Golovačevs Vasilijs

Spēle ar uguni. Atnākšana

Vasilijs GOLOVAČEVS

RELIKTS. II grāmata

SPĒLE AR UGUNI. (ATNĀKŠANA).

https://disk.yandex.ru/i/NtCcNtfJRu_Jzg

Pirmā daļa METAMORFS. (GREHOVS.)

Tāle sabruka, un nodrebēja laiks.

A. Ahmatova

.

ATNĀKŠANA

SOS signāls Jūlijas sistēmā ir tas pats kā šāviens no "universāla" pie pilnīga enerģijas padeves trūkuma…

Salīdzinājums ienāca prātā uzreiz, kamēr Batijevska trenētās smadzenes nekļūdīgi apstrādāja briesmu režīmu, un rokas izpildīja sarežģītu plivinošu deju sakaru monitora panelī.

Pēc minūtes stacijas zālē ieskrēja Šubins un Georgiu.

- Kas noticis? - jautāja aizelsies Šubins.

- SOS, - īsi atbildēja Batijevskis.

Jau bija pieslēdzies koordinējošais satelīts virs Jūlijas pola, pa balto displeja ekrānu skrēja zaļās blank ziņojuma līnijas: avota koordinātes, reljefa kartes piesaiste, signāla raksturojums.

- sērijas "Korakl" modulis, - pziņoja melnmatainais enerģiskais Georgiu. – No kurienes tas šeit?!

Trešais stacijas apkalpes loceklis bija pārsteigts ne velti. Jūlija nebija kolonizējamo planētu kategorijā, uz tās virsmas tika uzturēta tikai viena stacija-stacionārs ar Biomehānisko pētījumu sistēmu bunkuru "Kentaurs", bet sistēmu iedarbināšanai un uzstādīšanai pietika ar trim speciālistiem. Mātes kuģis aizlidojis uz citu zvaigžņu sistēmu, Pie Jūlijas palika apkalpe pirmās klases pētnieka Batijevska vadībā, un pēkšņi – SOS!

- Kur tas ir? - Šubins samiedza acis.

- Simts divdesmit kilometri, Pegasa kalnos. Dīvaini, - dzirdams tikai briesmu signāls, uz izsaukumiem neviens neatbild. Gājuši bojā?

- Un no kurienes uz Jūlijas gadījies "Korakls"? Šāda veida kravas kuteri nespēj veikt starpzvaigžņu attālumus, divas līdz trīs AV [1] - maksimums.

Batijevskis sarunā neiejaucās. Viņam kļuva arvien skaidrāks, ka briest glābšanas reids. Uz jebkuras citas planētas šis reids būtu bijis ikdienišķs, divdesmit minūšu lēciens ar jebkuru antigravu, bet ne uz Jūlijas, uz kuras ik pēc sešām stundām pirms saulrieta un saullēkta vēlās grandošs viesuļvētras vilnis, aizslaukot visu savā ceļā. Un līdz nākamajai “sātana ballei” bija palikusi tikai pusotra stunda.

- Sagatavot kuteri? - nepacietīgi pajautāja Georgiu, jau dodoties uz durvīm.

- Nē, - sacīja Batijevskis. - Iešu ar "Mastifu".

- Bet pa gaisu mēs tur būsim..."

- Es teicu nē! SOS avots jau atrodas viesuļvētras zonā. Anatolij, pārbaudi "Mastifu": NZ, enerģijas rezerves, USN kapsulu [2], zondes. Her, tu paliksi pie sakariem.

Georgiou mēģināja protestēt, taču savus lūgumus-pavēles Batijevskis divreiz neatkārtoja.

Dažas minūtes vēlāk laboratorijas tanks "Mastifs", paredzēts darbam tādu planētu kā Jupiters vai Saturns atmosfērā, izrāpās no alā paslēptā angāra, un pa gludo lavas lauku, šķindinot kāpurķēdēm, strauji aizskrēja uz austrumiem, pretī  zvaigznes aizklājošai tumšai melnai sienai pie horizonta.

Apmēram četrdesmit minūtes viņi brauca ar ātrumu deviņdesmit kilometri stundā, šķērsoja plato, saglabājot virzienu saskaņā ar pelengu un mērķa apzīmējumiem no pavadoņa, tad bija jāsamazina ātrums, tanks nekavējoties pārstāja trīcēt un šūpoties. Ceļš šķērsoja laika nograuztu morēnas valni, līdzīgu sena ledāja pēdām. gar tanka bortiem slīdeja no eļļaini zilas augsnes slāņa izlīduši akmeņi un klintis, pārklāti ar skaistu zaigojošu spalvu aizkariem. Tālāk ceļš turpinājās pa šauru izžuvušas upes gultni, aizvijās starp lēzenām grēdām un pazuda ilkņainu kalnu grēdas sienā.

Diena gāja  uz dusu. Debesu koši zilā krāsa izbalēja, rietumos tā vēl bija svaiga, skaidra, it kā lietus noskalota, austrumos virpuļoja zili violeta dūmaka, radot tālu, blāvu rīboņu.

- Eh, tūlīt apmaldīsimies! - Šubins teica. - Pēc dažām minūtēm būs tumšs, un pazaudēsim orientāciju. Sāksies traucējumi.

- Tanks nav kuteris, izturēs. - Batijevskis atkal palielināja ātrumu. - Katram gadījumam pārbaudi kravu un nostiprini to, kur nepieciešams.

Kļuva tumšs. Pirmā vēja brāzma pacēla smiltis kalna virsotnē un uzmeta tās uz mašīnas bruņām. Jau dārdēja no visurienes, dārdoņa viļņveidīgi vēlās pār debesīm, lai gan zemes negaisiem ierasto zibeņu nebija - bija sausa un tumša hanahada, - Jūlijas pērkona negaiss.

- Pārbaudīju, - parādījās Šubins, apstājās aiz Batijevska. – Uzvilksim skafandrus, vismaz vieglos. Kaut kā drošāk.

- Stiep šurp, ja vēlies. Es tikko runāju ar Heru, viņš tev sveicienu sūta, saka, lai neriskē, tu mums tāds pārdrošnieks.

- Tā arī teica? - Šubins pasmīkņāja, manāmi nomierinājies. - Ko darīsim, priekšniek? Pārvietoties šajā aizā ir riskanti, bet meklēt patvērumu ir par vēlu, un nav jau arī kur.

- Nekas, izlauzīsimies, pelengs dzirdams labi.

Batijevskis bija tik nesatraukts un parasts, ka Šubinu atstāja gandrīz visas bažas un bailes, un viņš pat sāka uztvert situāciju varonīgā pavērsienā: tā taču bija viņa pirmā pastaiga ap Jūliju un piedevām naktī viesuļvētras laikā!

Tanks, līgojot un šūpojoties, turpināja traukties cauri trakojošajai tumsai, atbildot uz debesu pērkona  dārdoņu ar bruņu klaboņu. prožektora baltas gaismas stabi izrāva no tumsas te zilās piekrastes nogāzes, te poraina zila kaļķakmens blokus, te pinkainu Jūlijas sūnu cepures, saplakušas zem stihijas spiediena.

Gaisa viesuļi pacēluši gaisā smilšu un putekļu tonnas, un viss šis zili zaļais plīvurs drīz vien paslēpa tuvējos pakalnus un akmeņu nobrukumus, un pat naktī redzamo kalnu grēdu, pateicoties atklāto uranotorianīta rūdu fluorescencei.

Hanahadas auri, gaudošana un dārdoņa sasniedza tādu intensitāti, ka Batijevskis bija spiests samazināt ārējo skaņas uztvērēju skaļumu līdz minimumam. Vienreiz viņš pamēģināja tuvumā sameklēt vairāk vai mazāk piemērotu pajumti, taču vēja spiediens bija tik liels, ka piecsimt tonnu smagais aparāts gandrīz izdarīja “sarvangasanu” [3] - kā tēlaini izteicās Šubins, un Batijevskis nolēma vairs neriskēt. Izžuvušās upes gultnes dziļums joprojām bija pietiekams, lai viesuļvētras spiediens pārlidotu tanku, aizskarot tikai tā antenas, un, lai gan gandrīz zaudēja kustības virzienu, sekojot gultnes līkumiem, Batijevskis neuztraucās, jo bijušās upes gultnei vajadzēja viņus nogādāt pie Pegaza kalnu grēdas, kur viesuļvētra vairs nebija bīstama, un kur kalnos  slēpās briesmu signālu raidošais modulis "Korakls".

Pēc pusstundas Batijevskis samazināja zvanīgo SOS uztvērēja skaļumu. Mērķis bija tuvu, un pēc visiem datiem tas atradās netālu no upes gultnes.

Aiz viena no pagriezieniem ceļu aizšķērsoja neskaidri saskatāma melna masa, kuras virsotne zuda nezināmā augstumā. Prožektoru stari balstījās uz tās pamatni, izceļot bedraino, krokās un izaugumos, nez no kurienes radušās klints virsmu.

Batijevskis strauji bremzēja, neizpratnē par šo šķērsli.

- Tur ir ieeja! - Šubins pēkšņi iesaucās. - Vitja, brauc tur, redzi?

Batijevskis pats tikko kā gludajā cietajā klintī pamanīja milzīgu plaisu, kurā, iespējams, ielīdīs pat tanks. Bet galu galā, pirms tam nekādas plaisas nebija... vai arī viņš ir tik neuzmanīgs?

- Nu, ko tad tu? – Šubins priecīgi dejojoši mīņājās uz vietas. Šeit arī pārlaidīsim vētras fronti. Caurums ir tāds, ka glābšanas modulis izlīdīs cauri, ne tika mūsu "mastifs".

- Man šī klints nepatīk, - sacīja Batijevskis caur sakostiem zobiem. – Jūti, kāds spēcīgs signāls? Koraklam jābūt kaut kur šeit, bet taču ne klintī, vai ne?

– Aiz klints, - izbrauksim cauri – redzēsim.

- Klints ir labs ekrāns, bet uztvērējs bļauj tā, it kā mēs būtu pie paša moduļa, nevis pie klints. Varbūt tas tiešām tur iekšā?

Apjukušais Šubins nevarēja neko atbildēt, un kādu minūti klusēdams brīnījās par fenomenālo, melno, sauso gultni aizsprostojošo kalnu. Vējš šeit plosījās spēcīgi, piepildot kanālu ar smiltīm un akmens šķembām, un tanks dažreiz šūpojās no vienas puses uz otru, kad vējš tangenciāli izlauzās no tā pulētās krasta sienas aizmugures un uzbruka Zemes mašīnai ar degunradža aklo niknumu.

- Neiešu es tur iekšā, - Batijevskis beidzot nolēma, neskatīdamies uz sava biedra pārsteigto seju. — Te kaut kas nav kārtībā... Nezinu, kas, bet kaut kas nav pareizi. Pamēģināsim apbraukt.

Šubins paraustīja plecus, viņa prieks norima.

- Mēs netiksim ārā no gultnes, apgāzīsimies. Man likās, ka tu neesi māņticīgs.

- Aizspriedumiem es neticu, - sadusmojās vadītājs. - Bet neticu arī tuneļiem klintīs, kuri pēkšņi parādās īstajā laikā.

Viņš pārslēdzās atpakaļgaitā, bet tajā mirklī lielākā daļa priekšā esošās melnās klints sāka velties viņu virzienā, pārklājot viņus ar desmitiem tūkstošu tonnu smagumu.

- Vitja, atpakaļ, ātrāk! - Šubins paspēja iekliegties.

***

Kuteris klusi nolaidās uz pakalna, un pieci arheonauti [4] viens pēc otra klusēdami izlēca no kabīnes, neviļus izrindojoties plecu pie pleca.

- Varu saderēt, kā teica senči, ka šis templis parādījās tikai vakar vakarā, - sacīja gaišmatainais milzis ar mūžīga apjukuma izteiksmi sejā.  - Apmēram pirms divām dienām mēs ar Ričardu netālu no šejienes pārlidojām pāri Mežonīgajam mežam un neko nepamanījām.

- Jūsu neuzmanība, Jura, nav arguments, - Rangi mierīgi attrauca. - Lai gan es arī nesaprotu, kā zondes palaidušas garām tik lielu ēku, jo tempļa augstums ir ap simts metri! Varbūt šī kontinenta rajona attēli vēl nav apstrādāti?

Tas, par ko viņi runāja – sena svētvieta, gadsimtos zudušas civilizācijas pēdas – lepni un majestātiski stāvēja viņu priekšā, it kā to nebūtu pa pusei iznīcinājis laiks un tā joprojām kalpotu tās radītājiem, nezināma iemesla dēļ sen pazudušiem aizmirstībā. Patiesībā šo kolosālo ēku ar diviem tūkstošiem kolonnu cilvēki jau nosauca par svētnīcu, tā varētu kalpot pamatiedzīvotājiem par jebko - no cietuma līdz teātrim; arheonautikas ekspedīcijas uz Giijas tikai sāka savu darbu, un cilvēki vēl nebija atklājuši nevienu planētas noslēpumu.

- Rangi, paziņo centram, ka esam uz vietas, - beidzot sacīja grupas vadītājs Šustovs, skatoties uz konstrukciju no rokas apakšas. - No visa, ko mēs jau esam atraduši, templis ir vismazāk laika cietusī celtne. Tas ir kaut kāds noslēpums... Dodamies izlūkgājienā, lai atsūta otru kuteri ar intravizoriem un kibertīrītājiem.

Nēģeris ielīda atpakaļ kutera kabīnē, pārējie ar priecīgiem izsaucieniem metās no kalna pie tuvākajām tempļa kolonnām, no kurām daudzas bija nogāzušās un puspaslēptas gadsimtu putekļos.

- Turieties redzamības zonā, - brīdināja Šustovs, pēkšņi paklupis kaut kādā bedrē. - Jura, nesteidzies pēc slavas, tu nepiedalies sacensībās.

- Es nemaz nesteidzos,  - gaišmatis pārmetoši atsaucās. - Vai tad es kaut reizi neesmu izpildījis instrukcijas? Un vai tad planēta drošības ziņā neatbilst Ad-nulle indeksam?

- Atbilst, jau atbilst, - Šustovs nomurmināja, - bet man nepatīk, ka tempļi aug kā sēnes pēc lietus.

Viņi lēnām pagāja garām gigantiskai ar portāla gruvešiem nokaisītai kolonādei, garām ejai, kura pēc lieluma bija vienāda ar vulkāna krāteri, un iegāja aukstajā koridora ēnā.

- Baigi, - sacīja ceturtais arheonauts, ieslēdzis laternu. – Paskatieties, šeit gandrīz nav putekļu un smilšu.

Gaismas stars izrāva no tumsas dīvaino gaiteņa grīdu - melnu, bedrainu un vagām, it kā korozijas izēstu - un tādas pašas sašķiebtas sienas.

- Pagaidiet, - Šustovs klusi pateica. – Nav ko bez ekipējuma līst tur tālu iekšā. Viņš ātri gāja pa priekšu un aiz gaiteņa stūra uzspīdināja laternas gaismu.

Viņam pavērās plaša nenoteiktas formas telpa: sienas - it kā no raibiem akmens bluķiem, apaugušas ar dīvainām svārstīgām membrānām un zirnekļu tīkliem; augsti kupolveida griesti, no kuriem nokarājās plankumaini, caurumaini, paneļi un cilvēka ausi atgādinošs plēvveida izaugums; zem izauguma atradās gluds melns disks, tam apkārt ap desmit tievu gofrētu cauruļu. Telpas grīda bija blīvi izraibināta ar maziem pelēkiem uzkalniņiem ar caurumiem to virspusē, gluži kā miniatūriem vulkāniem. Smaka šeit bija nepatīkama, nepazīstama, un valdīja klusums kā melnā atvarā.

Šustovs brīdi stāvēja, paskatījās un atgriezās pie saviem biedriem.

- Tur priekšā laikam rituāla zāle, - viņš teica, kaut ko ieklausīdamies. - Tālu neizklīstiet, paskatīsimies - un pietiek. Pagaidīsim Rangi un sadalīsim pienākumus.

Arheonauti ienāca zālē ...

***

Rangi nodeva ziņas par tempļa atklāšanu pētniecības centra kontrolierim, aizcirta kabīnes durvis un svilpodams devās lejā, pētīdams sarkanīgos putekļu veidojumus uz tempļa portika un ar cieņu novērtēdams tā izmērus. Kā redzams, Gijasas iedzīvotāji bija ļoti prasmīgi celtnieki un arhitekti. Cik daudz darbaspēka un laika bija jāiegulda šādu kolosu celtniecībā?!

Pie tempļa vairs nebija neviena - arheonauti, acīmredzot, bija iegājuši iekšā. Rangi apstaigāja kolonādi aplūkoja tās bijību izraisošas dimensijas, paklausījās  no tempļa nākošajās skaņās, bet savu draugu balsis nedzirdēja.

"Tas tomēr ir ļoti dīvaini," - viņš domāja un apstājās. - "Kaut kas nomāc... kaut kāds zemapziņas nemiers... it kā kaut ko būtu aizmirsis vai neievērojis... Ko tieši?"

Viņš pacēla galvu un vēlreiz paskatījās uz ar Gijasas saksaulu apaugušo oranžo smilšu pakalnu virsotēm,  dzeltenajām debesīm skrandainajiem zaļajiem mākoņiem, smago, manāmi augsnē nogrimušo tempļa daļu. Nekā tāda ... Tomēr nez kāpēc te nav ķirzaku, bez kuru klātbūtnes nav iespējams pētīt citas drupas, neizsaucot to pīkstēšanu. Kas tad vēl?

- Jura, Vlastislav, - pasauca Rangi, sirdī smejoties par savām bailēm.

- R-r-ra ... slav-lav-av ... - atbildēja atbalss.

šajā brīdī Rangi beidzot saprata, kas viņu mulsina. Neatkarīgi no tā, vai tas ir templis vai nē, pie tā ir jānāk ceļiem, un ne sliktiem ceļiem, tas uzcelts apvidū, tālu no kalnu masīviem, bet pārvadāt simtiem tūkstošu tonnu celtniecības akmens, neatstājot pēdas ... Kur tad ceļi? Aizbērti ar smiltīm? Nevar būt... Šeit pat nevar redzēt tempļa pieejas... Vairāktonnīgos granīta blokus taču neattransportēja pa gaisu...

Rangi paspēra soli atpakaļ un pēkšņi sajuta, ka krīt...

***

Labovics pagrieza stobru un laideni nospieda sprūdu.

- Dan-n-n! - atbildēja karabīne, čūskkājainais peļķērājs nokrita no koka un palika guļam, iztālēm izceļoties uz zāles pelēkā fona ar savu spilgti plankumaino krāsu.

- Veikli! - Sviridovs noklakšķināja mēli. - metru septiņsimt?

- Kilometrs, viņš neļauj pienākt tuvāk. Skrien ātrāk, pēc pusstundas pamodīsies, un tu nepaspēsi ar programmu. Viņu vēlreiz šaut es negribētu.

– Viņam taču gandrīz nesāp, miegazāles iedarbojas uzreiz.

– Kā tu vari zināt?

- Mednieks! - Sviridovs nosprauslojās, pabīdīja somu ar instrumentiem uz vēdera un rikšiem devās gravā, cenšoties nepazaudēt no redzesloka koku ar meža peļu ligzdām. No attāluma tas izskatījās pēc Ziemassvētku eglītes, izrotātas ar dimanta bumbuļiem.

Labovics apgūlās uz muguras, piespieda karabīni pie kājas, aizlika rokas aiz galvas un sāka skatīties uz gaišajām vasaras debesīm – uz Ātrās tās bija pārsteidzoši dziļi zilas; spīdekļa gaišzilā acs tikai akcentēja šo zilumu.

Pēc divdesmit minūtēm Sviridovs atgriezās un atveda sev līdzi nelielu, patīkama izskata cilvēku,  ģērbušos trikotāžas bezrocī un baltos šortos. Vienā rokā viņš turēja kameras cilindru trīsdimensiju video filmēšanai, otrā - antigrava siksnas.

- Ernests Giro, - svešinieks stādījās priekšā un nolieca galvu.

- Tūrists, - elsdams sacīja Sviridovs. - Vakar no Zemes, ar "Rimanu".

- Ļoti patīkami. - Labovics piecēlās un nosauca sevi. — Kā redzu,  jums paveicies? Jo pasažieru reisu ar Ātro vēl nav, bet "Rimans" ir robežsardzes kreiseris.

- Diez vai to var nosaukt par veiksmi, - Giro paraustīja plecus. - Es vispār neesmu tūrists ... robežsargs, "Rimana" apkalpes loceklis.

Sviridovs pārsteigts skatījās uz pēc izskata bailīgo cilvēciņu, tad ar redzamu apmierinājumu apsēdās zālē.

Savukārt Labovics ar ziņkāri noraudzījās uz jauno paziņu, mēģinot saskatīt viņā tās īpašības, kas, pēc viņa domām, atbilstu Tālizlūkošanas robežsardzes darbiniekam. Pēc izskata neveikls, tūļīgs, taču izskats ne vienmēr atspoguļo patieso raksturu ...

– Jums patīk Ātrā? - Labovics jautāja pēc brīža klusuma.

- Skaista planēta, - Giro pavilcinājies atbildēja. – Nolēmu palidot virs mežiem ar kameru. Ziniet, meži šeit ir gandrīz kā uz Zemes.

- Bet, palūk, viņam nepatīk lidot, - nomurmināja Sviridovs, rakņādamies pa somu. – Un viņa dēļ esmu spiests skraidelēt pa visām vietējām gravām.

Giro pacēla jautājošu skatienu.

- Vietējiem dzīvniekiem nepatīk lidoņi, baidās, - paskaidroja Labovics. - Šeit dzīvo jauki putniņi - pterolauvas, atgādina lidojošus krokodilus. Tāpēc ar lidojumiem esiet uzmanīgi, var uzbrukt, it īpaši, ja nav ieroču. Tas ir pārsteidzoši, bet šķiet, ka viņi jūt, kad nav ieroču. Un antigravu ātrums ir tāls no drošības garantijas. Nekas, pastaigāt noder. Bet kam par godu "Rimans" piestāja uz Ātrās? Kaut kādas nepatikšanas?

- Piespiedu apstāšanās, - sacīja Giro; acīmredzot viņa dabā bija pārdomāt katru savu atbildi. - Vai nu robežsardzes kreisera ierašanās vienmēr ir saistīta ar nepatikšanām!?

Labovics pasmaidīja. Viņam patika saruna, tāpat kā šis labsirdīgais, acīmredzami ar robežsargam absolūti netipisku izskatu, cilvēks.

– Jūs avārijas un katastrofas uzskatāt par nepatikšanām?

- Katastrofas un avārijas nav mūsu kompetencē.

- Kas tad ir?

Giro uzkāra videokameru uz krūtīm.

- Viss, ar ko saskaras cilvēks, darbodamies visās pētniecības jomās kosmosā, uz Zemess.

- Psiholoģiskā fronte, - Labovics saprotoši pamāja.

- Fronte?

- Vārds no divdesmitā gadsimta leksikas, tas apzīmē divu karojošo pušu tikšanās līniju.Reizēm palasu pasaules karu vēsturi...

- Mednieka cienīga nodarbošanās, - Sviridovs izsmējīgi sacīja, noslaukot no pieres sviedrus.

- ...un tas bagātinājis manu leksiku ar militāras un vēsturiskas nozīmes vārdiem, - Labovics vēsi nobeidza. – Kaut gan medniekam tas nav vajadzīgs. Tak apsēdieties jūs, šodien ir karsts.

Giro paskatījās uz karabīni pie Labovica kājas un, salocījis antigravu, apsēdās viņam blakus.

- Tas bija tēviņš, - sacīja Sviridovs, ar blīkšķi aizcirzdams kaut kādas ierīces korpusu savā speciālajā aparatūrā. Tagad mums ir vajadzīga mātīte.

– Un ar ko nodarbojaties jūs, ja nav noslēpums? - Giro pieklājīgi pajautāja, turpinot sarunu.

– Ar biomonitoringu [5].

- Mans biedrs ir ekologs, - paskaidroja Labovics, - jauns, bet ļoti erudīts. - Sviridovs savaikstījās. – Viņš pēta stereotipus par dzīvnieku uzvedību uz šīs planētas, kas ir daļa no biomonitoringa...

- Tak izbeidz, - Sviridovs drūmi sacīja.

-Es iešauju dzīvniekam miegazāļu adatu, - mednieks nemierīgi turpināja, - bet viņš tajā sabāž veselu kaudzi sensoru, tas arī viss.

- Interesanti, - Giro nopietni sacīja.

Labovics pasmīkņāja, viegli pielēca kājās un izstaipīja savu spēcīgo ķermeni.

- Labi!.. Lai gan, protams, nedaudz par karstu. Nopeldēties tagad. Nu ko, ejam, ekolog?

Sviridovs klusēdams piecēlās.

- Bet es te netālu redzēju ezeru, - sacīja Giro. - Divus kilometrus no šejienes. Ja gribiet,  parādīšu, un pats ar prieku nopeldēšos.

- Ezers? - Labovics bija pārsteigts. – šajā rajonā desmitiem kilometru apkārtnē nav neviena peldēšanai piemērota ezera.

Giro pieklājīgi pasmaidīja, nevēlēdamies strīdēties.

- Mednieciņš! - pazobojās Sviridovs. - Tev pie karabīnes trūkst teleskopa. Vediet, Ernest, parādīsim šim neticīgajam Tomam, ka viņam ir slikta redze un varbūt pat atmiņa.

Giro noorientējās un devās taisni cauri retajiem, ar sīkiem dzelteniem ziediem nokaisītajiem krūmiem, attālinādamies no ekoloģiskās ekspedīcijas bāzes nometnes. Apjukušais Labovics un uzjautrinātais Sviridovs viņam sekoja.

Pēc ceturtdaļstundas viņi iznāca nelielas ielejas malā, ko no visām pusēm ierobežoja pēc izskata priežu mežs, un apstājās. Viņu priekšā visā savā kristāliskajā krāšņumā pletās liels zils ezers, ar viļņiem laizīdams dzelteno smilšaino pludmali.

- Brīnumu brīnums! — iesaucās Sviridovs un pirmais metās uz krastu, skrienot izģērbdamies.

- Dīvaini! - Labovics sacīja, domīgi košļādams zāles stiebru. - Es varētu apzvērēt, ka šāda ezera šeit agrāk nebija.

Giro novirzīja savu vērīgo skatienu no ezera uz mednieka seju, it kā izsverot viņa vārdus, un atkal paskatījās uz ezeru, kura viļņos ar izsaucieniem nira Sviridovs.

- Ziniet, - viņš lēni teica, - man arī tas nepatīk.

- Lieta nav emocijās... tas ir kaut kāds... miris. Uz Ātrās ir maz virszemes ezeru, piedevām visi, kas ir, aizauguši ar visādu draņķību. Bet šeit ūdens ir neparasti tīrs, un nevaram novērot nevienu putnu ... un pie vietējiem ezeriem smiltis arī neesmu redzējis.

- Nu, ko tad jūs? - Sviridovs viņiem kliedza, saceļot šļakatu mākoņus. - Ūdens ir lielisks, svaigs, var kaut dzert.

Giro pēkšņi uzkāra savu antigravu un iegrūda Labovicam rokās videokameru.

- Turiet. Jums nešķiet, ka ezers maina krāsu? Es atgriezīšu jūsu biedru, kamēr jūs to visu uzfilmēsiet.

Viņš palēcās un kā no lingas mests akmens izrakstīja slaidu trajektoriju līdz nirstošā Sviridova galvai simts metru attālumā no krasta. Un, pirms paguva gaisā apstāties, ezera ūdeņi pilnīgi klusi sakļāvās ap viņu pacēlušies kā siena.

Labovica reakcija bija lieliska, un viņš atlēca, pirms pret viņu steidzošā "ezera" zilā roka paspēja viņam pieskarties. divas reizes nodārdēja karabīne, un iestājās klusums.

Pēdējais, ko Labovics redzēja, bija milzīga melna ola, krokās un vagās, kā simts tūkstošus reižu palielināts debesīs aizpeldošs valrieksts.

IZSAUKUMS

Lejup noslīga stāvas aizas sienas. Apvārsnis sasvērās, izšļakstīdams acīs sārtu gaismu. Priekšā esošais pinass pēkšņi sasvērās uz sāniem, sāka kūleņot un, griežoties kā apses lapa, aizlidoja uz Kinžala kalnu virsotnēm. Otrā mašīna strauji palēcās, izvairoties no sadursmes ar tīmekli, bet milzu, nezināmo zirnekļu austais tīmeklis, pēkšņi izstaroja spožu dzirksteļu kūli, tas sasniedza tornīti, horizonts atkal sašķiebās ...

Attēls viomā bija izsmērēts, klāts ar zaigojošiem plankumiem. Grehovs pastiepa roku un izslēdza projektoru.

- Trešais mēģinājums pēdējo divu mēnešu laikā, - Šelgunovs pārtrauca klusumu. - Otrajā mašīnā gāja bojā divi cilvēki - robežsardzes tanka vadītājs un sakarnieks; pirmo pinasu vadīja automāti. Tīmekļi uz kontaktiem neiziet līdz pat šai dienai, pat tiem ekstremālos apstākļos.

- Mēs runājām ar Svekoļņikovu! - Grehovs ierunājās asāk, nekā gribēja, aizvākdams vadības pulti kabineta sienā, nospieda kib-sekretāra pogu un devās uz izeju. - Pirms komunikatoru ideju pielietošanas praksē, viņam kā robežsardzes vienības vecākajam tās jāsaskaņo ar vadību! Vismaz ar savējo. Viņš ko, vēlas pārtraukt kontaktu jau pašā sākumā?

- Manis tajā laikā stacijā nebija, - vainīgi sacīja Šelgunovs. - Tāpēc es par eksperimentiem ar tīmekļiem neko nezinu. Tam, ka tīmekļi ir tikai Tartara civilizācijas sargi - mašīnas, ir kaut kāda draņķīga loģika. Visi zinātnieku eksperimenti vērsti uz šī postulāta pārbaudi. No šejienes arī neveiksmes. Jums par to visu ir kādas svaigas idejas?

Grehovs pakavējies uz sliekšņa, papurināja galvu:

– Diemžēl arī es nevaru dalīties ar svaigām idejām. Bet Svekoļņikovu brīdini, lai neiet pētniekiem pavadā. Lai gan par cilvēku nāvi uz Tartara es vispirms prasīšu no tevis, nevis Stacijas direktora. Lai gan, protams, arī no viņa.

Viņi aizgāja uz liftu, kurš viņus nogādāja zem bāzes novērošanas torņa kupola, simt piecdesmit metrus virs Aristarha krātera plato. Zemes sirpja zilgani pelēkais asmens ar maigu mirdzumu pārpludināja laukumu virs kupola, slēpdams ēnas un objektu patiesos izmērus. Laukums bija tukšs: pats tornis sen novecojis, kļuva par pieminekli pirms vairāk nekā divsimt gadiem uz Mēness ieradušos Zemes celtnieku tradīcijām, un reti kurš no Avāriju glābšanas dienesta darbiniekiem iegriezās tornī atpūtas stundās.

- Nez kā dēļ mani šeit bieži piesaista, - Grehovs paskaidroja, atbildot uz Šelgunova neizpratnes pilno jautājumu. - Nostalģija pēc pagājušajiem Mēness iekarošanas laikiem.

– Man tas nav dots. – Šelgunova balsī ieskanējās nožēla. – Neesmu ne dzejnieks ne liriķis, bet tevi saprotu. Nodošu tavus novēlējumus Svekoļņikovam.

Grehovs pastiepa viņam roku.

Pirms viņi paspēja aiziet, zem torņa kupola atskanēja interkoma signāls:

- Drošības dienesta priekšnieka vietnieku izsauc sektoriāts. Atkārtoju: drošības dienesta vadītāja vietnieku izsauc pārvaldes sektoriāts trīspadsmitos nulle nulle.

Grehovs saskatījās ar Šelgunovu, kopā ar viņu aizgāja zālē pie taimfāga un vienā mirklī tika pārnesti UASS sektora ēkā,  Brjanskā, Desnas krastā. Tieši trīspadsmitos nulle nulle pēc pasaules laika viņš ienāca Tāl-izlūkošanas robežsardzes vadītāja Toranca kabinetā.

Kabineta kubiskā telpa bija pustumsā, to apgaismoja tikai video selektora zibšņi. Divi viomi rādīja pazīstamu Saules sistēmas planētu ainavas, viens atspoguļoja kāda kabinetu. Torancs, garsejains, gardegunis, it kā speciāli izstiepts, pieskārās selektora sensoram, un trešais vioms nodzisa.

- Nāciet iekšā. - Viņš pamāja uz krēsliem. - Izvēlieties vietu.

Grehovs īsi pasveicināja klātesošos, paskatījās apkārt, pamanīja Piņeginu un apsēdās. Pjotrs Piņegins bija drošības nodaļas vadītājs, tas ir, Grehova tiešais priekšnieks, otro gadu un tieši tikpat ilgi viņa draugs. Viņus par draugiem padarīja ne jau darbs, bet Djego Virts, Gabriela draugs kopš bērnības, lai gan Djego nestrādāja pārvaldē. Piņegins bija augstsirdīgs un delikāts, mēreni prasīgs, vērtēja humoru. Viņa pamatīgo, resno figūru jau no tālienes varēja pazīt pēc nedaudz neveiklās, lācīgās gaitas. Pirmajā tikšanās reizē Piņegins Gabrielam šķita lēnīgs, slinks un pat lēnprātīgs, taču vēlāk izrādījās, ka tas tā nav, lai gan lēnīgā piesardzība bija daļa no nodaļas vadītāja rakstura iezīmēm.

- Lūdzu uzmanību, - sacīja Torancs, lai gan kabinetā jau tāpat valdīja klusums. Viņa balss bija apslāpēta un neizteiksmīga, bet Grehovs juta neskaidru satraukumu. Izsaukums pie robežsardzes dienesta priekšnieka pats par sevi neko īpašu nenozīmēja, kopīgās drošībnieku un robežsargu tikšanās nebija nekas neparasts, taču tajā, ka, izņemot Piņeginu un Grehovu, bija izsaukti visi UASS nodaļu priekšnieki slēpās kaut kas satraucošs.

Torancs pagrozījās un izslēdza pārējos viomus. Pazibēja balta gaisma. Grehovs sastapās acīm ar Piņeginu, un viņi vienlaikus piemiedza viens otram.

- Un tā, - turpināja Torancs, - šeit ir visi UASS departamentu vadītāji un Tāl-izlūkošanas pierobežas nodaļa. Kā jau zināms, aizvadītās nedēļas laikā otrā sektora robeždienests konstatējis vairākas neizskaidrojamas cilvēku pazušanas. Pirmajā gadījumā tas notika Vienradža gamma sistēmā, uz sistēmas otrās planētas Jūlijas. Glābšanas reida laikā nakts negaisa apstākļos pazuda smagais "Mastifa" tipa laboratorijas tanks ar diviem apkalpes locekļiem. Otrajā gadījumā piecu arheonautu grupa pazuda uz Gijasas, trešās Vienradža Alfas sistēmas planētas. Abos gadījumos pazušanas iemeslus noskaidrot neizdevās. Otrā sektora robeždienesta speciālās grupas, un tie ir augsti kvalificēti speciālisti, pazušanas vietās nekādas pēdas neatrada.

- Tas ir, vispār nekādas? - Piņegins neticīgi jautāja.

- Tas ir, nekādas.

Pa rindām pāršalca neliela kustība.

– Bet tas vēl nav viss. Vakar vakarā tika saņemta ziņa no Orfeja deltas - kā redzat, tas ir jau trešais sektors - iekšējās joslas planēta Ātrā. Par laimi, vienīgajam notikuma lieciniekam, kādam Hermanim Labovicam, pirms nāves izdevās – telpai atkal pārskrēja kustība – nofotografēt vainīgo, kā mēs tagad uzskatām, visām pazušanām vai, pareizāk sakot, nolaupīšanām. Šeit nevar būt divu viedokļu: esam saskārušies ar nezināmas un, ļoti iespējams, saprātīgas dzīvības izpausmēm. Apskatiet attēlus.

Torancs uzlika roku uz galda vadības pults paneļa, un sienas vioms viņu priekšā citu pēc cita atveidoja trīsdimensiju hologrāfiskus attēlus: vispirms pārsteidzoši zils ezers, kurā peldējās cilvēks, pēc tam tas pats ezers, sakļaujoties caurspīdīgā kokonā un, visbeidzot, gigantisku, spriežot pēc salīdzinošajām vizieru etiķetēm - melna, krunkaina ola. “Ezera” pārvērtību galaprodukta forma neko neteica ne robežsargiem ne glābējiem, ne Ārpuszemes kultūru institūta pārstāvjiem.

Torancs paskatījās uz cilvēkiem no sarauktām kuplām uzacīm.

– Izpriecājāties? Nu kādi būs viedokļi?

- dalīties viedokļos ir pāragri, - Grehovam aiz muguras atskanēja pazīstama balss. Viņš atskatījās un sastapa Djego Virta gaiši pelēko acu mierīgo skatienu. – rodas citāda veida jautājums. Vienradža zvaigznājs ir nabadzīgs ar zvaigznēm un planētām, tāpat kā Orfeja sistēma. Nevienā no abu sistēmu planētām nav nezināmu un vēl jo vairāk, saprātīgu dzīvības formu; planētas ir atklātas jau sen un izpētītas ar ekspedīcijām šķērsām un garām.

— Nezināmai dzīvības formai nav obligāti jābūt planetārai, — Torancs sausi attrauca. – Par to, ka vismaz pēdējo divu cilvēku pazušana nav nejauša parādība visi pārliecinājās paši. Kā jau teicu, nevar būt divu viedokļu. Cita lieta – kas veica uzbrukumu? Zinātnei nezināms plēsīgs radījums vai saprātīgi mašīnu pavēlnieki ar kolosālām transformācijas iespējām? Konkrētībai robežsardzes dienesta vadība ieteica šo mašīnu... vai būtni, vienalga, nosaukt par supermetamorfu. Jo tikai superatdarinātājs var pārvērsties par ezeru tā, lai tas cilvēka sensoromotoriskajām reakcijām neatšķirtos no īstā.

Uz pults iepīkstējās zummers. Torancs ieslēdza dežūras sakaru līniju, viomā atspīdēja pelēki violets tuksnesis, purpursarkanās debesis un divi cilvēki vienādos baltos kombinezonos un garos kažokādas zābakos, stāvoši zem sakaru stacijas caurspīdīgā kupola.

- Kuģis ir gatavs, - sacīja viens no viņiem. – Kad gaidīt pasažierus? Un cik tādu būs?

