Pieci viņu ieskaitot un četri viļninieki.

— Ko-o?! Deviņi cilvēki vienā tankā?!

— Desmit, — Molčanovs vainīgi nomurmināja. — Desmitais ir tanka vadītājs Grehovs. Šie ir pēdējie reisi, un puiši vēlas izdarīt pēc iespējas vairāk.

- Nu, Ēvald, no tevis gan negaidīju... Desmit cilvēku! Nekavējoties sūtiet tankus! Divu cilvēku ekipāžas, pieredzējušos glābējus. Iesaku Djego Virtu un Zubavinu. Nu un vadītājus Un turiet mani lietas kursā...

- Protams.

Molčanovs izslēdza viomu.

- Izsludiniet trauksmi, - viņš klusi teica dežurējošajam inženierim.

Tanki atgriezās vēlu vakarā. Teniševa grupas meklēšana beidzās neveiksmīgi. Molčanovs par visu ziņoja Banglinam, pēc tam atkal nosūtīja viņus meklēt.

Pēc divām stundām piezvanīja Svekoļņikovs un, izspiedis biezās lūpas, drūmi paziņoja, ka no Stacijām pie Pilsētām novēroti neparasti tīmekļu sakrājumi.

- No UASS vadības nāca pavēle - Tartara izpēti ierobežot divu dienu laikā. Saprati?! Jā, — Svekoļņikovs drūmi piebilda, — viss būtu kārtībā, ja ne šis incidents. Kā tur maniem puišiem? Tiek galā?

- Normāli.

- Brīdini viņus vēlreiz, lai ir uzmanīgāki. Viņu reakcija uz briesmām nav slikta, bet ...

- Viņiem ir lielas pilnvaras - sausi sacīja Molčanovs.

- Ko? .. Jā, tas ir nepieciešams. Ir kādi komentāri?

Molčanovs pakratīja galvu, viņam komentāru nebija. Bija priekšnojautas, bet komentāru nebija.

Svekoļņikovs atkāpās no vioma, un sirmā komunikatora priekšā parādījās Poļinas Grehovas maigā seja. Viņa neko nejautāja, bet Molčanovs mēģināja pasmaidīt un smagi sacīja, it kā ar mēli kustinātu tējkannu:

- Viss kārtībā, meitiņ, viss būs kārtībā...

No rīta meklēšanas grupas atgriezās. Vienu no tankiem satrieca uzmākteņi un tikai uz vadītāja nerviem tas aizrāpās līdz bāzei. Teniševa mašīna tā arī netika atrasta: visi desmit tās apkalpes cilvēki bija pazuduši bez vēsts.

Molčanovs šajos pus dienas meklējumos novecoja vairāk nekā pēdējos gados. Viņš bija nolēmis atkal sūtīt grupas, tagad uz "bruņurupučiem", taču pagaidām Svekoļņikovs aizliedza pamest kuģi. Un, lai gan Molčanovs saprata, ka glābēju patruļas priekšniekam ir taisnība, viņš tomēr sakliedza uz viņu, nosaucot par pārapdrošinātāju un pogu spiedēju. Svekoļņikovs atbildei tikai nopūtās un izslēdza savienojumu.

***

Apziņa atgriezās, it kā būtu pagriezts slēdzis. Ķermenis joprojām atcerējās trieciena smagumu un saspringa, cenšoties nomest šo nastu, taču Grehovs jau saprata, ka murgs beidzies, un atslābināja muskuļus.

Viņš atradās vāji apgaismotā tīklveida maisā. Gaisma bija zila un nevienmērīgi pulsēja, te samazinot brīvo vietu, te to paplašinot. Aiz caurspīdīgajām maisa sienām zibēja kaut kādas straujas kontūras, it kā lielā ātrumā lidotu pāri klintīm, bet Grehovs kustību nejuta. Noorientējies, viņš mēģināja izkustēties no vietas un uzreiz sajuta strauju kritienu. Dažas sekundes vēlāk viņš jau stāvēja uz trīcošām kājām purpursarkanu akmeņu ielokā, un viņam blakus klusi nolaidās pelēkais rēgs - pelēks zaigojošs mākonis, caurspīdīgs gar malām, kā miglas plīvurs.

“Atkal pelēkais rēgs… Un arī tad, pēc Staševska nāves… un tagad atkal… Kas tas ir? Varbūt tas ir kas dzīvs?

It kā atbildot uz Grehova domām, pelēkais rēgs smagi nosēdās, it kā būtu piepildīts ar ūdeni, un no caurspīdīgās iekšpuses izkāpa cilvēks zilā triko, bez skafandra, un devās pie Grehova. Apstājies viņš paskatījās uz viņu, it kā izbaudīdams sasniegto efektu, bet Grehovs pēkšņi saprata, ka redz pats sevi. Viņš brīdi stāvēja, apstulbis, tad dziļi ievilka elpu, liekot ķermenim paklausīt, un teica, neaizmirstot ieslēgt ārējos skaļruņus:

- Kas jūs esat? Un kur ir mani biedri? Kāpēc es esmu viens?

Svešinieka seja neizmainījās.

- Man prieks, ka atkal kontrolējat sevi, - viņš teica ar Staševska intonācijām. – Visus izglābt nebija iespējams, bet jūs jau pazīstu no jūsu pirmā ceļojuma pa Tartaru. Diemžēl ne vienmēr mums ir iespēja laikus atnākt palīgā. Nu, bet kas esmu es? Mēģināšu jums izskaidrot situāciju. Es varētu parādīties jūsu priekšā jebkurā materiālā formā, bet izvēlējos cilvēka ķermeni, jūsu ķermeni, lai kontakts būtu dabiskāks ...

- Jūs esat šīs planētas iemītnieks?

- Es esmu Sējējs. Mana dzimtene ir tikpat tālu no šejienes kā jūsējā. Un es esmu šeit tā paša iemesla dēļ, kā jūs, cilvēki - es pētu Tartara dzīvību. Runāšu īsi, jo es dzīvoju daudzreiz ātrāk par jums, un sekunde jums ir kā man diennats. Manā rīcībā ir minūte jūsu laika, mani gaida darbs.

Jā, es un mani ciltsbrāļi esam tādi paši pētnieki. Mēs esam pētījuši Tartara civilizāciju neizmērojami ilgāku laiku, taču tā mums joprojām ir noslēpums. Bet jūs ... jūs mēģināt atrisināt šo problēmu ar vienu piepūli, jūs steidzaties, jūs krītat, savainojat sevi, un mums arvien vairāk ir jāpievērš uzmanība jums, mums ir jāglābj jūs, mums jānovēršas no saviem uzdevumiem un lietām. Jūs kļūstat par būtisku traucējošu faktoru...

Sējējs pēkšņi nemanāmi strauji izmainīja savu izskatu, viņa siluets izplūda, bet uzreiz atkal “noformējās” par cilvēku.

- Diemžēl man nebūs laika izskaidrot visu, mani jau sauc atpakaļ. Pašreizējais kontakts ir mana iniciatīva, un es vēl neesmu gatavs tik lēnai informācijas apmaiņai kā skaņa. Es vēl atgriezīšos pie jums, bet pagaidām jūs atgriezieties pie savējiem. Bāze no šejienes atrodas četrdesmit kilometrus uz dienvidiem.

Sējējs pamāja ar roku, izplūda miglainā lentē, un pēc mirkļa pelēkais rēgs kā bulta aizlidoja blāvi zaļganajās debesīs.

Grehovs lēni pagriezās, sekodams lidojumam, un ilgi skatījās debesīs, ko atbalstīja daudzi dūmu stabi. Teniševs gājis bojā un Logunovs arī... deviņi cilvēki! Bet viņš ir dzīvs. Veiksme? Un vai tas tiešām bija - viņu brauciens tankā, melnās klints kritiens, viņa glābiņš? Un, visbeidzot, tikšanās ar pelēko rēgu, tas ir, Sējēju? Kāpēc Sējēji visiem cilvēkiem nepaskaidro lietu stāvokli uzreiz? Kāpēc tas netika paskaidrots agrāk? Miljons jautājumu - un nevienas skaidras atbildes ...

Grehovs paskatījās uz apvārsni, kas izplūda zilganpelēkā dūmakā, un gandrīz pakrita no uznākušā vājuma. Četrdesmit kilometri līdz bāzei - tā ir droša nāve. Vai arī pelēkais rēgs to neuzskata par lielu šķērsli? Četrdesmit kilometri un tīmekļi ...

***

Vioms mirkšķināja, attēls izplūda, tad atkal fokusējās, atklājot Stacijas komandpunkta kupolu un piecus cilvēkus zemajos krēslos мiomu priekšā.

- Eksperimenta nozīme ir liela, nestrīdos, - Molčanovs negribīgi sacīja, paskatījās uz kreisajā pusē sēdošo Sergienko, it kā lūgtu atbalstu, un ieskatījās tieši Banglinam sejā. - Bet risks ir ārkārtīgi liels, es pat nevaru aprēķināt, cik liels tas ir. Mēs ierobežojām visus pētījumus, izderījām visu, meklējot Teniševa grupu ... Un atkal eksperiments? Tie būs jauni upuri... Nedod Dievs, protams!

-  Dievs nedos, - Banglins nopietni sacīja. - ja tik mēs paši neuzdevuši. Kas attiecas uz risku... cilvēki to uzņemas brīvprātīgi...

- Šeit pastāv risks ne tikai nenovērtēt briesmas, kas apdraud eksperimentētāju dzīvību. Kas notiks, ja eksperiments beigsies slikti Tartaram? Tartara dzīvībai?

– Tieši tāds arī ir eksperimenta mērķis – pierādīt, vai uz planētas vispār pastāv civilizācija, vai ir saprāts?

"Varbūt... nezinu. Molčanovs noguris pārbrauca ar roku pārt seju. - Nezinu…

- Visas bāzes jau ir slēgtas, izņemot jūsējo, - Banglins turpināja, un viņa balsī izslīdēja lūdzoša nots. - Tādējādi tiek samazināta konflikta iespējamība. Galu galā, tas pat nav galvenais...

Viņš nevarēja pateikt Molčanovam, ka, ja tas baidās, tad ir pietiekami daudz brīvprātīgo, pat viņš, Kontaktu komisijas priekšsēdētājs Banglins, varētu doties uz planētu personīgi, lai gan tas diez vai būtu ieteicams. - Galu galā, - viņš turpināja zemākā tonī, - lieta ir tāda, ka Tina, kas, kā jūs zināt, ir minikvazārs, ir ārkārtīgi nestabila un, kā izrādījās, var uzsprāgt ja ne šodien, tad rīt un izveidot supernovu. Tās enerģijas pietiek, lai neatstātu nekādas pēdas no planētas un pat no putekļu mākoņa, kura centrā tā atrodas. saprotat?

Molčanovs pēkšņi saprata, par ko Banglins domā, un uz sekundi jutās neērti.

- Jā, - viņš teica, nepaceļot acis uz uz ekrānu, - saprotu. Jūs vēlaties izmantot iespēju izpētīt Tartara dzīvi, iestiprināt vēl vienu pakāpienu zināšanu piramīdā... Ja par to nebūtu jāriskē ar piecdesmit cilvēku dzīvībām, es teiktu - piekrītu. Jūs zināt, ka vēl nesen man bija tieši tāds pats viedoklis ...

— Kas ir mainījies? - Banglins diezgan auksti piezīmēja un atgāzās krēslā, satvēris rokas tā, ka pirksti kļuva balti.

— Tas ir nepieciešams, Ēvald, — Kvecinskis klusi sacīja, saprotoši nolūkodamies uz komunikatoru. - Ja mums izdosies nodibināt kontaktu ar VIŅIEM, tad pirmkārt neuzvarēsim mēs, uzvarēs VIŅI. Supernova diemžēl ir nopietna parādība. Tā nav tikai planētas iznīcināšana, tā ir VIŅU civilizācijas bojā eja.

- Ja TĀDA, protams, pastāv, - Molčanovs sacīja un īgni pasmaidīja, - par ko es šaubos. Labi, vienalga, jo mans viedoklis neietekmēs lietas iznākumu, vai ne? Es nedomāju par sevi, tur jūs droši vien kļūdāties. Teniševa meklēšana līdz šim neko nav devusi, bet ja nu eksperimentam būs negatīva ietekme uz pazudušajiem? Varbūt viņi šobrīd ir ķīlnieki, ja jūs saprotat šī termina nozīmi?

Pieci padomes locekļi saskatījās.

- Saprotam, - Banglins smagi sacīja. – Protams, mēs turpināsim Teniševa cilvēku meklēšanu visiem pieejamajiem līdzekļiem. Kas attiecas uz jūsu pieņēmumu, mēs to izdarījām nedaudz agrāk, bet mūsu secinājums izrādījās pretējs jūsējam. Visticamāk, eksperiments liks mūsu hipotētiskajiem saprātīgajiem draugiem pasteigties ar kontaktu. Sergijenko gatavosies eksperimentam. Jūs, Ēvald, kā vienmēr uzņemsieties visnopietnāko daļu - eksperimenta organizēšanu. Bet jūs, Mihail, atbildēsiet man par to cilvēku drošību, kas palikuši uz planētas, ar galvu. Veiciet visus piesardzības pasākumus, lai nodrošinātu...