- Apmēram piecdesmit. Sagaidiet pēc trim stundām pa savu TF kanālu. Ekipāža brīdināta?

Cilvēks vai nu noklepojās, vai pasmējās.

- Ko jūs ar to domājat?

- Noslēpuma neizpaušanu, - Torancs nopietni atbildēja.

Atkal tas pats smiekliņš. - Saskaņā ar instrukcijām.

- Standarta atbilde.

- Kāds jautājums, tāda atbilde. Neuztraucies, nav jau pirmā reize, kad dodamies meklējumos, gaidu ciemiņus.

Cilvēks atmeta ar roku, Torancs pārtrauca savienojumu, paskatījās pulkstenī un sarauca pieri.

- Kādi jautājumi?

– Kā sapratu, tad visi trīs gadījumi notikuši dažādās zvaigžņu sistēmās, – pārtrauca klusumu Pinegins.

- Tas nav jautājums, bet gan apgalvojums. Ja mūsu pieņēmumi ir pareizi un visas trīs nolaupīšanas ir izdarījis metamorfs, neskatoties uz to, ka attālumi starp sistēmām, kuras tas apmeklējis, ir ievērojami - no četriem līdz vienpadsmit gaismas gadiem, faktam, ka supermetamorfs pārvietojas kosmosā ar mūsu kreiseru ātrumu ir kolosāla nozīme! Ja supermetamorfs ir agresīvas civilizācijas produkts, briesmas ir tik lielas, ka to nenovērtēšana robežojas ar noziegumu. Mēs jau no savas pieredzes, no Zemes kultūras pieredzes zinām, ka kosmosā var iziet pat civilizācija, kas nav atrisinājusi visas sociālās pretrunas uz savas planētas. Līdz ar to izdarāmi secinājumi.

- Manuprāt, robežsargi mums iegrūduši labu cūku, - Piņegins iečukstēja Grehovam ausī. – Situācija ir ārkārtēja.

- Ārkārtas situācijas vienmēr ir neparastas, un šajā tiešām ir pārsteiguma rezerves, - atbildēja Grehovs.

Torancs paskatījās viņu virzienā, bet nepārtrauca.

- Saistībā ar supermetamorfa parādīšanos šodien notiks Drošības padomes sēde, taču situācija ir tik satraucoša, ka prasa tūlītēju rīcību. Uzskatiet, ka esat jau sākuši operāciju. Neskatoties uz milzīgajiem enerģijas zudumiem, saistītiem ar supermetamorfa plašo telpisko meklēšanu, meklēšanas grupām tiek nodoti divi A klases kreiseri "Ilmuss" un "Rimans". Jūs tikko redzējāt "Ilmusa" komandieri Viktoru Ņenarokovu. Par operācijas vadītāju tiek iecelts drošības nodaļas vadītājs Pjotrs Piņegins. Galvenais slogs, protams, gulsies uz drošībniekiem (“Nu! Ko es teicu?” Pinegins pačukstēja Grehovam) un Virta robežsargu vienību, jo viņš sāka izmeklēšanu, bet visiem pārējiem dienestu vadītājiem jāsagatavo operatīvās grupas, četru līdz piecu cilvēku sastāvā, no pieredzējušākajiem speciālistiem. Grupām jābūt nokomplektētām ar aparatūru un gatavām izlidot divdesmitčetru stundu laikā. Savākšanās uz Titāna pie rezerves TF uztvērēja, iedošu kodu. Viss. Grehovam, Piņeginam, Virtam un zinātniekiem lūgums palikt.

Kabinets kļuva bija gandrīz tukšs, kopā ar nosauktajiem un IVK pārstāvjiem bija palikuši tikai seši cilvēki.

— Turpināsim, — sacīja Torancs, saraucis uzacis. -  laika atlicis nožēlojami maz. Jums būs jāsāk ar apdzīvoto vietu, staciju un ekspedīciju nometņu iedzīvotāju informēšanu skartajā Zara zonā, īpaši tur, kur jau ir uzstādīti taimfāgi, par brīvas meklēšanas un pastaigu briesmām kopumā. Lai uz laiku samazina pētniecības, tūrisma ekskursijas un tā tālāk. Šai operācijas daļai jānotiek visstingrākajā slepenībā. Par supermetamorfa parādīšanos, par tiešu kontaktu briesmām ar to, vispārējā informācijas tīklā nevaram paziņot tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tas radīs pretēju efektu: desmitiem, ja ne simtiem jauniešu, jauno pārdrošnieku metīsies meklēt supermetamorfu - jaunie piedzīvojumu meklētāji - un ne tikai viņi, vārdu "disciplīna" ne vienmēr vērtē augstu, - bet tas atklās nezināmajam ienaidniekam, no kura mēs nezinām, kā pasargāties ... labi, varbūt ne ienaidniekam, kas to lai zina - mūsu plānus un izjauks darbību, vienlaikus pakļaujot triecienam arī sevi. Atcerieties Lielo Saules uzliesmojumu, kas notika pirms četrdesmit gadiem? Tad daudzas Merkura un Venēras zonas struktūras iekrita stiprā korpuskulārā starojuma straumē, staru viļņa briesmas tika pārraidītas globālajā videopārraidē, un rezultātā simtiem entuziastu, amatieru glābēju, kas tik sevi par tādiem iedomājās, steidzās uz Sauli, uzreiz nonākot cietušo stāvoklī. Torancs paklusēja. - Starp šiem nelaimīgajiem glābējiem biju arī es ...

- Viņu impulss ir saprotams, - pēc nelielas sarosīšanās sacīja Djego Virts. Bet mūsu gadījumā to nevar pieļaut. Lai gan, godīgi sakot, neticu, ka supermetamorfa parādīšanās noslēpums saglabāsies ilgi. Baumām izplatīties vakuumā ir tendence ātrāk nekā gaismai.

Torancs nedaudz saviebās.

– Pieļausim, bet tāpēc mums nav laika apspriest hipotēzes. Protams, mēs kontrolēsim visas trauksmes zonā esošās taimfāgu stacijas, pārējais būs atkarīgs no jums, lai cik triviāls būtu šāds paziņojums. Domāju, ka drošības nodaļai būs papildus pienākums apgādāt vienības ar darbam supersmagos apstākļos apmācītiem speciālistiem, tajā skaitā izmeklētājiem. Pjotr, kādi speciālisti vispirms būs vajadzīgi?

- Pagaidām nekādi, - Pinegina vietā atbildēja Grehovs. - Operācijas sākumposmā nepieciešami cilvēki ar universālu apmācību, gan tehnisko, gan komunikatoru, un mums tādu pietiek. Nākotnē var būt nepieciešami IVK konsultanti eksobioloģijā, ksenopsiholoģijā un vēsturē.

- Mūsu viedokļi sakrīt. - Torancs piecēlās no krēsla, sirms, drūms, pariņķoja pa kabinetu. – Jūsu priekšā ir IVK konsultanti. Sergijenko, ksenopsihologs-universāls.

Pa pusei piecēlās un nedaudz paklanījās platplecains, kaulains vecs vīrs ar caurspīdīgām zilām acīm. Grehovs viņu pazina jau sen.

– Nagorins, eksobiologs un ārsts universālists.

Gara auguma, ar īsu matu griezumu ārsts Grehovam atgādināja Staševski: tāds pats skatiens caur pieri un cieti sakniebtas lūpas. Staševskis ... Uz mirkli iedūra sirdī: Staševska nebija blakus jau četrus gadus, kopš viņa nāves dienas uz Tartara.

- Pienākumus sadalīsiet paši. – Torancs apklusa, izdzirdējis izsaukuma zummeri. Ātri piegāja pie pults un dusmīgi izslēdza signālu. - Es taču teicu, nesavienot!

- Detaļas apspriedīsim  darba kārtībā, - apstiprināja Pinegins.

- Tādā gadījumā visi brīvi. Šķiet, ka tev, Gabriel, ir uzticēts darbs ar Tartaru? Cik tas ir svarīgi?

– Domāju, ka uz operācijas laiku ar to tiks galā grupas vadītājs Šelgunovs. Viņš apzinās visas grūtības.

- Labi. Pjotr, jūs minūti uzkavējieties...

Grehovs izgāja pirmais, sagaidīja Djego un soļoja viņam blakus.

- Negaidīju, ka strādāsim kopā. Bet uzdevums nav vieglais. Aizej tur - nezin kur, atnest to - nezin ko ...

- Bet tur mirst cilvēki! - Djego atbildēja, apskaujot miniatūro - viņš pats bija par pusotru galvu garāks - Grehovu ap pleciem. – Ja mirst cilvēki – tas ir pretīgi! Saproti, es šajā lietā iesaistījos nejauši: ierados ar "Rimanu" uz Ātrās - parastā pierobežu profilakse, un uzreiz gadījums ar Ernestu Giro un Labovicu, varētu teikt, tieši mūsu acu priekšā! .. Tu uz nodaļu? Tad mums pa ceļam, apsolīju Annai apciemot vecākus. Starp citu, kā klājas Poļinai? Kur viņa ir tagad?

- Mājās, gatavojas dzemdībām. Beidzot esam nolēmuši...

- Apsveicu! Un ko tad gaidiet?

– Te nu sakritušas mūsu vēlmes un diagnostikas speciālista viedoklis: dēlu.

MEKLĒŠANA

Vairākas dienas UASS robežsardzes kreiseri - "Ilmuss" un "Rīmans" - pārmeklēja telpu kubā ar desmit parseku malu. Visas nedaudzās planētas šajā mazzvaigžņotajā kosmosa apgabalā tika rūpīgi un pamatīgi izpētītas, taču brīnums nenotika: ne uz vienas planētas, ne arī ārpus tās neatradās nevienas saprātīgas būtnes, kurām būtu piedēvējama supermetamorfa izveidošana. Vai nu supermetamorfs ieradās šeit no tālienes, vai arī tik veiksmīgi maskējās, ka Zemes tehnoloģijas nevarēja neko atklāt, vai arī hipotēze par pašu supermetamorfu izrādījās nepamatota. Pēdējais netika runāts skaļi, taču daudzi meklēšanas dalībnieki tieši nosliecās par labu šim apsvērumam.

Bet kampaņas sestajā dienā supermretamorfs parādījās pie Zaķa Betas, trīs parsekus sānis no meklēšanas sektora.

Grehova izlūkmodulis beidza patrulēt pie nelielas zaļas zvaigznes sistēmas, kurai zvaigžņu katalogā bija tikai koda numurs, kad atskanēja steidzama izsaukuma signāls, un Piņegins, parādījies viomā, īsi teica:

– Visi steidzami uz kreiseri!

Grehovs pārmija skatienus ar pilotu, kurš klusi aktivizēja automātisko atgriešanos.

Pēc minūtes viņi jau izvadīja savu adatas formas laivu no kreisera uztverošās antenas fokusa, caurdurot apmēram divus gaismas gadus. Kamēr modulis izstrādāja finiša robota komandas, Grehovs apbrīnoja vienmērīgu oranžu gaismu izstarojošo "Ilmusa" korpusu; šobrīd kuģa disks bija apaudzis ar sešām spēka antenu ziedlapiņām un atgādināja gigantisku margrietiņu ...

A klases kreiseri tika izgatavoti kā glābšanas kuģi un īpaši liela attāluma izlūkkuģi. Viņi paši spēja izveidot "iedomātus" koridorus - momentālu taimfāga sakaru pamatu. Bet, kamēr stacionārajai TF sakaru sistēmai nepieciešamajos attālumos bija jāizvieto gan raidītājs, gan uztvērējs, ar visu laiku starp tiem atvērtiem kanāliem, kreiseri veidoja vektoru koridorus, pa kuriem paši un manevrējošie izlūkkuģi pārvietojās divu - trīs parseku robežās. Un tā kā vektora koridora uzturēšana prasīja vairākas reizes vairāk enerģijas nekā divvirzienu koridors, kreiseri bija lieljaudīgi kuģi. "Ilmusa" diska diametrs sasniedza trīs kilometrus, "Rimana" korpuss - dubultkonuss - bija vēl pusotru reizi lielāks.

Viens pēc otra nez no kurienes uzradās citu grupu moduļi: mirgoja un pazuda klusi inversijas pāreju uzplaiksnījumi, "Ilmuss" ievilka visas ierīces angārā un nodzēsa bākas.

Ekspedīcijas zālē, kur jau bija sapulcējušies meklēšanas grupu komandieri, Grehovs uzzināja iemeslu steidzamajam meklēšanas atsaukumam. Supermetamorfs atkal parādīja zobus, piedevām, burtiski ekspedīcijas degungalā. Viņš parādījās pie Zaķa betas, zvaigznes, ko zemieši pazina ar nosaukumu Arnebs. Šai sīkajai dzeltenajai zvaigznei bija četru planētu saime. Uz vienas no tām, klātas ar pundurmežiem, bija slavens kā kūrorts un dabas rezervāts. Tieši uz tās supermetamorfs vēlreiz parādīja savas spējas.

Tas nolaidās netālu no ziemeļpola. Neviens neredzēja, kad un kā viņš tur parādījās: ne atpūtnieki, ne daudzie planētu dienesti, ne astronomiskās stacijas. Fakts bija tāds, ka viņš nemanot nokļuva uz planētas un pārvērtās kaut ko līdzīgu sadragātam kosmosa kuģim. To "atklāja" Stensenu ģimene.

Sešus gadus vecais Ivo to ieraudzīja pirmais un pastāstīja tēvam. Kopā viņi drosmīgi devās šturmēt senās starpzvaigžņu drupas - viņi bija pārliecināti, ka kuģis te atstāts speciāli, kā piemineklis bojā gājušajiem - un ... misis Stensena visu redzēja no malas un paspēja nofotografēt vairākus "sadragātā kuģa" uzņēmumus, kā arī noķēra brīdi, kad tas pēkšņi saritinājās mizīgā melnā olā...

Vēlāk viņa tika atrasta netālu no trieras, satriekta ar nezināma veida staru enerģiju. Samaņu viņa tā arī neatguva.

– Kā tad uzzināja, ka tieši dēls pirmais pamanīja supermetamorfu? — Grehovs jautāja.

- Infors, - Sergijenko īsi atbildēja. – misis Stensena bija ziņu aģentūras korespondente un paspēja pierakstīt dažas frāzes reportāžai. Gadījums unikāls!

- Te ir daudz neskaidrību, - sacīja Djego Virts. - Pirmkārt, metamorfs pieļāva acimredzamu kļūdu, nesagaidot, kad viņā ienāks trešais “atklājuma” liecinieks. Otrkārt, startējot, pēkšņi atstāja pēdas, hologrammu ar savu attēlu un informāciju, kas priekš viņa ir tieša informācijas noplūde. Tas viss liecina vai nu par automāta šaurpierību - šajā gadījumā supermetamorfs ir tikai ieprogrammēts automāts, - vai arī tā izgatavotāju loģikas dīvainību, kuri nebaidījās, ka tiks atklāti, ja tikai paši tobrīd atradās uz klāja. Bet tad ir skaidra pretruna starp viņu tehnisko potenciālu un darbības loģiku.

— Varbūt, — Grehovs domīgi sacīja, — kāds supermetamorfu nobiedēja? Līdz ar to kļūdas – steidzās.

– Pieļauju, piekrītu, viņu varēja aizbiedēt. Bet galu galā tas pats notika uz Ātrās un netālu no Orfeja deltas arī. Trešajam cilvēkam, kurš neiekļuva supermetamorfa noslēpumainajos apartamentos, izdodas viņu nofotografēt, un šie attēli nonāk pie mums. Nejaušības?

- To var pārbaudīt. - Pinegins pagriezās pret komandpulti. - Es došu pieprasījumus uz Ātro un Arnebu-3, kādi notikumi tur bija nolaupīšanas laikā. Viņš saspieda kodus un deva pavēles kuģa sakaru inženieriem. Tad pagriezās pret pārējiem:

– Turpināsim. Mums pie Zaķa Betas vairs nav ko darīt. Vietējās varas iestādes planētu un zvaigznes apkārtni izķemmēja pašas, dabiski, ka supermetamorfa tur vairs nebija. Kam ir priekšlikumi, darba hipotēzes? Metamorfs darbojas mums blakus, bet mēs viņu neredzam un nezinām, ko viņš izdarīs nākamajā minūtē. Uzklausījām Djego viedokli, kurš vēl vēlas izteikties?

- Nav arī skaidrs, kāpēc viņus tā ieinteresējis tieši cilvēks, - sacīja Nagorins. – Salīdzinoši tuvu, dažu parseku attālumā, ir sistēma, kurā dzīvo Orioluhu rase... Vai arī tā, ka supermetamorfs uzdūrās zemiešiem ir nejaušība? Bet pats pārsteidzošākais ir tas, ka nekādu mēģinājumu nodibināt kontaktu, nekā līdzīga zinātniskam pētījumam!

- Mēs esam izlutināti, - Sergienko pasmīnēja. – Viss mums pieejams, mēs paši sev šķietam vareni un neuzvarami. Uzskatām Galaktiku par savu pagalmu, un rezultātā parādās supermetamorfs un savā valodā paskaidro: nē, bērni, kosmoss nav līdz bezgalībai paplašināta Zeme, tā ir cita kvalitāte, un tā ir apdzīvota ar tādiem radījumiem, kuru dzīves loģika būtiski atšķiras no cilvēciskās! Varbūt nolaupīšanas iemesls, gluži pretēji, ir tik banāls, ka mūsu prāts, augsto lietu aizrauts, vienkārši palaida garām jau gatavu skaidrojumu.

- Piemēram, cilvēki tiek ķerti, lai pagatavotu īpašu delikatesi, - bez humora pēdām lika priekšā Nagorins. – Kontakts, bet, tā teikt, tīri gastronomisks.

- Vai nu pirmo reizi paklūpam pār saviem maldiem? Atcerieties Tartaru...

"Sergijenko pieminēja Tartaru tieši laikā," - domāja Grehovs. – Ir lietderīgi biežāk atcerēties Tartaru. Staševskis palika tur ... un daudzi citi. Atceros pats savas bailes un sāpes, pēc Tartara  divreiz atdzīvināja... Tad es biju tikai izpildītājs, bet tagad mani vīri, drošībnieki, varbūt nedaudz jaunāki par mani, dodas tur darīt to, ko neizdarīju es, un tagad es saprotu Krotasu, kurš neizturēja vadītāja nervu slodzi un atkāpās no vadības... Atceros Tartaru arī tāpēc, ka  nevaru to aizmirst, man tas ilgi paliks kā atskaites punkts kļūt pieaugšam. Bet, ja tur mēs paklupām pār savu, mūs sociāli attaisnojošu nezināšanu, tad tagad mums nav tiesību paklupt, jo neviens un nekas mūs neattaisnos, kamēr iet bojā cilvēki... "

– Mēs visi atceramies Tartaru. - Pinegins izklaidīgi noglāstīja savu uz pieres nosirmojušo matu šķipsnu. - Ja jums nav ieteikumu, tad klausieties manējo. Kamēr "Rimans" pēta Arneba apgabalu, mums ir iespēja aizsteigties supermetamorfam priekšā.

Torancs jautājoši pacēla uzacis.

- Kā?

– Pirmā supermetamorfa parādīšanās konstatēta pie Vienradža gammas, vai ne? Pēc tam bija Vienradža alfa, tad Orfeja delta un visbeidzot Zaķa beta. Tagad savienojiet šīs sistēmas ar līniju. Kas redzams? Ideāli taisna līnija, vektors, nākošs no kaut kurienes ārpusgalaktikas telpas. Un, ja tā nav nejaušība, kur jāgaida nākamā metamorfa parādīšanās ...?

- Pie vienas no Zaķa zvaigznēm, - Djego Virts pabeidza, veicis ātru aprēķinu.

— Pie Zaķa Tetas, — Pinegins piekrita. - Konkuss, sarkanais punduris ar vienu Zemei līdzīgu planētu. Tagad apspriedīsim rīcības plānu...

"Uzdevums kļūst grūtāks," - domāja Grehovs. – "Droši vien nāksies bloķēt visu planētu! Ar mūsu diviem kreiseriem un piecdesmit moduļiem pietiks? Kas būs ja Pjotra pieņēmums neatspoguļo patiesību? Ko tad? Kur meklēt metamorfu? Un kas viņš ir? Atnācējs no metagalaktikas dzīlēm? Nejaušs viesis? Vai, gluži pretēji, saimnieks?"

Viņš neviļus paskatījās uz galvenā vioma melno logu, kas rādīja kosmosa apgabalu, ar nedaudzām zvaigznēm.

"Ilmuss" raiti izmainīja orientāciju un sastinga pirms lēciena, kamēr automāti aprēķināja taimfāga režīma smalkākos procesus.

SLĒPNIS

Kā neredzama un nedzirdama ēna modulis slīdēja pāri nepārtrauktai miglas jūrai, pilnībā iegremdējies tajā. Tikko manāmā kuģa drebēšana aizslīdēja uz pakaļgalu, tas lēni un vienmērīgi pagriezās finiša pozīcijā un sastinga. Pilots ieslēdza pārlūka viomu, un salonā ielija it kā duļķaina piena ūdenskritums - migla bija necaurredzama.

Grehovam šķita, ka viņš vienlaikus kļuvis akls un kurls. Viņš pat paberzēja acis un pakratīja galvu, atbrīvojoties no apsēstības. Bet tas ilga tikai dažus mirkļus. Migla ierunājās. Tās runā bija dzirdamas nopūtas, smagi soļi, slapja šalkoņa, plakšķii pa ūdeni un garas burbuļainas elsas...

Rīts šajā pasaulē bez gala un bez sākuma jau bija pienācis, pelēkbalts un drūms, bet tas nespēja izkliedēt blīvo kā želeja miglas slāni. Izrādījās, ka modulis atrodas bālganā nekurienē bez debesīm un zemes, tikai pirms nosēšanās nomestais sardzes satelīta vioms virs nepārtrauktas miglas slāņa parādīja salauzītu kalnu grēdas loku, it kā peldošu gaisā, bezsvara masā.

Grehovs iztēlojās desanta kuģus, kuri nolaižas uz planētas no visām pusēm, un nomierināja uznākušo satraukumu. Stūres mājā bez viņa atradās vēl vienpadsmit cilvēki un pilots, tāpēc tur bija dīvains un neiepriecinošs skats, īpaši pilotam Sašam Ļoham. Bet, ja šeit būtu iespējams ietilpināt vēl duci operatīvo darbinieku, Grehovs to darītu bez vilcināšanās, jo moduļi nolaidās piecsimt kilometru attālumā viens no otra, un divpadsmit cilvēku bija par maz, lai kontrolētu milzīgo virsmas laukumu. divi simti piecdesmit tūkstoši kvadrātkilometru, neskatoties uz grupu izcilo tehnisko aprīkojumu. Pat simtiem cilvēku, iespējams, nebūtu par dudz. "Rimans", izsēdinājis savas slēpņa vienības, aizsteidzās uz Zemi pēc palīdzības, taču neviens nezināja, vai viņš paspēs pirms supermetamorfa parādīšanās.

— Vispirms neliela instruktāža, — Grehovs klusā balsī sacīja. – Tas skar visus, patruļgrupu vadītājus arī. Šeit ir mūsu kvadrāta karte. Viņš ieslēdza projektoru un atlocīja krāsainu patrulējamā apgabala trīsdimensiju karti. – Šebranna grupai: teritorija no grēdas rietumu nogāzes līdz Čeroki ezeram.

Rubīna līnijas kartē iezīmēja grupas laukumu.

- Taniča grupa: no Atdzimšanas upes līdz Nadeždas forta morēnu ķēdei. Tālāk eju es. Tev jābūt īpaši uzmanīgam, Aļoša. Jums tur ir tūristu nometne, un, lai gan cilvēki brīdināti…

- Viss būs kārtībā, komandier.

Grehovs saviebās un nostostījās, viņa kalsnā, dzīvīgā seja kļuva neparasti drūma un nedraudzīga.

- Cilvēki ir brīdināti, taču risks nesamazinās, un šis risks ir nāvējošs. Supermetamorfam nav specifisku pazīmju, tāpēc nekavējoties informējiet mani par jebkādām, pat visnegaidītākajām asociācijām. Galvenais ir apsteigt metamorfu, atrast viņu, pirms viņš paspēs saķert kādu upuri. Gribu vēlī brīdināt: cik zinu,  šaut jūs protat, tad nu lūk – šaut tikai tieša dzīvības apdraudējuma gadījumā. Skaidrs?

- Skaidrs, - par visiem atbildēja garlaikotais Šebranns. Grehovs vērīgi paskatījās uz viņu, bet neko neteica. Viņš jau agrāk pievērsa uzmanību robežsarga uzvedībai, vēl atrodoties kreiserī. Šebranns strādāja pie Virta, par viņa raksturu Grehovs neko būtisku nezināja, taču atcerējās Djego brīdinājumu, ka Šebranns ir pieredzējis robežsargs, kaut arī ne bez izrādīšanās. Nu ko, padzīvosim, redzēsim.

- Tagad ekipējums.

Grehovs pamāja, pilots atvēra bagāžas nodalījuma lūku salona grīdā.

- Antigravi.

Ļoha nokāpa lejā, un pēc minūtes manipulators no grīdas apakšas padeva krustenisku siksnu saišķi, sastiprinātas ar kvadrātveida izstarotāju sprādzēm.

- Ekzoskeletonu lentas...

Ļoha izņēma kaudzi cilvēka muskuļu spēku palielinošu, brūnu. biezu plēvju tērpu.

- Rācijas un ieroči.

Rācijas bija caurumainas ķiveres ar austiņām, ieroči - pistoles "universāli", piesaistoši uzmanību ar plēsonīgu un niknu skaistumu.

- Izlidošana pēc pusstundas. Tagad visiem bez izņēmumiem pilna medicīniskā profilakse. Vēlreiz jautāju - visiem viss skaidrs?

- Skaidrāks par skaidrs, - sacīja Šebranns. – Viena lieta nav skaidra: kāpēc mums vajadzīgs ekzoskelets? Liekais svars. Mēs paši neesam vārguļi.

Grehovam sašaurinājās un paplašinājās taisnā deguna nāsis. Viņš dažas sekundes paklusēja, tad pēkšņi pasmaidīja.

- Liekais svars, jūs sakāt? Pienāciet šeit, pie manis.

Šebranns paraustīja plecus un iespiedās starp krēsliem pie vadības pults. Viņš bija divas galvas tiesas garāks un gandrīz divreiz platāks par komandieri, un Grehovs atkal iekšēji pasmējās, zinādams, cik mānīgs ir viņa zēniskais izskats.

- Lūk, mana roka, salieciet to elkonī... tā. Paņemiet manu, savā plaukstā un tagad mēģiniet nospiest manu roku uz leju.

Šebranns atklāti pasmaidīja, atskatoties uz ieinteresētajiem biedriem, kuri bija piegājuši tuvāk, gaidot neparasto sacensību. Zabara un Ļoha, zinādami komandiera spēku, saskatījās.

- Sāciet, - Grehovs pamāja, - drošāk, drošāk...

Šebranns uzmanīgi uzspieda, baidīdamies salauzt Grehova roku. Tā izskatījās tik trausla salīdzinājumā ar viņa ķepu. Grehovs pat nepakustējās. Tad viņš uzspieda spēcīgāk - nekāda rezultāta! No īgnuma sasarcis robežsargs sasprindzināja savus muskuļus cik varēja – Grehova roka un viņš pats likās atliets no metāla.

- Viss? Tik vien? – mierīgi apjautājās nodaļas vadītājs, it kā tagad nepretotos stiprā pretinieka spiedienam. Tad lēnām pārlieca Šebranna roku pa kreisi un nospieda to lejā.

- Tagad saprotat, kāpēc ekzoskelets?

Sarkans un nikns Šebranns piecēlās no grīdas, berzējot labo plaukstas locītavu. Viņa acīs bija redzams apjukums.

– Jūs noteikti jau iepriekš esat uzvilicis ekzolentu.

- Parastais darba apģērbs. Starp citu, es pie sava auguma sveru vairāk nekā simts kilogramus. Bet pie šīs parādības vainojama mana bērnība. Droši vien daži no jums atceras avāriju uz "Pārdrošā"? Es piedzimu uz šī kuģa un desmit gadus augu gravitācijas laukā, trīs reizes pārsniedzošā Zemes... Nu, labi, tās visas ir senu dienu lietas. Bet muskuļu spēka pastiprinātāji mums var ļoti noderēt, jo neviens nezina, par ko un kā pārvēršas supermetamorfs. Zabara un tu, Šebrann, palieciet. Šebranna grupu vadīsiet jūs Ivadari. Droši vien tā būs labāk. Viņš pats dosies kopā ar manu grupu. Ja nav jautājumu - dezkamerās!

Stūres māja pamazām iztukšojās, ekipējuma kaudze uz grīdas saplaka. Grehovs nogaidīja, kad aizvērsies lūka, un ieskatījās Šebranna sejā.

- Man nepatīk tās jūsu ambīcijas. Mums priekšā ir pasākums ar pārāk daudziem nezināmajiem, tāpēc man nav tiesību riskēt, un par vecāko patruļas grupai sūtīt neapvaldītu cilvēku.

Robežsargs kļuva bāls, ausis, gluži pretēji, sarkanas.

- Es gribētu jūs vispār noņemt no operācijas, - Grehovs vēsi turpināja, - bet, pirmkārt, katastrofāli trūkst cilvēku, un, otrkārt, par jums galvoja Djego Virts, bet viņam es ticu.

Gabriels novērsās un noklikšķināja ar pirkstiem, skatīdamies uz pulti. Pilots saprata, ka ir nepieciešami sakari ar kreiseri.

- Iesiet kopā ar mani, - pabeidza komandas vadītājs. - Viss, ko es teicu instruktāžā, jums ir jāizpilda bez izrunāšanās, un mans padoms jums: nelielieties ar saviem panākumiem un neizliecieties, ka jums pats velns nav brālis! Tas nav pieņemts pat praktikantu vidū. Sapratāt?

Šebranns klusēdams novērsās.

- Kreiseris sakaros, - sacīja Ļoha.

***

- Labi, - sacīja Pinegins, noklausījies īso Grehova ziņojumu, un pagrieza savas drūmās, tuvu stāvošās acis malā. - Turpmākie sakari ar mani tikai ārkārtas gadījumos: kas zina, uz ko vēl tas supermetamorfs ir spējīgs. Varbūt viņš peilē arī TF pārraides.

Kā iet Djego?

- Viss kārtībā. Viņš tikko jautāja par tevi. Starp citu, īpaši dedzīgi kaujā nebāzies, man vajag tikai informāciju par metamorfa izskatu, nevis asa sižeta vajāšanas ar šaušanu. Kā teica agrāk: uz priekšu nebāzies, aiz muguras nepaliec, pa vidu nemaisies, bet…

- ... instrukcijas zini! - bez smaida pabeidza Grehovs. - Instrukcijas es zinu. Labāk pasaki,  zinātnieki beidzot ir noteikuši, kas ir šis supermetamorfs? Ar nezināmu ienaidnieku ir grūti cīnīties. Mums ir bariņš IVK pārstāvju: Sergijenko, Talgrevenns, Nagorins. Kāpēc viņi nepieslēdzas?

- Viņi jau sen pieslēgušies, bet informācijas, zini pats, kaķis pieraudājis. Starp citu, kā tevi pazīst Sergijenko? Šeit viņš visas ausis man pieskandināja, dziedot tev slavas dziesmas.

- Pēc Tartara.

Pinegins pamāja ar galvu un pavērsa sarunu uz citu tēmu. Viņš zināja, kāda loma Grehovam bija kontakta konflikta situācijā uz Tartara.

- Tu gaidi vēl kādu? - viņš jautāja. - Pagaidām, uz operācijas laiku, ar Zemi sakaru nav. Saprotu, Poļina... Mēģināsim sazināties pa retranslatoru, vēlāk paziņošu. Neuztraucies, viss būs labi.

Grehovs samiedza acis un nemanāmi pasmīnēja.

- Nu īsts filozofs...

Minūti psēdējis, viņš pastiepa roku un izslēdza savienojumu. Viņa sejā tik ātri nozibēja skumju ēna, ka to pamanīja tikai blakus sēdošais vērīgais Igors Zabara.

- Ir pienācis mūsu brīdis, - beidzot teica nodaļas vadītāja vietnieks, - aiziet un atvadīties bez vārdiem...

***

Viņi aizgāja pēdējie.

Migla pie moduļa tā arī neizklīda: vai nu kuģis bija nolaidies purvainā zemienē, vai arī tā bija vietējās dabas iezīme. Apejot moduļa apaļo korpusu, Grehovsaizbiedēja kaut kādu klusu radījumu baru un ieslēdza antigravu.

Viņi trijatā izlēca no miglas segas tieši zem telezondes sudraba lodes un devās uz morēnas grēdu, ko sauca par Cerību fortu, uz grupas kontrolētās teritorijas robežu.

Visiem operācijas dalībniekiem ar hipnopēda palīdzību bija jāapgūst sava sektora planetogrāfija, tāpēc Grehovs labi orientējās zem viņiem ejošās zonas reljefā. Pie Atdzimšanas upes viņš pārliecinoši pagriezās pretim uzlecošajam spīdeklim.

Retie tūristi un daudzie pētnieki apmeklēja šo planētu vienkārši: viņi iegāja taimfāga kabīnē uz Zemes un pēc mirkļa atstāja uztverošā taimfāga kabīni uz planētas. Taču situācijas bīstamību palielināja tieši stacionārā TF kompleksa klātbūtne uz Konkusa: neskatoties uz to, ka pasažieru plūsma starp Konkusu un Zemi uz laiku bija pārtraukts, taimfāgs, kā arī pētnieku apmetnes un tūristi ap to, bija visērtākā vieta, kur supermetamorfam uzstādīt slazdu.

Nolaidies pāri selvas nepārtrauktajam lapkoku segumam, Grehovs atskatījās, bet vairs nevarēja atrast nosēšanās vietu: aiz muguras līdz apvārsnim stiepās vienmuļa pelēkas miglas siena, saplūstot ar tādu pašu vienmuļu debess sienu. Viss uz šīs planētas šķita pelēks vai bezkrāsains vai nu apgaismojuma ietekmes dēļ, vai arī patiesībā Konkusa pasaule bija tādā pelēkā krāsā.

Eksoskeleta lentas gandrīz nepalielināja cilvēka ķermeņa masīvumu un apjomu, un viņi trīs ceturtdaļ stundas laikā nolidoja divsimt kilometru līdz Fortam. No šejienes bija jāsāk patrulēšana pa apdzīvotās zemes joslu, kuras centrā atradās TF-pārraižu stacija.

No augšas erozijas izvagotā morēna patiešām atgādināja pussagruvušas akmens celtnes, pareizāk sakot, daudzus kilometrus garu akmens sienu ar robiem un torņiem, un Grehovs saprata planetogrāfus, kuri senā ledāja pēdām bija  devuši Cerību forta nosaukumu.

Pie viena no torņiem viņi noslīdēja uz zemes, un Grehovs pārbaudīja sakarus ar pārējām grupām. Viss noritēja labi: glābēji un robežsargi uzsāka patrulēšanu, nekas aizdomīgs šajā laikā netika novērots.

— Iesim arī mēs, — Grehovs sacīja, atskatīdamies uz saviem pavadoņiem. Šebranns bija drūms un izklaidīgs, bet tas bija labi. Galvenais, lai mācība noder nākotnei. Otro kompanjonu Zabarru Grehovs pazina jau sen un bija par viņu visādā ziņā mierīgs.

- Pirmie iesim es un... Šebranns. Tu, Igor, iesi kā piesedzējs. Skaties ne tik daudz situāciju, cik uzmani mūs. Atpaliec divsimt metru, bet turies līdzi.

- Par aizmuguri, komandier, neuztraucies.

- Sākumā, manuprāt, apskatīsim taimfāgu un tā apkārtni. Pēc tam biologu ciemats un pārējā teritorija. Nu uz priekšu!

Grehovs nedaudz pacēlās gaisā, noorientējās un devās uz nelielu aprūsējušu mākoni pie apvāršņa - vienīgo objektu, kas izmainīja Konkusa pelēko “harmoniju” apkārtnē.

SLĒPNIS

(turpinājums)

TF - komplekss atklājās negaidīti, ieplakā aiz burbuļaugiem: zila mākslīgā platforma ar dzīvojamajām kotedžām, ellingu izpriecu transportlīdzekļiem un tehniskās apkopes centrs. Kompleksa ievērojamākā iezīme bija uztverošā TF kamera, uzcelta stilā "modern" - elipsoīds, sadalīts ar trim plaknēm. Pārraidošā kamera uzcelta retro stilā - miniatūra pils ar zobainu sienu un torņiem.

Grehovs paskatījās pulkstenī, pasmīkņāja un nolaidās puskilometru pirms platformas, ar žestu iezīmēdams Zabarram, ka viņam jāpaliek šeit.

- Paiesimies kājām. Paskatīsimies no attāluma uz ellingu, kamerām, ģeneratoriem. Tad pārbaudām kvadrāta robežas.

- Mēs izskatāmies diezgan aizdomīgi, - sacīja Šebranns, paglaudot eksoskeleta elastīgo plēvi. — Metamorfa vērotājiem tas neizskatīsies dīvaini?

Arī Grehovs bija noraizējies par šo jautājumu, taču neatbildēja.

Mežs pie TF kompleksa bija rets, līdzīgs svaigam stādījumam. Tajā esošie koki sasniedza tikai divu vai trīs metru augstumu un atgādināja putekļainus caurspīdīgus ūdeņainus astoņkājus ar taustekļu zariem, izraibinātiem ar piesūcekņu burbuļiem. Šajā mežā nebija iespējams paslēpties, tas bija caurredzams divimt metru uz priekšu, un tomēr izrādījās, ka ... nē, tajā neslēpās cilvēki. Humanoīdi, iespējams, bet ne jau cilvēki.

Izlūki paspēja noiet pusi attāluma līdz taimfāga platformai, un šajā mirklī viņiem no visām pusēm uzbruka dīvaini radījumi, vai nu apauguši bieziem sirmiem matiem, vai tērpušies pūkainos kombinezonos. Rokas un kājas bija pavisam cilvēciskas, bet galvas Grehovam atgādināja stereogrāfus no cikla “Lietas skatās uz mums”: apaļi torņi ar acu spraugām, restotas mutes un konusveida augšdaļa. Degunu svešajiem nebija vispār.

Grehovs noreaģēja acumirklī, smadzenes strādāja skaidri un precīzi, baiļu nebija.

- Skrien! - viņš izelsa.

Šebrans pavilcinājās, nenovērsdams skatienu no pelēkajām figūrām, kuras strauji tuvojās.