Svekoļņikovs paskatījās uz Banglinu, tad uz Molčanovu un negaidīti piemiedza viņam ar aci, vai varbūt tas bija tikai nervu tiks.

Molčanovs kādu minūti nosēdēja tukšā ekrāna priekšā, bezdomīgi skatījās uz sakaru indikatora dzidri zaļo krāsu, un beidzot pagriezās pret Sergijenko, kurš sēdēja nekustīgi, un nopūtās.

- Kas ir - slikti? - zinātnieks jautāja.

- Nu jā, nē, - Molčanovs atbildēja.

— Dīvaina izteiciens, — Sergijenko pēc mirkļa pārdomām sacīja. – Vai nu – jā, vai – nē... Un tomēr tu lieto šo izteicienu kā noliegumu. Kāpēc?

Molčanovs skumji pasmaidīja. Viņš baidījās no eksperimenta, kura laikā bija paredzēts "izgriezt" vienu no Pilsētas "ēkām" un izmest to Staciju orbītā. Visi planētas noslēpumi galu galā izvērtās vienā - Pilsētu noslēpumā, un cilvēki varēja cerēt uz panākumiem, tikai izpētot visas iegūtā parauga īpašības un uzvedību. Molčanovs zināja, cik tas ir svarīgi un nepieciešami, viņš zināja arī, kādu cenu cilvēks jau bija samaksājis par mēģinājumu tikt tuvāk noslēpumam, viņš nezināja vienu: cik vēl jāmaksā. Un baidījās no gaidāmās kaujas ar planētu atklātā vietā. Visas iepriekšējās līdz šim bija beigušās ar sakāvi, lai gan, iespējams, tieši šis fakts viņā bez bailēm raisīja arī niknu vēlmi kauties līdz galam. Banglina argumenti bija pārliecinoši, bet galu galā papildus loģiskajam aprēķiniem ir arī sajūtas?.. Kur ir Teniševs? Kur viņi visi ir? Un Gabriels... Grehovs Gabriels, kuru viņš mīlēja...

***

Tīmeklis apmeta apli virs galvas, lēni un svinīgi, it kā zinot, ka cilvēks no viņa neaizbēgs. Grehovs gatavojās dot pretsparu, bet paskatījās uz deformatora skaitītāju un pasmīnēja: lādiņš bija pārāk mazs, pat lai aizstāvētos.

“Atlikuši tikai piecpadsmit vai astoņpadsmit kilometri. Tas ir tikai trīs vai četru stundu gājiens. Tiešām neaiziešu?"

Tīmeklis laidās lejā, pārklāja ar sieta pārsegu, tā malas kļuva viļņotas, un Grehovam šķita, ka pa muguru noskrien auksta, slapja ķepa, saspiež galvu. Viņš gandrīz izmeta deformatoru un nokrita uz ceļiem, cenšoties nezaudēt samaņu. Laiks palēninājās...

EKSPERIMENTS

Dienu vēlāk pēdējais desantlidnis aizveda no kuģa planetologus, un uz tā palika tikai divdesmit cilvēki. Gandrīz viss bija gatavs eksperimentam, vienīgi atlika aizvilkt uz Pilsētu telpas deformācijas iniciatorus. Tie bija sarežģīti un jaudīgi aparāti, un to izmērs atbilda sarežģītībai: pirmais no deformatoriem aizņēma divus hektārus, otrais nedaudz mazāk. Tie tika nolaisti pa daļām, un īpaša montieru grupa, kas atlidoja no Zemes rūpnīcām, tos samontēja vienas dienas laikā. Strāvas avoti piepildīja varenos agregātus ar enerģijas okeāniem (papildus tam, ka katram deformētājam bija savs hiperona reaktors), līdz nedēļas beigām kustība pie slaidās kuģa kolonnas beidzot apstājās. Bet ne uz ilgu laiku.

simtseptiņdesmit sestā. gada trīspadsmitā. jūnija rītā novērotāji ziņoja par dīvainu veidojumu parādīšanos pie kuģa un pie deformētājiem no tīmekļiem samontētu tilpuma režģotu krustu veidā. Krustu izmērs sasniedza divus kilometrus. Līdz ar katra krusta parādīšanos T-lauku koncentrācija kosmosā palielinājās līdz tādām vērtībām, kādas zemes tehnoloģijas vēl nevarēja radīt.

— Tev taisnība, — Molčanovs sacīja miegainajam Svekoļņikovam. - Viņi arī kaut kam gatavojas. Varbūt savam eksperimentam?

- Nevajag fantazēt! - Svekoļņikovs pakratīja galvu. - Arī bez taviem pieņēmumiem nav saldi ...

Glābēju priekšnieks bija nervozs, viņam šķita, ka kaut ko ir aizmirsis izdarīt, kaut ko ļoti svarīgu, turklāt tanka pazušana ar cilvēkiem uz viņa karājās kā vainas kalns, kuru varēja nogāzt tikai Teniševa atgriešanās.

- Labi, - Molčanovs iesmējās. – Es neesmu labs pravietis. Aizej pārbaudi sakarus un operatīvos iestatījumus.

- Jau pārbaudīju, - Svekoļņikovs nomurmināja, bet, nedaudz padomājis, aizgāja.

Molčanovs vērīgi skatījās uz diviem krustiem, kas atradās virs deformatoriem. Neskatoties uz "gaisīgumu" un "eleganci", tie joprojām ar savām jaudām daudzkārt pārspēja Zemes transportlīdzekļus. Tomēr zemes iekārtās slēpās gigantiska enerģija, un Molčanovam nedaudz atvieglojās sirds.

Telezondes - starts! - viņš pēc dažām minūtēm pavēlēja un neviļus paskatījās uz sakaru viomu. Visu laiku bija pieslēgta Stacija, bet ar padomiem vai norādījumiem no turienes neviens netraucēja.

- Kad mēs "izgriezām" no tujienes Teniševa kuģi, bija vieglāk, - domīgi sacīja Sergienko. - Bija tikai viens iniciators, to iedarbināja automāti ...

- No tā iniciatora palika tikai atmiņas, - atzīmēja Svekoļņikovs, kurš bija atgriezies. - Tad visi dabūja trūkties...

- "Mastifi" - ārā! - Molčanovs pavēlēja pēc desmit telezondu pacelšanās, caur kurām vajadzēja uzturēt kontaktus ar velkošajiem tankiem un dublēt savienojumu ar Stacijām.

- Es arī dodos, - sacīja Sergijenko. - Nu, pagaidām...

- Ne pūku... - Svekoļņikovs nomurmināja un pamāja ar roku.