– Ej! - Grehovs strupi iesaucās un ar spēku iegrūda robežsargu mugurā. Šebranns ieslēdza antigravu un sāka celties gaisā, bet divi pelēkie metās viņam pakaļ, satvēra viņu aiz kājām, pārējie metās pie Gabriela. Viņiem nebija ieroču, un Grehovs arī neizvilka savu "universālu". Ne tāpēc, ka tas būtu "nedžentlmeniski", bet tāpēc, ka viņš vienmēr atcerējās Tālizlūku noteikumu: lietot ieročus tikai tad, ja pastāv tiešs drauds dzīvībai.

Viss, sekojošais, notika pusminūtes laikā.

Šebranns paspēja atbrīvoties no pelēko tvēriena un kā svece cēlās gaisā, raidot trauksmes signālu. Zabarra jau pilnā ātrumā skrēja pie viņiem, taču nokavēja.

Grehovs izvairījās no pirmā uzbrucēja, sagrāba otro aiz rīkles un lēcienā ar abām kājām trāpīja tam, kurš tuvojās no aizmugures. Krītot, viņš parāva pretinieku sev līdzi un ar grūtībām pārmeta pāri, brīnīdamies par tā negaidīto svaru: pelēkais necilvēks svēra vismaz divsimt kilogramu. Acumirklī pielēcis kājās, Gabriels atradās aci pret aci ar diviem atlikušajiem pelēkajiem, kuri nepaspēja iejaukties cīņā.

Nebija uztraukuma, bija auksts aprēķins un vēlme izskaidroties.

- Paklausieties... - viņš iesāka, bet viņam neļāva pabeigt. - Nu, ko jūs, puiši, tādi nepieklājīgi?

Trieciens vēderā, ieniriens zem ātrā otrā atbildes sitiena. Vēl viens izrāviens, smags sitiens pa plecu, "až sagrīļojās!" - kā teiktu Nagorins. Vēl divi aiz muguras. Vienu sejā - piedodiet, nežēlīgi, bet ne letāli! Otro ar sānisku “slīpu flintu”, trešo uz sevi un no augšas ar “plaukstas pamatni” - paguli, draudziņ... Ceturtais tomēr paspēja aizķert - kā ar kuvaldu iebelza! Gabriels aizlidoja sānis. Tomēr viņam izdevās noturēties uz kājām, palīdzēja eksoskelets, taču viņš novērtēja pretinieka milzu spēku. "Še tev nu bija tas kontakts!" - pazibēja doma. - "Parasta, neizprovocēta izkaušanās!" Gabriels paspēra soli atpakaļ, lai pārdomātu situāciju, taču pelēkais nedeva laiku. Viņš nemanāmi ātri gāja pie cilvēka, roka rāvās uz priekšu kopā ar pleca locītavu, pavisam necilvēcīgi. Grehovs izvairījās no šī sitiena, neklausoties Zabarras un Šebranna kliedzienus: "Turies, komandier!" - pārtvēra garo pelēko roku, sāniski apnesa to sev aiz muguras, vienlaikus veicot pagriezienu pa labi. Pelēkais salūza jostasvietā, un tad Grehovs viņam no augšas uzcirta pa neglīti resno kaklu, ieliekot triecienā visu skeletona spēku.

Nākamajā mirklī Grehovs nira lejā, zem atguvušos pelēko rokām, nogāzās uz sāniem un ieslēdza antigravu, uzdodot pilnu jaudu. Gandrīz zaudēja samaņu no paātrinājuma pārslodzes.

Pelēkie lejā, pazuda kā ēnas, kā vēja aizpūsti. Cauri Konkusa vakara skaņām, ārpuses izlauzās, noskanēja kluss, izteikts svilpiens, un no simtiem metru augstuma, kur viņu bija aiznesis antigravs, Grehovs redzēja, kā izkropļojas tuvējā taimfāga platformas virsma, pacēla uz augšu malas, pārvēršoties par kokonu un kaut ko līdzīgu milzīgai melnai olai.

Sadursmes trieciens Grehovu aizsvieda no “olas” ceļa, apmetis loku, viņš iekrita burbuļkrūmāja biezoknī. Apvēlies uz muguras, izņēma "universālu", taču izšaut nespēja: Grehovu pārņēma pēkšņs vājums, viss kļuva vienaldzīgs. — "Aizies"! — viņš gausi nodomāja, izlaižot ieroci no rokām.

Ar pērkonīgu dārdu, supermetamorfa melnais plankums pazuda. Un pēc brīža no augšas uzspīdēja spilgti balta gaisma, ieplakā nolaidās milzīgs disks. Kreiseris "Ilmuss" nokavēja par veselu minūti.

Ielejā, kuru tikko bija pametis metamorfs, sākās kņada: skrēja cilvēki, kāds skaļi deva pavēles, un pār Grehovu noliecās divas sejas: neticīgi pārbiedētā Šebranna un norūpētā Djego Virta.

"Nekas, viss ir kārtībā," - gribēja pateikt Grehovs, taču nez kāpēc viņam paslīdēja apziņa, viņš pārsteigts ieklausījās savā ķermenī, neticot, ka tas atsakās paklausīt ...

UZ NEVEIKSMES SLIEKŠŅA

Apziņa Grehovam atgriezās tikai pēc divām dienām.

Kreiseris veica atspoles meklēšanu pa Zaķa tetas trasi Zilās Akas ksi virzienā. Superpārvērtenis bija aizgājis kaut kur šī apgabala virzienā, un nebija viens: kā cilvēki tagad zināja, superpārvērteņi pārvietojās deviņu vai desmit īpatņu grupā. Pie Konkusa viņi parādījās uzreiz deviņos rajonos, un, ja ne veiktie pasākumi, varēja notikt masveida nolaupīšanas. Bet, neskatoties uz rūpīgo operācijas sagatavošanu un vienību tehnisko apgādi, supermetamorfi aizgāja visi līdz pēdējam. Kreisera lokatori tos notvēra telpā pie planētas tūlīt pēc pacelšanās un gandrīz uzreiz pazaudēja, izdevās izdevās noteikt tikai aptuveno lidojuma virzienu. Metamorfu grupa devās uz Zilās akas ksi oranžo punduri, tādējādi apstiprinot Pinegina hipotēzi: viņi patiešām pārvietojās taisnā līnijā.

Kreisera medicīnas centrā valdīja klusums, bet no kaut kurienes līdz ausīm nonāca nesaprotamas frāzes, vārdu fragmenti. Sākumā Grehovs to attiecināja uz dzirdes halucinācijām, bet pēc tam saprata, ka dzird balsis no skaļruņa istabas stūrī. Tad viņš lika nodaļas koordinatoram ieslēgt interkomu – iekšējo sakaru sistēmu.

Siena pretī gultai "iegaismojās" kreisera ekspedīcijas zālē, un Grehovs ieraudzīja kompāniju: sēdēja Torancs un Džavairs, UASS otrā sektora vadītājs, Djego Virts, Nagorins un stāvēja Pinegins. Pjotrs, salicis rokas uz krūtīm, sprieda:

- Man šķiet, ka superpārvērteņa parādīšanos nevajadzētu uzskatīt par iebrukumu, kaut arī izskatās tieši tā. Viņi pārvietojas taisnā līnijā, es nesaprotu, kāpēc tā, kāpēc viņi ir tik ietobežoti virziena izvēlē; var tikai spekulēt par šāda ierobežojuma iemeslu. Arī to izskats ir noslēpumains: tuvāko zvaigžņu apkaimē  mēs neatradām civilizācijas. Varbūt tie ir atnācēji no citas galaktikas? Tiesa, ja apgriezt to kustības vektoru, tas nonāk absolūti tukšā telpā. Un, lai gan aptuveni šajā virzienā, apmēram septiņpadsmit miljardu gaismas gadu attālumā atrodas notikušā Lielā sprādziena kvazārs, nav nopietni uzskatīt, ka superpārvērtenis nāk tieši no turienes. No otras puses, viņu grupas kustības ātrums ir ievērojami liels…

- Šobrīd galvenais nav viņu noslēpumainība, - Džavairs, kā vienmēr bezkaislīgi, samiedza šaurās melnās aziāta acis, radot iespaidu par šaujamlūkām uz sausa, brūna sejas cietokšņa iedeguma. – Galvenais, ka metamorfi pamazām aiziet garām planētām nabadzīgajām Galaktikas nomalēm un drīz ienāks mūsu spirāles zara [6] dzīlēs. Un tur, kā jūs zināt, desmitiem priekšposteņu un cilvēces apmetņu. Tie būs jauni zaudējumi un upuri. Turklāt, iespējams, gadīsies planētas, kurās dzīvo citu civilizāciju būtnes, un tagad esam atbildīgi arī par tām.

- Konkrētāk lūdzu, -  dobjā balsī ierunājās Torancs. – Ko drīkst darīt ar superpārvērteņiem un kādus līdzekļus Zeme var atvēlēt šai operācijai?

- Jebkurus! - no aptumšota zāles stūra atskanēja augsta balss ar metālisku pieskaņu. Piecēlās kāds cilvēks, un Grehovs pazina Zemes Augstākās koordinācijas padomes (VKS) priekšsēdētāja vietnieku Banglinu. – Jebkurus. Bet tas nebūt nenozīmē, ka kontakts ar viņiem būtu iespējams tikai ar ieroču palīdzību. Pēdējais nosacījums mums visiem uzliek papildu atbildību un ne tik daudz par kontakta nodibināšanu, bet gan par to cilvēku dzīvībām, kuri nezina par metamorfu esamību. Dominikam ir taisnība, tagad nav īstais laiks izlemt, vai superpārvērtenis ir saprātīgs vai nē, vai viņš ir dzīvnieks vai zvaigžņu kuģis ar apkalpi. Metamorfi nerīkojas gluži ētiski, bet arī mēs nerīkojamies tajā labākajā veidā. Ir nepieciešams pēc iespējas ātrāk izstrādāt turpmākās uzvedības stratēģiju, ņemot vērā pagātnes kļūdas, diemžēl, tādas arī bija.

Banglins atgriezās savā krēslā, paklusēja un jautāja:

Kāpēc tomēr no mums izdevās aizbēgt visiem deviņiem metamorfiem? Tik daudz pūļu - un viss pa tukšo! Un vēl tas dīvainais atgadījums ar Grehova grupu... Starp citu, kāpēc operācijā piedalījās nodaļas vadītāja vietnieks personīgi? Nepietiek speciālistu?

Pinegins sarauca pieri.

– Tādas klases speciālistu tiešām ir maz, lai gan es viņa iniciatīvu neatbalstīju. Kas attiecas uz neizdevušos operāciju... Superpārvērteņi aizbēga, pirms mēs uzzinājām, kur un kādā statusā viņi slēpjas. Es domāju, ka viņi saņēma centralizētu signālu no viena no savējiem orbītā. Šis metamorfs, iespējams, pamanīja kaut ko aizdomīgu no kosmosa, kā tas ir noticis jau divas reizes — mēs esam pārbaudījuši gadījumus uz Ātrās un Arneba-3. Bet ar Grehovu patiešām notika interesants un neizskaidrojams incidents.

- Varbūt šīs grupas darbības dēļ visi pārējie metamorfi satraucās un aizbēga?

- Nē, - Pinegins pārliecinoši atbildēja. - Gabriels Grehovs rīkojās absolūti pareizi un darīja visu, ko varēja.

- Skaidrs. - Banglins iegrima pārdomās. - Kas, jūsuprāt, ir šie pelēkie kaušļi?

- Par viņiem ir veselas trīs hipotēzes, - sarunā iesaistījās Nagorins. -Un visas trīs, - viņš paklusēja, izvēloties formulējumu, - ir vienlīdz nepierādāmas. Pirmā: pelēkie "cilvēki" - nosaukums ir nosacīts - būtnes, kuras savā ceļā sagūstījis metamorfs. Otra: - “cilvēki kontaktam”, kaut kas līdzīgs robotiem vai biorobotiem, kam jāved sarunas. Un trešā hipotēze: pelēkie "cilvēki" ir metamorfa apkalpes locekļi, tā būvētāji vai vadītāji. Kāpēc viņi uzbruka Grehovam, ar kādu nolūku, nav zināms.

- Interesanti, - sacīja Banglins. – Un, kāda, jūsuprāt, hipotēze ir vistuvāk patiesībai?

Grehovam sareiba galva un viņš kādu laiku atpūtās, pazaudējis sarunas pavedienu. Nagorina atbildi viņš palaida garām, bet tad ierunājās Sergijenko, pilnīgi neizmainījies četros gados, kopš pirmās Tartara šturmēšanas.

- Mēs zinām, - viņš teica, - ka superpārvērteņi ceļo grupās. Mēs zinām, ka tie var pārvērsties par jebkuru materiālu ķermeni, līdz pat šķietami neiedomājamam – par ezeru! To izmēri svārstās no simtiem metru līdz vienam kilometram, tāds ir mašīnu novērtējums. Kustības ātrums kosmosā ir tikai nedaudz mazāks par mūsu kuģu ātrumu TF režīmā, lai gan mani aprēķini ir neprecīzi: es aprēķināju metamorfu ātrumu pēc to parādīšanās pie zvaigznēm, bet viņi, iespējams, uzreiz medīt nesāk, kāds laiks tiek tērēts izlūkošanai un sagatavošanai. Tādējādi to ātrumi ir milzīgi, tas liecina par enerģētisku neatkarību. Būtībā manu kolēģu un mans viedoklis ir šāds: superpārvērtenis ir saprātīgu būtņu vadīts aparāts. Atgadījums ar Grehovu, manuprāt, to diezgan pamatīgi apliecina.

- Un tomēr šeit kaut kas nav kārtībā," Torancs domīgi sacīja. - Līdz šim pārvērteņu uzvedība ir bijusi tik vienkārša, ka to nevar saukt par saprātīgu. Un supermetamorfā dzīvojošo pelēko cilvēku uzbrukums tikai apliecina viņu zemo psihisko līmeni. Kas slēpās aiz uzbrukuma? Kāds bija mērķis? Gūsts? To varēja izdarīt daudz vienkāršāk un graciozāk, bez dūrēm un paņēmieniem, pie mums novecojušiem par vairāk nekā divsimt gadiem. Kaut kāda dīvaina loģikas nekonsekvence: kolosāls spēks  blakus visprimitīvākajiem tā izmantošanas veidiem! ..

Grehovam nebija lemts uzklausīt visus operatīvās sanāksmes dalībniekus. Palātā ienāca ārsts, noklausījās kib-diagnosta ziņu un, neskatoties uz vājo pacienta protestu, izslēdza viomu.

***

Trīs dienas vēlāk kreiseris ieradās Zilās Akas ksi sistēmā. Pēc Grehova teiktā, nosaukums zvaigznājam, sastāvošam no duča dzeltenu, oranžu un sarkanu zvaigžņu, bija izvēlēts neveiksmīgi.

Pa to laiku Gabriels jau bija gandrīz izveseļojies. Nezināmā starojuma trieciens, ko supermetamorfs viņam trāpija uz šķiršanos, izrādījās vājš un nebija ietekmējis galvenos nervu centrus.

Zilās Akas ksi oranžajam pundurim  nebija oficiāla nosaukuma, tikai reģistrācijas numurs, bet piederēja plaša planētu sistēma ar divpadsmit planētām un divām asteroīdu joslām. Vienpadsmit ārējās planētas bija kā sistēmas Plutons – sniega- ledaini mākoņi, kuriem nebija laika izveidoties par "īstām" blīvām planētām, un tikai zvaigznei vistuvākajai bija atmosfēra un nīkulīga veģetācija. Zemiešu apmetņu šeit nebija, tikai pie ekvatora savulaik izlūki - turklāt svešas Orilouha  civilizācijas izlūki - bija atstājuši automātisku bāku-staciju tiem, kam fantāzija kādreiz spiedīs apmeklēt šo sistēmu.

"Ilmuss" ielidoja megametriskajā orbītā ap planētu un uz visiem sistēmas svarīgākajiem puktiem izsūtīja moduļus un automātiskās zondes. Supermetamorfiem vajadzēja garāmejot, vismaz papētīt planētas, un šajā brīdī bija vērts mēģināt tos nomedīt. Tiesa, šis viedoklis bija neaizsargāts no pozīcijām, ka neviens nevarēja zināt pārvērteņu ekipāžu mērķus.

"Viņi, visticamāk, šeit neuzkavēsies," - domāja Grehovs, atstājis medicīnas centru. - “Pārliecināsies, ka sistēma ir neapdzīvota, un dosies prom. Paspēsim tos atrast pirms tā? Protams, visā viņu pieņemtā ceļojuma maršrutā cilvēki brīdināti un gatavi uz tikšanos, taču nekas neliedz viņiem maršrutu mainīt ... "

Viņš palika uz kreisera kopā ar Pineginu. Djego vadīja moduļu eskadru un aizlidoja uz vistālāko planētu; aizejot, novēlēja Grehovam ātru atveseļošanos.

Vāji apgaismotajā telpā mirgoja viomu ekrāni, nodrošinot kreisera sakarus ar visiem moduļiem. Banglins runājās ar Nenarokovu, Sergijenko, ar emkanu uz galvas, strādāja ar kuģa koordinatoru. Vienīgi Pinegins lēnām gāja gar galvenā vioma ieliekto sienu un skatījās uz operatīvo ekrānu logiem, kuros bija redzams viens un tas pats attēls: planētas tumšā bumba un melnais zvaigžnotais kosmoss. Ja ieskatījās cieši, planētu bumbas bija atšķirīgas, tas nozīmēja, ka moduļi, katrs ieņēmis vietu, savas planētas tuvumā.

Pienācis Grehovam, Pinegins apstājās.

- Atveseļojies?

- Pilnīgi. Bet tu taču zini ārstus...

- Baidos, ka gaidīšana būs ilga. - Pinegins paskatījās pulkstenī. – Atvaino, par Poļinu neko jaunu pastāstīt nevaru.

- Es saprotu, Pjotr, - sacīja Grehovs. - Esmu mierīgs. Pats tak teici: mūsu laikos no dzemdībām nemirst. Tavi vārdi?

- Labi. - Pinegins uzmanīgi ieskatījās vietnieka mierīgajās melnajās acīs un piecēlās kājās. Atpūties, tu man vajadzīgs vesels un pārliecināts. Sirds jūt, ka arī šoreiz operācija izgāzīsies.

Viņš atmeta ar roku un devās prom.

- Priščiku tev uz mēles! - Grehovs nomurmināja viņam pakaļ, palikdams sēžam. Atgādinājums par viņa sievu aizkustināja atmiņu virkni, un tā paklausīgi uzzīmēja viņam priekšā raudošu Poļinu... Interesanti, kur viņa tagad atrodas? Nenoteiktība ir sliktāka par nelaimi, lai gan tas uz lietu neattiecas. Pavēlēts atpūsties un būt veselam un pārliecinātam.

Grehovs pieslēdzās komandtiltiņam un lūdza Nenarokovam iedot viņam jebkuru moduli.

"Ilmusa" komandieris nebija vairs jauns un viņam bija ievērojama pieredze. Zinot pasažiera statusu, viņš nejautāja, kāpēc viņam vajadzīgs modulis, un nesāka pierādīt, ka ir riskanti atstāt kuģi un vienatnē doties izlūkošanas trasē, bet vienkārši un mierīgi ieteica psaņemt līdzi grupu.

- Paldies, - atbildēja Grehovs. - Ņemšu līdzi jūsu pilotu un vienu no maniem puišiem.

Vēlme tikt ārā "brīvībā" radās pēkšņi un spēcīgi. To neatbalstīja operatīvais stāvoklis vai praktiskie apsvērumi, taču Gabriels vēlējās pārliecināties, ka viņam viss ir kārtībā, tāpēc neiedziļinājās pašsajūtas analīzē.

Desmit minūtes vēlāk "Spoka" klases desanta modulis, spējīgs kļūt neredzams ļoti plašā elektromagnētiskā spektra frekvenču diapazonā, atrāvās no "Ilmusa" tehnikas klāja un pusstundas laikā pārvarēja attālumu līdz zvaigznei vistuvāk esošajai bezvārda planētai, pie kuras riņķoja kreiseris. Aplidojis to, Grehovs deva zīmi pilotam, un modulis ielidoja ekvatoriālās zonas atmosfērā, devās uz vienīgo okeānu, kura krastā stāvēja Orilouha kosmosa izlūku uzceltā bāka.

Viņi nosēdās uz plašas žilbinoši baltu kvarca smilšu joslas, aiz kuras bija zaļš glancēts lauks ar tikko manāmiem sīkiem vilnīšiem uz retām, no aļģēm brīvām joslām – tāds bija šejienes okeāns, gandrīz pilnībā aizaudzis ar aļģēm.

Uzmetis skatienu tukšajām zaļgani dzeltenajām debesīm, Grehovs Zabarras pavadībā devās uz kupolveida paaugstinājumu, kurš izskatījās pēc zemē nogrimuša milža kaila galvaskausa. Kalna galā ar daudzkrāsainām gaismām mirdzināja nesaprotama ēka — Orilouhas bāka.

Kalna pakāje bija apaugusi ar tumši brūnu, ar purpursarkanu nokrāsu, papardēm - vienīgajiem augiem, kas bija izkāpuši no okeāna uz sauszemes. Papardes bija pēc izskata trauslas, bet dzelžainas un izturīgas pret pieskārienu, ar griezīgām lapu malām. Ja tās kļūtu biezākas, te būtu grūti tikt cauri.

Uzkāpa pakalna virsotnē un apstājās. Pat tuvplānā Orilouha bāka nekādā veidā neparādīja savu mērķi, tā nemaz neizskatījās pēc kaut kā, lai gan pēc cilvēku priekšstatiem piederēja saprātīgu būtņu radīto mākslīgo struktūru klasei.

Spriežot pēc struktūras arhitektūras, Orilouni nebija humanoīdi. Viņu bāka bija sarežģīts dažādu ģeometrisku formu konglomerāts: "eži", režģi, caurules, konusi, plaknes, kloķi un simtiem citu sīku detaļu, veidojot neparastu telpisku rakstu, kas tomēr nebija bezjēdzīgs, bet paklausīja kaut kam citādam, atšķirīgam no cilvēciskās loģikas un domāšanas veida. Mirdzēja daudzas detaļas, un izliekto pusložu dziļumos gofrēto šļūteņu galos, līdzīgi kukaiņu fasetacīm, mirgoja gaismas: zila, dzeltena, zaļa, oranža. Kā atzīmēja Zabarra, tās mirkšķināja dažādās frekvencēs.

Apgāja ap bāku. Nebija nekādu pēdu, aukstā pelēkbaltā klints virsma bija senatnīgi tīra, Orilouni zināja savu lietu un uzcēla bāku, nepārkāpjot vides ekoloģisko ētiku.

- Kuņģis, - Zabarra pārtrauca klusumu.

- Ko? - Grehovs bija pārsteigts.

-Izskatās, kā izoperēts kuņģis un izmests kā nederīgs.

Gabriels pasmaidīja, novērtējoši paskatījās uz bāku.

- Kaut kas te ir. Iespējams, Orilouni nepiešķīra lielu nozīmi savu celtņu estētikai. Esat kādreiz redzējis orilounu?

Zabarra papurināja galvu.

- Vispār pilnīgi dīvaina rase. Nav saprotams, kāpēc viņi ar mums neuzsāk kontaktu ...

Grehovs atcerējās pirmo reizi, kad ieraudzīja mirušu orilounu. Tas bija pirms septiņiem gadiem, vēl pirms ekspedīcijas uz Tartaru. Tāl-izlūkošanas kreiseris "Urāls", kura apkalpē bija jaunais Gabriels, netālu no Lūša alfas atklāja planētu, uz kuras tajā pašā laikā mēģināja nolaisties Orilounu ekspedīcija. Ekoloģisko tipu reģistrā planēta bija iekļauta elle-9 indeksā, tas ir, tās dabiskie apstākļi bija tuvi Tagoras robežai - maksimāla nepiemērotība ne tikai kolonizācijai, bet arī pētījumiem. Pat Jupiters, Saules sistēmas gigants, tika indeksēts Tagora skalā kā elle-4 planēta. Bet šeit elle-9! Un tomēr Orilouni devās uz planētu, neskatoties uz "Urāla" komandiera pieklājīgo padomu lieki neriskēt. Viņi avarēja, bet palīdzību nesauca, lai gan varēja to izdarīt ne reizi vien. Nav zināms, kas viņus vadīja: lepnums vai sarežģītas rasu tradīcijas. Kad "Urāla" glābšanas komanda atrada viņu kuģi, neviens vairs nebija dzīvs. Grehovs, starp septiņiem riskam pakļautajiem cilvēkiem, pirmo reizi ieraudzīja mirušu orilounu: trīs metrus garu metāla vai akmens kluci ar trim izciļņiem uz ķermeņa, no kuriem lielākais skatījās uz cilvēkiem ar stingu, negaidīti zemes iemītnieka, ne cilvēka, bet drīzāk kaķa, spīdīgu, dzeltenu acu skatienu... Orilouhu kosmosa kuģa apkalpes vēlme nolaisties elektriskās elles piķa tumsā, ko caurstrāvoja nāves elpa, palika noslēpums...

Atgriezies pie "Ilmusa", Grehovs noziņoja Pineginam par savu gatavību darbam, ne vārda neminot par lidojumu uz Orilouhu bāku. Vajadzētu taisnoties, meklēt paskaidrojumu rīcībai, kaut gan nekāda pārkāpumā tajā arī nebija. Taču neilgais pusotru stundu garais brauciens palīdzēja Gabrielam saņemties un noskaņoties uz nepieciešamo gatavības vilni jaunām negaidītām tikšanās reizēm. Gulēja viņš mierīgi.

***

Trīs dienas zemes kuģi nodežūrēja Zilās Akas ksi sistēmā. Kreisera lokatori zondēja starpplanētu telpu ar precizitāti līdz metram. Šķita, ka neviens ķermenis nevar nepamanīts izsprukt cauri šai barjerai. Kreiseru apkalpēs vairojās un pieauga skepticisms. Pinegina hipotēzei uzbruka IVK speciālisti, neatstājuši no tās akmeni uz akmens. Taču superpārvērteņi ekspedīcijas vadītāju "nepievīla". Tie parādījās negaidīti un pašā sistēmas centrā, tādējādi apstiprinot spēju pārvietoties taimfāga koridoru augstākās telpās.

Pinegins deva trauksmes signālu, un pēc dažām minūtēm visi moduļi pagriezās pret zvaigznes ceturto planētu, kuras tuvumā plēsonīgā barā riņķoja deviņi ķermeņi.

- Man nez kāpēc šķiet, ka pēdējā laikā, esam pasteigušies ar secinājumiem, - klusumu pārtrauca Sergijenko. - Tā ir ģimene, kosmiskās telpas dzīvnieku ģimene.

- Kāpēc? - Banglins jautāja.

“Tāpēc, ka jebkura saprātīga būtne ir spējīga uz vispārinājumiem un sen būtu sapratusi, ka viņiem seko, viņus meklē. Metamorfi toties pa galvu pa kaklu skrien tik kaut kur taisnā līnijā! Tiešām ne no viena nebaidās? Viņu atklājums ir liela un traģiska nejaušība! Viņu laime ir tā, ka pa ceļam šad un tad pagadās zvaigznes ar apdzīvotām planētām. Ja metamorfi mainītu galaktikā ieiešanas leņķi kaut par grādu, viņi to caurdurtu, gandrīz nemaz nesatiekot zvaigznes.

– Bet varbūt tās tomēr ir automātiskās, pēc programmas darbojošās ierīces? — Banglins nomurmināja.

Pinegins ieslēdza kreisera galveno viomu, un zālē klātesošie atradās melnā tukšumā virs planētas pelnu-sudraba pusmēness. Pārraidi veica modulis, tas kustējās ar nelielu manevrēšanas ātrumu, tāpēc sirpis pamazām kļuva plānāks un drīz vien pazuda.

- Kur tad viņi ir? - Sergijenko jautāja.

- Viktor, padod uz viomu kontūras, - Pinegins pateica.

Ņenarokovs savienoja lokatora redzi ar ekspedīcijas zāles videosistēmu, un visi uzreiz ieraudzīja moduļa priekšā mirgojošu zaļganu plankumu. Tā bija metamorfu grupa. Izdalījās arī pārējie, iepriekš neredzamie moduļi, izcēlās ar rubīna svītrām ciešās nezināmo radījumu grupas pretējās pusēs.

Aiz planētas kupra iznira oranžais spīdeklis, un redzamība pasliktinājās. Zemes kuģi atkal pazuda telpā.

— Tuvinieties, — Pinegins pavēlēja. - Esiet uzmanīgi. Visi novēro objektu? Cik metamorfu ir grupā?

- Redzu deviņus, - sacīja Djego Virts.

- Bet bija desmit, - Sergijenko klusi sacīja.

- Visticamāk, desmitais aizgājis uz planētu izlūkos. Vai varbūt slēpjas kaut kur piesedz.

- Vitja, pārmeklē visu sistēmu, - sacīja Pinegins. – Parādīsies desmitais – nekavējoties ziņo.

- Neredzu, - sacīja kreisera komandieris. – Visapkārt tukšums.

- Labi. Turpinām. Attālums līdz objektam?

- Pieci megametri.

Pinegins atskatījās.

- Visiem avārijas pelengs!

Grehovs ielēca krēslā aiz pārējiem un ar roku nospieda aizsargautomātikas pogas sarkano sēnīti. Blakus esošais krēsls ievaidējās no Sergijenko varenā ķermeņa svara.

- Kreiserim - gatavība viens TF-režīmam!

- Bīstami, - īsi sacīja Ņenarokovs. - Moduļi ir pārāk tuvu, varam aizķert ar enerģijas izplūdi.

- Dari, ko vari. Virt, kā dzirdi? Pārņem komandēšanu. Piecdesmit kilometru attālumā no objekta iznirstat no TF koridora un ieslēdzat paātrinājuma lauku, vienlaikus forsējot objektam palēnināto fokusu.

- Sapratu, - noskanēja Djego mierīgā balss.

- Lai noklājas ģeneratori, bet dodiet vajadzīgo lauka blīvumu!

- Pamēģināsim.

Tagad supermetemorfu grupa bija skaidri redzama, deviņi apaļi zaļi plankumi, bēgoši planētas ēnā. Vispār nevis deviņi - desmit.

Tagad jau ir desmit! — iesaucās Sergijenko, sastopot Grehova skatienu. - Atkal nepamanījām!

- Viņiem kaut kā jāsazinās,- klusi sacīja Banglins.

Nenarokovs sadzirdēja un nekavējoties atbildēja:

- Es viņus klausos kopš viņu parādīšanās. Klusums visās joslās.

– Dīvaini, starp viņiem ir jābūt sakariem.

Pēkšņi moduļu priekšā parādījās miglains mākonis, izplatījās pavedienos un veidoja plūstošu lietussargu, apņemot supermetamorfu grupu. tam pretī no citiem moduļiem stiepās otrs tāds pats lietussargs, tikai nedaudz lielāks - vēl mazliet - un grupa nonāks spēka lauka slazdā. Nākamajā mirklī telpu piešķieda žilbinoši zaļs zibsnis, cilvēki neviļus aizvēra acis, un ar šo mirkli pietika, lai supermetamorfi būtu pazuduši.

ĒSMA

"Ilmuss" dežurēja oranžā pundura Zilās Akas ksi sistēmā vēl diennakti. Metamorfi vairs neparādījās. Pēc izkļūšanas no lamatām viņi atkal aizgāja kosmosā, un šoreiz viņu turpmākās atklāšanas iespējamība nokritās gandrīz līdz nullei. Kā teica Sergijenko:

- Ne jau vienmēr viņi ies taisnā līnijā! - Vēl jānoskaidro, kāpēc viņi tik ilgi gāja taisnā līnijā, nekur nenogriežoties.

- Dreifs, - Džavairs nomurmināja.

- Dreifs ātrāk par gaismu?! Ar selektīvām pieturām pa ceļam? Dīvaina dreifēšana...

- Visa metamorfu uzvedība ir mazāk dīvaina?

- Ir viena ideja, - klusumā, kas sekoja, lēni sacīja Grehovs. Mums pret metamorfiem jāizmanto viņu pašu ieroči...

- Kādi tad? — noprasīja Banglins, kura caururbjošo skatienu bija grūti izturēt.

- Supermetamorfu ierocis ir spēja pieņemt pazīstamu priekšmettu izskatu. Kāpēc mums vienu nenokopēt ēsmai? Piemēram, metamorfa izskatu. Varbūt, ieraudzījuši ciltsbrāli, pārējie nāks klāt “iepazīties”? Ko vēl? Padomāsim kopā.

- Tā ir doma! - Torancs atzina.

- Nu tad analizējiet to. - Banglins asi pagriezās pret robežsargu priekšnieku. - Un ātrāk. Ja tomēr pieņemsim, ka pārvērteņi turpinās iet taisnā līnijā – un, starp citu, nekas cits mums neatliek – kas ir tālāk viņu ceļā?

- Suinberna gamma, - atbildēja Pinegins. - Simts pieci parseki, gandrīz mūsu kuģu lēciena sasniegšanas robeža. Pārvietojoties ar tādu pašu ātrumu, tie tur parādīsies pēc piecām līdz septiņām dienām.

- Septiņas dienas, - Banglins atkārtoja. - Nu, acīmredzot, mums visai vadībai būs jāizsludina "Vētra". Mums nav pārliecības, ka viņi nenogriezīsies, un mums ir jāpaspēj sagatavoties tikšanās reizei ar viņiem visos Zara priekšposteņos.

- Varbūt ar "Vētru" steigties nevajadzētu? — nomurmināja Torancs, neskatīdamies uz VKS priekšsēdētāja vietnieku. Atbildība par neveiksmēm ar superpārvērteņu notveršanu galvenokārt gūlās uz robežsardzes dienestu, un rūgti bija apzināties sevi kā vainīgo, lai gan kopumā neveiksmēs nebija vainojams neviens. Cilvēku izplatīšanās vēsturē pa Galaktiku šādu incidentu nebija, un  bija jāmācās no savām kļūdām.

Banglins ilgi domāja, tad neparasti apslāpētā balsī sacīja:

- Pēdējā cerība - Suinberns. Ja mums tur neizdosies vienoties ar  metamorfiem, izsludināsim "Vētru" ...

***

Kreiseris lēnām nolaidās dziļajā planētas piltuvē – tā tas izskatījās no četrdesmit kilometru augstuma. Līdz vienkrāsainajam zilaajm mākoņu pārklājam palika pavisam maz, kad kuģis pārstāja kustēties un sastinga.

Stundu tas karājās nekustīgi, neizrādīdams nekādas dzīvības pazīmes. Tad aizlēca, prom no planētas. Tā vietā palika rievota lode ar aptuveni simts metru diametru. Lode nogaidīja, līdz kreiseris pārcēlās uz citu orbītu, tad trīs sekunžu laikā pārvērtās brūnā necaurredzamā mākonī, kas bija skaidri saskatāms stratosfēras retinātajā gaisā.

Grehovs vēroja šīs darbības no planētas virsmas, nolaidies modulī ilgi pirms lodes parādīšanās. Lodē, protams, nebija nekā noslēpumaina, tā bija spēka lauka ģenerators un šobrīd veiksmīgi atdarināja supermetamorfa kopiju.

Mākonis sasniedza kilometra diametru un sastinga. Grehovs, viens no retajiem, bija redzējis metamorfu tuvplānā, atzīmēja kopijas lielo līdzību ar oriģinālu. Tikai kopijas krāsa, kā viņam šķita, nesakrita ar īstā metamorfa krāsu, jo viņš to redzēja melnu.

- Nu viss, - Grehovs nopūtās un paskatījās uz Djego nesatricināmo fizionomiju. Starp moduļiem tika nodrošināti pastāvīgi sakari, un astronauti varēja sarunāties un redzēt viens otru, it kā atrastos blakus.

Kopumā savu darbu uz planētas virsmas gaidīja četri ar papildu jaudas iekārtām apgādāti moduļi. Pēc operācijas vadītāju teiktā, tiem vajadzēja pacelties gaisā, tiklīdz slazdam pietuvosies supermetamorfu grupa, un, ieslēguši gravitācijas lauka koncentratorus, visu grupu “iesaldētu” superblīvā spēka laukā, lai novērstu to aiziešanu.

Eksperiments bija bīstams, un moduļu apkalpēs bija tikai divi cilvēki: grupas vadītājs – viņš arī kā pilots – un elektroapgādes inženieris. Grehovs devās kopā ar Zabarru.

- Pagaidīsim, - sacīja Virts, atbildot uz Grehova nopūtu. - Acīmredzot šī ir mūsu pēdējā iespēja. Pagaidām šī spēle ir pieci-nulle par labu superpārvērteņiem, vai ne?

- Kaut kur šie monstri uzrausies uz cienīgu atbildi, - sacīja Nagorins, parādīdamies blakus esošajā viomā. - Viņiem ir veicies jau pārāk ilgi. Un mūsu neveiksmes izsaka daudz: mūsu bezpalīdzību, tradicionālo pieeju meklēšanas problēmu risināšanai, loģiskā aparāta nepilnības ... un tā tālāk. Tas, kurš šos svešiniekus nosauca par supermetamorfiem, skatījās saknē. Šāds superatdarinātājs var parādīties par ko vēlas, un to ir ārkārtīgi grūti, ja ne neiespējami notvert.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Djego bija pārsteigts. – Šaubieties par operācijas panākumiem – vienkārši pasakiet.

- Pats nezinu, ko gribu, - pēc pārdomām sacīja Nagorins. Toties zinu,  ko varu izdarīt.

- Mūs novērtēs mūsu sekotāji, - nomurmināja Grehovs. - To, ko mēs varam izdarīt, parādīs mūsu panākumi. Bet lūk, ko mēs esam vērti... par to runā mūsu līdzšinējās neveiksmes.

Djego ironiski pacēla uzaci.

- Personīgi es gan esmu vairāk vērts, nekā tu iedomājies.

Apmainījušies ar pussmaidiem, viņi sarunu nobeidza. Nagorins vēlējās apskatīt apkārtni nosēšanās vietā. Djego devās gulēt, atsaucoties uz "stimulu trūkumu aktīvai dzīvei".

Ceturtā moduļa komandieris bija pats Pinegins, kurš uzņemties vadību par visu operāciju palūdza Torancu. Vēl atrodoties kreiserī, Grehovs nejauši noklausījās sarunu starp robežardzes dienesta priekšnieku un Banglinu.

- Kāpēc uz planētu sūtāt nodaļu vadītājus? -  Banglins asi jautāja sev ierastajā runas veidā.