- Pie velna! - Sergijenko atbildēja, neatskatījies.

Pusotras stundas laikā "mastifi" aizvilka pirmo aparātu līdz Pilsētai un atgriezās pēc otrā. Tīmekļii un krusti netraucēja, gluži otrādi, atbrīvoja no savas klātbūtnes kuģa tuvumā esošo teritoriju un uzkrājās pie Pilsētas, "novērojot" cilvēku darbu.

Otrs deformētājs majestātiski aizpeldēja uz kores pusi, tam sekoja četras mašīnas, kas izskatījās kā vaboles pie nīlzirga. Tas izskatījās ļoti iespaidīgi, varētu pat teikt draudīgi, un Stacijas zālēs un uz kuģa sākās kaut kāda dzīva kustība. Tad tanki attālinājās no lielgabarīta aparātiem — viss bija skaidri redzams no telezondēm, kas lidinājās dažādos augstumos, lai varētu aplūkot jebkuru skatu, kas pēc vēlēšanās saņēma attēlu no tās zondes — un sarindojās ķēdē kilometra attālumā no Pilsētas un deformatoriem. Kustība apstājās, zālēs iestājās saspringts klusums ...

Arī tīmekļi sastinga. Uz Pilsētu nolaidās tikai viens milzīgs krusts. Vertikāli, gludi, klusi.

- Uzmanību! Molčanovs nez kāpēc čukstus teica. Viņš skatījās uz attālajām dienestu vadītāju sejām, kas sastingušas mazajā viomā, uz cilvēku sejām, kas atradās tankos - četri iekšējie ekrāni katram tankam un atkārtoja:

- Uzmanību! Atļauju startu!

***

Djego Virts sēdēja pēdējās mašīnas vadītāja sēdeklī. Kabīnē bez viņa atradās Sergijenko, sportiskā figūra, kas atgādināja Staševski. Tikai viņa acis bija savādākas – zilas un dzīvespriecīgas.

Cik saprata Djego, eksperiments vērsts uz to, lai saskaņā ar programmu deformētāji neitralizētu gravitācijas lauku zem vienas no Pilsētas "ēkām", to iekapsulētu un izšautu ārpus Tartara atmosfēras. Tur viņu vajadzētu pacelt ar citām īpašām ierīcēm. Neveiksmes gadījumā tankiem piešķirta vai nu vienkārši velkoņu vai kontaktzonu loma - ja saprātīgie Tartara iedzīvotāji beidzot izvēlēsies kontakta alternatīvu.

Eksperimenta teorētiskā puse Djego Virtu šobrīd interesēja mazāk nekā praktiskā. Svekoļņikova pavēle - "begt uz kuģi" pie pirmajām tīmekļu naidīgajām darbībām - viņu pilnīgi apmierināja, un tāpēc viņš īpaši neuztraucās. Tikai doma par Gabrielu izraisīja krūtīs trulas sāpes, lika viņam justies vainīgam un noziedzīgi veselīgam.

Bija diennakts desmitā stunda. Tina jau bija pacēlusies virs Kinžalu kalniem, kas aizās kondensēja zilas ēnas. Tīmekļu bija īpaši daudz, iespējams, pirmo reizi visu Djego kampaņu laikā viņš redzēja tik daudz. Plus vēl pārsteidzošie krusti, kuriem parādoties īpaši neatlaidīgi kāpa ausīs “čuksti”.

- It kā jūt... - Sergijenko nomurmināja, pārlūkjot apkārtējo horizontu. - Vai arī kaut kam gatavojas?

- Savam eksperimentam, - pajokoja Djego, nezinot, ka atkārto Molčanova vārdus.

Sergijenko pārbaudīja signalizāciju, inforu darbību un mierīgi atspiedās uz pults.

- Viss ir gatavs.

Un Molčanova lūpas, kuras bija grūti atšķirt iekšējo sakaru ekrāna traucējumu dēļ, sacīja:

- Uzmanību! Atļauju startu!

- Jūs sapratu, - Sergijenko atbildēja un pavēlēja: - Transportlīdzekļu ekipāžām - skafandrus! Šoferi, dariet to, ko daru es, turiet acis vaļā! Starts - pēc trim minūtēm.

- Uzmanību! - Sergijenko uzlika rokas uz deformatora distances vadības pults paneļa. - Pastiprināt aizsardzību, gatavība palaist programmu - minūte. Ieslēgt ierakstīšanu.

- Ieslēgts, - atskanēja balsis no citiem tankiem.

- Uzmanīgāk! - Par sevi no ekrāna atgādināja Molčanovs.

- Uzmaniet gaisu, skatīties uz mani! Uzmanību... starts!

Sergijenko nedaudz pavilcinājās.

Sākumā ārā nekas neizmainījās. Tikai vertikāli lejupejošais krusts nekavējoties nokrita Pilsētas priekšā bezveidīgā masā un sadalījās tīmekļos. Tad deformatoru ligzdās uzplaiksnīja bāli zibšņi, apkārtējo objektu kontūras izkropļotjās, tīmekļii un krusti vienā kustībā metās Pilsētas virzienā, pārklāja to ar savu ķermeņu režģi, kamēr pārējās viņu vienības pacēlās pīlāros virs Zemes aparātiem, vairāki krusti aizpeldēja līdz tankam, un sakari ar kuģiem  pārtrūka.

- Atpakaļ! - Sergijenko uzkliedza.

Djego Virts ieslēdza atpakaļgaitā, tanks kāpās atpakaļ, un līdz ar to pārējie transportlīdzekļi.

- Vēl, vēl, ātrāk!

"Mastifs" paātrināja gaitu, bet šajā laikā tam zem kāpurķēdēm nopiķēja tīmeklis, viegli caursitot visus aizsarglaukus. Tanks pēkšņi samazināja ātrumu, ar grūtībām pārvarot negaidīto šķērsli.

Djego kļuva nelabi, ausīs ieskanējās klusi zvani, viņš uzreiz pat nesaprata, ko Sergijenko viņam saka, tad pēc vadītāja lūpu kustībām viņš saprata vārdu un meta tanku uz priekšu. Izrāvās no negaidītā "apskāviena". Citas mašīnas nebija redzamas: tās bija pārklātas ar kustīgu tīmekļu masu. Pilsētā notika kaut kas neiedomājams: tīmekļu dēļ nebija redzami ne tikai ģeneratori, bet arī pati Pilsēta - tikai milzīga, pulsējoša un dzirkstoša tīmekļu siena!

- Visiem atpakaļ uz kuģa, pilnā ātrumā! - Sergijenko pavēlēja mikrofonā un atkārtoja pavēli. Trīs tanki izrāvās no nepatīkamā ielenkuma un tīklu astes pavadībā metās pāri neskartajām klintīm uz kuģi. Zubavina mašīna nez kāpēc sāka atpalikt.