- Tāpēc, ka viņi ir labākie darbinieki, - sausi atcirta Torancs. - Es nevaru riskēt ar panākumiem, nosūtot mazāk pieredzējušus darbiniekus uz vissvarīgāko jomu. Jums ir citi apsvērumi?

Banglins neatbildēja.

Pieredzējušākie... Gabriels ar skumjām paskatījās uz purpurzilo ainavu, ap kuģi. Pēkšņi radās dedzīga vēlme redzēties  ar Poļinu, ieskatīties viņas siltajās brūnajās acīs, sajust viņas matu īpašo vijolīšu smaržu, sajust mazo rociņu maigumu un glāstus... Vientulības sajūta viņu pārņēma negaidīti un spēcīgi, kā nekad agrāk, un tas, iespējams, liecināja par nogurumu vai neseno traumu sekām.

""Kāpēc pēdējā laikā ir tik skumji?" - viņš domāja, ieslēdzis mūziku. - "Esmu tik vājš? Vai arī tas ir kaut kas cits - vienkārši sajūtu nāves tuvošanos? .. "

... Mēs iesim arvien tālāk,

Nekad nevirzoties uz priekšu.

Un no planētas uz planētu

Un no zvaigznājiem uz zvaigznājiem,

Pat neatstājuši Zemi, -

Slavenā ansambļa "Vasilisks" soliste dziedāja dziesmu pēc senā dzejnieka Apolinēra vārdiem.

"Dīvains smagums manā dvēselē ... it kā es būtu krustcelēs un nezinu, kur nogriezties ... Un esmu pārliecināts, ka Poļinai nekas īpašs nenotiks, bet šīs zināšanas nemierina ... .nez kāpēc liekas, ka esmu viņas priekšā vainīgs ... pie kā? Neizteicis pirms šķiršanās visu? Bet nē, viņa ir pieradusi pie maniem biežajiem ceļojumiem. Kaut ko palaidu garām? Vai arī manī ierunājās ekstrasensorā sistēma – gaišredzības dāvana? Par ko tā vēlas mani brīdināt? Ko tu gribi, intuīcija? Kas mūs sagaida nākotnē?"

... no Kanaānas baltajiem rūnu strautiem

Dzirkstošais brālis - Piena Ceļš!

Sekojot tavām sudrabainajām miglām

Mēs peldēsim. O, ļauj mums ieskatīties

Ar mirušu skatienu zvaigžņu pasaulēs ...

Diena bija beigusies.

Zem ciānzilajiem vienmērīgi zilo gaismu izkliedējošajiem mākoņiem, tā atnāca un aizgāja nemanāmi, kā ilgstoša mokoša rītausma: saule starp mākoņiem neiespīdēja, un dienas un nakts maiņa neizraisīja manāmas apgaismojuma svārstības.

Nakts arī pagāja klusi. Grehovs to atzīmēja ar zināmu nožēlu – dvēsele ilgojās pēc darbības. Planēta nebija apdzīvota, un pat izlūki šeit nebija atstājuši bākas. Nagorins atstāja moduli, bet, apmēram stundu paklaiņojis starp drūmajiem purpursarkanajiem akmeņiem, viņš atgriezās vīlies un neapmierināts: uz planētas nebija ne faunas ne floras, un no klusuma, no domas, ka tās milzu bumba pārklāta ar skuju  formas kristālu laukiem un klintīm, bija tukša un klusa kļuva nemājīgi.

Pinegins izgāja uz sakariem tikai vienu reizi, savāca visus un pavēlēja pārbaudīt tehnikas gatavību. Vispārīgo viedokli pauda Djego, pieklājīgi nosūtot viņam sveicienus no boa vecmāmiņas, un tas īsi uzjautrināja visu kompāniju.

Ap pulksten desmitiem pēc kuģa laika, kad Zabarra ziņkārības dēļ devās pastaigā, pēkšņs vispārējas uzmanības signāls lika viņam cik vien ātri vien iespējams skriet uz stūres māju. Pultī dega avārijas signāls, kāda enerģiska un pat jautra balss atkārtoja:

- Visām riska grupas ekipāžām steidzami atgriezties uz kreisera! Brīdinājuma forma "trīs"! Visām riska grupas...

Ārkārtas sakaru vioms mirdzēja blāvā zeltā, kā upes gultne, cauri ūdenim saulainā dienā.

- Forma "trīs" - tā taču bruņota sadursme! - Zabarra nosvilpās. - Metamorfi uzdrošinājušies uzbrukt?!

Blakus viomos parādījās satraukta Nagorina seja un apmulsušais Virts.

– Tu kaut ko saproti? - Djego jautāja. – Dzirdu tikai izsaukumu, attēla nav. Tavs vioms darbojas?

Atbildes vietā Grehovs ieslēdza tālskatu sistēmas, un moduļa galvenais vioms atspoguļoja debesu purpursarkano samtu un vairākus kilometrus garo, virs planētas peldošo kreisera “ziedu”.

- "Ilmuss", - Zabarкa nomurmināja. - Bet kur tad metamorfa imitācija? Automāti palaiduši garām īstā parādīšanos?

- Vispirms  mūs vajadzēja brīdināt, - iebilda Nagorins. -  un es neticu automātu "aklumam".

- Tādā gadījumā metamorfiem ir vairāk iespēju, nekā mēs domājām.

Parādījās bālais un it kā saburzītais Pinegins.

- Ko gaidiet? Īpašu ielūgumu?

- Dīvains izsaukums, - attrauca Djego. – Nav video sakaru, bet balss dzirdama. Klausieties, brālīši! - Djego sastapās ar Grehova skatienu. - Ja nu tas ir...

- Supermetamorfs! - tas pabeidza. – Protams, ka tas nav nekāds kreiseris, tas ir mūsu draudziņš. Bet kur tad īstais "Ilmuss", gribētos zināt? Kāpēc tas neatbild?

- Sagatavojām slazdu metamorfiem, bet viņi to sagatavoja mums, - Djego iesmējās. – Visai asprātīgi.

Grehovs pasmīnēja.

- Tu saki, asprātīgi? Primitīvs, nekādas asprātības! Lūk ko, puikas, es nezinu, kur šobrīd atrodas kreiseris, bet šo metamorfu ir vērts pamēģināt notvert. Laiks negaida, kurš "par"? Es aizeju!

- Uz kurieni? - Pinegins uzkliedza, bet Grehova modulis kā balts zibens jau bija ieslīdējis debesīs un pazudis mākoņos.

- Grīg, starts! - Djego pavēlēja savam partnerim, parādot lielisku reakciju.

- Uz priekšu! - Pinegins atmeta ar roku.

Pēc viņa startēja arī Nagorins.

Kreiseris "Ilmuss" - "īstais" - neatsaucās uz izsaukumiem, un Pinegins grāmejot nodomāja, ka superpārvērtņi uzsākuši spēli pēc saviem noteikumiem, spēli, no kuras cilvēki varētu neizkļūt dzīvi. Ja kreiseris neatnāks palīgā...

"Ilmuss" šajā laikā atvairīja metamorfu uzbrukumus, kuri radīja tādu traucējumu vētru kosmosā visos sakaru diapazonos, ka uz moduļiem nevarēja izlauzties neviena ziņa.

DIVKAUJA NE PĒC NOTEIKUMIEM

Grehova modulis bija nedaudz priekšā pārējiem kuģiem. tas atradās jau vairs dažus simtus metru no viltus kreisera, kad pēkšņi kāds mīksts, bet stiprs spēks to sagrāba un aiznesa uz centrālo disku.

- Turies!  - Zabarra iekliedzās, regulēdams aizsardzības emkanu sev uz galvas.

Viņi neviļus iespiedās krēslos. Pīkstīgi iedziedājās vadības kabīnes aizsarglauka fiksators, glābdams cilvēkus no pārslodzes.

Disks pietuvojās, bet pēdējā brīdī tajā izveidojās sprauga, kurā modulis pazuda kā bezdibenī.

Tieši šajā brīdī pie pseidokreisera no dažādiem virzieniem uzradās slazdu moduļi, uzreiz nobremzēja un ieslēdza iekapsulējošos gravitācijas ģeneratorus. Viltus kuģa milzu korpuss nekavējoties salūza, visas tā "ažūrās konstrukcijas" - simtmetru antenu ziedlapiņas, enerģijas kameru kupoli, uztveršanas fermas - sabruka, saīsinājās, un dažas sekundes vēlāk kosmosā zibšņu ieskautas mētājās divas bālganas bumbas, cīnoties ar gravitācijas spēka laukiem. Viens no supermetamorfiem gandrīz uzreiz aizbēga un acumirklī pazuda kosmosā, otrs kļuva melns, it kā pārogļojās, ar asiem manevriem mēģināja izkļūt no Zemes kuģu - mušu, blakus melonei, sīkstā grābiena, bet kaut kas neļāva tam iegūt nepieciešamo ātrumu, savaldīja tā kustības. Tas uzvedās dīvaini: te sastinga uz vietas, pietūkdams izmēros, te sarāvās līdz pēdējai iespējai, izstarojot spilgtu gaismu.

- Gabriela darbs! - Djego Virts klusi teica, sakodis zobus un pamāja lēkājošā metamorfa virzienā. Moduļu kajītēs, neskatoties uz titānisko kauju, valdīja klusums, varēja brīvi sarunāties.

- Ilgi mūsu jaudas nepietiks, - negaidīti smalkā balsī atsaucās Nagorins, pirmo reizi nonācis šādā situācijā. - Ir nu gan spēks šim velna maisam!

- Pienāciet tuvāk! - noķērkstēja Pinegins. - Būs vieglāk noturēt...

Visu kauju, neredzamu, bet nežēlīgu, vadīja automāti, bet cilvēki bija tik saspringti, it kā viņi personīgi ar spēka lauku zobeniem raidītu miljardu vatu sitienus un atvairītu tādus pašus taustāmus pretinieka atbildes uzbrukumus.

Cīņa turpinājās vēl kādu brīdi. Otro reizi metamorfs izstaroja tievus, caururbjoši spilgtus gaismas starus, līdz Pinegins saprata, ka tas ir sekundārais efekts no virzītas TF pārraides: supermetamorfs sauca palīgā.

- Tūlīt būs grūti, - sacīja Pinegins. - Viņš sauc savējos.

- Kur tas velna kreiseris? - Virts ņēmās gar raidītāju un nikni skatījās uz tukšo ekrānu.

Metamorfs izmisīgi mēģināja izkļūt no spēku lauku skāvieniem, ar kuriem moduļi viņu turēja uz vietas, taču ar viņa spēkiem acīmredzami nepietika. Turklāt Grehova "norītais" modulis atņēma viņam manevra brīvību, un viņš mainīja formu un metājās apkārt kā milzīga tīklā sapinusies vabole.

Pēkšņi Pineginam šķita, ka zvaigznes pie debesīm izkustējušās un metas virsū kuģiem.

- Viens, divi... septiņi... deviņi, - Pinegins čukstus skaitīja.

- Turieties ciešāk! - Pinegins pavēlēja. – Pārslēdziet pakaļgala automātiku, jaunu mērķu atvairīšanai. Ieradušies pārējie.

Bet supermetamorfiem neizdevās atnākt palīgā savam ciltsbrālim: pusmegametra attālumā no uzbrūkošo milzu metamorfu un Zemes pigmeju kuģu savstarpējā mudžekļa pēkšņi parādījās kreisera korpuss, noplūstot ar baltu liesmu un pēc raksturīgā mirdzošā vainaga ap to, Pinegins saprata, ka kreiseris izšāvis uz plēsonīgi tuvojošos baru ar cietā gamma starojuma strūklām. Visus deviņus noslēpumainos ķermeņus reizē apņēma zaļgans mākonis, aiz kura, mākonim izklīstot, bija tukša telpa.

Kreiseris lēnām tuvojās sastingušajam pēdējam metamorfam, tas rāvās sānis, bet zaigojošs plīvurs, līdzīgs ziepju burbulim, to aptvēra no visām pusēm un pievilka pie "Ilmusa" galvenās spēka lauka antenas.

Moduļu viomos parādījās kreisera ekspedīcijas zāle, satrauktas dežurējošo bortinženieru, Toranca, Sergijenko un Banglina sejas...

- Tur viņam ir Grehova modulis... iekšā, - Pinegins nogurušā balsī sacīja. - steidzami kaut kas jādara.

- Varu pamēģināt iekļūt metamorfā, - Djego Virts ātri piedāvāja.

Banglins papurināja galvu.

– Diez vai tas būs iespējams... vismaz uzreiz.

- Mēs tagad esam situācijas saimnieki, - sacīja Torancs, saprotot robežsarga jūtas. – Karadarbība ir beigusies, bet mēs joprojām diktējam savu gribu. Tiem, kas komandē metamorfu, tas ir jāsaprot.

– Bet Grehova modulis ir viņu vienīgā iespēja kontaktēties ar ultimātu. Mums nekavējoties jāatņem viņiem šī iespēja!

– Pareizi, – Pinegins pamāja. - Pretējā gadījumā viņi var pieprasīt: jūs atdodat mums brīvību, mēs jums moduli.

Torancs domīgi paskrubināja ar nagu videosprādzi uz rokas un atkāpās zāles dziļumā pie Banglina. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās drūms, bet mierīgs.

– Kā jūs plānojat tikt iekšā metamorfā?

- Tātad ir atļauts?

Torancs pasmīnēja par Djego kodīgās piezīmes zemtekstu, taču neko neteica.

- Pirmkārt, ola jāiztausta ar intravizoriem, - sacīja Pinegins. - Un tad jau redzēsim.

Torancs skeptiski saknieba lūpas.

– Ļoti konkrēta programma. Metamorfu mēs pazondēsim, bet pagaidām jūs padomājiet par to, ko darīsiet tālāk.

Nākamās divas stundas pagāja, mēģinot ar Ilmusa atrašanās vietas noteikšanas sistēmu palīdzību izgaismot kilometrīgo supermetamorfa masīvu. Radio diapazonā metamorfs bija necaurspīdīgs, it kā klāts metāla bruņām. Nelīdzēja arī neitrīno prožektori: attēls uz ekrāniem izrādījās dīvains - supermetamorfs izskatījās pēc granāta augļa, piepildīta ar sablīvējumu graudiem; nekā tāda kā "parastam" kosmosa kuģim, uzbūvētam pēc noteiktas tehnoloģijas likumiem. No otras puses, gravitatīvā zondēšana ļāva metamorfa iekšpusē identificēt vairākus masīvus centrus, no kuriem divi aptuveni atbilda aprītā moduļa masai, un Banglins pēc ilgām debatēm par "rīcības cilvēcību saistībā ar nezināmu objektu,» deva atļauju pazondēt aizdomīgās vietas ar «rokām». Pozitīvu rezultātu deva jau pirmais mēģinājums: uz ekrāniem parādījās pazīstamais moduļa siluets, paslēpts zem metamorfa virsmas apmēram simts metru dziļumā. Metamorfs neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, vienaldzīgs, kā īsts klintsbluķis. Viņš neatsaucās arī uz mēģinājumiem sazināties caur radioviļņiem, ko viņam piedāvāja Ārpuszemes kultūru institūta speciālisti.

"Ilmuss", apvijis dīvaino olu ar acij neredzamiem spēka tīkliem, lēnām attālinājās no Suinberna gammas zilās zvaigznes. Pinegina, Virta un pārējie patruļas moduļi to pavadīja kā ar goda eskortu.

- Tātad, kādi ir jūsu nākamie soļi? — Torancs jautāja, izsaucis Djego un Pineginu.

- pirmais iešu es, - Djego sacīja un tā paskatījās uz Pjotru, ka tas saprata, ka Djego savu lēmumu nemainīs. – Pjotrs mani piesegs no augšas. Mums ir jārīkojas stingri, nekādas intelektuālās kontaktu programmas mums tagad nelīdzēs. Vispirms es, protams, pamēģināšu dot signālu, lai mums atver durvis, un pēc tam... pēc tam atvēršu olas čaumalu virs Gabriela moduļa ar lāzeru.

- M-jā. - Torancs pašķielēja uz Banglinu, kurš nepārprotami nosodīja šādu rīcību. - Šturm und drang! .. Nu ko, pamēģini. Ne jau mēs visu šo putru ievārījām, bet mums tā būs jāizstreb, un nav svarīgi, kur – uz Zemes vai šeit, pie Suinbernas.

Tas droši vien tika teikts Banglinam, bet varbūt arī pats Torancs šaubījās par pieņemto lēmumu pareizību, taču abi saprata, ka atkāpties nav kur: kāda ļaunas gribas, ar nezināmu mērķi sagūstīti divi cilvēki gaida palīdzību.

- Ir tāds vecs termins gūsts, - Djego nomurmināja, apsēdies un iekārtojies krēslā moduļa centrālā vioma priekšā. Un mūsu draugi ir gūstā. Grīg, esi gatavs?

- Gatavs, - sacīja atnākušais pilots, velkot pār pieri emkanu.

- Tad uz priekšu!

Modulis attālinājās no saviem brāļiem un izmeta skaistu loku, tā korpusa apšuvums nomirgoja kreisera prožektoru gaismā.

Supermetamorfa virsma bija grubuļaina, bedrēs

un rievās, gravās un plaisās, kā izdēdējusi lava. Bija grūti noticēt, ka zem aparāta atrodas noslēpumains milzis, spējīgs pārvērsties par jebkuru struktūru un pat par ainavas daļu.

- Nepienāc par tuvu, - Pinegins ieteica no sakaru vioma. - Uzliec M-kontrolierīces uz aizsardzību.

- Neuztraucies, Pjotr, - Djego pamāja. - Turies sānis. Gabriels joprojām neatbild?

- Neatbild. Radiosakari, tu pats zini, neder, bet TF-apmaiņa nav dzirdama. Acīmredzot vai nu ir bojāts TF raidītājs, vai arī...

Otrais "vai" nozīmēja moduļa apkalpes nāvi.

- Dod viņam mūsu programmu, Met, - Djego pagriezās pret palīgu.

Metjūss Kūpers izpleta rokas pār savu vadības paneļa spārnu, ar kuru kontrolēja visu moduļa zinātnisko aparatūru.

Nekas nenotika.

Pusstundu viņi "grieza" kontaktu programmu visos iedomājamos viļņu diapazonos, bet supermetamorfs nereaģēja. Djego bez liekas iespringšanas pasignalizēja ar lāzera prožektoriem, taču arī tas nelīdzēja.

Nevienu tas īpaši nepārsteidza: “saruna” ar supermetamorfu norisinājās, kopš tas atradās zem spēka lauka kupola, taču līdz šim bija tikai monologs - cilvēki runāja, metamorfs klusēja.

Djego ar vienu vārdu "nulle" nosūtīja kreiserim savu "sarunu" rezultātus un nolēma rīkoties asāk.

Sākumā, viņš veica virkni  vieglu gamma starojuma "šāvienu" ap vietu, kur bija paslēpts Grehova modulis, pēc tam iedeva jaudīgāku zibsni virs moduļa. Atkal iezīmēja vēlamo apgabalu ar vājiem gamma starojuma sitieniem un atkārtoja spēcīgāku sitienu pa vietu virs moduļa. Pēc neilgas gaidīšanas viņš vēlreiz apstaigāja izvēlētās zonas perimetru ar gamma stariem bet pēc tam centrā deva pilnu lāzera impulsu, uz sagrāvi ...

Likās, ka metamorfa melnā virsma uzvārījās, izmetot dzirksteļu kūļus un dūmu mākoņus. Djego pagaidīja, kamēr dūmi izkliedēsies, un pagarināja pulsa ilgumu, dziļi uzšķēržot supermetamorfa apvalku. Atkal dūmi paslēpa melni krunkaino "olas čaumalu" apakšā. Tajā pašā brīdī Metjūss uzkliedza:

Diego, uzmanīgi!

Pilots nekavējoties atvirzīja moduli atpakaļ, lai gan vēl neko nebija pamanījis.

Metamorfa ķermenī moduļa lāzeru izdedzinātas rētas vietā parādījās zvaigžņveida caurums, izpletās kā milzīgs traips un sastinga.

- Ieeja! - Metjūss nočukstēja. - Metamorfs ir atvēries!

- Tomēr viņi saprata, - atskanēja Toranca balss. Ko viņš domāja ar jēdzienu "viņi",  iespējams, nezināja pats.

Djego paskatījās uz pilotu – un tas saprata. Modulis lēnām tuvojās atvērumam, kuras izmēri ļāva brīvi iekļūt milža dziļumos.

— Uzmanieties! - izlauzās Pineginam, kurš uzmanīgi sekoja notikumiem.

Djego ieslēdza prožektorus. Superpārvērteņa apvalka biezums sasniedza savus divdesmit metrus, un zem tā bija redzams kaut kāda, ar vakuumā izgarojošiem tvaikiem piepildīta telpa.

- Tvaiki, vai? — pilots norūca, pārslēdzot moduļa pārlūku uz radaru.

Acīm pavērās plaša telpa, uz tās grīdas, sašķiebies, stāvēja pazīstamais moduļa konuss. Blakus konusam rosījās divas figūras mirdzošos kombinezonos, un Djego gandrīz iekliedzās: "Gabriel!" Bet tieši laikā iekoda mēlē. Tie nebija Grehova apkalpes locekļi, tie vispār nebija cilvēki.

- Pelēkie! - Metjūss noelsās.

Modulis turpināja nolaisties supermetamorfa dziļumos, atstājot aiz sevis satraukto draugu izsaucienus un cerību uz ātru palīdzību. Tuvojās bedrainā grīda - izciļņi bija izkārtoti stingri šahveidīgi, it kā te nesen būtu iestādīti kaut kādi augi - grīdā. Modulis ar pakaļgalu saspieda vienu no uzkalniņiem, sasvērās.

Abi pie Zemes kuģa esošie pārstāja rosīties un klusēdami pagrieza savas nekustīgās masku sejas pret atnācēju.

Djego attapās un ieslēdzis raidītāju, sāka izsaukt Grehovu. Abi pelēkie vienlaikus noraustījās, viens no viņiem atkāpās un pazuda aiz Grehova moduļa. Otrais gāzelēdamies tuvojās pie Djego moduļa.

- Saimnieki... - Virts nomurmināja, pārstājis izsaukt Grehovu. - Met, turpini manā vietā, es iziešu pie viņa. Varbūt varēsim vienoties.

- Es kopā ar tevi.

– Tu paliksi.

- Tad man tev jāatgādina instrukcijas - neiziet meklēt vienatnē...

Djego atsprādzējās no krēsla, piegāja pie Metjūsa un pieliecās, uzsita viņam pa plecu.

- Tu laikam domā, ka es gribu tur iet? Kļūdies, Met. Bet mēs esam robežsargi...

Viņš izgāja no kajītes.

Divdesmit soļus no moduļa viņu gaidīja pelēkais, cauri miglai grūti saredzama cilvēkveida būtne, pareizi uzminējis izejas lūkas atrašanās vietu. Pamanījis mirdzošo metāla figūru - Djego bija uzģērbis antiradiācijas komplektu, ar smailu kapuci-ķiveri un lauka ģeneratora kupri mugurā, kas pārvērta viņu par neparastu radījumu - tas pagājās viņam pretī un pēkšņi ar milzu lēcienu aizlikās prom. Pazuda miglainajā plīvurā.

Austiņās atskanēja pilota nopūta, un Metjūss iesmējās.

- Nobiedēji gan tu viņu tomēr!

- Velns ar viņu! - Djego pateica. - Ja jau nevēlas parunāties, lai nerunā. Interesantākais ir tas, ka šeit pastāv gandrīz Zemes smaguma spēks. Mākslīgā gravitācija?

Viņš atskatījās. Pelēkie nekur nebija manāmi, moduļa prožektoru apgaismotais bālganais tukšums slēpa telpas patiesos apjomus, un tāpēc tā šķita bezgalīga.

tik tikko saskatāms simt piecdesmit metru attālumā atradās Grehova modulis. Djego pamāja viņu vērojošajiem biedriem, un ātri izgāja cauri miglainajam muslīnam, paspējot skatīties gan zem kājām, gan apkārt.

Kuģa lūka bija aizvērta, tuvumā neviena nebija. "Ja automātika nedarbojas, es iekšā netikšu!"  - Djego nodomāja, apstaigādams moduli.

- Lūka ir aizvērta, - viņš paziņoja mikrofonā. - Kā jums tur,  klusums?

- Kārtībā, - sacīja Metjūss. - Radiodiapazonā tevi redzam labi, gaismā - viena vienīga migla. No kurienes šeit migla, Djego?

- Paprasi kaut ko vieglāku. Kā izskatās šī pazeme?

- Diametrs - aptuveni simts astoņdesmit metri, augstums - četrdesmit metri. Sienas - ļoti dīvainas, kaut kādās membrānās un caurumos - saplīsis siets.  izciļņus redzēji pats. Bet nedaudz pa kreisi no mums attiecībāpret tevi var redzēt kaut ko līdzīgu trīsmetrīgai ausij.

- Izeja neaizvērās?

Klusums, tad pilota balss:

- Uz vietas. Ko tu grasies darīt? Drošībnieki piedāvā palīdzību.

- Lai gaida. Grehovs klusē?

- Klusums…

- Es tagad aiziešu pie lūkas, bet tu ieslēdz pieprasījumu. Ja viņiem automātika kārtībā...

Djego vēlreiz apstaigāja moduli, ieinteresējās par vienu no uzkalniņiem, kuru rindas veidoja pareizu rakstu. Uzkalniņa virsotnē atradās apaļš dūres izmēru caurums. Djego noliecās, un viņam šķita, ka uz viņu paskatās uzmanīga, vērīga acs. Viņš pārsteigumā atlēca, un tajā pašā mirklī viņam no mugurpuses uzbruka, saķerot rokas un saspiežot kājas. Antiradiācijas tērpam nebija cieta apvalka, tas bija daudzslāņu balahons ar iebūvētu tīklveida antenu, lai radītu aizsargājošu spēka lauku, un tomēr pirmos mirkļus tas neļāva uzbrucējiem panākt vēlamos rezultātus. Bet tad Djego attapās, sāka rīkoties, neklausoties savu biedru satrauktajos kliedzienos.

Aizsardzību viņš neieslēdza, pareizāk sakot, vienkārši par to aizmirsa, bet, par laimi, tāpat kā Grehova gadījumā, uzbrucējiem nebija ne jausmas par tuvcīņas paņēmieniem, tie visi bija tie paši pelēkie "metamorfa saimnieki", un viņu ķermeņi nebija daudz blīvāki par cilvēka ķermeni. Pēc dažām sekundēm viņi tika izsvaidīti uz grīdas un nekavējoties atkāpās, lai gan Djego pat nedomāja viņus vajāt.

- Nāku pie tevis! - Metjūss kliedza.

– Neuzdrošinies! - Djego atcirta, mazliet aizelsies. - Ieslēdz pieprasījumu.

Pagāja ilgas sekundes, tad moduļa pakaļgala bruņās parādījās sprauga cilvēka auguma līmenī - lūka pavērās, bet līdz galam neatvērās.

- Vēlreiz!

Īss svilpiens, lūkas vāks pakustas dažus centimetrus un sastingst.

- Uzmanies, Djego! Atkal pelēkie... Eju pie tevis un piesegšu  aizmuguri. Pa to laiku sašausi lūku.

- Visiem palikt savās vietās! - Djego uzkliedza, bet Metjūss neatbildēja, atsaucās pilots:

- Viņš izgāja, skrien pie tevis... nokrita... neceļas! Viņam uzbrūk, Djego! Pelēkie! Kaut kur velk... Met, atbildi!

Djego izdvesa lāstu un metās atpakaļ uz savu moduli. Viņš atrada Metjūsu piecdesmit soļu attālumā, nekustīgi guļam uz izauguma, izskatošās pēc milzīgas auss. Divi pelēkie turēja viņu aiz kājām, uzreiz pameta, kad Djego izšāva gaisā, un acumirklī pazuda miglā.

Kad Djego mēģināja izvilkt Kūperu cauruļveida stiebru palisāde, apkārt "ausij", sakustējās kā dzīva. Protams, šīs caurules neizskatījās pēc taustekļiem, taču to konvulsīvās kustības nepārprotami saturēja draudus.

Pār Djego muguru pārskrēja riebuma drebuļi. Viņš atvairījās no tuvākā "tausteka" un iešāva "ausī" lādiņu no "universāla". Cauruļu žogs nolūza, tās nokrita kā ļenganas, drebošas kārpas.

Djego pacēla Metjūsa ķermeni uz rokām un gandrīz atkal nometa – skafandrs bija slidens. Kāds viņam palīdzēja noturēt. Pilots!

- Kādam velnam tu šeit uzradies?! - robežsargs caur zobiem noņurdēja un, neatskatīdamies, stampāja uz moduli. Ja viņš būtu atskatījies, redzētu, kā pilots cīnās ar pēkšņi uzbrukušajiem pelēkajiem, taču viņš neatskatījās, cerot, ka pilots seko, piesedzot aizmuguri. Tikai pēc Metjūsa ievilkšanas tamburā viņš atklāja ka pilots neseko. Klusēdams skrēja atpakaļ, neatbildējis uz no virsmas nākošo Pinegina izsaukumu. Viņš atrada pilotu tādā pašā pozā kā palīgu, ķermenis uz tīklveida "auss", divi pelēkie tur kājas, it kā veiktu kādu rituālu. Djego viņus sašāva no pistoles, nerūpējoties par lādiņa lielumu., kā aizvilka pilotu uz moduli viņš neatcerējās. Tad kaut kā nokļuva pie Grehova kuģa, nomainīja aptveri un ar trīs šāvieniem ietrieca lūkas vāku tamburā un iegāja stūres kajītē. Grehovs un viņa partneris nekustīgi gulēja pie izejas no kajītes - acīmredzot viņi bija mēģinājuši iziet. Vadības panelis bija miris, enerģijas indikatori mirgoja ar nullēm.

Tad Djego apziņā bija zudums, un, kad viņš attapās, saprata, ka sēž uz sava moduļa kajītes grīdas, un blakus gulēja viņa biedri, visi četri, tikai nebija zināms, kurš no viņiem vēl dzīvs.

Viņam vēl pietika spēka iziet pēdējo reizi – savākt visus pirmā moduļa ierīču un sakaru ierakstus. Pārējo viņš atcerējās pavisam miglaini: kā stāvēja pie tambura izejas un skatījās uz tuvojošos pelēko baru – viņš nešāva, lai gan vēlme ietriekt universāla pilnu lādiņu viņam kūsāja asinīs ar atriebības slāpēm; tad izvadīja moduli no supermetamorfa "pazemes", gandrīz taranējot pretimnākošo Pinegina moduli; novilka skafandru, nomurmināja "paldies" draugu gādīgajām rokām; devās uz kreisera medicīnas centru, velkot līdzi aiz piedurknes skafandru... Beidzot pēc stundas pamodās zālē.

" Ilmuss" devās mājup, pretī Saulei, TF režīmā, ar neredzamu spēka lauka pavadu vedot līdzi vienaldzīgo un noslēpumaino supermetamorfu. "Rimans", nokavējis galveno notikumu drāmu, noslēdza kolonnu.

***

Mēnesi vēlāk supermetamorfi parādījās Oriona zvaigznājā, taču viņiem nekas neizdevās: cilvēki bija brīdināti un apbruņoti ar zināšanām, ko viņiem bija devusi viena metamorfa sagūstīšana. Tāpat kā iepriekš, metamorfi pārvietojās taisnā līnijā - neviens nevarēja apmierinoši izskaidrot šo faktu - un, tāpat kā iepriekš, mēģināja "pasīvi" medīt cilvēkus, pārvēršoties pazīstamās struktūrās.

Drošības padomes sanāksmē, UASS Mēness bāzē, Torancs noziņoja par operācijas "Metamorfs" rezultātiem.

- Tādējādi, - viņš teica, - pārvērtenis ir mums gandrīz pilnīgs noslēpums.  Uz līdzvērtīgiem pamatiem joprojām pastāv trīs hipotēzes. Pirmā, superpārvērtenis ir zvaigžņu kuģis, kuru kontrolē pelēko "cilvēku" komanda. Otrā: superpārvērtenis ir dzīva būtne ar milzīgu, varētu teikt, “mašīnas” atmiņu. Trešā ir informācijas vākšanas mašīna. Protams, pirmajā un pēdējā gadījumā radījumiem, kuri kontrolē pārvērteni vai palaiduši to kosmosā, ir dīvaina morāle, un ētikas standarti, jo pārvērteņu informācijas iegūšanas metodes rada nāvējošus draudus visam dzīvajam, tai skaitā arī cilvēkiem. .

Daudzi notvertā eksemplāra izpētē iesaistītie eksobiologi, ir pārliecināti, ka tas ir atdarināt spējīgs kosmosa dzīvnieks, kuram piemīt fantastiskas transformācijas spējas kolosālā mērogā. Protams, mēnesis, pētot to pārsteidzošu mainīgumu, kādu parāda superatdarinātājs, neko daudz nevar dot, taču jau tagad ir zināms, ka šo dīvaino objektu vitālā darbība visos aspektos atšķiras gan no dzīvās būtnes, gan kibernētisko mehānismu vitālās aktivitātes. Sergijenko, zinātnieks-niversālists, kurš nodarbojas ar pārvērteņu problēmu, pat teica, ka šādiem briesmoņiem vispār nav tiesību pastāvēt, jo daži pārvērteņa parādītie efekti apgāž fizikas likumus. Esmu beidzis.

Cauri zālei izskanēja viegls troksnis.

Nākamais runāja VKS priekšsēdētāja vietnieks Banglins.

- Iespējams, - viņš skanīgā balsī iesāka, - mēs esam saskārušies ar dzīvību, kas evolūcijas procesā nonākusi kosmosā, bet dīvainā veidā nav pārkāpusi instinktu no saprāta, dzīvniecisko intuīciju no intelekta atdalošo robežu. Iespējams, metamorfs patiešām ir automāts, kuru kādreiz palaidis kaut kāds saprāts, par kuru mēs varam tikai izteikt minējumus. Visticamākā hipotēze ir tā, ka supermetamorfs ir tikai zvaigžņu kuģis, kuru kontrolē nehumanoīds prāts. Pagaidām droši zināms tikai tas, ka tajā ir ierīces, spējīgas absorbēt ne tikai cilvēka iegūto, bet arī iedzimto informāciju tieši no smadzeņu šūnām! - Banglins nogaidīja līdz aprimst troksnis. – Ierīces atvēršana notika traģiskos apstākļos: pats pirmais mēģinājums atbrīvot metamorfa sagūstīto Grehova moduli beidzās ar otrā moduļa pilota un patruļas komandiera palīga nāvi. Pārbaudes laikā izrādījās, ka visa informācija viņu smadzenēs ir izdzēsta! Smadzeņu šūnas iznīcinātas! Kā tiek "nolasīta" informācija, mēs nezinām, bet šis fakts ir pārbaudīts ar turpmākiem eksperimentiem. Tādējādi informāciju metamorfi iegūst gandrīz acumirklī un bez jebkādiem kolosālajiem pūļu, enerģijas un laika izdevumiem zināšanu asimilācijai, kam cilvēks veltī visu mūžu.

Ja tās ir dzīvas būtnes - kas arī ir iespējams, neieslīgsim zinātniskos strīdos par atšķirību starp dzīvo un nedzīvo - tad tieši šis fakts - informācijas iegūšanas vieglums - varēja ļaut supermetamorfiem nepacelties virs dzīvnieka apziņas līmeņa.  Cilvēks, kā jūs saprotat, metamorfiem izrādījās gards kumoss: viņa zināšanas ir visai plašas un skar daudzas kosmosa dzīves šķautnes. Bet, ja metamorfi ir automātiskas ierīces ...

- Ja mēģinājums viņus noķert atkal būtu beidzies ar neveiksmi, - Pinegins sacīja ausī Virtam, - tad viņi būtu uzsūkuši un sapratuši visu informāciju par mūsu gatavošanos un medību metodēm, un tad jautājums par kontaktu ar viņiem būtu jāatrisina un jāatrisina galīgi - tikai ar ieroču palīdzību. . Pretējā gadījumā katra tikšanās beigtos traģiski cilvēkiem. Bet cik pārsteidzošs ir kosmoss!...

- Diemžēl saziņa ar metamorfu līdz šim ir iespējama tikai caur viņa "kuņģi, - turpināja Banglins. - Tas izklausās neticami, bet tā ir patiesība. Sliktākais ir tas, ka mēs esam saskārušies ar tik neparastu dzīvības formu pilnīgi nesagatavoti un apstākļos, kas neatstāj vietu ilgām pārdomām. Bet tomēr padomāsim, kā, neiznīcinot supermetamorfus, kuri Galaktikā var satikt citas saprātīgas būtnes, nosargāt šos mums neizprotamos saprāta brāļus. Iznīcināt automātu vai dzīvnieku, vai kontrolētu mehānismu, pat ja tas ir ārkārtīgi bīstams cilvēkam, bet kam piemīt tik pārsteidzošas īpašības, vispirms nemēģinot atrast savstarpējas sapratnes veidus man šķiet nepieņemami. Drošības padomes kā kompetentākās institūcijas lēmums par metamorfu likteni būs noteicošais VKS, tāpēc mums nav tiesību kļūdīties ši lēmuma pieņemšanā.

- Kamēr mēs te lemjam, metamorfi turpina medības, - neizturēja viens no zālē sēdošajiem.

- Turpina. Tomēr kontakts ar viņiem ir ārkārtīgi svarīgs. Daudzi zinātnieki sliecas uzskatīt, ka supermetamorfs ir vissenākā dzīvības forma kosmosā, neiedomājami tāla laikmeta relikts...

- Nepārliecinoši, - sacīja tā pati balss. - Jautājums ir: vai nu mēs, vai viņi. Galu galā mums pret tiem nav citu efektīvu aizsardzības metožu?

- Ļaujiet atbildēt man? - no sēdekļa piecēlās Pinegins.

Banglins sarauca pieri, mirkli pakavējās pie nodaļas vadītāja druknās figūras un piekrītoši pamāja ar galvu.

Pinegins dažus mirkļus skatījās grīdā, tad ar pirkstiem saberzēja savas nogurušās acis — mēnesi viņam nebija bijusi iespēja atpūsties — un iztaisnojās.