Djego Virts palēnināja tanka ātrumu un gaidoši paskatījās uz Molčanovu, kas bija vāji redzams mazajā viomā, tad uz Sergijenko. Viņam sāka šķist, ka zeme zem viņiem trīc un elpo, tanks vai nu ceļas, vai nolaižas, it kā uz viļņiem.

Zubavina mašīna kustējās arvien lēnāk un arvien vairāk atpalika, līdz apstājās pavisam. Divas reizes tā kaut kā dīvaini palēcās, un Djego saprata, ka tīmekļi mēģina to pacelt gaisā.

- Uz tanku! - Sergijenko pavēlēja, pievienojot neskaidru lāstu.

Lielā ātrumā viņi tuvojās atpalikušajam transportlīdzeklim, un uzreiz jaunajam mērķim atkal pievērsās trīs vai četri krusti un to tīmekļveida apkārtne.

Sakaru nebija pat Zubavina mašīnas tiešā tuvumā, un Djego Virts, patērējis minūti veltīgos izsaukumos, caur zobiem nolamājās un spoguļainajā apģērbā izskrēja no kabīnes aiz Sergijenko.

No visām pusēm viņus aplenca pelēkie rēgi, kas parādījās nezin kad un nezin no kurienes. Viņi mīcīja tīmekļus un krustus, telpu applūdināja balta gaisma, un cilvēki pēkšņi izdzirdēja dīvainu, vibrējošu basa stīgas skaņu...

***

Vadības centra zālē sēdēja visi no darba brīvie speciālisti, izņemot novērotājus un dienesta un sakaru sistēmu dežurējošos inženierus. Kādā brīdī attēli uz ekrāniem sāka trīcēt un izplūst - telezondes stipri mētāja gaisā, bet neko mainīt jau vairs nebija iespējams.

- Uzmanību! - teica Sergijenko, tikko saskatāms uz mazā vioma sistēmas kvadrāta. - Starts!

Deformatoru ligzdās mirgoja bāli zibšņi, tad vēl un vēl, Pilsētas attēls, klintis visa apkārtne izkropļojās, saviļņojās, un no izstarotāju rīklēm jau izrāvās veselas zilas liesmas traumes un no katras: ah! .. ah! un,  drebināja un mētāja telezondes grandošie pērkona dārdi; atbalsojās no kalniem dejoja un skraidelēja tīmekļi, kāpās atpakaļ tanki trīcēdami ar lielu trīci, atkāpās krusti un tīmekļu kolonnas zem tiem kustējās atpakaļ. savijoties satinoties uzbriestošā kustīgā kamolā...

Ierīces turpināja darboties, pakļaujoties ieprogrammētajai programmai. Tās caurdūra spraugu Pilsētas sienā, un šajā spraugā ieurbās neredzamas spēka lauku straumes, atraujot no Pilsētas korpusa melnu kubu. Pilsēta pēkšņi sāka uzbriest, uzmirdzēja ar neskaitāmiem dimanta zibšņiem, pretī no nekurienes metās tūkstošiem tīmekļu, pārklājot to ar saviem ķermeņiem ...

Gaisā valdīja neiedomājams haoss... Bet ne uz ilgu laiku. Molčanovs pirmais pamanīja izkaisīto tīmekļu pulku sakārtošanos. Arvien mazāk no viņiem bezmērķīgi skraidīja uz Pilsētu un atpakaļ. Pilsēta slēpās zem tūkstošiem tīmekļu masas, arī deformētāji izrādījās aprakti zem šī slāņa, bet tīmekļi arvien nāca un nāca, likās, ka visa atmosfēra sabangoja un saspietoja ar neskaitāmo to daudzumu, un tie beidzot paslēpa Pilsētu, deformētājus, un steidzīgi aizejošos tankus un pat kalnu grēdu! Ekrāni viens pēc otra satumšojās, kad telezondes pārtrauca sakarus, viena pēc otra iekrītot traucējošajos tīmekļu laukos. Attēls mainījās lēcieniem, automātiski pārslēdzās no vienas telezondes uz otru. Beidzot palika viens attēls, ko no septiņu kilometru augstuma pārraidīja vistālākā telezonde. Uz tā nebija redzams nekas cits kā tīmekļu okeāns.

- Sakarus! - Molčanovs norēcās, steidzoties pie pults. Sakaru inženieris, kurš jau sen bija aizsmacis, atlēca no mikrofona. — Sergijenko! Sergijenko! Atbildiet, palīdzība vajadzīga?  Palīdzību vajag?! Ja jūs mūs dzirdat...

- Mirkli...

Sakarnieks pēkšņi piesteidzās pie pults, deva pavēli, un kuģis izšāva veselu telezondu rindu, viena aiz otras nepilnu simts metru attālumā. Tas palīdzēja, bet nedaudz. Zondes izurbās cauri tīklu mākonim, viena no tām pārlidoja pāri tankam, parādot to patieso stāvokli, un Sergijenko balss nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

- Nesapratu... - Molčanovs iesāka.

- Attēls pazuda.

- Dubli! — kliedza Molčanovs.

Automāts pārslēdza uztveršanu uz citu zondi, attēls atvērās no otras puses, augstuma un attāluma.

- Esam pamodinājuši spēkus, par kuriem mums nebija ne jausmas, - Banglins ātri sacīja, uzrunājot Kvecinski un citus, kas sēdēja Stacijas komandpunktā. Mums nekavējoties jāagriež kuģis! Ne par kādu kontaktu nevar būt ne runas!

- Jā, - Kvecinskis piekrita. - Mihail, Ēvald, tiklīdz pienāks tanki, nekavējoties starts! Tīmekļi sāk krāties arī pie kuģa.

Molčanovs dusmīgi paraustīja galvu: nejaucieties!

— Tanki! — kliedza novērotājs. Uz kuģa pusi skrēja divi tanki, kas bija pārklāti ar tīmekļu klājienu. Tie pilnā ātrumā šķērsoja pakalnu virkni, ieripoja zemienē un pazuda no redzesloka. Pārējie tanki neparādījās.

- Kas atnāca?! - Molčanovs kliedza. - Uzziniet, kas atnāca.

- Mdivanijas un Šelgunova mašīnas, - ziņoja novērotājs.

Svekoļņikovs pieliecās pie Molčanova un sacīja viņam mugurā:

- izlaižu "bruņurupuci".

— Jā, — Molčanovs sacīja, — jā, jā... jā!