- Kaut kad deviņpadsmitajā vai divdesmitajā gadsimtā cilvēki, mūsu senči, iznīcināja gandrīz visus plēsīgos dzīvniekus uz Zemes. Dažas retas sugas ir pilnībā un neatgriezeniski izzudušas. Es nerunāju par Zemes ekoloģiskā līdzsvara noziedzīgu pārkāpšanu, vai te ir vērts atgādināt, ka katra dzīvnieku suga ir unikāla? Cita starpā šī iznīcināšana nedara godu civilizēto cilvēku darbībām, tāpat kā to neizrotāja Amerikas "mežonīgo rietumu" iekarošana ar pamatiedzīvotāju iznīcināšanu un paverdzināšanu, barbarisku mežu iznīcināšanu, ūdenstilpju, atmosfēras un daudz kā cita piesārņošanu. Tagad mēs esam saskārušies ar visretāko parādību kosmosā, ar supermetamorfu - vai nu "mežonīgu" kļuvušu automātu, vai uz supermimikriju spējīgu dzīvības formu, tie pārvietojas starpzvaigžņu telpā, tie pārvalda nezināma veida starojuma enerģijas! Starp citu, jūs maz zināt, kas ir supermetamorfa "čaumala"? Tā ir viena kolosāla ūdens molekula! Polimērs ūdens! Saistībā ar šo atklājumu graviķīmiķi sarīkoja svinīgas bēres vecajai teorijai un jau konstruē jaunu. Tā taču ir neticama veiksme, kas paver dzīvības izpētes plašumus un zināšanas universālā mērogā! Jā, tā ir plēsīga dzīvības forma: cilvēks jau sen aizmirsis, kas ir kanibālisms. Bet ir kāds neliels apsvērums: metamorfu uzbrukumi cilvēkiem bija tik bieži, nevis tāpēc, ka viņi speciāli meklētu tikšanos ar mums, bet gan tāpēc, ka mēs pētām Galaktiku pieaugošā tempā. Ir tikai desmit supermetamorfi. Daži šāvieni — un es zinu, ka mūsu vidū joprojām ir daudz mīluļu pašaudīt — un supermetamorfi pazudīs. Bet jūs, šeit sēdošie, labi apzināties, kādas sekas var būt viņu sugas iznīcināšanai? Sekas būs neatgriezeniskas, mums būtu vērts padomāt brīvajā laikā arī par to, cīņā pret kādiem ienaidniekiem metamorfi ieguva šāda veida aizsardzību!

Un vēl viena lieta: viņu atmiņai nav līdzīgas visā pasaulē, un tajā uzglabātās informācijas vērtība, iespējams, ir nenovērtējama, jo pirms tikšanās ar mums supermetamorfi varēja apmeklēt simtiem planētu un satikties ar ne mazāk svešām dzīvības formām kā viņi paši. Protams, cilvēka dzīvības vērtību nevar izmērīt ne ar ko, un es nemēģinu to salīdzināt ar šīs informācijas vērtību. Un tomēr problēmai nevajadzētu pastāvēt: vai nu mēs, vai viņi! Iespējama tikai viena patiesi saprātīga pieeja – gan mēs, gan viņi!

Pinegins, galvu nepacēlis, apsēdās blakus Djego. Zālē bija iestājies klusums...

- Uz kurieni tagad? - Pinegins jautāja Virtam, apstājies pie ieejas taimfāga zālē.

- Uz medicīnas centru Kamčatkā, kur ārsti tagad lemj par Gabriela likteni. Tad ... tad uz Tāl-izlūkošanu, pēc jauna uzdevuma. Bet tev gan pienācis laiks atpūsties, slikti izskaties.

"Torancs visiem iedeva oficiālu atļauju nedēļas atpūtai.

- Jo sevišķi. Metmorfs drošās rokās. Starp citu, tu savā grandiozajā runā runāji par supermetamorfiem kā dzīvām būtnēm. Tu nopietni domāj, ka tie ir dzīvi kosmiskie leviatāni? Bet kā tad ar pelēkajiem cilvēkiem?

Pinegins nopūtās un paskatījās pulkstenī.

– To ir viegli izskaidrot – simbioze. Pie Gabriela tu ieradīsies pirmais, iepriecini viņu, viņam ir dēls. Nosauca par Svjatoslavu.

– Tā sauca Staševski. - Djego saskuma. - Bet lūk, Anna negrib bērnus. Viņa saka, kamēr tu esi robežsargs, es nevaru būt mierīga un nevēlos savu dēlu audzināt bez tēva.

- No vienas puses, viņai ir taisnība.

- Protams, taisnība. - Djego paspieda pastiepto roku. – Atnāc kaut kad, pamēģini pārliecināt. Nu, līdz saziņai? Ceru, ka mūsu nākamā tikšanās vairs nebūs saistīta ar supermetamorfa problēmu?

Otrā daļa. BRĪDINĀJUMS. (DJEGO).

.

POLIGONS

Djego stāvēja zilgani stiklotā kupola priekšā un skatījās uz savu izstiepušos ēnu. Izkusušo smilšu caurspīdīgajā dziļumā gaismā mirguļoja sudrabainas cilpas, mezgli, dzīslas, un robežsargs iztēlojās balstu režgotos metāla stabus, kas pacēla spēka lauku atstarotāju režģus kilometra augstumā. Tagad visapkārt palicis elli atgādinošs tuksnesis, un pa vidu - izkusis spēkstacijas kupols ar pusizkusušu enerģijas izvada atstarotāju, kas rēgojās no vaskiani sakusušajiem pakalniem. Interesanti, kā viņš izdzīvoja šādā kodolugunskurā?

Djego sabozās un noregulēja skafandru, uz vēsumu. "Marss," - viņš domāja, - "Hellādas kalnu valsts... Ideāls poligons "skaļiem" eksperimentiem. Bet ja supermetamorfu būtu nolēmuši pētīt uz Mēness, kādā no bāzēm? Vai pat uz Zemes?

- Iešu apkārt aktīvajai zonai, - viņš klusi sacīja, lai gan varēja arī neko neteikt - viņš tika novērots. Virs izmēģinājumu poligona riņķoja gandrīz piecdesmit dažādu veidu zondes, zenītā piesegšanai karājās SPAS flotes kreiseris, un ap iznīcināto izmēģinājumu poligonu atradās pārvietojamas spēka lauku stacijas, spējīgas izturēt jebkuru kodolsprādzienu.

"Divpadsmit apkalpojošie darbinieki! .. Divi pasaulslaveni zinātnieki! .. Kurš no viņiem bija gaidījis tādas beigas?! Paļāvās uz spēku... Kāda nežēlīga mācība cilvēka augstprātībai! Sprādziens - un nav ne metamorfa, ne izmēģinājumu poligona! Tomēr varbūt šo katastrofu viņš pārdzīvoja? Energostacijas kupols saglabājies ... "

Cauri statikas čaukstiem austiņās atskanēja Toranca balss:

- Seko enerģijas uztvērējiem. Pēc visām pazīmēm stacija strādā, patērētāju nav un nav izslēgtas emisijas. Signalizācijas ierīci novieto uztvērēju fokusa plaknē. Kā saprati?

- Sapratu labi, - Djego vienaldzīgi atbildēja.

Ar acīm izmērījis attālumu, viņš ar piesūcekni piestiprināja signālierīces pamatni pie tirkīzainās stikla peļķes, iegarenais balons tievā staba galā iemirdzējās sārtā gaismā, un austiņās atskanēja klusa pulsējoša dūkoņa, brīdinot par vāju cietā starojuma plūsmu, izplūstošu no enerģijas uztvērēja. Djego šķita, ka tā caurules smagajā melnumā klīst neskaidras ēnas, viņš pienāca tuvāk - ēnas pazuda. Tad viņš lēnām devās uz, pēc cilvēka standartiem, gigantisko piltuvi Marsa Hellādas kontinentālajā vairogā. Šī aptuveni divus kilometrus diametrā un puskilometru dziļā piltuve nebija sprādziena rezultāts. Savulaik to sedza zeltains kupols, zem sevis slēpdams poligona tehnisko kompleksu, visus tā dienestus, noliktavas un laboratorijas. Kodolugunsgrēkā iztvaikoja ne tikai kupols, bet arī viss tā pildījums, un piltuvi tagad piepildīja tikai tintes melnas ēnas; tā malas šur tur spīguļoja ar aukstiem izkusušu akmeņu atspulgiem.

Djego apstaigāja sašķiebušos spēkstacijas kupolu, uz piltuves malas, pacēla pie acīm divdesmitkārtīgu binokli.

- Slikti redzu, ēna, - viņš teica pēc minūtes. - Bet ieeja tunelī nav aizbērta. Mēģināšu nokāpt lejā.

Piltuves centrā sākās uz poligona komandpunktu un tā skaitļošanas centru savulaik vedusī šahta. Šahta nebija dziļa, tikai četrdesmit metru, bet cilvēkiem vēl bija cerība – ja nu centra telpas palikušasneskartas un cilvēki tajās izdzīvojuši?

Djego vēl dažas minūtes pavēroja piltuvi un nopūties nolaida binokli. Supermetamorfs pazudis. Vai nu viņš patiešām eksplodēja, vai arī kaut kā aizbēga no gūsta, uzspridzinājis izmēģinājuma vietu. Vai viņš nevarēja paslēpties šahtas atverē? Lai gan… kas zina, uz ko viņš ir spējīgs. Varbūt viņš tik ļoti spēj sablīvēt savu ķermeni, ka tas kļūst simtiem reižu mazāks. Bet pat šajā gadījumā tas būtu cilvēkam konstatējams: gravitācijas detektori nekavējoties noteiktu masas koncentrāciju. Un uz šodienu ir zināmas divas šādas koncentrācijas: spēkstacijas kupols un šahta piltuves centrā. Visticamāk, šahta ir nosēta ar milzīgās ēkas drupām, kura nepaspēja iztvaikot, taču iespējams, ka metamorfs atradis patvērumu tur ...

Djego ieslēdza antigravu un nelielā ātrumā apriņķoja ap kupolu – lai nomierinātu sirdsapziņu. Protams, tā spoguļgludajos sānos nebija nevienas atveres, lūku vai durvju pēdu: divas minūtes šeit plosījās nepieredzēts zvaigžņu temperatūru ugunsgrēks, kupols izkusa un iegāzās, iekšā nevarēja izdzīvot neviena dzīva būtne ... bet viņš pats saglabājās! Tā korpusa materiāls varēja izturēt miljoniem grādu?!

- Dīvaini, - sacīja Djego, stāvēdams uz kupola. - eksplodēt vajadzēja arī spēkstacijai.

- Tai bija sava spēka lauka aizsardzība, - atskanēja kāda tehniskā eksperta balss. Djego balsī ieklausījās desmitiem cilvēku, un uz viņa jautājumiem varēja atbildēt jebkurš no viņiem.

"Tomēr šeit ir kaut kāda neatbilstība, - Virts spītīgi nodomāja. - Es labi izpētīju spēka lauka staciju jaudas aizsardzības parametrus, tā varēja aizsargāt reaktoru tikai no parastā sprādziena, ne no nukleārā. No tā, kas šeit notika, tā nebūtu izglābusi. Bet kupols taču saglabājies!…”

Djego domīgi vēroja, kā divdesmit metru augstais kupols dzirkstī zilā glazūrā, kā protonu signālierīces balons piepildās ar rozā mirdzumu, kā plato stiklainā virsma, nogludināta ar sprādzienu, pārklāta ar baltu plaisu tīklu uz lēzeniem pauguriem, izgaist tālumā; ieklausījās klusumā, ko uzsvēra radiometra garā nots... Nekas netraucēja izmēģinājuma poligona nāves mieru, neviena kustība, neviena ārēja skaņa. Apklusa pat viņu izlūkos atsūtījušo cilvēku tālās balsis: šajā situācijā nebija ko ieteikt.

- Eju, - Djego beidzot pie sevis pateica, palecoties gaisā.

Virs piltuves centra, joprojām paslēptas ēnā, viņš lidinājās labu laiku. Milzīgā divu kilometru bļoda — sens meteorīta krāteris ar caurumu centrā — viņam pēkšņi šķita kā šaušanai gatavs šautenes stobrs. Viņš apspieda vēlmi izsaukt Torancu un izslēdza prožektoru. Krāteris piepildījās ar dzirkstošiem atspīdumiem, kuri padarīja neiespējamu saskatīt šahtu.

- Uzmanīgāk, - par sevi atgādināja grūti sadzirdamais robežsardzes priekšnieks. - Neriskē, esam saņēmuši informāciju no sekošanas stacijām un kosmosa dienesta posteņiem: supermetamorfs nevarēja atstāt Marsu. Un, ja tas neiztvaikoja kopā ar mūsu tehnoloģijām… Kopumā tu saproti, par ko es runāju…

- Saprotu, - Djego izklaidīgi atsaucās, aprēķinot, kā viņš nolaidīsies šahtas atverē. – Fons samērā paciešams, kādi trīssimt rentgenu, nokāpju tunelī.

- Katram gadījumam es pacelšu koggu, pēc tava pieprasījuma tas pie tevis būs pēc trim, četrām minūtēm.

- Labi labi. Viss?

- Atcerieties par signalizācijas ierīci… un to, ka upuru jau ir pietiekami daudz. Nelien kautiņā...

Toranca balss pamazām izplēnēja, pārņemta ar traucējumu trokšņiem – Djego sāka nokrist piltuvē, ienirdams tās tintes lipīgajā ēnā.

Desmitmetrīgā viomā, kurš atspoguļoja daļu no izmēģinājumu poligona ar spēkstacijas kupolu un milzu piltuvi, bija skaidri redzams, kā sudrabainā dzirkstele, uz īsu brīdi bija apstājusies virs piltuves, pēkšņi sāka krist uz leju un pazuda no redzesloka.

- Dodiet palielinājumu, - Torancs pavēlēja.

Piltuve strauji metās pretī cilvēkiem, auga, atstājot malas aiz vioma, bet ēna bļodas dziļumā bija tik melna, ka cilvēka skatiens bija bezspēcīgs, lai tajā iekļūtu. Operators nedaudz pakoriģēja attēlu, un tagad kļuva redzams sakusušais kupols ar paaugstnājumu ap piltuvi un pašu krāteri, piepildītu ar ēnu kā materiālu melnu piķi.

- Tomēr es neticu, ka supermetamorfs pats sevi iznīcināja, - sacīja Sergijenko, turpinot sarunu. - Šis neizprovocētais sprādziens ir tikai nepakļāvības demonstrācija.

-Kur tad viņš ir? – viebdamies, iebilda Torancs.

- Slēpjas krāterī.

- Tas ir iespējams?

- Kurš uzdrošināsies pateikt nē? Mēs esam uzzinājuši dažas metamorfa īpašības, bet cik no tām palikušas nenoskaidrotas? Metamorfa izcelsme, enerģētiskās iespējas, informācijas rezerves, sava ķermeņa pārveidošanas veidi palika nezināmi... ko tur uzskaitīt, tam laika nepietiek. Vienīgais, ko esam panākuši, esam noskaidrojuši cilvēku medību iemeslus.

- Intelektuālais parazīts, - Nagorins iesmējās, tāpat kā Torancs nenovērsdams acis no krātera atveres, kurā bija pazudis Djego Virts. - Atzīstu, ka man nepatīk šī supermetamorfa īpašība. kaut kam tādam noticēt ir grūti.

- Domāju gan, - attrauca Torancs, atzīmējot laiku. - Acumirklīga smadzeņu uzkrātās informācijas nolasīšana! Pat iedzimtās! Sava veida izsmalcināts kanibālisms. Lai gan, starp citu, pandologi jau sen ir meklē veidus, kā ierakstīt nepieciešamo informāciju tieši cilvēka smadzenēs, tā saucamās ātrās mācīšanās metodes. Viņiem metamorfs ir superatradums.

- Pie kā zinātnieki strādāja izmēģinājumu poligonā pirms sprādziena? - vaicāja Pinegins, kurš bija nozīmēts vadīt Neatliekamās glābšanas dienesta pēc katastrofas veikto pasākumu īstenošanu.

Sergijenko paraustīja plecus.

– Fizikālo, ķīmisko, bioloģisko un citu īpašību analīze. Lai gan, - viņš atcerējās, - Talgrēvens dienu pirms sprādziena izteicās, ka viņi grasās iekļūt metamorfā, lai izglābtu tos cilvēkus, kurus viņš iepriekš bija "aprijis".

- Pareizi, - Nagorins atbalstīja savu kolēģi. - Īsi pirms… hm… notikušā poligonā ieradās tehniķis, lai skenētu metamorfa ķermeni, un sarunā Talgrevens pieskārās šai tēmai.

– Un kā supermetamorfs uzvedās?

- Kā nedzīvs metāla klucis - viņš vispār nereaģēja uz neko, nebija iespējams noticēt, ka tajā ir kāds dzīvs, ka viņš var kustēties, pārveidoties un tā tālāk. Par sevi neatgādināja arī pelēkie. Instrumenti vienīgi reģistrēja metamorfa iekšienē notiekošos procesus.

- Kādus?

- kādus tieši - nepateikšu, - sacīja Sergijenko, izvēloties vārdus. - Bet to rezultātā mainījās izstaroto lauku potenciāls, dažu ķermeņa tilpumu blīvums lēnām samazinājās, bet citu - palielinājās ... un tā tālāk.

- Viktor, - pasauca Pinegins. - No augšas neko neredzi?

- Visu to pašu, - caur traucējumiem izlauzās kreisera komandiera balss, lidinoties virs izmēginājumu poligona simts kilometru augstumā. Pat ar maksimālo palielinājumu. Neuztraucieties, man ir desanta gatavība viens, paspēsim laikā, ja kas.

- Paspēsim laikā... - nomurmināja Pinegins. - Lūk ko, iztausti visu panorāmu ar gravimetriskā blīvuma lokatoriem. Tā, nodrošinājumam.

- Tūlīt izdarīsim.

Pinegins novērsās no vioma un pastaigāja pa zāli.

Lēnām gāja laiks. Djego Virts nerādījās. Poligona milzīgais pleķis gulēja ļaužu priekšā kā miris tuksnesis, tā biedējošo mieru neiztraucēja neviena kustība.

Tiešo sakaru ar Zemes valdību zummers daudziem zālē lika nodrebēt.

Torancs, kurš atradās pie selektora pults, pieskārās sensoram, un viņam pretī, sēdēdams krēslā, parādījās Banglins.

- Nu, kas ir? — viņš ātri jautāja, lūkodamies uz robežsardzes dienesta priekšnieku.

- Rezultātu vēl nav, - Torancs, noklepojies, sacīja. - Vizuālie novērojumi maz palīdz, un efektīvāki pasākumi tikai ieplānoti.

Banglins sarauca pieri.

- Un to jūs sakāt divas dienas pēc sprādziena?

– Divas dienas sprādziena vietā starojums bija tāds, ka nepalīdzēja nekāda aizsardzība. Pēc dezaktivācijas radiācijas līmenis pazeminājās tiktāl, ka mēs uz šahtu aizsūtījām izlūku.

- Supermetamorfs?

- Iespējams slēpjas šahtā.

- Slikti, - pēc pārdomām sacīja Banglins. – Palūgšu jūs ziņot Padomes Prezidijam par visu būtisko. Pēc trim dienām notiks VKS sēde, kurā ticis iesniegts arī jautājums par supermetamorfu. Jūs būsiet gatavs mums sniegt informāciju?

Torancs pašķielēja uz Peneginu, kurš viņam deva kaut kādas zīmes, un sacīja:

- Darīsim visu iespējamo.

Banglins atkal sarauca pieri, un savienojums beidzās.

- Es taču tev signalizēju, - Pinegins ar nožēlu sacīja. - Viņam nepatīk neprecīzi un neskaidri formulējumi.

- It kā es viņu pazītu sliktāk, - Torancs piespieda sevi pasmaidīt. – Es nevarēju atbildēt "jā", būdams pārliecināts par pretējo.

Pēkšņi uzplaiksnīja kreisera sakaru vioms, un zālē esošo cilvēku priekšā parādījās satrauktais kuģa bortinženieris.

- Graviblīvuma zondēšana liecina, ka krāterī notiek masu pārdale. Saņemiet uz nulles-divi viļņa trīs minūšu intervālā izveidoto attēlu. Turpinām novērot.

Otrais vioms atveidoja daudzstūra virsmas trīsdimensiju shēmu: zilajā plaknē rozā puslode - spēkstacijas kupols, bet dzeltenā piltuve - krāteris. Piltuves krāsa pamazām mainījās, gar tās sienām plūda sārti traipi. Turklāt kļuva pamanāms, ka spēka lauka stacijas kupolu un krāteri savieno pulsējoša sārta mirdzuma pavediens.

- Metamorfs! - Nagorins kļuva bāls. - Nešaubīgi!

- Bet kur? Pinegins nikni jautāja. Kupols vai krāteris?

- Oriģināls maskējums, - sacīja Torancs. - Man šķiet, ka metamorfs atrodas krāterī, pareizāk sakot, pats krāteris. Jā, metamorfs nav tik vienkāršs... lai gan šķiet, ka es sāku viņu uzskatīt par dzīvu būtni.

- Tam nav nozīmes, - Sergijenko nomurmināja. - Lai metamorfs kiomandētu apkalpi, ko tas maina? Kāpēc neiedomājāties paskanēt pa poligonu ar gravilokatoriem iepriekš?

- Tur jau tā lieta, ka poligonu pārmeklējām visos iespējamos viļņu garumos. - Pinegins dusmīgi izpleta nāsis. - Mums steidzami jāatgriež Djego. Viktor, desanta koggam starts! Nosegt to ar lauku. Uzmanību spēka lauka staciju vadītājiem: pilna jauda atvairīšanai!

Ritēja minūtes. Poligonā nekas nemainījās. Tikai desanta kogga zeltainais piliens lēnām nolaidās krātera atvērtajā rīklē.

METAMORFOZES

Djego ienira tumsā, tik blīvā un viskozā, ka uz brīdi gribējās ievilkt elpu, kā ienirstot ūdenī. Apturējis kritienu, viņš ieslēdza ķiveres prožektoru un aizvēra acis aiz atspīdumiem no šahtas sienām.

Acīmredzot arī šeit temperatūra sasniedza iežu kušanas temperatūru un pārklāja vertikālā tuneļa sienas ar daudzkrāsainu glazūras plēvi. Lifta metāla sāni un stiprinājumi vai nu izdeguši, vai izkusuši un notecējuši šahtas apakšā.

- Apakšā... - Djego nomurmināja, pārvarot nervozu vēsumu. Viņš jau bija redzējis šo dibenu, tajā atspīdēja prožektora gaisma kā greizā spogulī. Kaut kur tur, trīsdesmit metru dziļumā, vajadzēja sazaroties horizontāliem štrekiem, uz mašīnu un komandu zālēm.

Bet tad no sienām atstarojošajās dzirkstelēs parādījās melns plankums. Djego palēnināja nolaišanos un paskatījās uz augšu. Šahtas ieejas aplis joprojām bija pietiekami gaišs.

- Horizontālais štreks? Nav par agru? Tikai pusceļš. Tomēr celtnieku informācija var nebūt ļoti precīza. Toties var būt pārliecināts, ka supermetamorfs šeit neslēpjas.

Djego lidinājās četrmetrīgās tumšās alas līmenī horizontālajā koridorā un paspīdināja iekšā ar prožektoru. Gaišais konuss izrāva no tumsas pelēku grīdu un ... nekustīgu pelēku figūru ar masku sejas vietā! Pelēkais cilvēks!

- Esam klāt! Metamorfs ir šeit! Nomaskējies un mierīgi guļ sev ... Varbūt gaida mani?

Djego nolaidās uz grīdas, modri vērodams pelēko svešinieku un neaizmirstot ar perifēro redzi iezīmēt apkārtējās detaļas. Bailes nejuta, tikai jautru niknumu un gatavību rīkoties. Tā viņi stāvēja viens otram pretī minūti: cilvēks spīdīgā skafandrā ar spēka lauka ģeneratora kupri uz muguras - un pelēkais briesmonis, ar garām rokām, neveikls, neglīts asimetrisks, ar pelēku mirušu seju. Djego juta, uz sevi vērstu pētošu skatienu. Reizēm viņam šķita, ka mugurā skatās vēl kāds, taču viņš pārvarēja vēlmi atskatīties. Pelēkais pēkšņi pacēla roku, un... apžilbinoša uguns kā lāpa skāra Djego seju.

Atvēris apžilbušās acis, Djego ieraudzīja sevi stāvam dīvainā sarkanā mirdzošā mežā. No tumšās ķiršu augsnes izvirzījās tūkstošiem tievu un resnu stumbru, savijušos vienam ar otru tā, ka tukšumu gandrīz nebija; no visām pusēm no augšas karājās tādi paši stumbri, virves, liānas, savijušās bezgalīgā, karstumā kvēlojošā kamolā.

Vispirms, Djego pārbaudīja aizsardzības lauka ģeneratoru - tas darbojās! "Nu ko tādā gadījumā nekādi grādi nav briesmīgi. Kur esmu nokļuvis? Tiešām pelēkais ir tik varens - mani iemetis šeit ar gribas spēku? Visticamāk, es esmu iekšā supermetamorfā, vienkārši nolēmuši mani eksamenēt. Nu pagaidiet, pelēkie!"

Djego paskatījās apkārt un, pamanījis vienā vietā spraugu, devās turp, ar grūtībām izlaužoties starp stumbru un virvju mudžekļiem. Drīz vien viņš nokļuva neliela klajuma malā, kura centrā auga patīkamu zeltainu gaismu izstarojošs daudzmetrīgs "egles čiekurs", no kura uz visām pusēm striepās izaugumi, attālinoties sabiezējot un izbalējot, pārvēršoties par pazīstamajiem stumbriem un "vīnogulāju" cilpām.

Roku aprocēs iebūvētās ierīces vēstīja, ka “čiekura” temperatūra ir ap divi tūkstoši grādu, materiāls nav identificēts. Ierīces uztvēra arī kādas vielas pulsāciju "koku" stumbros, un noslēpumainais "čiekurs" kalpoja par šīs pulsācijas ģeneratoru.

Djego šķita, ka "liānu" blīvums otrpus klajumam kļūst mazāks, un viņš devās tajā virzienā, nožēlodams, ka, izņemot vizuālos novērojumus un filmēšanu, neko vairāk nevar izdarīt. Viņa vienīgais mierinājums bija tas, ka zinātnieki kādu dienu ieraudzīs krāsās visu, ko redzēja viņš… ja vien viņš spēs izkļūt no supermetamorfa dzīlēm dzīvs un neskarts.

Djego virzoties uz priekšu, viņš sāka pamanīt dažas izmaiņas tumšsarkanajā pasaulē. Lēnām, bet stabili tika sakārtoti “liānu” sazarotie pinumi, “mežs” kļuva vienveidīgāks, ģeometriskāks, līdz beidzot pārvērtās kaut kādu brīnumainu kristālu saaudzē. Un tad notika kaut kas, ko Djego nekādi nevarēja izskaidrot. Aiz kārtējā kristāliskā masīva ceļu aizšķērsoja siena. Djego apstājās, izklaidīgi pieskārās tai ar roku un ... atradās spoguļainā daudzskaldnī, kurš atspoguļoja un lauza savās šķautnēs viņa figūru.

Minūti izlūks nekustējās, turpinot gaidīt notikumu attīstību. Nekas vairāk nenotika. Daudzskaldnis bija izgaismots tā, it kā kvēlotu pats gaiss. Katra kustība atspīdēja šķautņu spoguļos tūkstošiem reižu, un no tā ļoti ātri apžilba acis... Nopūties Djego paspēra soli, vēl vienu... Likās, ka viss daudzskaldņa tilpums kustējās viņam līdzi. Tad viņš paskrēja – nekāda rezultāta. Apstājās, apsēdās. Un tad apkārt parādījās caurspīdīgas sarežģītas ģeometriskas formas, krustojošas plaknes, ažūras struktūras - tas viss auga, sajaucās, sakrājās viens uz otra, savijoties neiedomājamā abstraktā ģeometriskā gabalā ...

Pakratījis galvu, Djego aizvēra acis un dzirdēja viņu līdz malām piepildošu arvien izteiktāku svilpienu. Viņu pārņēma apātija, svilpiens pastiprinājās līdz sāpēm ausīs, un Djego sāka tajā izšķīst, krist aizmirstībā ...

Divreiz uz brīdi viņam izdevās nedaudz atvērt apziņas durvis, sākumā viņš jutās stāvam virs bezdibeņa uz šauras platformas malas, tad ieraudzīja pār sevi noliekušos baisi pelēku sejas masku...

***

Samaņu viņš atguva, it kā būtu ieslēgts. Ilgu laiku pēc tam iztēlojās klusu slēdža noklikšķināšanu, ko fantāzija nez kāpēc bija nolikusi padusē. Klaks! - un tagad viņš jau ir možs un svaigs, ķermenis viegls, paklausīgs - pasaka, nevis atmoda.

Bet tad Djego saprata, ko redz sev priekšā, un sastinga ar paceltu roku. Vispirms radās iespaids par neparastu plašumu: viņš stāvēja uz it kā asmens nogriezta kalna līdzenās virsotnes, un skatījās uz līdzenumiem, kalnainām zemēm, okeānu, tas viss stiepās bezgalīgā tālumā. Dīvainība numur viens: tā patiešām bija bezgalība – horizonta nebija, pie redzamības robežas visas ainavas detaļas saplūda krāsainā mozaīkā, kas gāja arvien tālāk un tālāk. Tad Djego pamanīja otru dīvainību: tas, ko viņš sākumā uzskatīja par mākoņu rakstu virs galvas, izrādījās vēl viena plakne ar mežiem, kalniem, jūrām un upēm, bet apgriezta otrādi attiecībā pret redzamo ainavu un redzama it kā cauri mirdzošam zilas miglas slānim. Un vēl viena dīvainība: dzirkstošs tāls līdzenums, bet ļoti tuvs caurspīdīgo sienu kalnu virsotnēm, it kā aiz tām slēptos citas pasaules, kas pret redzamo vērstas perpendikulāri. Djego ilgu laiku raudzījās vienā no noslēpumainajiem objektiem, līdz atklāja miglainu milzu kalnu grēdu, atrodošos uz tādas pašas miglainas un efemēras vertikālas platformas.

- Pasauļu krustojums! - viņš skaļi teica. - Kā gan tās neietekmē viena otru?

It kā demonstrējot vietējās fizikas iespējas, no kalna apakšas izlēca šķība režģota kaste - lidojošs aparāts - un lielā ātrumā veica vairākus atspoles lidojumus no līdzenuma malas uz malu, maldoties zilganajā atmosfēras dūmakā. Tad tas pazibēja ar baltu gaismu, pie vienas no vertikālajām virsmām ar plakano ainavu, šī ainava tajā pašā mirklī uzreiz ieguva skaidras formas, krāsu un blīvumu, tā ka Djego pat aizrāvās elpa, it kā viņš būtu noliecies pāri bezdibenim, un ielūkotos vertikālā pasaulē, bet kastveidīgā mašīna kļuva neredzama: iespējams, tā pārgāja citā dimensijā un tagad lidinājās kaut kur pāri citas pasaules kalniem.

- Lielais Kosmoss! - Djego nomurmināja. Viņš tikai tagad pamanīja, ka debesīs nav ne spīdekļu, ne zvaigžņu, ne pavadoņu, bet noslēpumainās, bezgalīgās pasaules, kas tūkstoškārtīgi krustojas viena otrā, apgaismojums bija tāds, it kā te būtu vismaz divas saules.

Djego mēģināja izsaukt Pineginu vai kreiseri, bet skaļruņi klusēja. Supermetamorfa "kinozāle" turpināja pārraidi. Un tad robežsargs uz sava pleca sajuta smagu roku. Viņš pagrieza galvu un nodrebēja, neskatoties uz visu savu izturību. Turpat netālu pazīstamajā baltajā glābšanas tērpā, kuru tā daudzo priekšrocību dēļ valkāja visi astronauti, stāvēja cilvēks. Gara auguma, atlētiskas miesas būves, tumšādains, ar spītīgu uzacu kroku un piesardzīgu skatienu.

- Velns parāvis! - viņš nobasēja, nenoņemot roku no Djego pleca. - AA skafandrs! Kas jūs tāds? Ko šeit dariet? Un kur mēs esam? Viņš tikai tagad paskatījās apkārt, viņa sejā bija apjukums.

Diego ieslēdza ārējo skaņas raidītāju.

- Un kas esat jūs?

- Es esmu Batijevskis, tranš-regulētājs, pēdējā darba vieta - Vienradža gammas sistēma. Uz Jūlijas mūs ķēra pērkona negaiss, un ... es nesaprotu, kā es šeit nokļuvu. Kur tad mans pārinieks Šubins?

- Es biju iedomājies, ka mēs to uzzināsim no jums. Vai jums ir kāda nojausma, kur jūs atrodaties?

Tumsnējais Batijevskis vēlreiz, vērīgāk, paskatījās apkārt un paraustīja plecus. Viņa acīs iedegās interese, bet seja palika noslēgta, nesaviebās.

Nopietns vīrs, - pie sevis atzīmēja Djego. - Neļaujas panikai. Taču, ja viņš ir dzīvs, tad arī pārējie nolaupītie ir dzīvi?! Tātad, tomēr gūsts? Vai tas nenozīmē, ka arī es esmu gūsteknis? Bet ko no mums vēlas supermetamorfa saimnieki?

- Mēs izbraucām uz SOS signālu... - Batijevskis iesāka, un pēkšņi viņa acis iepletās. - Kas tad tas?..

Djego atskatījās. No laukuma malas pie viņiem nesteidzīgi gāja pelēkais "cilvēks".

- Arī es to nezinu, - Djego pavilcinājies atbildēja. - Varbūt saimnieks vai varbūt tāds pats gūsteknis kā mēs.

***

- Ko viņš kavējas? — murmināja Torancs.

Desanta koggs pārtrauca nolaisties un uzkārās virs šahtas cauruma, ko slēpa krātera ēna.

- Bet ko viņš šobrīd var izdarīt? - uz jautājumu ar jautājumu atbildēja Pinegins. - Vitja, kas ir tavā DK?

- Igors Zabarra un Saša Ļoha.

- Labi.

- Kas ir labi? - Sergijenko nesaprata.

– Labi, ka aizgāja šie puiši. Ļoha ir virtuozs pilots, bet Zabarra drosmīgs un gudrs... Vitja, dod man ar puišiem tiešus sakarus.

- Ņem.

Uz selektora pults uzmirgoja maza zaļa gaisma. Pinegins pieskārās sensoram un teica:

- Igor, kas noticis? Kāpēc karājies?

- Caurums ir pārāk šaurs, - Zabarra nekavējoties atbildēja, - koggs netiks cauri. Būs jāiet tālāk ar antigraviem. Saša nodrošinās ar lauku.

-  Piekrītu, - pēc nelielas vilcināšanās teica Pinegins. Nokāp līdz šahtas atveres līmenim un signalizē ar prožektoru. Lejā šahtā neejiet, pats zini, ar ko beidzas supermetamorfa apskāviens.

No desanta kuģa atrāvās sudrabains putekļu plankums un pazuda krātera ēnā. Tad uzplaiksnīja gaisma, un krātera sienas uzdzirkstīja ar simtiem varavīksņu.

- Vitja, ģeneratori ir uz robežas! - pusbalsī paziņoja Pinegins. - Ja kas - puišiem vajag iziet... - Viņš gribēja pateikt "dzīviem", bet savaldījās.

- Izies, - apsolīja Nenarokovs, neizrādot ne īgnumu, ne aizkaitinājumu. – Automātika ir noregulēta uz maksimālo drošību. Pie pirmās šļakatas koordinators iekapsulēs koggu un Zabarru, un mēs metamorfu piežmiegsim.

Kreisera komandiera vārdi nedaudz izlādēja situāciju zālē, viņš droši vien gribēja panākt tieši šādu efektu, un Pinegins viņam sirdī pateicās, lai gan pats bija tāls no optimisma. Virts neatgriezās, un katra minūte mazināja cerības uz viņa drošu atgriešanos.

"Avantūra! - Pinegins rūgti domāja. - Kāpēc es piekritu šim izlūkgājienam? Samazinātos radiācija - aizsūtītu robotus. Bet nē, viņš pārliecināja ... Un vissliktākais būs, ja viņš neatgriezīsies ... "

Gaisma krāterī nodzisa. Pagāja minūte, tad divas...

- Igor, atgriezies, - Pinegins pavēlēja. - Pilot, tu esi tur tuvāk, vai Zabarra ir redzams?

- Viņš nolaižas šahtā, redzams labi.

— Tūlīt sauc viņu atpakaļ!

Pilots izsauca Zabarru, pagaidīja atbildi.

- Nedzird, vai?

Modulis pārvietojās, pilnībā iegremdējoties krāterī.

– Pārdrošie! - Torancs norūca.

Un tajā brīdī ainava ar krāteri, energostacijas kupolu, spožo stiklveida lauku sāka mainīties. Cilvēki nepaspēja neko izdarīt, arī automāti nereaģēja, ieprogrammēti pēkšņām elektromagnētisko un gravitācijas lauku stipruma izmaiņām.

Poligonā uzliesmoja pasakaini skaists fejerverks: tīru spektrālo krāsu pārplūdumi, lentes, straumes un krāsainu mirdzumu upes, krāsu kaleidoskops! Tad krāsas izbalēja un kļuva pamanāma tēlu mirgošana, vienam nomainot otru, bet tādā ātrumā, ka smadzenes nepaspēja tās ne uztvert ne atcerēties un salīdzināt, atstāt atmiņā kaut vienu no mirgojošajiem tēliem.

Bija skaidrs, ka supermetamorfs ir izdzīvojis, atvēries un, iespējams, pirmo reizi sarunājas ar cilvēkiem savā valodā, bet cilvēki viņam neko neprot atbildēt, izņemot ārpuszemes kultūru institūtā izstrādātās standarta kontaktprogrammas, paredzētas humanoīdam saprātam un tāpēc šajā gadījumā praktiski neizmantojamas.

Tēlu mirgošana palēninājās. Tagad cilvēkiem izdevās no vispārējās zibsnīšanas izvilkt atsevišķus fragmentus: vai nu dīvainu, verdoši baltu mežu, vai nesaprotamas ciklopiskas struktūras, vai kādu radījumu virkni, vai vēl nesaprotamākas mašīnas, formas, ēku un figūru kontūras. Metamorfs sāka piekust. Šī neticamā izrāde turpinājās vēl veselu minūti, tad vairākas sekundes cilvēku priekšā pavīdēja vīzija: nopulēts ideāls aplis, mirdzošs zilā krāsā, un neticama figūra, baisa savā pārdabiski necilvēcīgajā harmonijā, no kuras izplūda — visi to sajuta — hipnotisks, visu pārvaldošs spēks, pār pasauli dominējošs saprāts! – un viss beidzās.

Poligonā gulēja gandrīz kilometru augsta melna supermetamorfa ola, noslēgusies savā parastajā čaumalā. Pavērās skats uz krāteri, taču spēkstacijas kupola tur vairs nebija, un cilvēki saprata, ka arī kupols bijis atdarinātāja radīts.

Blakus gigantiskajam elipsoīdam Pinegins pamanīja desanta kogga konusu un, vispārējā viomā piešķīris palielinājuma variāciju, tam blakus  ieraudzīja divas spīdošas figūras: viena no tām balstīja otru. Kogga pakaļgalā atvērās lūka, abi ielīda iekšā, un aparāts pacēlās debesīs.

PATIESĪBAS KRITĒRIJS

Pinass pagāja garām Marsa TF stacijas smailei un iekrita uz nosēšanās platformu aizvadošajā dokstacijas tunelī.

Djego atrada eskalatoru un devās uz stacijas centrālo, šajā diennakts laikā bija gandrīz tukšo zāli. Pēc minūtes viņš jau bija uz Zemes.

Pēc izlūkgājiena pa poligonu, kad notika dīvainais supermetamorfa informatīvais izvirdums, robežsargs pusmēnesi pavadīja Marsa medicīnas centrā, atgūstoties no nervu pārslodzes un pārsātinājuma ar redzēto, atbrīvojot ķermeni no krietnas devas visa veida starojumiem, kas bija caururbuši pat visaugstāko antiradiācijas aizsargtērpu.

Viņš jau zināja, ka filma, ko uzņēma supermetamorfa iekšienē, kā arī izmēģinājumu poligona aparatūras ieraksti tika nodoti visiem Zemes institūtiem, kur tos apstrādāja lielās skaitļošanas sistēmas. Viņš arī zinājis, ka vistuvāk ierakstu atšifrēšanai ir IVK speciālisti, taču konkrētas informācijas par to nebija: ārsti prasmīgi bloķēja sakaru kanālus, kas varētu ietekmēt mierīgu ārstēšanas gaitu.

Kādu laiku Djego vilcinājās starp vēlmi redzēties ar sievu un pienākumu ziņot tāl-izlūkošanas pierobežas sektoram, tad viņš tomēr sastādīja dienesta kodu un izkāpa no taimfāga kabīnes jau Austrālijā, netālu no Tidbinbiljas.

Viņam paveicās: pirmais, ko viņš satika, bija Nagorins. Djego viņu sveicināja, neizrādīdams ka pārsteigts par tikšanos – ārsts universālists nestrādāja robežsardzes dienestā un varēja nonākt šajā tāl-izlūkošanas sektorā tikai nejauši vai pēc izsaukuma.

- Pie ķērāja arī zvērs... - drūmi pajokoja Nagorins. - Tu esi ļoti laikā. Ja vēlies, nāc man līdzi, šodien IVK ir neliela preses konference par jaunākajiem notikumiem, Tevi tas neapšaubāmi interesēs.

- Bet... - Djego nedroši iesāka, padomāja un, nolēmis, ka divas vai trīs stundas nespēlēs nekādu lomu, viņš nav dežūrā, un nobeidza: - Piekrītu.

Pēc dažām minūtēm viņi izkāpa no taimfāga Ārpuszemes kultūru institūtā,  Rjazaņas Uzvaras parka teritorijā. Nagorins, labi pārzinot kompleksa liftu sistēmu, pārliecinoši veda Djego uz ārpuszemes tehnoloģiju nodaļas izstāžu zāli, puslodes telpu ar iebūvētu inženiertehnisko un tehnisko atbalstu. Zāle nebija liela, bet kāds bija ieslēdzis videoplastu, un zāle šķita bezgalīga. Šajā "kolosālajā" telpā Djego bija grūti atrast pazīstamas sejas.

Pinegins ar manāmu prieku saspieda viņam roku. Arī Torancs nedaudz uzmundrinājās, uz brīdi atmetis malā savu ierasto ārējo drūmumu.

- Priecājos. Nebiju gaidījis, ka tiksi ārā tik drīz. Izārstēja?

- Un kā vēl! - Djego atbildēja ar smaidu. - Gatavs darbam.

- Nu, vai nu uzreiz pie darba, - Pinegins iesmējās. - Kā redzu, Igors tevi kaut kur noķēris pa ceļam uz sektoru?

Djego mulsi pamāja ar galvu.

Tagad smējās visi.

- Šodien apspriežam īpašās komisijas secinājumus metamorfa lietā, - sacīja Pinegins. – Institūta speciālistiem ir daudz jautājumu tieši tev.

- Maz ticams, ka no mana stāsta kaut kas kļūs skaidrāks, - Djego pavīpsnāja. – Man jautājumu droši vien vāl vairāk. Starp citu, kur ir Grehovs?

Pinegins paveda viņu malā.

– Viņš ir mājās, Desņanskā. Ārsti arī šoreiz tika galā. Pēc sapulces aizbrauksim pie viņa.

Djego bija pārsteigts par nodaļas vadītāja toni un uzmanīgi palūkojāsa viņa pietūkušajos vaigos.

- Kas noticis? Tu esi kaut kāds...

- Kāds? - Pinegins sastapa Djego skatienu un novērsa skatienu. - esmu tāds pats kā vienmēr. Bet lūk, Gabriels...viņš droši vien vairs nestrādās drošības nodaļā un varbūt vispār pārvaldē.

Djego atrāvās, neticīgi pakratīja galvu, bet pateica ne to ko gribēja:

- Poļina?

– Nē, ne jau viņa, viņš pats... Nu, un cik tad var? Katastrofa uz Čaras, tad Tartars, tad divreiz supermetamorfs… vai tas nav par daudz vienam cilvēkam? Pat ja tas ir Grehovs?

- Par daudz, - Djego domīgi piekrita. - Un tomēr…

- Tāpēc pajautā viņam pašam. - Pinegins novērsās. - Šķiet, ka tūlīt sāksies. Ejam apsēsties.

viņi izvēlējās krēslus netālu no visam zāles iekārtu vadības pults. Divu desmitu cilvēku saruna pamazām aprima. Pie pults piegāja Sergijenko un pagriezās pret klausītājiem.

- Sākumā, par metamorfā uzņemto Virta filmu, - viņš nesteidzīgi iesāka. Žilbinoši baltais krekls akcentēja viņa tumšo iedegumu, tāpat kā baltās bikses. – Pirmā mīkla ir pelēkais "cilvēks".

Zāles lielais vioms piepildījās ar varavīkšņainu miglu un parādīja Djego šahtā sastaptās pelēkās būtnes attēlu.

- Šī briesmoņa funkcijas ir neskaidras līdz pat šim laikam. Speciālistu viedokļi dalās. Daži uzskata, ka pelēkais "cilvēks" ir saprātīgs supermetamorfa saimnieks, tā apkalpes loceklis, citi, ka viņš ir tāds pats gūsteknis, kāds kādu laiku bija Virts. Pēdējo viedokli apstiprina Virta tikšanās ar vienu no metamorfa nolaupītajiem cilvēkiem Viktoru Batijevski. Šajā sakarā mīkla numur divi: pirmā plānotā eksperimenta laikā, kad mēģinājām metamorfa iekšienē atrast visus nolaupītos, cilvēki netika atrasti. No kurienes uzradās Batijevskis? Komisijas secinājums: metamorfa atmiņā glabājas pilnīga informācija par visiem dzīvas būtnes bioparametriem, ko tas nolasa, un viņš ar to palīdzību spēj atjaunot jebkuru būtni, ko jebkad agrāk ir notvēris kosmosā.

- Pārāk ekstravaganti, - Djego iečukstēja Pineginam ausī. - Metamorfiem nebūtu vieglāk paturēt cilvēkus pašus, nevis informācijas kopijas? Es tomēr mēģinātu panākt, lai viņš atdod visus mūsējos.

- Mēģināja, un ne reizi vien, - nekā.

Sergijenko nogaidīja vieglo, cauri sēdekļu rindām izskanošo troksni.

– Trešā mīkla ir spīdošais “mežs”, pa kuru apmēram pusstundu ceļoja Djego Virts. "Mežam" atbilst tikai viens skaidrojums: metamorfs mums parādīja vairāku matemātisku vienādojumu, kam dabā nekas neatbilst, materiālo iemiesojumu. Diemžēl šodien nevaru sniegt precīzāku atbildi, jo man nav pietiekami daudz informācijas. Acīmredzot "meža" zonā varēja mainīties daudzi vides parametri: starojuma blīvums un veidi, lauki, bet Djego skafandrā nebija ierakstīšanas iekārtu. Viņš devās pirmajā izlūkošanā, un neviens no mums nevarēja paredzēt, kā tā beigsies.

Kā piemēru šīs filmas daļas interpretācijai minēšu daudzdimensiju telpu matemātikas institūta viedokli: supermetamorfs ir attēlojis daļu no Šenona es-mezglu formulas. Tiem, kuri nav šīs zinātnes jomas speciālisti: Šenona es-mezglu matemātika tiek pielietota TF sakaru teorijā.

Sergijenko nomainīja attēlu - un Djego atkal jutās stāvam dīvainajā, tumšsarkanajā mirdzošajā "mežā", savijušos ar "liānām", ar resniem un tieviem "zariem" un izvirzītām "saknēm" ... Zālē klātesošie apskatīja " mežu", klusi sarunājoties. Daudzi ierakstīja attēlu, izmantojot savus inforus. Tad Sergijenko izslēdza viomu un smaidot sacīja:

– Dažreiz kļūst aizvainojoši, ka cilvēka prātam ir robežas. Viss, ko mēs varam saprast, ir reālu lielumu kombinācija. Bet, iespējams, var būt tādi lielumi, kurus mēs vienkārši nespējam uztvert? Tomēr es novirzījos. Kā vecos laikos teica: atgriezīsimies pie saviem auniem. Nākamā mīkla ir pēc izmēriem neticamās pasaules ainava. Lielākā daļa zinātnieku sliecas uzskatīt, ka supermetamorfs mums parādīja kādu daudz sarežģītākas sistēmas ainavu nekā planēta. Un ne tikai sarežģītāku, bet daudzkārt lielāku.

Zāles sienas pazuda, cilvēki nokļuva dīvainā, sevī krustojošā, bezgalīgā pasaulē,  piesātinātā ar svešu, uztverei neparastu dzīvi. Pasaulē, kurā zuda telpas izjūta un paša ķermenis šķita nenozīmīgāks par moskīta spārnu...

- Pēc universālistu aparatūras novērtējumiem šīs sistēmas diametrs sasniedz divus miljonus kilometru, apjoms ir aptuveni četri miljardi megametru! Tas ir, sistēma ir lielāka par Saules sistēmu!

Djego apmainījās skatieniem ar Pineginu: svešās pasaules mērogs satricināja iztēli.

– Protams, ikvienam rodas jautājums: kāpēc supermetamorfs to visu parādīja cilvēkiem? Kādā nolūkā? Daži speciālisti apgalvo, ka metamorfs (vai tā komanda) cenšas atpirkties: sak: es jums atklāšu visu, ko zinu pats, bet jūs atlaidīsiet mani brīvībā. Citi, arī es, uzskata, ka metamorfs meklē veidus, kā sarunāties, jo viņš, neskatoties uz savu pārpasaulīgo loģiku, saprata, ka mēs neesam tikai dzīvā matērija, bet arī domājoša matērija! Šeit derētu pilnīgāk izteikt ksenopsiholoģijas katedras speciālistu viedokli. Mūsuprāt, supermetamorfs ir automāts ar neierobežotu atmiņu, spējīgs veikt jebkādu efektīvu informācijas transformāciju. Supermetamorfa informācijas vākšanas metodes, ierindo viņu visu dzīvo būtņu nāvīga ienaidnieka kategorijā, tās mums šķiet nesavienojamas ne ar kādu loģiku. Taču jāņem vērā, ka metamorfu radījušai civilizācijai, varēja būt principiāli atšķirīgas no cilvēka būtības formas un mērķi, domāšanas loģiskais aparāts, ētikas normas un tā tālāk. Citiem vārdiem sakot, iegūt citādu reālās pasaules atspoguļojumu, kaut arī adekvātu dabas likumiem...

Sergijenko aizvāca superplanetāro ainavu un minūti paklusēja, it kā dodot visiem laiku apdomāt teikto.

- Mēs visi esam brīvi piekrist vai nepiekrist jebkurai hipotēzei, - viņš turpināja, paskatījies pulkstenī. – Diemžēl, hipotēžu ir pārāk daudz. Vienīgais, kam visi droši vien piekritīs, ir tas, ka supermetamorfs ir ideāls fantomu ģenerators, kas ar savām tehnoloģijām rada situāciju pasauli, kuras nerealitāti nevar izprast ar mūsu metodēm.

- Mēs pret metamorfu neesam nežēlīgi? — pēc īsa klusuma jautāja viens no universālistiem. - Ja metamorfs ir dzīva būtne vai nes sevī dzīvas būtnes… nav noslēpums, ka daudzas no mūsu pētniecības metodēm nebūt nav nekaitīgas.

- Jums būtu taisnība, - Torancs skarbi atbildēja, pieceļoties no sava sēdekļa, - ja ne paša supermetamorfa rīcība, kurš, kā runātājs tikko teica, sevi ierindojis mūsu ienaidnieku kategorijā. Protams, mēs esam tāli no tā, lai apzināti kaitētu šai "melnajai kastei", mīklu kamolam, lai kas tas arī būtu, bet, ja uzbrūk un uzbrukumi noved pie upuriem, tad mums ir jāaizstāvas. Cita lieta ir atrast tādas aizsardzības metodes, kas ir visefektīvākās un "ienaidniekam" nodara minimālu kaitējumu.

– Gribu jūs informēt, – turpināja Torancs, pienācis pie vadības paneļa, – ka supermetamorfi – palikuši vairs tikai astoņi, viens nezināma iemesla dēļ pazudis nezināmā virzienā – turpina kustēties Galaktikas otrajā spirālē – Strēlnieka zarā un jau atstājuši mūsu kontrolēto kosmosa reģionu. Viņi joprojām pārvietojas taisnā līnijā un, iespējams, drīz pazudīs Galaktikas kodolā. Tāpēc mūsu eksemplārs kļūst unikāls: maz ticams, ka mēs vēl kādreiz tiksimies ar tik noslēpumainu objektu... ja vien metamorfa saimnieki paši nevēlēsies mūs apciemot pēc kontakta nodibināšanas.

- Piekrītu, - Sergijenko pamāja. - Piebildīšu, ka materiālā apvalka, supermetamorfa kokona vecums, pēc UMW datiem, ir trīs miljardi gadu. Es nezinu, kā tik sarežģīti organizēta materiālā sistēma kā supermetamorfs varēja nodzīvot trīs miljardus gadu! Un ja tas patiešām tika izveidots ļoti sen ...

- Tomēr izveidots? - kādsno zāles painteresējās.

- Bet ko, tas ir pretrunā ar jūsu viedokli? – savukārt jautāja Sergijenko, izraisot vieglu troksni. – supermetamorfam tik ilgi nodzīvot – ja uzskatāt viņu par dzīvu radību – neļaus elementārie termodinamikas likumi. Neviena dzīva būtne nespēj uzturēt pašregulācijas un nepārtrauktas atmiņas funkcijas ne tikai trīs miljardus gadu, bet pat tikai dažus tūkstošus. Manuprāt, tas ir nenoliedzami.

- Neuzduramies senās patiesībās kā kurmji akmeņos, kas gadās to ceļā? - jautāja tas pats, un Djego beidzot pazina savu glābēju Zabarru, kurš viņu pēdējā brīdī izvilka no supermetamorfa "kinozāles". – Nav brīnums, kad saka: patiesība ir maldi, kas ilgst gadsimtu; maldi ir patiesība, kas pastāv vienu minūti. Supermetamorfa čaumalas veidošanās var neatbilst tā dzimšanas vai būves datumam. Tas pirmkārt. Otrkārt: pēc visām pazīmēm metamorfi, neskatoties uz savām gigantiskajām spējām, ir tikai automāti ar ieprogrammētu darbības noteicēju jeb automātisku informācijas uzglabāšanu, atbilstošu konkrētam radītāju mērķim. Bet vai tieši šeit mūsu cilvēciskajā, antropocentriskajā loģikā neslēpjas defekts? Mēs neesam dievi un varam daudz ko nepamanīt. Atcerieties Tartaru... Mēs tur smagi paklupām, līdz pelēkie rēgi palīdzēja piecelties un paskaidroja, ka neizskaidrojamais uz planētas mums vēl ilgi paliks neizskaidrojams.

- Ne uzacī, bet acī, - Djego nodomāja, piekrītot Zabarras runai. - Cik zobus mēs neizlauzām pret Tartara noslēpumu, līdz mums palīdzēja pilnīgi sveši domājoši radījumi, kurus, starp citu, mēs uzskatījām par Tartara pamatiedzīvotājiem. Tagad parādījies supermetamorfs, jauns noslēpums, jauna tikšanās ar nezināmo, bet izskaidrojuma nav. Ir desmitiem hipotēžu, no kurām katra atspoguļo tikai tās izvirzītāja zināšanu līmeni un neko vairāk... bet vezums joprojām nekust. Cik reižu mūs ir maldinājuši mēģinājumi izskaidrot sepermetamorfa rīcību ar veselo saprātu? Bet ja nu viņš ir viesis no tāda kosmosa apgabala, kur viss ir citāds: fizika, loģika, psiholoģija, ētika, ja tādi jēdzieni tur vispār eksistē? ..

Sergijenko minūti padomāja — neviens nepārtrauca trauslo klusumu — un tad sacīja:

- Principā es jums piekrītu. Visrūgtākā patiesība ir labāka par vispatīkamāko maldu. Attiecībā uz supermetamorfu mēs arī varam kļūdīties ... kādu laiku. Tomēr mēs atkal novirzījāmies no galvenās tēmas. Tātad, mēs esam izanalizējuši filmu, ko Uzņēmis Virts atrasdamies metamorfā. Ko tam metamorfs parādīja ārējiem novērotājiem? Bet lūk, ko.

Zinātnieks paregulēja pa vadības pulti, un vioms parādīja kolosālu ēku, celtu no vairākas tonnas smagiem, rupji apstrādātiem akmens blokiem, pēc krāsas atgādinošus spilgti dzeltenu sfenu. Ēka acīmredzami nebija celta ar cilvēka rokām, viss tajā bija izstiepts uz augšu: šauri un augsti logi, neticami šauras - cilvēks nevarētu iziet cauri - spraugas starp kolonnām, kaut kādas nišas, saliektas dīvainā asimetriskā rakstā. Un tomēr par tā veidotāju līmeni runāja rupja un redzami varena spēka iespaids, un zālē esošie cilvēki neviļus izjuta simpātijas pret šiem nezināmajiem radījumiem, savā celtniecības mākslā tik līdzīgiem cilvēkiem.

Djego nepaspēja pienācīgi izpētīt ēku: attēls nomainījās. Tagad tā bija daļa no kalnu ainavas — kaut kādas klintis, ledāja mēle, grumbuļaini, Zemes priedēm līdzīgi koki. Ainavu nomainīja milzīgi mehānismi, sastāvoši no režģotiem riteņiem, svirām, vārpstām un rupji apstrādātiem, kniedētiem metāla torņiem. Mehānismam sekoja cita ainava ar ezeru. Pa ezeru virzījās dzeltenīgi-oranži viļņi, un reiz garām nozibēja kāds garš un melns ķermenis, kā nogrimis baļķis.

Atkal konstrukcija: gludas līnijas, graciozas kontūras, ģeometrisku formu krustojums un pāreja viena otrā, radot harmonijas iespaidu.

Dīvaina pilsēta, sastāvoša tikai no biezām sienām, no augšas atgādinošām labirintu. Pilsēta bija pilna ar mucveidīgām būtnēm, vadājošām zemos pajūgos brūnu paralēlskaldņu kaudzes. – "Ķieģeļus", – Djego pie sevis pasmīnēja.

Biezs melni-zaļš mežs, daudzviet caurausts ar sniegbaltām smailēm...

Vioms izdzisa, bet visi turpināja skatīties uz tukšo sienu, ne uzreiz atbrīvojoties no iespaidu daudzuma. Sergijenko, miegdams acis, paskatījās uz auditoriju un pasmīkņāja.

- Efektīvi, vai ne? Bet es parādīju tikai simto daļu no tā, ko mums pasniedza supermetamorfs, un tālu no visgrandiozākā un nesaprotamākā. Lūk, piemērs, izbaudiet.

Cilvēki ieraudzīja violeti melnu, kā pulēts metāls mirdzošu apli, uz kura atradās līdz baismām dīvaina, atbaidoša figūra: no lavas satecējumiem veidots konuss, apaudzis ar sīku spīdīgu detaļu “pūkām”, no kurām gar acīm metās raibs; sava veida kosmosa leviatāns ar nezināmu izcelsmi un mērķi. Likās, ka no figūras nāk visu nomācošs, pavēlošs, neatvairāms spēks, smadzenēs iespiežas satraucošs skatiens, skatītājiem neviļus radīdams vēlmi paslēpties aiz kaut kādas “nocietinājuma” sienas.

Vioms saritinājās gaišā pavedienā un izdzisa.

- Neparasts iespaids, vai ne? Man personīgi vienmēr rodas sajūta, ka redzu plēsonīgā pagriezienā sastingušu, pār plecu atskatošos ķermeni... Pēdējais supermetamorfa parādītais attēls ir vēl viens noslēpums. Iespējams, ka tā ir ļoti, ļoti sen, varbūt pirms miljoniem gadu dzīvojusi saprātīga būtne.

- Vai tik ne savu bijušo saimnieku parādīja supermetamorfs? — nomurmināja Djego Pineginam. - Bet varbūt arī tagadējo?

Pinegins pārsteigts paskatījās uz savu biedru.

- Bet ko, vērtīga ideja. Uzdāvini.

- Man nav nekas pretī.

Sergijenko šajā laikā nobeidza ziņojumu:

- Ar savu pēdējo transformāciju - bet viss, ko jūs redzējāt, nav nekas cits kā materiāli iemiesojumi, ne jau tikai attēli - supermetamorfs parādīja, ka viņam ir milzīga informācijas krātuve. Jau ziņoju metamorfa problēmu pētošās komisijas secinājumus: viņš, acīmredzot, piedāvā apmaiņu - informāciju pret brīvību. Un, iespējams, tas ir vienīgais mums pieejamais patiesības kritērijs.

Sergijenko attālinājās no paneļa, domīgi nokāpa no paaugstinājuma. Kāds zāles klusumā noklepojās, vāji noskanēja kāda individuālā izsaukuma zvans.

- Kāpēc viņš uzsprāga? - padeva balsi viens no konferencē klātesošajiem plānošanas un ekonomikas komitejas darbiniekiem.

- Viņš neuzsprāga, - Sergijenko pasūpoja galvu. - vienkārši tikai gribēja izrauties kosmosā, izveidojot vektora TF kanālu, sprādziens ir viņa izrāviena sekundārais efekts. Starp citu, visas šīs darbības prasa kolosālu enerģiju, supermetamorfs tās iztērējis daudz, un tagad kļuvis mazāk bīstams tāpēc viņa izpēte būtu jāpaātrina. Daudzām zinātnes nozarēm tas ir visvērtīgākais dārgums, to nevar noliegt. Tas ir viss, ko es šodien varēju pateikt. Uz jautājumiem atbildēs Institūta darbinieki, tiešie metamorfa pētnieki.

- Man ir jautājums Djego Virtam, - sacīja bronzas krāsā iedegušais universālists-fiziķis.

Djego klusēdams piecēlās.

- Kā jums izdevās izkļūt no supermetamorfa?

- Nezinu, - Djego atbildēja.

STRUPCEĻA PADZINĀŠANĀS

Djego nokāpa no plastolīta taciņas uz zāles un ātri novilka kurpes, cerot, ka neviens viņu neredzēs. Bet viņš bija velti raizējies: šajā vēlajā rīta stundā jautrie dzeltenie celiņi, kas savienoja atsevišķas Desņanskas ēkas, bija tukši - astoņos no rīta sākās darbs pilsētas iestādēs, institūtos un uzņēmumos, bet deviņos - tikai rets gājējs steidzās uz taimfāgu vai uz taksometru stāvvietu .

No taimfāga centrālās stacijas Djego devās kājām, neizmantojot transporta pakalpojumus. Pa ceļam sastapa tikai divus cilvēkus: nopietnu jaunekli apmēram sešus gadus vecu, kurš, pamanījis pieaugušo, iemetās glābjošajā krūmu paēnā, un senatnīgu večiņu, kura aizdomīgi noskatīja svešinieku.

Zāle patīkami atvēsināja viņa kājas, un Djego ar baudu ienira senatnīgajās sakarsušās zemes, zāles un meža smaržās. Gribējās pēc iespējas paildzināt prieku, aizmirst par visiem pienākumiem, staigāt pa zāli, apejot egļu un priežu stumbrus, un atcerēties pusaizmirstās bērnības rotaļas, skolas biedrus, bērnības vienotību ar dabu, kas jau aizgājusi pagātnē, aklo uzticēšanos tai, kas robežojās ar sajūsmu... Djego nebija pārāk jūtīgs, sentimentāls, bet nebija arī racionālists. Darbs robežsardzes dienestā viņam bija iemācījis daudz, tajā skaitā rūpīgi paturot prātā pagātnes priekus, bēdas un pārdzīvojumus ... un pagātnes rūpes par tuvu draugu un pilnīgi nepazīstamu cilvēku dzīvi, bet zemes ļaudis, gara un asins brāļi, kuru dēļ robežsarga darbs, saistīts ar pionieru, kosmosa pētnieku darba drošības nodrošināšanu, kļuvis par vienīgo svarīgo un vērtīgo.

Tiesa, Djego jau sen gribēja pāriet drošibnieku darbā, lai gan robežsardzes dienesta un drošības departamenta mērķi un darbība visumā sakrita. Bet viena lieta ir uzdurties bīstamam šķērslim un apiet to, ļaujot Tāl-izlūkošanai un visiem zinātnes priekšgalā esošajiem zinātniekiem sekot savam kursam bez zaudējumiem,  bet izpētīt šķērsli un iznīcināt vai bloķēt to līdz labākiem laikiem ir kas cits. ..

Pilsētas nomalē Djego apstājās. Viņa priekšā, gandrīz pilnībā noslēpta ar ķiršu un ceriņu krūmiem, stāvēja Grehova māja, celta senkrievu arhitektūras stilā: trīs tornīši, centrālā ēka ar divslīpju jumtu un divas zemas saimniecības ēkas, gaišas, visas ar grebumiem izrotātām sienām. un augsti logi ar izgrebtiem arhitrāviem. Šķita, ka ierastās stikla šķiedras vietā visa konstrukcija  izgatavota no koka – materiāla, kas divdesmit otrā gadsimta otrajā pusē tika izmantots tik reti, ka Djego neviļus aplēsa mežam nodarītos zaudējumus.

Djego pamīkņāja, kritiski pārlūkoja ansambli: viss bija ideāli, harmonijā ar apkārtējo meža krāšņumu, un sāka uzaut apavus. "Mežaparka zona", - viņš ar sev nesaprotamu nožēlu domāja. - "Senie Brjanskas meži... Šeit trūkst tikai upes."

Bet, pienācis pie mājas, Djego pamanīja, ka tā ir uzcelta uz stāvas upes kraujas, kas iepriekš nebija redzama meža sienas dēļ. Robežsargs domās noplātīja rokas un gāja pie durvīm.

Viņš atrada Gabrielu centrālajā istabā, kuras trīs sienas kalpoja par videoplasta logiem, bet ceturtā kā sakaru vioms. Smaržoja pēc saules sasildīta koka, sveķiem un ziediem. Grehovs tupēja pusotru metru garas kristāldzidras lodes priekšā, kurā Djego pazina Galaktikas mēroga modeli. Gabriels bija ģērbies šortos, sieta T-kreklā, labi iededzis. Uzmetis skatienu atnākušajam, viņš ātri piecēlās, un viņa  kalsno, nedaudz drūmo seju pārvērta smaids.

– Djego! Kāds pārsteigums!

- Sveiks, Ri, - Djego smaidīdams atbildēja, un viņi apskāvās. Māja tev - pirmklasīga! Ņemšu un pārcelšos pie jums no savas Zaozerskas. Tiesa, uzplaiksnīja doma, - Djego samulsis paglaudīja matus, - ka tik daudz koku tu esi izcirtis veltii...

- Skaidrs. - Grehova acīs uzliesmoja jautras liesmiņas un nodzisa. Viņš aizgāja uz istabas vidu. - Tas viss ir izgatavots no mirušiem, sausiem kokiem, tāpēc met malā savu ekonomiku un aprēķinus. Nāc, apsēdies. Poļinas nav, viņa šodien dežurē.

- Bet kur tad dēls?

– Kur viņam jābūt – silītē, protams. Izņemam katru vakaru. Paliec līdz vakaram, redzēsi.

- Bet ko, palikšu ar. Es šodien esmu brīvs no visām saistībām. Starp citu, Poļina joprojām strādā tur?

– Metāla kompleksa veidņu operators. Iedzersi?

- Un kā vēl! - Djego izbolīja acis.

Grehovs iesmējās, piegāja pie sienas, atvēra bāru un izņēma pudeli un glāzes no tumšsarkana ugunīgi mirdzoša stikla.

- "Ziemeļu buķete," - Djego izlasīja. - labi dzīvo!

- Kāpēc lai es dzīvotu slikti? - Grehovs piepildīja glāzes un pacēla savu. - Uz tikšanos?

- Uz tikšanos. Un lai nekādu trauksmju.

Djego izdzēra skābeni rūgteno, burbuļojošo, dzērienu un nolika glāzi sev blakus uz zemā galda. Arī Grehovs pēc pauzes iedzēra un apmetās iepretim uz bieza pūkaina paklāja.

- Stāsti.

Djego nepamanīja Grabriela uzvedībā neko falšu. Drošības dienesta nodaļas vadītāja vietnieks, tāpat kā iepriekš, izskatījās mierīgs, pašpārliecināts cilvēks. Kāpēc Pinegins par viņu runāja ar nožēlu?

- Dzirdēju, ka tu aizej no pārvaldes, - Djego klusi sacīja. - Tā ir patiesība?

Grehovs domīgi noglāstīja paklāju.

- Patiesība.

Djego dažas sekundes pētīja viņa seju, tad nolaida galvu, slēpdams nopūtu.

- Varbūt pastāstīsi, kāpēc?

- Kaut kā citu reizi... Nu, kā jūs tur, galā tiekat?

Djego apkopoja domas un pēc tam sāka nesteidzīgu stāstījumu. Viņam līdz vakaram  laika bija diezgan.

- Tā, - sacīja Grehovs, kad viņš pabeidza, un viņa "tā" atbalsojās Djego dvēselē ar skumju atbalsi: Staševska mīļākais vārds ...

– Radušās divas problēmas. - Djego piecēlās un apstaigāja caurspīdīgo bumbu, kuras iekšpusē kā zelta putekļi peldēja neskaitāmi daudz zvaigžņu. - Pirmkārt: metamorfs uzdeva jautājumu, un mums jāizlemj, ko viņam atbildēt. Otrkārt: vai ir iespējams mēģināt izglābt no gūsta visus cilvēkus, kurus viņš nolaupījis? Galu galā es ar Batijevski tikos pilnīgi reāli, bez trikiem ar video ierakstiem un hologrāfiskām kopijām.

- Tas vēl ir jautājums. Tu  ko, nezini, kas ir hipnoindukcija? Vai izraisīta halucinācija?

– Bet visa tikšanās ierakstīta kristālā. Un tad tu jau arī satikies ar pelēko "cilvēku", bet tas ir ne mazāk īsts kā Batijevskis.

- Nezinu, - padomājis atbildēja Grehovs,  -  neesmu pārliecināts. Dīvaina tikšanās, ko citu lai saka. Cik ilgi jūs tur jau ņematies ar viņu?

- Jūs, - Djego pasmīkņāja. – Pārsvarā ne jau mēs, bet zinātnieki. Apmēram sešus mēnešus ... līdz sprādzienam. Un vēl mēnesi pēc tam.

- Redzi nu. Bet uzzinājuši – oda šķaudienu. Varbūt nav tā, ka supermetemorfs nevēlētos kontaktēties, bet gan tas, ka mēs nevaram uzminēt tā vēlmes?

- Nezinu, - tagad pateica Djego. – tev taisnība,  dažādas hipotēzes, nav neviena vairāk vai mazāk noderīga fakta. Pēc sava neveiksmīgā izlūkgājiena biju poligonā, nekā jauna. Metamorfs guļ kā melns kalns, un nekādas reakcijas. Entuziasti cīnās gar viņu, cīnās, bet ...

- Pseidointelekts, - Grehovs nomurmināja nezināmam adresātam. - Beigās zinātnieki atritinās arī šo kamolu. Tu taču pazīsti Sergijenko - neatlaidīgs cilvēks un gudrinieks. Starp citu, viņa viedoklis, ka supermetamorfs ir automātiska informācijas vākšanas mašīna, sakrīt ar manējo.

Kas tādā gadījumā ir pelēkais cilvēks? Robots kalps? – ar ironiju piezīmēja Djego. – Automātiskais sētnieks, putekļu sūcējs un tā tālāk?

- Kāpēc gan ne?

– Nu, es jau arī neiebilstu. - Djego pagrūda bumbu ar knipi un paklausījās tās smalkajā skaņā. - Te pelēko rēgu vajadzētu, vai ne? Aizlidot viņam pakaļ uz Tartaru un... Viņš gan saprastu, kas ir supermetamorfs.

Saimnieka vienaldzīgā seja pēkšņi izmainījās. Viņš piecēlās un paskatījās uz uguntiņām kristāla sfēras dziļumos.

Zini ko, tā laba ideja!

Djego paskatījās uz viņu ar pārsteigumu.

- Kāpēc tu tā skaties uz mani? - Grehovs attapās. - Labāk... - Pēkšņi Djego ar acs kaktiņu pamanīja kaut kādu kustību, pagriezās un ieraudzīja Poļinu. Viņa no sliekšņa klusējot skatījās uz abiem, un acis bija lielas un melnas, tikpat bezdibenīgas kā viņas vīram. Tikai nespēja noslēpt satraukumu.

***

Apvārsnis sasvērās, strauji skrēja pretī poligona gludais lauks ar supermetamorfa melno elipsoīdu neālu no jaunā pētniecības kompleksa nepabeigtajām ēkām.

- Uzmanīgāk, sasodītais! - Pinegins dusmīgi sacīja. - Vieni vienīgi trakuļi tajā jūsu robežsardzē.

Djego, sēdēdams pa kreisi no viņa, paskatījās uz pilotu un pasmaidīja. Šebranns pat uzaci nepakustināja, turpinot ieskrūvēt pinasu kosmosā kā milzīgu korķviļķi.

Viņi piezemējās netālu no jaunuzceltā aizsargrežģu ķēdes ieskautā spēkstacijas kupola.

Pinegins īsi paskatījās uz supermetamorfa kalnu puskilometra attālumā, paskatījās uz zemo zilgano Sauli un devās uz liftu. Djego un Šebranns sekoja.

izmēģinājumu poligona komandzāle bija pārsteidzoši klusa, gaiša un plaša. Trīs cilvēki zilā apsprieda kaut ko pie plakana, ar koordonātu režģi izklāta ekrāna. Vēl trīs sēdēja pie skaitļotāja pults, ar emkana lokiem galvā kā sastinguši bruņinieki. Pārējie - pārsvarā jauni zinātnieki un inženieri, dažādu zinātnes disciplīnu pārstāvji -, nepārkāpjot klusumu, strādāja pie stendiem un pultīm. Zāle daudzējādā ziņā bija līdzīga tālo kosmisko sakaru centra zālei.

Viens no strādājošajiem pie skaitļotāja noņēma emkanu, un Djego pazina Torancu. Robežsardzes dienesta priekšnieks noglaudīja matus, piegāja pie viņiem un, ar žestu norādījis uz zāles stūrī tukšo krēslu grupu, pirmais devās uz turien.

- Es jūs uzaicināju šeit lūk kāpēc, - viņš teica, kasīdams savu garo degunu. – metmorfs, lai cik tas nebūtu kaitinoši, 'sarunāties' nevēlas. Pareizāk sakot, viņš nevēlas sarunāties tā, kā gribam mēs. Iespējams, viņš sarunājas ar mums – ar visiem tiem “stiklainajiem” logiem ar zvaigznēm, radio dūkoņu, zibšņiem un tamlīdzīgi – bet mēs viņu nesaprotam. Visi zinātnieku mēģinājumi to izpētīt no visām pusēm pēdējā laikā ir bijuši neveiksmīgi. Metamorfs iekapsulējies un nevienu sev klāt nelaiž, bet robotus vienkārši iznīcina.

Atnākušie apmainījās skatieniem. Torancs pamāja.

- Tieši iznīcina. Gravitācijas lauka blīvuma lēciens - un roboti peld, pārvēršas metāla lietņos. Daudzas institūcijas izmēģināja savu tehniku, taktiku un stratēģiju. Atdeve ir niecīga.

- Mēs esam lietas kursā, - sacīja tiešais Pinegins.

- Jā, protams. – Torancs nepievērsdams uzmanību piezīmei. – Jūs vairāk nekā citi piedalījāties supermetamorfa meklējumos, zināt viņa stiprās un vājās puses. Kas, jūsuprāt, liks viņam atvērties? Kas būtu jādara? Mēs nebeidzam mēģinājumus atbrīvot nolaupītos cilvēkus, lai gan par panākumiem zinātnieki šaubās.

- Varbūt metamorfs gatavojas jaunam atbrīvošanās mēģinājumam?  - padomājis sacīja Pinegins. - Jūs taču atceraties, ka Zilās akas ksi sistēmā viņi aizgāja, neskatoties uz visblīvāko spēka barjeru.

- Tagad viņš nekur neaizies. - Torancs saviebās. - Universālisti ir uzminējuši viņa kustības paņēmienu telpā - tā ir neparasta telpas  TF caurduršana. Tagad, papildus spēka laukiem viņu ielenca ar TF atspoguļojošajiem ekrāniem.

- Jau pirms sprādziena? - Šerbanns jautāja.

- Protams, pretējā gadījumā, uzkrājis enerģiju, viņš būtu aizgājis.

- Izskanēja viedoklis, ka metamorfs it kā uzdevis jautājumu, - sacīja Djego, - sak, ir iespējama apmaiņa: es jums informāciju, visu, kas jūs interesē, jūs man - brīvību.

– To arī pārbaudījām. - Torancs nopūtās. – Lai cik gudri būtu lingvisti – nekā, kā zirņi pret sienu.

- Situācija! — nomurmināja Pinegins. - Jāpadomā.