Svekoļņikovs devās uz durvīm, un šajā brīdī notika neparedzētais. Ekrāns, kura visu milzīgo tilpumu aizņēma viens attēls: spīdekļa dzeltena acs un tīmekļu plīvurs, kas visu slēpa līdz pat apvārsnim, pēkšņi pazibēja baltā gaismā, uz sekundi uzelpoja ar spožu mirdzumu, un tad attēls pazuda, atstājot tikai vienmērīgi zilganu dīkstāves režīma fonu. Transgala ķermenis manāmi trīcēja, baigs grandošs un gaudojošs vilnis lika cilvēkiem padomāt par skaņas aizsardzību.

- Sprādzieni Pilsētas rajonā, - atskanēja ārēja novērotāja balss. - Kuģi no visām pusēm ielenkuši tīmekļi, nav sakaru ar tankiem.

Vioms noskaidrojās, sāka darboties tikko palaistās zondes; pārraide nāca no tās, kas vija vistuvāk Pilsētai.

Virs tīmekļos dzirkstošā lauka debesīs pacēlās divas cieši savītas zili melnas dūmainas kolonnas, kas piecu kilometru augstumā izplūda kā gigantiski lietussargi. Gar tiem lēnām aizslīdēja vairāki krusti, it kā pētot šo kvalitatīvi jauno parādību, te pazūdot karstos dūmu vālos, bet pēc tam atkal parādoties.

- Tīmekļi iznīcinājuši deformatorus, - nomurmināja Svekoļņikovs. — Tagad par kilometru nevar piebraukt radiācijas dēļ.

- Un tomēr sūtiet "bruņurupuci".  Ja vajadzēs, pats iešu par pilotu. Ej, Miša.

- Nevajag vairs riskēt, - Banglins sacīja no operatīvā vioma. - Ne ar cilvēkiem, ne pašam...

- Bet tur palikuši divi tanki! - sašutis iekliedzās Molčanovs.

- Atļaujiet man izlemt, riskēt ar cilvēkiem nai nē, - stingri pateica Svekoļņikovs. - Kad pienāks laiks. Pagaidīsim vēl mazliet, Ēvald?

- Ilgāk gaidīt... - Molčanovs apklusa.

No Kinžala kalniemuz Pilsētu vēlās gigantisku klints atlūzu straume - lavīna! Tāds bija pirmais iespaids. Tad cilvēki ieskatījās un saprata, ka tie ir tūkstošiem un tūkstošiem uzmākteņu, sapulcejušos šausmīgā, neatvairāmā šķēpā, notēmētā tieši Pilsētas sirdī!

No kalniem atskanēja caururbjoši svilpieni, gaudošana, smiekli un sprakšķi, it kā kaut kur būtu atbrīvots vesels bars mežonīgu raganu un velnu, kas sarīkojuši dzīres Valhallas brīvībā.

Straume sasniedza tīmekļu aizsargātās telpas robežas, un pirmajā sadursmē radās smaga dārdoņa, kas apslāpēja visu citu skaņu jūkli, un pāri tīmekļu laukam pašķīda dīvaini asinssarkani uzplaiksnījumi, līdzīgi kā uguns mēles, ko uzpūš vējš. Viena no šīm mēlēm pasniedzās līdz zondei, un tā acumirklī sabruka oranžu pelnu mākonī, apraujot pārraidi.

Nākamā zonde pacēlās trīs kilometru augstumā un tieši laikā. Tieši zem tās, nerimstoši skraidošo tīmekļu biežņā, pēkšņi atskanēja vispārējā troksnī nedzirdams šļaksts: tīmekļi tika uzmesti uz augšu, it kā šajā vietā acumirklī būtu izaudzis balts augonis. Augonis pieauga un "pārsprāga", un cilvēki pamanīja no klinšu un tīmekļu slāņa izlienošu melnu ķermeni. Tajā pašā laikā nodrebēja zeme, kosmosa kuģis sašūpojās vēl jūtamāk nekā Zemes transportlīdzekļu eksplozijas laikā.

— Melnais izvirdums?! - kāds nočukstēja Molčanovam aiz muguras.

- Neizskatās, - sakaru inženieris šaubījās.

— Kuģi uz startu! - Molčanovs pavēlēja, nobālēdams. — Gatavības signālu!

- Gatavs! - Transgala komandieris Ščerbakovs atbildēja.

Grīda zālē atkal sadrebēja,  zemes drebēšana tika pārnesta uz cilvēku kājām. Zobus sakodis, Molčanovs gaidīja brīdi, kad vairs nebūs iespējams atlikt startu, viņš vēl uz kaut ko cerēja ... uz ko? Viņš nezināja, tikai kāda sestā maņa viņam teica, ka galvenie notikumi vēl priekšā. Turklāt Svekoļņikovs izveda “bruņurupuci”, un, lai gan neviens nezināja, kas ir pilots, Molčanovs no sirds novēlēja viņam veiksmi - vienīgais, kā viņš šobrīd varēja palīdzēt.

Viomā varēja redzēt, ka virs kuģa izlieca pirueti egles čīekura formas mašīna, metās pretī kūsājošajai tīmekļu jūrai, kas zem sevis slēpa visu reljefu, izņemot pieaugošo melno korpusu. Tā ienira šajā "jūrā", it kā ūdenī, vietā, kur pēc aprēķiniem vajadzēja atrasties atpalikušo eksperimentētāju tankiem, un pazuda no redzesloka.

- Drosmīgs puisis! - sakaru inženieris nočukstēja, atjēdzās un vainīgām acīm paskatījās uz Molčanovu. Tas viņam atbildēja ar pilnīgi bezcerīga cilvēka skatienu.

Kuģis trīcēja un šūpojās arvien vairāk, attēls galvenajā viomā sadrupa ar traucējumu bultām, tā ka kļuva grūti atšķirt dīvainās Tartara ainavas detaļas: no balti mirgojošās tīmekļu jūras dzīlēm uz augšu izlienošo, melno kā ieeja ellē, kalna virsotni. Bet Molčanovs joprojām gaidīja un klausījās dārdos, kas plosīja viņa ausis un dvēseli, un kopā ar viņu Stacijā simtiem cilvēku, divi desmiti pētnieku kuģī, klusi gaidīja pie viomiem, Kvecinskis, Levada, un Banglins ...

- Ak Dievs! - Svekoļņikovs, tuvojoties, klusi ierunājās viņam neparastiem dīvainiem vārdiem. - Vajag taču būt kādai robežai!

- Lūk tā... - Molčanovs strupi nomurmināja atbildei un bezpalīdzīgi paskatījās uz Svekoļņikovu. - Vajag doties prom, Miša, saproti? Bet tur palikuši divi tanki... un "Bruņurupuča" pilots, ja vien viņš neattapa laikus atgriezties... un Teniševs... un Gabriels Grehovs... Kāpēc tu klusē?

Uz mirkli vibrācija zālē izbeidzās. Viomā melnais konuss pārstāja attīstīties un ar apdullinošu kaucienu saplaisāja. Kāds pie vadības pults pagrieza skaņas aizsardzības regulatoru līdz galam, un zālē kļuva pārsteidzoši kluss, bet šis klusums skāra nervus vairāk nekā jebkurš sprādziens, it kā zālē būtu uzsprāgusi klusuma bumba!

Pēkšņi virs Pilsētas, pareizāk sakot, pāri vietai, kur tā nesen stāvēja, parādījās neparasta izskata pelēki mākoņi bumbu formā. Attēls viomā sāka lēnām izbalēt, līdz atkal palika tikai zili balts dīkstāves režīma fons.

Zālē valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt cilvēku elpu. Un caur šo nereālo klusumu cilvēki saklausīja izdziestošas basa stīgas skaņas. Viņus caururba Skatiens. Kāda vērīgais, vērtējošais Skatiens.

SĒJĒJS-2

Vioms noskaidrojās, parādījās Pilsētas apkaimes attēls, taču tas bija redzams nevis no telezondes, bet no punkta, kas atradās virs kāda cilvēka, kurš spīdīgā skafandrā viens pats gāja starp klintīm.

- Grehovs?! - nočukstēja Molčanovs, mainīdamies sejā, lai gan nevarēja saredzēt, kas tas īsti ir.

Sakumpusī figūra notrīcēja un metās pretī cilvēkiem: nezināmais pārraides avots pietuvojās virsmai; lūk, tas pārklāja visu redzamo telpu, izplūda, attēls kļuva duļķains, un viomā lēnām iznira pazīstamā Gabriela Grehova seja - dīvaina, novecojusi, saspringta. Viņa izkaltušās lūpas pavērās, un viņš ierunājās.

Cilvēki sastinga. Pirmo vārdu nozīme viņus nesasniedza uzreiz, tas viss likās tik fantastiski.

– Pārtrauciet eksperimentu, – Gabriels sacīja un sāpīgi pasmīnēja. - Pārtrauciet eksperimentu, Ēvald, es zinu, ka tu mani dzirdi. Es neesmu sajucis prātā un neesmu slims, es runāju ar jums to vārdā, kas pēta Tartara dzīvību jau vairāk nekā gadsimtu! Es runāju Sējēju vārdā, kuru civilizācija pastāv apmēram desmit miljonus gadu! Sējēji ir enerģijas savienojumu sistēma, kas jums pazīstama kā "pelēkie rēgi". Viņi negribēja ar mums sazināties, bet tā sagadījās, ka tomēr pienācis laiks iejaukties. Izrādās, ka mēs, cilvēki, esam diezgan aktīvi un konsekventi – un viņi mums izsaka atzinību: viņi mūs novērtēja par zemu.

Un Grehovs atkal pasmīnēja. Tas bija dīvains smaids, iecietīgs un nožēlojošs.

- Tas, ko mēs saucam par Pilsētām, ir sarežģītākas kārtības kontinuums nekā telpa. Tas ir cits Visums, tas, kas bija pirms Lielā Sprādziena, kas radīja mūsu pasauli; kaut kas, ko šī Visuma saprātīgās būtnes paspēja izglābt, kad pirms aptuveni divdesmit miljardiem gadu izjuka singularitāte. Uzmācekļi ir tikai vietējie reģioni, šī kontinuuma apjomi, kurus izolē gravitācijas lauks. Zem planētas garozas atrodas tās pašas matērijas sfēra. Tas ir viss, ko VIŅIEM izdevās saglabāt protosaules sprādziena laikā. Tīmekļi ir automātiskas ierīces, kas savieno mūsu un VIŅU Visumus un aizsargā Pilsētas no iznīcināšanas... Piespiedu kontakta iemesls ir tas, ka mūsu parādīšanās šeit, uz Tartara, mainīja Pilsētu eksistences apstākļus, mēs izmantojam tādus laukus, kas nenoved pie to destabilizācijas. Pat rūpīga Pilsētu un dažkārt pat mūsu transportlīdzekļu iekapsulēšana — atcerieties Teniševa kosmosa kuģi — nepalīdz. Pilsētas sabrūk, jo mūsu telpas-laika enerģijas potenciāls ir miljoniem reižu zemāks. Tīkli neturas mums līdzi, un mēs, paši to nezinot, iznīcinām pasauli, kurā dzīvo vissenākās būtnes! Mēs sagraujam saprātu! Un, ja mūsu klātbūtne uz planētas turpināsies ilgu laiku, var uzliesmot kvazārs, kas iznīcinās ne tikai putekļu mākoni, bet visu Galaktiku! Tāpēc mūsu klātbūtne uz Tartara ir ļoti nevēlama. Mēs rīkojamies ātri, bet ātra rīcība negarantē pareizo domu... Grehovs kluva arvien vājāks burtiski visu acu priekšā. Ievilcis elpu, viņš turpināja:

- Sējēji, kas pēta Tartara pasauli, ir apsteiguši attīstībā mūs par miljoniem gadu — neiedomājams skaitlis — miljoniem gadu! Bet Tartara civilizācijai, Tartara pasaulei, ir desmitiem miljardu gadu! Nezinu, vai Sējējiem ir humora izjūta, bet, iespējams, mūsu mēģinājumi izprast Tartara dzīvi viņiem šķiet smieklīgi. Viņus kontakti ar mums praktiski neinteresē un nav izdevīgi no tāda viedokļa, ka viņi dzīvo daudz ātrāk... Esmu beidzis, mans laiks ir beidzies. Es atkārtoju, atstājiet planētu. Zinu, pats to piedzīvoju – tas ir aizvainojoši un neticami. Bet ejiet prom. Ja viņi, Sējēji, kas atīstījušies simttūkstoš reižu ilgāk, nevar pilnībā aptvert šo dzīvi, mēs nevaram ne tik. Un vēl kas: Tinas starojums ir bīstams visām bioloģiskā cikla būtnēm, kuru pamatā ir sarežģītu materiālu kompleksu – molekulu vairošanās. Tādi ir viņu vārdi... palieciet sveiki. Tu mani dzirdi, Poļina? ..

Grehova seja nobāla, acis izdzisa, lūpas vēlreiz izteica "Tu dzirdi?", un vioms kļuva tukšs.

- "Bruņurupuci"! - pēkšņi pavēlēja Molčanovs, iespējams, vienīgais, kurš vispārējā apjukumā nezaudēja skaidru domāšanu. Svekoļņikovs izsteidzās no zāles, viņam sekoja vēl vairāki glābēji. Un šajā laikā novērotāji ziņoja, ka pelēkie spoki kuģa tuvumā atstājuši divus eksperimentētāju tankus un vīrieti skafandrā. Sējēji nebija aizmirsuši nevienu un neko.