Šajā laikā viņiem kautrīgi tuvojās jauns sakaru operators.

- Kurš no jums ir Djego Virts?

- Es, - Djego pagriezās.

-  jūs izsauc Zeme.

Djego neticīgi paraustīja plecus.

- Zeme? Varbūt Grehovs? Izsaukums no darba?

Nē, personisks.

Djego atvainojās un sekoja operatoram pie pults. Vioms viņam priekšstatīja Grehova māju, taču tas nebija Gabriels, viņu izsauca Poļina. Djego nekad nebija redzējis tādu sejas izteiksmi: kā mākoņi ūdenī tajā atspoguļojās sāpes un apjukums.

- Djego, - viņa klusi teica. - Kāpēc tu neatrunāji Gabrielu?

- No kā?! - Djego pārsteigts jautāja.

– Viņš aizlidoja uz Tartaru.

- Aizlidoja uz... - Djego sastinga ar pavērtu muti. - Ah tu velns! .. Piedod, Poļina... Bet tas taču bija tikai joks - par pelēku rēgu! Tātad viņš aizlidoja uz Tartaru? Kad?

- šorīt uz Tartaru devās "Rimans".

Djego mehāniski paskatījās pulkstenī, uztvēra Poļinas skatienu un pašūpoja galvu.

– Godīgi sakot, es nezināju, ka viņš dosies uz Tartaru. Dīvaini, ka viņš aizlidoja pats, tur taču strādā drošībnieki ... viņa nodaļas speciālisti,  varēja uzdot viņiem uzdevumu ... - "Tomēr nevarēja," - domāja Djego. - Ja viņš lidoja, lai sazinātos ar pelēku rēgu, tad viņam nebija tiesību riskēt ar saviem cilvēkiem, neiepazīstinot viņus saviem plāniem. Bet viņš nevienam neteica neko, pat man... "

- Atgriez viņu, Djego. Viņš tik daudz reižu... - Viņa gribēja teikt "bija uz nāves sliekšņa", bet neteica. - Viņš vairs nespēs izturēt jūsu darbam nepieciešamo slodzi. Es neesmu ārste, bet zinu.

- Es došos pie viņa. - Djego novērsa skatienu. – Starp citu, viņš man teica, ka aiziet no pārvaldes, tāpēc lidojums uz Tartaru ir viņa personīgā iniciatīva, ne par kādu uzdevumu nevar būt ne runas. Es došos pie viņa, Poļina.

Grehova klusi pamāja ar galvu, zinādama, ka Djego izdarīs visu, lai izpildītu solījumu, un saruna beidzās.

- Nu, kas tur ir? - Pinegins pienāca pie robežsarga. - Redzēju Poļinu. Kur tad Gabriels?

— Aizlidojis uz Tartaru, — Djego drūmi sacīja. - Vēlas uzaicināt pelēko rēgu, lai tas apskata metamorfu. Pareizāk sakot, to izdomāju es, bet mums ar viņu nesen bija saruna. Kad uz Tartaru dosies nākamais kravas reiss?

- Tādi iet reizi mēnesī, - teica pārsteigtais Pinegins. – Uzzini kosmosa centrā, varbūt kāds būs ārpus grafika?

TARTARS

Ausis sasniedza kluss, lēnām dziestošs svilpiens. Tas nozīmēja, ka kuģis bija izgājis no taimfāga režīma un tiek ieslēgti paātrinājuma dzinēji, nodrošinot transgalaktiskajam kuģim ātrumu, tuvu gaismas ātrumam. Vai otrādi – šī ātruma dzēšanu.

Djego pakustināja roku, ieklausījās un lēnām piecēlās. Aizgāja pie vioma, ieslēdza. Kuģis tuvojās sārtā miglā tītajai bumbai. Satraukti iedūra sirdī. "Tartars! - Djego saprata. - sapnim līdzigs lēciens - un jau esi uz Tartara ... Staševskis palika šeit uz visiem laikiem, Grehovs atstāja trešdaļu savas dzīves ... bet atgriezās. Kas tas ir - neapdomība? Savu reālo iespēju novērtējuma zudums? Nē, Gabriels vienmēr aprēķina savus soļus, droši vien viņš visu aprēķināja arī tagad. Uz ko viņš cer?

Aiz planētas kupra iznira sudrabaina dzirkstele – sāka lēnām augt Stacija.

Nē, pēc tā neaizmirstamā paziņojuma no pelēkā rēga, kad tas atklāja cilvēkiem planētas notikumu stāvokli, Tartara izpēte neapstājās. Vienkārši cilvēki kļuvuši uzmanīgāki, izvēloties pētniecības instrumentus. Stacija palika orbītā. Mainījās ekipāžas, tehniskās iekārtas, teorijas un zinātnieku viedokļi, viena lieta palika nemainīga - Tartara dzīve. Klusi slējās melnie Pilsētu masīvi, planētas dūmakainā atmosfērā peldēja gigantiski tīmekļi, dažkārt sakrājoties kolosālos tīklu laukos...

“Ko mums ir devuši pēdējie četri gadi? - domāja Djego, skatīdamies uz tuvojošos Stacijas milzu disku. - "Mēs esam iemācījušies netraucēt Pilsētas, lai tīkli ignorētu mūsu klātbūtni?" Bet pelēkie rēgi palikuši uz Tartara? Varbūti jau ir aizgājuši, nodibinājuši kontaktu ar Tartara civilizāciju?.. Tomēr, ja Gabriels atlidojis uz šejieni, rēgi nav aizgājuši, tas nu drošības nodaļas vadītāja vietniekam būtu jāzina ... Bet es nezinu. It kā būtu izsvītrojis Tartaru no dzīves, nogriezis to no sava likteņa. Djego vērtējoši paskatījās uz savu atspulgu salona sānu spogulī. - Kāpēc? Tiešām baidos?

Kuģis pārstāja kustēties pilnīgi nemanāmi.

"Lieliski piloti!" - Djego paskatījās uz planētas tuvo, zvaigznes gaismā pērļaino vairogu un izgāja no kajītes.

Bija tikai trīs pasažieri: pats Djego un divi zinātnieki, spriežot pēc emblēmām uz piedurknēm, ārsti-universālisti. Robežsargs bija pārsteigts - Viņa laikā Stacijā, medicīnas speciālisti nebija vajadzīgi - viņš palaida ārstus pa priekšu un iegāja pavadoņa bāzes centrālajā komandzālē, arvien vairāk uztraucotiess - vai tik nav nokavējis?

Zāle bija gandrīz tukša. Galvenajā viomā bija redzams akmeņains tuksnesis, reta pirkstveidīgu klinšu virtene, plankumainas tumši zaļas debesis - acīmredzot uz Tartara virsmas bija nolaista zonde ar videokameru. Pie vadības paneļiem sēdēja nodarbināti cilvēki, un Djego pēc asociācijas atcerējās poligona vadības centru: situācija gan tur, gan šeit bija standarta.

Pretī robežsargam no krēsla piecēlās smags, sarkansejains vīrs ar lielu degunu un biezām lūpām. Mazās acis nemierīgi nopētīja viesi, nepazina, tad tajās pēkšņi uzplaiksnīja prieks, un Djego pasmaidīja atbildei. Tas bija stacijas robežsardzes grupas priekšnieks Svekoļņikovs.

- Cik gadu, cik ziemu! — viņš nomurmināja, paspiezdams Djego roku ar savu milzīgo spalvām apaugušo ķepu. - Vispirms Grehovs, tagad tu. Vai tik ne ar inspekciju?

- Ir viena lieta... Starp citu, kur ir Grehovs?

- Tur, - Svekoļņikovs pamāja uz centrālo viomu. - Tā ir pārraide no viņa tanka.

Droši vien Djego mainījās sejā, jo Svekoļņikovs steidzās viņu nomierināt:

- Neuztraucies, mēs jau sen neļaujam sev darīt pāri. Citādi kāpēc lai es te dirnētu? Iemācījāmies sevi aizstāvēt: no tīmekļiem, uzmākteņiem, no zilajiem tīrītājiem. Redzi, kāda tīra translācija? Nekādu izkropļojumu! bet atceries sakarus pirms četriem gadiem ...

Djego atcerējās, un viņa acu priekšā atkal nostājās Staševska tanka sprādziens. Uzmākteņu uzbrukumi, gravistrēlnieki, tīrītāji, tīmekļi, sprādzieni, draugu nāve... viņš neko nav aizmirsis...

Djego ar gribas piepūli atgriezās realitātē un atkārtoja:

- Tātad, Grehovs atrodas uz Tartara?

Svekoļņikovs pasmīkņāja.

- Viņš šeit sapulcināja visus savus ērgļus un veselu nedēļu mēģināja sazināties ar pelēkajiem rēgiem. Izmēģināja visus iespējamos līdzekļus, desmitiem pārraidīšanas variantu, bet neko nepanāca.

Kāpēc tu viņu palaidi lejā? - Djego parupji noprasīja. – Tavā vietā es viņu nelaistu.

- Manuprāt, komandē te viņš, - Svekoļņikovs bija viegli aizvainots. - Es esmu tikai viņa pavēļu izpildītājs.

- Labi, labi. - Djego pārskatīja konsoļu rindu, meklēdams tukšas vietas. - Man ar viņu jāsazinās. Iesim pasēdēsim un pastāsti, kas jauns.

Viņi apsēdās ar sejām pret viomu, un Svekoļņikovs nesteidzīgi, ierastajā stilā, pastāstīja Djego jaunumus Stacijā.

Četros gados, kopš Grehovs un Djego atstāja Tartaru, bija mainījies daudz kas. Zinātnieki atraduši veidus, kā aizsargāties pret Pilsētas sargājošo tīmekļu starojumu, iemācījušies neiejaukties dīvainajās Pilsētu aktivitātēs. Ievērojami palielinājušās zināšanas par daudzu dīvainu veidojumu fizikālo būtību uz planētas virsmas,  paplašinājušās cilvēku iespējas izpētīt Tartara dzīles, tā apbrīnojamo floru un faunu...

– Bet mēs vēl esam tāli no patstāvīgas saskarsmes ar Tartara civilizāciju! - Svekoļņikovs nopūtās. – Un neesam sapratuši pelēko rēgu noslēpumaino dabu. Mēģinājām ar viņiem sazināties paši, šāds kontakts dotu daudz informācijas, jo viņu kultūra mūsējo apsteigusi par miljoniem gadu! Bet nekādu emociju no viņu puses! Pa visu šo laiku rēgi novēroti tikai trīs reizes. Manuprāt, ar viņiem kontaktēties paveicās tikai Gabrielam, pēc tās reizes viņi vispār pārstāja mums pievērst uzmanību. Starp citu, kāpēc Grehovam bija vajadzīgs tik steidzams kontakts ar rēgiem? Viņš kaut ko par to izteicās, bet tik neskaidri...

Djego brīdi padomāja, tad teica:

- Par supermetamorfu esi dzirdējis?

– Reiz kādā sarunā mūsējie to pieminēja. Šķiet, tas medī cilvēkus?

- Viņu bija desmit, viens tika noķerts, pārējie turpina savu ceļojumu caur Galaktiku. Dīvaini, vai tad jums nesniedz kopsavilkumus par svarīgākajiem notikumiem?

Svekoļņikovs vainīgi padīdījās krēslā.

- Protams, sniedz. Acīmredzot palaidu garām. Brīvā laika tikpat kā nav, zini kāds dienests robežsargiem.

- Zinu. - Djego nopūtās. - Miers mums tikai sapnis... Bet Grehovs atlidoja šurp, lai pierunātu pelēko rēgu kopā ar mums izpētīt supermetamorfu. Mūsu zinātniekiem tas izrādījās pārāk ciets rieksts, tev šī situācija pazīstama jau sakarā ar Tartaru.

Viņi paklusēja. Svekoļņikovs pašķielēja uz Djego skarbo seju, mēģināja kaut ko pateikt, tad beidzot ierunājās:

- Noteikti noklausīšos ziņojumus par metamorfu...

Bet Djego pēkšņi skaidri saprata Grehova domu gājienu, kāpēc viņš izlēma par tik pārdrošu soli – pelēkā rēga uzaicinājumu. Pelēkais "cilvēks"... pelēkais "cilvēks" supermetamorfā un pelēkais rēgs... Nē, te protams, ne jau nosaukums svarīgs, bet būtība... saprāta reliktā forma - pelēko rēgu civilizācija, un noslēpumainais supermetamorfs arī ir relikts, kā to apliecina viena no zinātnieku hipotēzēm. Varbūt starp viņiem bijuši saskares punkti? lai arī senā pagātnē, pirms tūkstošiem gadsimtu?!

- Eh, Gabriel! - Djego nomurmināja, pieceļoties. - Nu, dod man ar viņu sakarus.

Vioms, joprojām rādīja klinšu panorāmu, starp kurām peldēja balta dūmaka. Pēkšņi tas uzvirmoja baltā mākonī un saritinājās varavīkšnainā pavedienā.

- Septītais, septītais, - nekavējoties padeva balsi sakaru operators pie vadības paneļa. - Kāpēc pārtraucāt pārraidi? Septītais…

***

Pelēkie rēgi negribēja sarunāties. Neviena no Grehova uzsāktajām kontaktu programmas sērijām viņus neinteresēja. Nelīdzēja arī tiešās tikšanās, kad Šelgunova operatīvie darbinieki pēc Stacijas komandām tikās pie rēgiem aci pret aci. Rēgi vienaldzīgi izvairījās no sadursmēm, pazuda, nenogurstoši iesaistījušies savās noslēpumainās darbībās Pilsētu tuvumā.

Piektajā uzturēšanās dienā pie Tartara Grehova pacietība bija izsmelta. Viņš izformēja Šelgunova grupu un pievērsās šai problēmai pats. Svekoļņikova puiši viņu nogādāja uzTartara, ar cieņu izturoties pret savu vienīgo pasažieri.

Gabriels atrada Šelgunovu bāzes turbīnu telpā un bez ievada sacīja:

– Aleksandr, man jāizprovocē melnais izvirdums. Palīdzēsi?

Šelgunova acis, vienmēr vērīgas un laibsirdīgas, samiedzās.

- Tu domā, ka... - viņš iesāka.

– Jā, – Gabriels pamāja. - Pelēkais rēgs uz šo vietu atsteigsies noteikti.

Viņš neizrunāja līdz galam, ka pats tajā laikā izies ārpus aizsardzības lauka - vienīgais veids, kā pievērst sev rēga uzmanību.

- Avantūra, - Šelgunovs beidzot sacīja, un nebija skaidrs, vai viņš nosoda Grehova lēmumu vai apstiprina to. - Lai gan, ja tas ir nepieciešams lietai, esmu gatavs. Bet tu esi visu izrēķinājis līdz galam?

Grehovs novērsās, klusēja.

- Neizdošanās gadījumā, tu tiksi diskvalificēts. Viņš iešķībi paskatījās uz savu biedru un sastapa viņa mierīgo skatienu. - Bet risks, manuprāt, ir pamatots. Lai gan, no otras puses, neviens šim eksperimentam mums nedos oficiālu sankciju.

- Nu, tas ir saprotams, - Šelgunovs pasmaidīja. – Droši vien arī veiksmes gadījumā kā atbildīgās personas dabūsim trūkties, bet, ja nodaļas vadītāja vietnieks riskē, neatskatoties, ko tad darīt padotajam?

Grehovs gribēja pateikt, ka vairs nav nodaļas priekšnieka vietnieks un nav pat drošības komandas darbinieks, taču pārdomāja. Acīmredzot Piņegins šo ziņu pa visu sektoru nebija izplatījis, cerot, ka Grehovs atgriezīsies, un šī doma lika Gabrielam rūgti pasmīnēt.

Ap desmitiem no rīta tankā tika iekrauts antigravitācijas ģenerators un neitrīno prožektors, tie abi bija nepieciešami, lai veiktu neatļauto riskanto eksperimentu un izraisītu melno izvirdumu. Bet pirms tam Grehovs ar grūtībām pierādīja virszemes bāzes vadītājam Molčanovam šīs tehnikas izmantošanas lietderību (īsto iemeslu viņš, protams, nepateica), noklausījās pusstundu garu instruktāžu un, cik vien spēja. , atbildēja uz no dežūras brīvo bāzes robežsargu jautājumiem, kuri nezināja, kur pielietot savu neizsīkstošo enerģiju un profesionālo gatavību riskantām operācijām. Arī Šelgunovs aplenkumu izturēja visaugstākajā līmenī, un neviens bāzē tā arī neuzzināja, kādu pārsteigumu Grehovs bija sagatavojis Tartaram.

Apkalpe ieņēma savas vietas, un smagais transportlīdzeklis devās uz Svešo Pēdu aizu. Tieši šajā brīdī orbitālās stacijas centrālajā zālē, Tartara pētnieku galvenajā bāzē ienāca Djego Virts.

- Ka tik mēs nepieļaujam kļūdu? - Gabriels klusi teica, kad "Mastifs" tuvojās klinšu sienai. – Es eksperimenta seku variantus neaprēķināju.

Tajā pašā laikā viņš domāja par kaut ko citu.

- Varbūt, - pēc brīža atbildēja Šelgunovs. – Protams, visai planētai melnais izvirdums nozīmē mazāk par adatas dūrienu, bet kas zina, ar ko tas apdraud vietējos iedzīvotājus pat nelielā mērogā. Saskaņā ar dažiem ziņojumiem, melnais izvirdums ir Tartaram nevēlama parādība, kaut kas līdzīgs ārkārtas situācijai, un notiek ļoti reti: es to novēroju tikai vienu reizi un pat tad tikai ierakstā.

- Es arī vienu, - Grehovs nomurmināja, atcerēdamies, kā viņi reiz tankā bēga prom no briesmīgās melnās strūklas, kas uzšāvās virs zemes simtiem metru augstumā.

- Ja neesi pārliecināts, ka ideja izdosies... - Šelgunovs pašķielēja uz drūmo Grehovu.

- Es saprotu, -  viņš atbildēja. – Izskatās palaidnīgi, bet risks, atkārtoju, ir pamatots. Kontakts ar pelēko rēgu nepieciešams visiem, tas var pilnībā noskaidrot situāciju ar supermetamorfu Marsa izmēģinājumu poligonā. Šī mīkla nav atrisināta līdz šim laikam, un es ļoti ceru, ka rēgs mums palīdzēs. Saproti? Nevis garš, mokpilns ceļš uz patiesību, rakšanās faktos, analoģijās, jaunu pētniecības metožu meklēšana, bet gan acumirklīgs lēciens uz augšu, tikai viens lēciens.

- Šturm und drang, - Šelgunovs sacīja bez smaida. - Piedod, Gabriel, bet es tevi agrāk nepazinu ne kā vadītāju, ne kā cilvēku. Starp citu, es jau zinu, ka tu esi aizgājis no pārvaldes.

- Zini?

– Pjotrs man par to pastāstīja pirms divām nedēļām, kad tu tikko atlidoji uz Tartaru. Viņš neslēpa nožēlu, cer, ka tavs lēmums nav galīgs. Bet es tevi nenosodu, tu zini. Tā ka tagad mēs esam vienlīdzīgi atbildībā, neuzņemieties vairāk, nekā varam panest.

- Un daudzi zina? ..

- šeit esmu vienīgais. Saruna ar šefu bija stingri konfidenciāla.

Grehovs ilgu laiku klusēja, skatīdamies uz garām slīdošo ainavu. Viņš atcerējās Staševski, Djego, Poļinas seju, kad pateica, ka aizlido uz Tartaru. Pārdomāja Šelgunova vārdus. Tad ierunājās:

- Saproti, Saša, cilvēks ir mirstīgs, un ļaunākais ir tas, ka dažreiz viņš ir pēkšņi mirstīgs. Tāpēc man kļuva izmisīgi nepieciešams izzināt metamorfa noslēpumu, tas mani nomoka tā, it kā no tā atrisinājuma būtu atkarīga mana dzīvība.

Šelgunovs neko neteica, izslēdza automātisko vadību un pārņēma manuāli. Drīz vien tanka priekšā atvērās Svešo Pēdu aizas drūmie vārti.

Grehovs uzvilka sava skafandra dzirkstoši spoguļaino kapuci, paskatījās uz viņu mazās grupas trešo dalībnieku — tas turpināja strādāt, it kā nekas nebūtu noticis — un pievērsa skatienu vadītājam:

- Es pamanīju, ka mēs pārraidām panorāmu uz Staciju? Tas ir obligāti?

– Visstingrākajā veidā! Robežsardzes grupas priekšnieka Svekoļņikova pavēle. - Viņi saskatījās ar smaidiem. – Bāzē redz to pašu, ko mēs – drošības apsvērums.

– Bet nav iespējams īslaicīgi pārraidīt nevis visu panorāmu, bet tikai daļu?

- Sapratu. - Šelgunovs paņēmās gar vadības paneli. - aizu viņi neredzēs. Iesi viens pats?

- Paņemšu tikai robotu, tas nesīs ģeneratoru un izstarotājus. Kamēr es tos uzstādīšu, pabrauc no aizas atpakaļ zem klints.

- Tādā gadījumā tu atradīsies ārpus aizsargājošā lauka.

- Nekas, es neilgi, maz ticams, ka tīmekļi mani sajutīs tik drīz. Esmu pārliecināts, ka pēc izvirduma uzreiz atlidos rēgs. Tas, ka viņi uz mūsu jautājumiem no Stacijas neatbildēja, neko nenozīmē, viņi vienkārši varēja neiedziļināties mūsu priekšlikumu jēgā vai pat nepievērst uzmanību kaitinošajiem kaimiņiem. Izvirdums liks viņiem saprast mūsu neatlaidības iemeslus.

Šelgunovs klusēdams piecēlās, pavēlēja trešajam apkalpes loceklim uzvilkt skafandru, uzvilka to pats un atkal apsēdās.

- Ej, - viņš teica. - Es piesegšu. Ne pūku ne spalvu…

- Pie velna!

Grehovs uzmeta skafandra kapuci, iekāpa kabīnes kravas nodalījumā, aktivizēja robotu, kas izskatījās pēc indiešu dieva Šivas, lika viņam paņemt divus metrus garo antigravitācijas ģeneratora toroīdu, daļiņu izstarotājus un izkāpa Tartara krēslainajā dienā.

MELNAIS IZVIRDUMS

Modulis nolaidās veselu mūžību. Djego ar dusmām paskatījās uz pilota plato muguru: viņam šķita, ka viņš ir lēns, kā koala. Patiesībā, kopš starta no Stacijas bija pagājušas tikai nedaudz vairāk kā divas minūtes, un viņi jau bija izlidojuši caur Tartara atmosfēru, virzot lidojumu uz Klusuma plato.

Desanta kogga kabīnē bija tikai trīs cilvēki: pilots, pats Djego un robežsargs no Svekoļņikova vienības Zubavins. Visi trīs bija ģērbušies skafandros, un tāpēc Djego neredzēja savu biedru sejas, bet nē, nē, un viņš atcerējās Grehova seju, ietiepīgu un domīgu, dusmīgu vai smaidīgu ...

Koggs nodrebēja, kādu laiku gāja pa spirāli — plato gandrīz brūnā virsma sagriezās karuselī —, tad izlīdzinājās.

- Magnētiskā piltuve, - austiņās atskanēja pilota balss. - līdz mērķim trīs minūtes. Nosēšanās parastā?

— Avārijas, — Djego izmeta.

- Klausos, - pilots atbildēja vienaldzīgā tonī.

Dažus kilometrus no Kinžala kalnu vertikālās grēdas Djego beidzot pamanīja izpētes tanku. Tas bija pārklāts ar tīmekļu klājumu netālu no tievu sveču formas klinšu grupas, mierīgi stāvēja, bet Zubavins pārsteigts iesaucās:

- Tīmekļi?! Paša, redzi? Viņi šeit nekad nav bijuši. Un kāpēc tanks stāv bez aizsardzības?

Pilots pameta roku uz pulti, koggs atbildēja ar ātru lēcienu gaisā. Pazibēja klintis un tīmekļi, plato virsma pacēlās stāvus, un kustība uzreiz izbeidzās.

- Ir finišs, - pilots ikdienišķi sacīja.

Djego pagrozīja galvu, atrada tanku (viņi bija nolaidušies tikai simts metru attālumā) un pirmais izkāpa no kabīnes. Apmulsis par tādu steigu, viņam sekoja Zubavins.

Viņi jau atradās pie "Mastifa" — Djego pamanīja atvērtu lūku, no lūkas izslīdējušo kabeli — kad pēkšņi, divsimt metru attālumā no viņiem, pie tuvās aizas sākuma, plato zeme sadalījās un uzšāvās milzīga melna strūkla. . Trieciens cilvēkus nosvieda zemē; nepieredzētas parādības dārdi bija tik spēcīgi, ka izlauzās cauri skafandru skaņas aizsardzībai, un Djego ar rokām pat saķēra ķiveri: viņam šķita, ka skafandrs pārplīsis. Otrais trieciens bija spēcīgāks par pirmo, Djego, nepaspējis sagrupēties, ar sāniem uztriecās uz klints. Tomēr viņš piecēlās kājās, viebdamies no skaņu vētras, kas plosījās pār aizu. Apkārt sāka birt lielas klinšu šķembas, draudot aprakt zem tām gan tanku, gan cilvēkus. Kāds mašīnā, acīmredzot, atjēdzās ieslēgt aizsarglauku, un akmeņu krišana beidzās, pareizāk sakot, akmeņi sāka krist uz spēka lauka lietussarga un velties gar aizsargājamās teritorijas robežām. Zeme tā drebēja, ka bija grūti paspert soli. Djego ieslēdza antigravu, pacēlās no klints un vadīja savu lidojumu ap pieaugošo melno strūklaku.

- Uz tanku! - viņš kliedza, cerēdams tikt sadzirdēts. Bet Zubavins jau bez pavēles noorientējies ienira Šelgunova "Mastifa" lūkā. Un Djego, juzdams vājumu, kas no dārdiem kāpa rīklē, šajā sajukumā tomēr mēģināja atrast Grehovu. Viņam nebija šaubu, ka pie melnā izvirduma vainojams Gabriels.

Priekšā ieplaisāja klintis, un no izveidotā krātera ar dārdu debesīs izspļāva jauns melns geizers. Djego, atbildot no sāpēm ausīs, iekliedzās, zeme zem viņa pacēlās stāvus, vairākas tonnas smags klucis iesvieda viņu pieaugošajā krāterī. Otrā plāksne pāršķēla to kalna malu, kurā bija uzkāpis tanks, ietriecās spēka lauka burbulī un aizlidoja no krātera nost. Djego izvairījās no zem zemes izšļākušos akmens šķembu lādiņa, pagrūda antigrava jaudas regulatoru līdz maksimumam un tad beidzot ieraudzīja Grehovu. Viņš karājās gaisā nedaudz tālāk no paša radītā vulkāna. Netālu peldēja divus metrus garš metāla toroīds - antigravitācijas ģenerators. Lejā zem klints rāpoja daudzroku robots iekrāvējs, uzstādot daļiņu izstarotājus.

- Gabriel! — Djego iekliedzās.

Grehovs palēca sānis, vietā, kur viņš tikko bija karājies, no zemes izšāvās jauns melnas vielas lādiņš.

Kā vienmēr pie melnā izvirduma, uz notikuma vietu steidzās tīmekļu nodaļas, cenšoties apturēt neparastā "aukstā" vulkāna attīstību. Tas viņiem daļēji izdevās, un nekavējoties bez darba palikušie tīmekļi pievērsa uzmanību cilvēkiem. Divi no viņiem metās virsū Grehovam, viens - Djego.

- Aizsardzību ieslēdz, aizsardzību! - Djego kliedza, noņemot no jostas "universālu". Viņš jau drāzās pāri tīmekļiem, izspiedis no antigrava visu, uz ko tas bija spējīgs, un tomēr saprata, ka nepaspēs.

Pirmā spēcīgā tīmekļu zalve ķēra Grehovu kristālam līdzīgās klints virsotnē. Trieciena spēks bija tik liels, ka klints kā viesuļvētra izgriezās no akmens pamatnes. Bet Gabriels tikai nedaudz aizlidoja uz sāniem - acīmredzot viņš tomēr bija ieslēdzis aizsardzību. Otrais sitiens uzmeta Grehovu debesīs, un Djego saprata, ka pēc pāris triecieniem Gabrielu neglābs nekāda aizsardzība: tīkli palielinās sitienu spēku, līdz izmetīs cilvēku vai viņa saplacināto līķi ārpus planētas atmosfēras.

Tīmeklis, kas virzījās uz Djego, apbalvoja viņu ar jūtamu triecienu, un viņš, būdams bezspēcīgs palīdzēt draugam, pacēla "universālu" un atbildēja uz sitienu. Viņš vēl varēja paspēt paslēpties tankā, taču doma pavīdēja un aizgāja. Un jau izmetis bezjēdzīgo ieroci, Djego pamanīja pelēka rēga mežģīņoto ēnu, kas uzkarājās pār klintīm.

Melnais izvirdums kaut kā uzreiz jūtami pavājinājās, gaudošana un rēkoņa apklusa kā uz burvju mājienu. Tīmekļi izveidoja virs svaigā krātera režģotu kupolu, un melno iežu strūklas, kas sitās no klints, pamazām saplaka, ieplūda atpakaļ krāterī. Melnais izvirdums nomierinājās.

***

Pelēkais rēgs bija neliels: caurspīdīgs, nepārtraukti mainīgas formas pelēks mākonis, kura ass nepārsniedza piecdesmit metrus. Pārsteidza tā formu plūstamība – no režģotas bumbas līdz elipsoīdam, pilei, cigāram, plakanai lēcai. Un atkal - bumba ...

Viņam tuvojoties, šķita, ka tīmekļi zaudēja interesi par cilvēku un metās uz apklustošajām, kūpošajām piltuvēm, kas līdz nepazīšanai bija izmainījšas apkārtni: apkārt bija klinšu šķembu kaudzes, dīvaini melni bluķi, pār kuriem nokarājas mazāki tīmekļi. Augsnē parādījās dziļas plaisas un defekti, platas pseidobazalta plātnes, kuras bija izveidojušās nezināma spēka ietekmē.

Grehovs piezemējās netālu no vienas šķembas, caur sārteno miglu acīs pamanīja tuvojošos tanku un ar grūtībām pamāja ar roku: viņš parunāt nevarēja.

- Nu tu gan atļaujies! - teica, pieskrējušais Djego. - Tūlīt šeit būs visa Svekolņikova grupa...

- Esmu panācis galveno, - tikko dzirdami nomurmināja Gabriels.

Pār viņiem lidinājās pelēkais rēgs, it kā apsvērdams, ko darīt tālāk, nolaidās viņiem blakus, kļuva manāmi blīvs, spīdīgs kā metāls un uzreiz no tā iznāca ... cilvēks bez skafandra!

Djego apmulsis paskatījās uz savu draugu, bet Grehovs pārliecinoši devās pretī svešiniekam. Viņš jau bija kontaktējies ar pelēko rēgu un zināja, kā izskatās šī procedūra.

Viņi apstājās viens otram pretī: Grehovs mirdzošā skafandrā un svešinieks krāsas mainošā apģērbā. Cilvēks kā cilvēks, viņā nebija nekā īpaša, tomēr Djego sajuta dīvainu vājumu, spiedienu uz deniņiem, ko nomainīja tirpas zem galvaskausa.

Svešinieka balss planētas blīvajā atmosfērā noskanēja negaidīti, neparasti maigi:

- Sveicināti cilvēki. Diemžēl jūs vēl neesat spējīgi uz tiešu domu kontaktu, kas stipri atvieglotu sarunu. Atvainojos par kavēšanos. Kas tad jums vajadzīgs? Es saprotu, ka jūs neriskētu ar melno izvirdumu bez pamatota iemesla. Kāds ir šis iemesls?

Tonis, kurā tika izrunāti vārdi, bija nevainojami pieklājīgs, un tomēr gan Djego, gan Gabriels uz mirkli sajutās vainīgi, ka ir ieradušies šurp ar tādu sīkumu kā vēstījumu par metamorfu. "Tomēr," - nodomāja Djego, - "supermetamorfs nebūt nav sīkums, un būtu bēdīgi, ja mums un rēgiem nesakristu sociālo un zinātnisko vērtību skalas..."

Grehovs šajā laikā, ieslēdzot ārējos skaņas raidītājus, teica:

- Mēs mēģinājām ar jums sazināties no orbītas. Taču atbildi nesaņēmām, tāpēc nācās spert šo nežēlīgo soli. Jūs mani neatceraties? - viņš pēkšņi jautāja.

- Atceros, - daudzkrāsainais svešinieks bez vilcināšanās atbildēja. – Jūs esat Gabriels Grehovs, pirms četriem gadiem, pēc jūsu laika skaitīšanas, jūs palīdzējāt mums novērtēt situāciju uz Tartara. Kontakts bija īslaicīgs, bet mēs atceramies visu. Tomēr laiks iet uz beigām. Kas jums lika pārkāpt aizliegumu? Pat patiesībā ne tagad - jums tas, acīmredzot, tiešām ir ārkārtējs pasākums - bet vispār? Kāpēc jūs neatstājāt Tartaru?

- Jo Tartara noslēpums mums pastāv joprojām, - pēc pauzes sacīja Grehovs. - Jo visa mūsu dzīves jēga ir noslēpumu izpratne.

- Tāpēc, ka mēs neapstājamies pusceļā, - Djego aizsmacis piebilda, aizmirsdams, ka nav ieslēdzis raidītāju. Bet viņš tika sadzirdēts: pelēkais rēgs paskatījās uz viņu novērtējoši, bet Grehovs pagriezās un pamāja ar roku.

- Nāc, Djego, iepazīsties — tas ir... es domāju, ka jūs esat Sējējs?

Svešinieks pasmējās.

- Jā, pelēkos rēgus, kā jūs mūs saucat, ir daudz grūtāk atšķirt nekā cilvēkus. Jums ir ievērojami vairāk individuālo atšķirību. Mēs visi esam vienu smadzeņu šūnas, vienota enerģētiskā domāšanas sistēma, mums nav tīri ārēju atšķirību, un tomēr katrs no mums ir individuāls savā veidā. Sauciet mani par Sējēju, šī vārda nozīme zināmā mērā atspoguļo mūsu darbības būtību.

- Es sapratu, -  Grehovs atviegloti sacīja. – Nez kāpēc biju pārliecināts, ka tieši jūs atnāksiet uz aicinājumu... Tagad pie lietas. Šeit ir izskaidrojums mūsu vēlmei tikties ar jums. Gabriels pastiepa skafandrā tērpto roku, plaukstu uz augšu, parādot videoieraksta kristālu. - Izlasiet šo ziņojumu.

Sējējs atbildei pastiepa roku un paņēma kristālu. Uz sekundi viņš pēkšņi zaudēja skaidrās kontūras, izplūda mākonī, zaudējot krāsu līdz caurspīdīgumam, tad atguva savu cilvēcisko formu. Kristāla rokā vairs nebija.

- Esam saņēmuši jūsu informāciju,- viņš teica, pasmaidot tik dabiski, it kā patiešām būtu cilvēks. - Un pieņemam piedāvājumu. Viens no mums varēs piedalīties metamorfa izpētē.

- Kad? — Grehovs jautāja. - Un kurš?

- Visticamāk, es, - sacīja Sējējs. - Kad jums būs ērti.

- Kaut vai tūlīt, - Djego nomurmināja.

Sējējs pamāja ar galvu, un kā gaiši pelēka migla nozuda galvenā korpusa metāliskajā lodē. Mirkli visi palika savās vietās, tad bumba nemanāmi ātri uzplaiksnīja, pārvērtās mainīgā, caurspīdīgā mākonī, kā plīvurā, un aizlidoja augšup.

Cilvēki klusējot noskatījās tam pakaļ, tikšanās iznākuma samulsināti.

– Viņš ko, jau uz Zemi aizlidoja? - Djego paraustīja plecus.

— Nevajadzētu, — Grehovs nedroši minēja. Laikam jau viņam arī jāsagatavojas. Tāpat kā mums, starp citu.

- Pareizi, mums vēl ir jānoskaidro, kur viņu izvietot. Diez vai viņš gribēs lidot mūsu transgala kravas nodalījumā? Varbūt ies ar savu vilkmi?

Viņiem pietuvojās tanks, no tā kustībā izlēca Šelgunovs un Zubavins.

- Tas arī bija tas pelēkais rēgs? - Zubavins jautāja. – Sēžu šeit jau otro gadu, bet redzu pirmo reizi.

- Gabriels savu panāca, - sacīja Djego.

- Es tā arī sapratu, - sacīja Šelgunovs. - Svekoļņikovs ar trauksmi sacēlis grupu, mums viņš jāinformē, lai nedzenā puišus velti.

- Lūdzu izdari to, Saša, - Grehovs pamāja. - Lai atsauc.

Šelgunovs skriešus metās uz tanku.

- Jā, bet ko tālāk darīsim mēs? - Grehovs domāja.

Un tad uzreiz starp Zemes mašīnu, kurā bija pazudis Šelgunovs, un cilvēkiem šķietami noplivināja milzu spārnus tauriņš - Kā no gaisa tā paša cilvēka bez skafandra izskatā uzradās Sējējs.

- kas tā par velnišķību! – Zubavins atlēca sānis.

- Tātad lidojat jūs? - Grehovs mierīgi pateica, it kā turpinātu sarunu.

- Es, - atsaucās pelēkais rēgs. - Ja jums būtu pierakstītas jūsu zvaigznes koordinātes, tad jums nebūtu jālauza galvu par problēmu, kā mani nogādāt uz jūsu planētu.

Viņš tā arī pateica - jālauza galvus, un Djego atkal sajuta visu šīs dīvainās saprātīgās būtnes pārākumu, tā intelekta pārākumu un tādu tīri cilvēcisku īpašību kā augstsirdība. Viņš noteikti zināja daudz, ja ne visu, par cilvēkiem, bet neizrādīja ne savu nepacietību, ne saprāta priekšrocības.

- Es to paredzēju. – Grehovs no jostas kasetes izņēma vēl vienu kristālu. - Šeit ir Saules un Marsa - planētas, uz kuras šobrīd atrodas supermetamorfs, - efemerīdās koordinātes.

- Tad lidojam? - Sējējs pamāja ar roku sānis, un līdz ar jaunu “tauriņa spārna vēzienu” parādījās viņa galvenā ķermeņa pelēkā bumba.

SVEŠAIS RISINĀJUMS

- Informē Svekoļņikovu un Molčanovu, - sacīja Djego Zubavinam. Lai nosūta uz Zemi ziņojumu. Pilnīgi iespējams, ka mēs tur būsim agrāk, bet ... lai tomēr paziņo.