- Sešas minūtes, - sacīja Kvecinskis, - sešas kontakta minūtes... Un tajās - miljardi gadu...

Molčanova kuģis startēja no planētas un tuvojās Stacijai, dokstacijas lauks to paķēra un aizvilka uz pārejas cauruli, kur jau dežurēja ārstu grupa.

- Patiesības nežēlība... - Banglins noskumis sacīja, skatīdamies uz Tartara pūkaino bumbu, kas gaismoja ar maigu pelnupelēku gaismu uz cilvēku sejām. - Lai visi mūsu mēģinājumi iegūt zināšanas viņiem šķiet smieklīgi, lai. Es neapvainojos. Mēs kritīsim un sadauzīsimies, bet es neredzu citu ceļu. Es tikai uzdodu sev jautājumu: vai mūsu pēcnācējiem – ne mums – būs kādreiz iespējams saprast civilizāciju, kas ir neiedomājami tāla visos dzīvības un nāves aspektos?! Vai izdosies atrisināt problēmu, ko nevarēja atrisināt Sējēji? Viņi — kas nogājuši tūkstošreiz garāku ceļu par zemes kultūras laikmetu?!

— Nezinu, — Kvecinskis klusi sacīja. - Bet ceru.

"Kurš var pateikt?"- viņš domāja, atcerēdamies Grehova seju. - "Kas zina? Ja Visums pulsēs un veidojas no jauna ik pēc divdesmit miljardiem gadu spēcīgā protosaules sprādzienā, lai tikai izietu cauri sarkanām un violetajām maiņām un atkal eksplodētu, tad, iespējams, katrā no topošajiem Visumiem tāds saprāts kā mūsējais ne reizi vien apdomās visu lietu sākuma un beigu brīnumu ... Kas mēs esam mūžības priekšā? Ko mēs protam? Ciest un cīnīties! Ciest un cīnīties... Varbūt tas arī ir vienīgais pareizais ceļš? Pakrist, piecelties un iet uz priekšu caur mokām un sāpēm? .. "

Caur sekojošo klusumu zālē esošie sadzirdēja vairāku cilvēku soļu atbalsi. Soļi apstājās pie puspavērtās ieejas zālē, durvis pilnībā izkusa, un zālē ienāca vairāki cilvēki, pirmais - Molčanovs.

- Kur ārsti? - viņš jautāja tādā tonī, ka visi neviļus paliecās uz priekšu. Maza sieviete metās viņam pretī, apstājās neizlēmībā.

— Viņi jau ir tur, — Kvecinskis klusi un vainīgi sacīja. – Visi, kas vajadzīgi.

Molčanovs pagriezās pret Poļinu, bet nespējis izturēt sievietes tiešo skatienu, novērsās.

- Nekas, - viņš nomākti pateica, - nekas... Un gurdi, ļoti gurdi, vilkdams kājas, piegāja pie milzīgā galvenās apskates vioma.

Stacija aizpeldēja planētas ēnā. Saulrieta sudrabainās stīpas viena pēc otras izgaisa, tuvojās putekļu mākoņa bezzvaigžņu un bezmēness nakts aukstums. Un Molčanovs pēkšņi sajuta bezdibeni, nevis kosmosa bezdibeni - bet cilvēku bažu un ciešanu bezdibeni, caur kuru cilvēce joprojām gāja un ies, ciešanu un raižu bezdibeni, bez kura nav iedomājams ceļš uz nākotni, un viņam šķita, ka aiz viņa stāv visi divdesmit miljardi Zemes cilvēku.

tulkojis Imants Ločmelis

Piezīmes

1

Parseks (paralakses sekunde) - kosmisko attālumu vienība, kas vienāda ar 3,269 gaismas gadiem (3,08x10^13 km).

2

TF režīms, taimfāga režīms (no angļu time - laiks un grieķu phagos - rijošais) - režīms, kurā notiek momentāla vielas transportēšana. (Turpmāk autora piezīmes.)

3

V. Šekspīrs.

4

Arheonautika - kosmosa arheoloģija, zinātne, kas pēta pazudušo ārpuszemes civilizāciju vēsturisko pagātni.

5

Hakslijs

UASS - Ārkārtas Glābšanas Dienesta pārvalde. - Varena organizācija, kas rūpējas par cilvēces civilizācijas drošību gan uz Zemes, gan cilvēku izpētītajā Visuma daļā.

SEKON - Bīstamo Pētījumu Sociālās un Ētiskās Kontroles departaments. - Bez šīs organizācijas atļaujas nedrīkst tikt izdarīti nekādi potenciāli bīstami eksperimenti.

устав - Reglaments - noteikumu sakopojums

"Pilsētas" - mākslīgas izcelsmes veidojumi uz planētas, būtībā iekapsulētas cita Visuma izpausmes

tīmekļi - milzu zirnekļu tīkliem līdzīgi veidojumi,

gravistrēlnieki - tīmekļu veidoti aizsardzības mehānismi, kuri nevēlamus ķermeņus ar gravitācijas izmaiņu palīdzību izšauj ārpus planētas atmosfēras

серый призрак - Pelēkais Rēgs -ļoti senas saprātīgu būtņu civilizācijas pārstāvis

Любопытники - Uzmākteņi - svešās planētas "Pilsētu" veidojumi līdzīgi lieliem stūrainiem kubiem, brīvi pārvalda gravitāciju un peld planētas atmosfērā

maskoni - paaugstinātas gravitācijas rajoni planētas virsmā

plastuni - dzirkstoši, balti liesmainas miglas plakani sabiezējumi

Content

Golovačevs Vasilijs Neparedzētas tikšanās (Savilktā atspere.)

Pirmā daļa. UZ SLIEKŠŅA. GRANTS.

LĒCIENS

"MOHIKĀNIS"

DESANTS

PILSĒTA

GRAVISTRĒLNIEKS

TĪMEKLIS

NOSLĒPUMA ŠAUSMAS

Otrā daļa GLĀBŠANAS REIDS. STAŠEVSKIS

TARTARS

PĀRGĀJIENS

CAUR

PAKĀRTAIS KUĢIS

SAVILKTĀ ATSPERE

SPRĀDZIENS

Trešā daļa. PATIESĪBAS ATKLĀSME. GABRIELS

UZ ZEMES

ĀRSTĒŠANA

PARASTS DARBS

UZMĀKTEŅA UZBRUKUMS

SĒJĒJS-1

EKSPERIMENTS

SĒJĒJS-2

Piezīmes