Šelgunovs izliecās no tanka lūkas.

- Neuztraucieties. - Viņš pacēla virs galvas saliktās rokas. - Laimīgu ceļu.

- Varbūt mēs varam jūs kaut kā nodrošināt? - Zubavins piebilda.

- Kā? - Grehovs pasmaidīja. – Nevajag, viss norit normāli. Iekāpiet tankā un gaidiet mūsu startu.

Djego pamāja ar roku glābējiem un uzmeta skatienu drūmajai Tartara ainavai, it kā atvadoties no tās uz visiem laikiem. Nē, viņš nesapņoja, tas viss bija noticis patiesībā: melnais izvirdums, kontakts ar pelēko rēgu, atvadas no biedriem. Tur viņš gaida, milzīga pelēka bumba – Sējējs. Šķiet, uzpūtīs vējs - un dūmi izklīdīs mutuļiem un vāliem... Bet tie neizklīst, tie nav dūmi - tā ir saprātīga enerģētiskā sistēma, kas apveltīta ar supersaprātu. No kurienes tad šī dīvainā notiekošā nerealitātes sajūta? ..

- Ejam, vai kā? — beidzot klusā balsī sacīja Grehovs.

- Kur? - Djego atsaucās, samulsis par drauga vārdiem.

Tajā pašā mirklī pelēkā rēga bumba sacietēja, tajā parādījās apaļa atvere, cilvēka augumā. Grehovs bez vilcināšanās tajā iekāpa pirmais. "Kur tik es neesmu bijis," domāja Djego, soļodams viņam pakaļ. “Sākumā metamorfā, tagad, lūk, pelēkajā rēgā. Atšķirība tikai tāda, ka viens no viņiem ir draugs, bet otrs ... tomēr es nenosauktu metamorfu par ienaidnieku ... tāpat kā rēgu par draugu ... "

Rēga iekšpusē bija neliela kubiska telpa ar trīcošām izgaismotām sienām. Grehovs pa atsperīgo grīdu aizgāja līdz vidum un apstājās, ziņkārīgi lūkodamies apkārt.

- Risks ir cildena lieta, - nomurmināja klāt pienākušais Djego, arī pārlaidis skatienu pilnīgi tukšajai kubiskajai telpai. Tas, ka “saimnieks” viņu dzirdēja, vairs nesatrauca: pelēkajam rēgam vajadzēja saprast viņu stāvokli, un viņam nevarēja pārmest netaktiskumu.

Pagāja minūte, otrs, trešā... Nekas nemainījās. Tikai Djego šķita, ka kaut kur dzirdama tāla pazīstama melodija. Un tad telpas sienas sakļāvās tā, ka cilvēki vairs nevarēja pakustēties, un apziņu izdzēsa tumšā aizmirstība. Viņi attapās jau uz neliela pakalna, skatot ierasto Marsa ainavu. Blakus nekustīgi lidinājās pelēkais rēgs, gandrīz uz pusi mazāks par to, kas bija pirms došanās ceļā.

- Normāli! - Djego aizsmakušā balsī sacīja, paskatījies pulkstenī. – Pēc manējā, pagājušas tikai divas minūtes! A? Un nekādas tehnikas!

- Viņš pats sev ir gan tehnika, gan enerģija, - nomurmināja Grehovs. – Kas attiecas uz laiku, neesmu pārliecināts, ka pagājušas tikai divas minūtes. Tomēr tā ir Hrisa? Līdz poligonam apmēram tūkstoš kilometru ...

Rēga bumba pēkšņi pārvērtās par žilbinoši zilu bultu ar diviem sēdekļiem priekšgala dobumā.

- Sēdieties, - austiņās atskanēja balss. - Es zinu, kur atrodas poligons.

Pēc dažām viesuļvētras ātruma lidojuma minūtēm pie apvāršņa pavērās augstie spēka lauka barjeru masti, aiz kuriem stiepās izmēģinājumu poligona tirkīzzilais lauks. Mirdzošā tuksneša centrā līdzās tikko pārbūvētā pētniecības objekta bruņu pārsegiem gulēja kilometru augstais metamorfa "kokosrieksts".

Pelēkais rēgs uzmanīgi nolaidās pie viena no kupoliem un slīdēja pie melnās, gluži kā ieeja ellē, masas.

No kupola paskatījās ārā cilvēks caurspīdīgā plēves skafandrā, pacēla rokas pret debesīm.

— Ej pie viņiem, Djego, — Grehovs klusi sacīja. - Paskaidro visu Pjotram, Torancam... Sergijenko, ja viņi ir šeit. Bet es paiešos, kaut ko esmu noguris ...

Un viņš lēnām devās prom no kupoliem, zem zemās saules stariem mirdzošajā tuksnesī. Djego pasekoja viņam ar acīm, līdz izskrēja un pasauca viņu vārdā Pinegins.

Ziņa par pelēkā rēga ierašanos Marsa izmēģinājumu poligonā pusstundas laikā izplatījās pa visu Saules sistēmu. Poligonu no ziņkārīgo iebrukuma paglāba tikai Toranca operatīvā iejaukšanās, kurš bloķēja Marsu ar pārējām planētām savienojošos TF kanālus.

Poligonā steidzami ieradās Ārpuszemes kultūru institūta kontakta grupa. Kopā ar poligonu apkalpojošo personālu ieradušies sastādīja pamatīgu auditoriju, kas aplenca supermetamorfu, neskatoties uz Pinegina drošībnieku pārliecināšanu un draudiem.

Pelēkais rēgs, acīmredzot, iekļuvis melnajā metamorfa gigantā vairs nerādījās, bet cilvēki stāvēja milža pakājē, apsprieda notikušo, strīdējās bet neizklīda. Grehovs arī stāvēja kopējā pūlī un klusēja. Visi skatījās uz viņu ar neuzticību un cieņu, bet Djego un Pinegins - ar satraukumu: abi zināja, ka nervu satricinājumi un slodzes Grehovam ir kaitīgas kā nevienam citam.

Pinegins dvēsele nejutās labi. Viņš bija atbildīgs ne tikai par oficiālā kontakta īstenošanu - gan ar rēgu, gan ar supermetamorfu, bet arī par kontakta dalībnieku drošību, tāpēc ar satraukumu raudzījās drūmajās Marsa debesīs, kas paredzēja vētru, uz desanta koggu apli, ap supermetamorfu, uz universālās video un televīzijas pārraides iekārtām - bija nolemts parādīt visu kontakta procedūru, izmantojot visu Saules sistēmas informācijas tīkla sistēmu.

Djego dalījās nodaļas vadītāja bažās un klusi deva pavēli drošībnieku komandai pamazām atvirzīt cilvēkus pie aizsargkupoliem, prom no supermetamorfa.

Pelēkais rēgs parādījās tikai pēc trim stundām. Un, lai gan tagad tas nebija ne pelēks, ne caurspīdīgs – ideāla sudrabaina bumba ar aptuveni divdesmit metru diametru –, visi uzreiz saprata, kas tā par bumbu. Viņš noripoja pa nekādi nereaģējošā supermetamorfa aploci, nolaidās uz izkusušajām smiltīm un atkal parādījās cilvēku pūļa priekšā kā humanoīds, taču vairs ne cilvēka, ne zemes iedzīvotāja izskatā: šīs būtnes četrmetrīgais augums. runāja pati par sevi.

Sarunas apklusa, videokameru operatori pašķīra pūli un pavērsa savas videotehnikas stobrus uz Sējēju; zinātnieki nepacietīgi skatījās uz senās pelēko rēgu civilizācijas pārstāvi, gaidot, kādu pārsteigumu viņš sagādās šoreiz.

Sējējs nesteidzās, arī viņš apdomāja par to, kā iedvest cilvēkiem savu domu, pārliecināt cilvēkus par šīs domas pareizību. Beidzot viņš teica:

- Es zinu, kas ir supermetamorfs. Bet mana vienīgā priekšrocība pār viņu, tāpat kā jūsējā, ir tā, ka šobrīd esam stiprāki par viņu, diktējam viņam savu gribu. Tomēr jebkurā nākamajā brīdī tas var kļūt neizmērojami spēcīgāks par visu jūsu tehniski attīstīto civilizāciju! Situācija ir tik neskaidra un satraucoša, ka es nespēju paredzēt sekas turpmākai saskarsmei ar supermetamorfu.

Pirmkārt: visas jūsu hipotēzes par metamorfa būtību nav pamatotas, tas nav ne automāts - informācijas savācējs, ne saprātīgu būtņu kontrolēts starpzvaigžņu kuģis, ne dzīva būtne-plēsoņa. Otrkārt, lai jums izskaidrotu, kas ir supermetamorfs, man jāizdara neliela atkāpe, ekskursija tāltālā pagātnē.

Tātad, apmēram pirms divpadsmit miljardiem gadu, singularitātes eksplozija, Lielais sprādziens, kā jūs to saucat, radīja mūsu Visumu. Jau pēc simts miljoniem gadu no šī brīža, vienā no pēc izplešanās laikmetā izveidotajiem domeniem, kuru kontinuumu nevar saukt nedz telpa-laiks, nedz telpa, parādījās pirmais saprāts. Prasaprāts! Tas attīstījās ne simts, ne tūkstoti, ne miljonu — miljardus gadu! Mēs nevaram pat iedomāties, kādus uzdevumus šis saprāts sev izvirzīja, ar kādiem mērķiem saskārās, taču tā darbības rezultāti ir redzami ikvienam.

Metagalaktika, kas ir viens no neskaitāmajiem sprādzienā dzimušajiem domēniem,  esošā telpa ir tikai tās izmēģinājumu poligons! Bet galaktikas, zvaigznes, iespējams, arī telpa - tas viss ir viņa eksperimentu rezultāti! Arī mēs šajā gadījumā esam tikai otrās paaudzes saprāts, sekundārie, vēl vājie visuvarenā saprāta asni nākotnē, kura varā būs jauna daļas un pat visa Visuma pārstrukturēšana, saskaņā ar citiem standartiem un likumiem.

Sējējs paklusēja. Cilvēki stāvēja nekustīgi. Zemā saule dzina pāri izkusušajam līdzenumam zilu spīdumu, debesis kļuva melnas, parādījās zvaigznes. Četrmetrīgais gigants noskatījās uz cilvēkiem, ar dīvainu nožēlu, it kā viņš būtu gaidījis citu reakciju. Bet neviens nepārtrauca klusumu. Ne jau tāpēc, ka viss Sējēja teiktais būtu pārāk pārsteidzošs, cilvēki daudz ko zināja paši – viņi tikai gaidīja turpinājumu.

- Atvainojiet, ja atkārtoju jums jau zināmās patiesības. Tas bija nepieciešams. Tagad atgriezīsimies no laiku pirmsākumiem. Supermetamorfs ir tā lielā Konstruktora un Celtnieka, kurš uzcēla mūsu zvaigžņu mājas - galaktikas, mūsu Visuma daļā, - spora, embrijs, vai pumpurs - sauciet to, kā vēlaties! Bet pats galvenais, šī spora ir bīstama! Tā ir dreifējusi kosmosā miljardiem gadu, tās ģenētisko programmu, iedzimtās struktūras sen izjaucis starojums un lauki. Viss genoms ir piedzīvojis izmaiņas, līdz ar to radušies mēģinājumi cilvēku “klusajām medībām”, bet tagad, ja spora pēkšņi atdzīvosies, par ko es tomēr ļoti šaubos, var notikt milzu katastrofa! Varu tikai vispārīgi prognozēt, ko izraisīs šī neiedomājami tālā laikmeta saprātīgās būtnes piedzimšana. Nedomāju, ka dižā Radītāja vietā piedzims lielais Iznīcinātājs, bet nav izslēgts arī tas!

Jā, pētot metamorfu, jūs varat uzzināt daudz, viņš ir visai vērtīgs jūsu civilizācijai informācijas ziņā. Bet pat mēs, jūsu vecākie brāļi, nespējam visu šo informāciju ne novērtēt, ne saprast līdz galam, un tāpēc, iespējams, realitāte ir vēl grandiozāka, nekā esmu to šeit attēlojis. Mans viedoklis ir tāds, ka supermetamorfs ir jāiznīcina!

Vēl viens īss klusuma brīdis. Nožēlas pilns smaids Sējēja sejā.

– Es saprotu, ka kolektīvo vērtējumu jūs veidojat lēni, galu galā saprašanās ar skaņu ir daudz ilgāka nekā ar domu. Nu ko, lemiet, un, ja metamorfa iznīcināšana jums šķiet pārāk nežēlīga, ļaujiet viņam aiziet. Pārējās sporas ir gandrīz izlidojušas cauri Galaktikai, un es tikai priecāšos, ja viņi atstās šo mierīgo kosmosa daļu uz visiem laikiem.

Un pelēkais rēgs izgaisa. Tikai cilvēkus ar siltu elpu aizskāra vājš gaisa tornado.

- Es nojautu, - klusi sacīja Grehovs. - Bet nespēju noticēt tik grandiozai idejai... Zvaigžņu Konstruktora embrijs! Tātad pelēkie rēgi zināja par supermetamorfiem un, iespējams, satikās ar tiem pagātnē... un nav vairs noslēpuma...

- Vai tad tas ir slikti? - Djego nomurmināja, caur pieri skatīdamies uz supermetamorfa kalnu, it kā aprēķinot kā vislabāk to izmest no Marsa atmosfēras.

- Slikti, jo mēs problēmas risinājumu neatradām paši, - sausi sacīja Pinegins.

Grehovs ātri paskatījās uz viņu un skumji pasmaidīja.

- Diemžēl es nevarēju rīkoties citādi. Mani pēkšņi pārņēma kaut kāds neprāts - rīkoties, rīkoties, kamēr nav par vēlu...

- Neprāts ir cerību pārmērība, kā reiz teica vecais Dimā, - sacīja koncentrētais Djego. - Tev nav par ko sev pārmest, tu necenties priekš sevis. Nez kāpēc man šķiet, ka mūs sagaida  tādi pārbaudījumi, kuru priekšā pagātnes nepatikšanas ir dzirksteles ugunsgrēka priekšā ...

SPĒLE AR UGUNI

Spēka lauku antenu ažūrās bultas virzījās pa kreisi un pa labi ķēdē, apmaldījušās putekļus nesošā vēja dzeltenajā dūmakā. Debesis kļuva zaļas, zaudēja dziļumu; uz Marsa pat dienas laikā redzamās zvaigznes, neskatoties uz mākslīgi palielināto atmosfēras blīvumu, pazuda, it kā sagaidāmā smilšu vētra tās būtu aprijusi.

Djego pievienoja analizatora apaļo kārbu savienojumam, vēroja, kā parastajā secībā iedegas cipari ierīces sānu logā, un pakliedza uz augšu:

- Kārtībā, vari ieslēgt.

Pēc minūtes no antenas virsotnes smiltīs nolaidās poligona inženieris Mansurovs.

- Nu ko, izturēs? Es nedomāju viesuļvētru.

- Izturēs, - pārliecināti sacīja Mansurovs, šķiebdams savu iedegušo seju pussmaidā. - Pat tad, ja metamorfs sadomās uzsprāgt pa īstam.

— Tas labi, — Djego nomurmināja, iegrimis domās.

Pēc sarunas ar pelēko rēgu, kad viņš ar savu  īso, dažu minūšu garo runu apstulbināja zinātniekus, visu Saules sistēmu saviļņoja diskusiju un strīdu bums – ko darīt ar supermetamorfu? Un vai būtu iespējams nezināmā, mākonim līdzīgā, domājošā citplanētieša no Tartara vēstījumu uztvert nopietni?

Saules sistēmas zinātniskā padome pielika punktu gandrīz divus mēnešus ilgušiem strīdiem, un, lai gan padomes lēmums nebūt nebija vienprātīgs, kopsavilkums izklausījās īsi un nepārprotami: pelēkā rēga informāciju ņemt vērā, turpināt pētīt metamorfu, cik vien iespējams pasargājot pētniekus no jebkādām dzīvībai bīstamām reliktās sporas darbībām. Taču ilgi pirms padomes lēmuma tāl-Izlūkošanas robežsardze un UASS sāka gatavošanos jaunam izpētes posmam, aicinot palīgā visu cilvēces tehnisko ģēniju. Pieredzējušie robežsargi un avāriju glābšanas dienesta darbinieki nolēma, ka veikt preventīvus pasākumus ir simtreiz vieglāk nekā likvidēt katastrofas sekas.

Spēka lauku ekrānu izbūve ap poligonu, kurā piedalījās arī Djego Virts, bija posms šādu pasākumu ķēdē.

- Kad beidzot šeit sāks darboties makro laikapstākļu regulēšana? - Mansurovs nomurmināja, pārvelkot pār seju respiratora vairogu. Marsa gaiss jau bija elpošanai derīgs, bet putekļi, ko no pakalniem sacēla gaisa vilnis - tuvojošās vētras priekšvēstnesis, aizsita deguna dobumu, un strādājošajiem nācās uzvilkt respiratorus: neviens negribēja rīt šo dzelžaino, pēc sera smirdošo gāzu un putekļu maisījumu.

- Iesim uz nākamo?

- Bet paspēsim? Djego ar profesionālu satraukumu paskatījās uz rietumiem, kur jau virpuļoja dzeltena dūmaka. Saule jau bija iekāpusi šajā tumšas masā, un tās gaisma kļuva vājāka acu priekšā. Ielejās gulēja aukstas zilas ēnas.

- Paspēsim, no šejienes līdz nometnei tikai piecu minūšu lidojums.

- Riskanti puikas poligona komandā, - ar apbrīnu sacīja Djego. - Patīk spēlēties ar uguni.

- Kāds tam sakars ar spēlēšanos ar uguni, - Mansurovs apvainojās. - Te  tikai ceturtdaļstundas darba. Bet varbūt pārapdrošināšana ir galvenais robežsargu darba princips? - viņš sarkastiski pajautāja.

Djego iesmējās, ieslēdza antigravu un ātri devās uz blakus esošo režģoto torni. Mansurovs, pagaidījis, arī uzlēca debesīs.

"Spēlē ar uguni," - Djego pie sevis atkārtoja, soļodams no torņa uz torni un ieklausīdamies meklētāja zummerī, viņam bija pienākums pārbaudīt viļņvadus, kuri savienoja antenu plauktus piecu metru dziļumā. - “Tieši tā: tālāka rakņāšanās metamorfā ir spēle ar uguni. Padomes zinātnieku argumenti ir skaidri: tādas iespējas izpētīt Visumu, kas saspiests vienā kubikkilometrā otrreiz nebūs! Bet arī risks milzīgs. Par to runāja Pinegins un Torancs. Pelēkā rēga novēlējums nav joks, tas ir ļoti nopietni. Varbūt zinātnieki jutās aizvainoti? Kā tad tā: zinātne par Zemi, atklājusi ne vienu vien dabas noslēpumu, pasēs kaut kādas “melnās kastes” priekšā? No vienas puses, pareizi,  ja cilvēkus nevilinātu nezināmais, cilvēku civilizācijas vienkārši nebūtu. No otras puses, mums būtu jāzina, ar kādiem uzdevumiem mēs šajā laikā varam tikt galā. Vai supermetamorfu izpētes gads, minējumu gads, aklo meklējumu gads, kas nedeva gandrīz neko citu kā tikai jaunus jautājumus, vai šis gads mums neko nav iemācījis? Ko mēs varam likt pret supermetamorfu, ja nezinām, uz ko viņš vēl ir spējīgs? Sprādziens, kas maksāja septiņu meklētāju dzīvības... kāds to spēja paredzēt? Neviens! Metamorfa uzvedība ir ārpus jebkādām prognozēm, jo supersaprāta embriju uzvedības teorija vēl nav izstrādāta. Un kas var paredzēt, kādā formā notiks Konstruktora dzimšana? Ja to, kas var notikt nezina pat pelēkais rēgs?

- Gatavs, - nokliedza Mansurovs, beidzis ņemties gar daudzlāpstiņu režģa konstrukciju. – Pieslŗdzam un laižamies. Citādi skats no augšas nav īpaši omulīgs…

Djego pagrieza plakano atslēgu sadales kārbā uz viena no antenas stabiem, nospieda aizsardzības starta pogu un aizvēra durtiņas. Darbs pabeigts.

- Ejam, - viņš teica un pirmais pacēlās miglaini zaļajās debesīs.

***

Viesuļvētra pār Hellādas tuksnesi plosījās otro nedēļu. Bet neredzamās spēka sienas, kas aizsargāja poligonu no iespējamām katastrofālām supermetamorfa darbībām no iekšpuses, droši aizsargāja arī no ārpuses. Trakojošā vētra, pacēlusi gaisā miljoniem tonnu smilšu un putekļu, pārlidoja pār spēka lauka kupolu, nenodarot kaitējumu. Virs izmēģinājumu poligona teritorijas, kas aizņēma astoņdesmit kvadrātkilometrus un ko ierobežoja trīs aizsargkonstrukciju slāņi, gaisā valdīja klusums un miers. Izkliedējis vienmērīgu krēslaino gaismu, cilvēkiem par viesuļvētru atgādināja tikai dzeltenīgi oranžais, strauji skrejošais plīvurs.

Djego stāvēja pie novērošanas posteņa caurspīdīgās sienas un, salicis rokas uz krūtīm, pētīja melno metamorfa kalnu līdzenā debeszilā tuksneša centrā. līdz tam bija apmēram divi kilometri, tomēr tas izskatījās iespaidīgi un nedaudz neparasti: šķita, ka supermetamorfs tūlīt zem sava svara nogrims smiltīs, tas šķita ļoti masīvs un smags, neatbilstošs tā stingri ģeometriskajam ķermenim.

"Cik īsti viņš sver?" - nodomāja Djego, atskatīdamies uz kāda kliedzienu. Bez viņa zem novērošanas posteņa kupola atradās vēl vairāki cilvēki: izmēģinājumu poligona inženieri, kas uzstādīja tālvadības pultis pētniecības aparatūrai, un drošības departamenta tehniskās komandas darbinieki, kuri uzstādīja UASS laboratorijās izstrādātu speciālo aparatūru. .

Zinātniskās padomes lēmums turpināt supermetamorfa izpēti ar smagu atbildības nastu par zinātnieku drošību gulēja uz robežapsardzes un avārijas dienestu pleciem. Un visas glābēju darbības bija, lai visiem zinātniekiem tiktu nodrošināti vislabākie apstākļi drošam darbam. "Līdz indeksam elle-nulle," - pie sevis atkārtoja Djego, - "kas atbilst tauriņu ķeršanai Zemes pļavā. - Viņš iesmējās. - "Visu, ko var paredzēt, esam paredzējuši, bet vai mēs principā varam paredzēt visu, tāds ir jautājums?" Pie kupola nolaidās spilgti zils flaits, un pēc minūtes telpā ienāca Pinegins un Nagorins. Viens kontrolēja apsardzes darbu, otrs – savus speciālistus.

- Tev sveicieni no Gabriela, - sacīja Pinegins, sveicinoties ar visiem. – Kā jums te iet?

- Esam pabeiguši, - Djego sacīja, paspiežot roku universālistam. - Nez, cik sver metamorfs?

- Pieci simti miljonu tonnu, - atbildēja Nagorins. Bet tas šeit - uz Marsa. Masa tam ir septiņi simti miljoni tonnu. Kāpēc robežsargi pēkšņi ieinteresējas par viņa svaru?

- Šķiet, ka tas ir iegrimis smiltīs nesamērīgi ar savu svaru.

- Iespējams, atspiedies uz bazalta klinšu pamatnes. Pārbaudīsim. – Nagorins atvainojās un devās pie inženieru grupas.

- Kaut ko esi ievērojis? - pieklusinādams balsi, jautāja Pinegins.

– Vienkārši nemierīga dvēsele. Intuitīvi jūtu, ka supermetamorfs mūs sagādās vēl daudz pārsteigumu. Bet ja sāks izšķilties... kā pelēkais rēgs to nosauca?

- Zvaigžņu Konstruktors... Jā, nedod Dievs, kā senos laikos mēdza teikt. Supersaprāts, superintelekts, superradītājs...

- Kaut kas pirms tam, tu stāvēji citā pozīcijā: sak, supermetamorfs ir superdāvana zinātnei. Mums tas ir jāpēta, jāpēta. Teici?

- Nu, teicu. Kad tas bija,... Tu esi žultains, Djego. Tev ne jau robežsardzē strādāt, bet gan SEKON [7]. Nevis, lai mierinātu...

– Bet kāds te miers. Bet ja nu sanāks otrādi, metamorfs kļūs par superiznīcinātāju? Tiesa, ja ticēt pelēkā rēga prognozēm, spora neizdīgs.

- Zinātnieki arī secinājuši, ka spora ir mirusi. Tādā ziņā, ka vairs nav spējīga uzdīgt. Pēc miljardiem gadu ilgas klaiņošanas kosmosā reprodukcijas mehānisms noteikti ir kļuvis dzīvotnespējīgs. Bez tam Konstruktora dzimšanai ir nepieciešami konkrēti nosacījumi - tās vairs nav hipotēzes, bet gan zinātniski pamatoti secinājumi.

- Man nav nekas pretī, - Djego pasmīkņāja. - Viens no zinātniekiem, jauns puisis, ar kuru man nesen bija tas gods pastrīdēties, kad es atsaucos uz pelēko rēgu, man atbildēja ar angļu sakāmvārdu: "Pazīstams velns labāks par svešu." Tādā ziņā, ka metamorfs jau ir pazīstams, bet tikai retais pazīst pelēko rēgu, neviens nezina, kā pret viņu izturēties. Tātad, atliek būt kritiskam.

- Jaunības maksimālisms un skepse ir labi zināmi, - domīgi sacīja Pinegins. – Vienīgais, kas mani šajā jautājumā nomierina, ir tas, ka šobrīd, kā teica Sējējs, mēs par metamorfu esam stiprāki. Protams, zinātnieki ļoti vēlas, lai tas pēkšņi sāktu augt, bet... Labi, Djego, emocijas nav nekas pret zinātniski pierādītu faktu. Mums ir jādara savs darbs, neviens mūs no tā nav atbrīvojis. Sistemātisks uzbrukums noslēpumiem – vai tas nav tas, kas cilvēku izveda kosmosā? Atņem cilvēkam iespēju riskēt – un, esmu pārliecināts, viņam kļūs tik garlaicīgi ka viņš aiz garlaicības nomirs.

- Tieksme pēc zināšanām ir tas pats, kas tieksme pēc riska? - Djego neviļus paskatījās uz dzīvīgo, Nagorinu ielenkušo zinātnieku grupu.

- Pareizi, - sacīja Pinegins un pavērsa sarunu uz citu tēmu: - Līdz dienas beigām no Zemes atlidos pēdējā krava - jaunākās iekārtas ārstiem un biologiem. Tev jāpaņem trīs darbiniekus un jāpavada krava no Marsoporta uz poligonu. Viesuļvētra nemazinās, un uz automātiem nevaram pilnībā paļauties.

- Es to zinu, - Djego nopūtās.

***

Tanks lēnām aizripoja līdz supermetamorfa gigantiskajai sienai, kas pārkarājās virs smiltīm, un apstājās. Likās, ka mašīna iebrauca zem akmens bluķa pārkares kalnā: uzreiz kļuva tumšs, horizonts attālinājās un uzdzirkstīja ar dzeltenu spīdumu.

- Intuīcija tevi nepievīla, - Nagorins pagriezās pret Djego. – Metamorfa masa pieaug. Lēnām, protams, bet pieaug.

- Tas nozīmē, ka pieaug arī tā enerģētiskais potenciāls, - sacīja Sergijenko. - Bīstama tendence. Ko vēl pamanīja automāti?

- Supermetamorfs sācis izstarot garo viļņu diapazonā, - sacīja viens no fiziķiem; birojā viņi bija divi, izņemot Nagorinu un Sergijenko. – Un interesanti ir tas, ka starojuma biežums ar katru dienu palielinās.

- Visi tie acīmredzami ir viena un tā paša procesa dažādi aspekti. - Nagorins piecēlās un noliecās pār vadības paneli. - Masas pieaugums, enerģijas rezerves, starojums... Bet kāds?

- No šīs dienas visi braucieni uz metamorfu būtu jāaizliedz, - sarunā iesaistījās Pinegins. – Ir pienācis laiks pilnībā pāriet uz attālināto pētniecību. Man šķiet, ka zinātnieku prognozes un, starp citu, jūsu prognozes par sporas nespēju uzdīgt ir aplamas. Kad jūs par to ziņojāt padomei, jūsu secinājums bija pamatots, metamorfs tiešām bija vairāk miris nekā dzīvs. Bet tagad sācies kaut kas cits, vai nebūtu pienācis laiks pārskatīt teorijas?

Pinegins pamāja ar roku vadītājam, kurš ar tanku apbrauca neticami milzīgo supermetamorfa olu.

– Varbūt būtu vērts poligonā uzbūvēt stacionāru TF emiteru? - piebilda nodaļas vadītājs, it kā pie sevis.

- Nu, bet kāpēc tad to? — Nagorins drūmi jautāja.

Pinegins pacēla mierīgās acis.

– Domāju, ka supermetamorfs neizturēs momentālas kosmosa metrikas izmaiņas skalārajā TF laukā.

– Un tu ceri, ka pie iznīcināšanas draudiem metamorfs nekavējoties izies uz kontaktu? Kā to iedomājas, šo kontaktu?

- Nē. - Pinegins padeva zīmi Djego, nogaidīja, kamēr viņš izkāps no kabīnes, un turpināja: - Vienkārši iespējams, ka mums neatliks nekas cits kā viņu iznīcināt. Man nav pamata apšaubīt pelēkā rēga... tas ir, Sējēja, informāciju. Ja supermetamorfs tiešām ir spora vai kādas neparastas būtnes embrijs...

- Aha, tātad tu joprojām par to šaubies!

Pjotrs paraustīja plecus.

- Neķer mani uz vārdiem. Esmu pieradis domāt glābēja- drošībnieka kategorijās, man labāk pārapdrošināties, nekā nenovērtēt ienaidnieku. Jau kādu laiku esmu pārliecināts, ka mēs supermetamorfu, tā iespējas un potenciālu, esam novērtējuši par zemu. Un visas šīs parādības, ko uztver ierīces: masas, enerģijas, starojuma blīvuma pieaugums un tā tālāk - ir tā paša fenomena būtība - spora pamostas no miljoniem gadu ilgā miega.

Klusumā tanks apbrauca supermetamorfa milzi, pabrauca garām universālo robotu kopām, un devās uz ieeju poligona galvenā vadības centra pazemes bunkurā.

- Kārtējo reizi pārliecinājos, ka drošībnieki ir saprātīgāki, nekā varētu agaidīt, - skumji pajokoja Nagorins, grozīdamies krēslā. – Nonācām pie kopēja viedokļa – Konstruktora spora atdzīvojas. Vienkārši mums joprojām ir par maz skaidru pierādījumu, un tāpēc mēs nesniedzam pieejamo informāciju sabiedrībai. Bet, Pjotr, tai jābūt grandiozai parādībai! Cik daudz jauna Zemes zinātne varēs iemācīties supersaprāta dzimšanas rezultātā, šeit, mūsu acu priekšā! Un, starp citu, pie mūsu kontroles.

- Nemāniet sevi, - nomurmināja Pinegins. - Vēl nav zināms, kurš būs pakļauts kontrolei, mēs vai supermetamorfs. Jūs interesē tikai tas, ko mēs varam iegūt, nevis tas, ko varam zaudēt. Jūs maz varat iedomāties, kāds spēks ir vajadzīgs, lai eksperimentētu kaut vai tikai Galaktikas mērogā?! Varbūt, Konstruktors, piedzimis, nospiedīs ne tikai Marsu, bet visu Saules sistēmu un to pat nepamanīs! Kas viņam planētas? Viņš taču ir zvaigžņu, galaktiku Konstruktors!

- Nu, tu pagrābi, Pjotr, mans draugs, - Sergijenko pārmetoši sacīja. – Es nesāktu operēt tādos mērogos, kad būs jāizsit no Zemes plānotājiem līdzekļus TF emitera celtniecībai.

Visi pasmējās, tikai Pinegins klusēja, piemiegtām acīm lūkodamies uz milzīgo melno supermetamorfa olu, kas aizsedza pusi debess.

Trešā daļa NEZIŅAS REIBONIS. (CILVĒKI)

.

AINAVA

Grehovs apsēdās piedāvātajā krēslā un ātri paskatījās apkārt. Poligona vadības centra zāle, piepildīta ar smalku instrumentu dziedāšanu un sarunu šalkoņu, ne ar ko neatšķīrās no citām jebkura pētniecības vai ražošanas kompleksa vadības telpām. Tikai milzīgā vioma demonstrētā ainava bija neparasta: Fobosa gaismas apspīdētais lauks un baismīgs, melns - melnāks par debesīm - supermetamorfa kalns.

– Esi pārsteigts? — jautāja Grehovs, notvēris Djego Virta skatienu. Robežsarga seja bija neko neizsakoša, bet Gabriels drauga acīs nekļūdīgi izlasīja interesi un cerību. Cerību, ka viņš atgriezīsies glābšanas vienībā. Nu ko, nevajadzēs aizbildināties vai izrunāt cēlus vārdus: aicinājums, pienākums, mīlestība - kas dzīvo katra dvēselē, bet izraisa apmulsumu, atliek tikai izrunāt. Visgrūtāk ir saprast tuva cilvēka rīcību, bet Poļina saprata, un sapratīs arī Djego. Lai gan viņš, iespējams, ne tikai saprata - viņš zināja, ka Gabriels Grehovs atgriezīsies.

- Nē, - Djego lēni teica. - Lai gan negaidīju tik drīz.

Grehovs pasmaidīja.

- Pusgads - tas ir drīz? Bet sākumā es tiešām atpūtos, jutos kā no jauna piedzimis. Izstaigāju visus Brjanskas mežus, makšķerēju, medīju ... ar fotošauteni. Kādreiz es tev parādīšu dažus lieliskus uzņēmumus... Bet tad bija tava vizīte, Tartars, un pelēkais rēgs... Satricinājums bija tāds, ka Poļina sasauca neirologu konsīliju. Nepatīkama, teikšu, lieta tā hipnoterapija, netici reklāmām. Tomēr izturēju visu.

- Skaidrs. – Djego palika bezkaislīgs un mierīgs, tāds, kādu viņu vienmēr pazina. Bet sirdī... Nē, viņš nedomāja par savām jūtām, pašpārliecināta cilvēka daba viņu pie tā nepieradināja, bet sirdī viņš saprata, cik Gabriels viņam ir tuvs. Drošības dienesta vadītāja vietnieks bija viņa apziņas daļiņa,  "es" daļiņa, un bez šīs daļiņas Djego zināja, ka viņa dzīve būs nepilnīga. Tāpat kā tā kļuva nepilnvērtīga pēc Staševska nāves. Tiesa, te viņi bija līdzvērtīgi: Staševska vienlīdz pietrūka abiem. Jā, viņu tikšanās notiek reti, bet vai tas tiešām ir tik svarīgi? Atmiņa ir galvenais, atmiņa un smalks biokomunikācijas tilts, kas ļāva sajust vienam otru lielos attālumos, ko cilvēki kādreiz sauca par ekstrasensoro koordināciju vai telepātiju.

- Skaidrs, - Djego atkārtoja. – Bet mums te savijas dīvainu notikumu spirāle. No vienas puses, mēs nonācām pie daudzu noslēpumainu parādību jēgas, piemēram,: iemācījāmies iekļūt supermetamorfā, ievietot telezondes, atradām tā atmiņas centrus un noteicām informācijas uzkrāšanas mehānismu. Starp citu, vai tu zini, no kāda materiāla ir izgatavota metamorfa čaumala? Graviķīmiķi no sajūsmas gaudo jau pusgadu. Tā ir viena milzīga ūdens molekula!

- Nevis ūdens, - Djego palaboja Grehovs,- bet gan ūdens homopolimērs, un tā ir pavisam cita viela, lai gan noteiktos apstākļos tai piemīt dažas haš-divi-o īpašības.

- Es joprojām nevaru iedomāties, ka metamorfs sastāvā deviņdesmit procenti ūdens! No otras puses, globālie procesi, kas tajā notiek tā plašajās iekšās, mums joprojām nav zināmi. Tas pats noslēpumainais pelēkais "cilvēks", kas viņš ir? Metamorfa sagūstīts sapiens vai sporas simbiots, kas pilda kādu konkrētu funkciju? Taču, ja vēlies uzzināt par visu vairāk, es tev iedošu VKS ziņojuma kopiju, tur katru mēnesi sūtām atskaites par pētījumu gaitu. Būs jautājumi – parunāsim. Pēc pusstundas mana dežūra, varbūt nāksi man līdzi?

- Varēji arī nejautāt, - sacīja Grehovs. - Patruļa?

Ne gluži, bet nozīme tā pati, redzēsi.

– Kā redzu,  jums darbs neapstājas pat naktī. - Grehovs pamāja uz paneļiem, kuru tuvumā notika rosīga darbība.

- Nē desmitos jābeidz, tāpēc arī steidzas. Naktīs guļ visi, izņemot metamorfu. Nu ko, iesim?

Supermetamorfs lēnām pieauga apmēros - gigantiskais melnais monolīts, brīnumainā kārtā saglabāja savu elipsoīda formu zem simtiem miljonu tonnu masas spiediena. Tikai tuvplānā kļuva skaidrs, ka tā čaumalā ir iedobes, vagas, krokas un izciļņi kā aizvēsturiskas ķirzakas krunkainajā ādā. Jā, viņš jau arī bija ķirzaka, sena, neiedomājami sena zvaigžņu veidošanās laikmeta relikts!

– Iespaidīgi! — Grehovs nomurmināja, kad tanku noklāja manāmi smaga ēna. - Varbūt pa sešiem mēnešiem esmu atradinājies no viņa?

— Nē, — Djego sacīja, pagriezdams "Mastifu". - Pie tā nav iespējams pierast. Un runa pat nav par mērogiem, padomāsi - kilometru augsts kalns, mēs paši būvējam desmitreiz lielākas konstrukcijas! Nē, problēma ir dziļāka, mēs zemapziņā nojaušam paša Konstruktora spēku; mēs zinām, ka tam jābūt kolosālam, bet kādam? Kādam?! Vai tāpēc asinis nestingst, kad paliec ar viņu vienatnē? Un vai ne tāpēc mūs saista pie viņa  ne tikai profesionālitāte, kā pētniekus, pareizāk sakot, ne tikai profesionāli, bet arī emocionāli - mēs gribētu ar viņu sacensties, salīdzināt sevi, pierādīt, ka neesam ne pigmeji, ne tikai saprātīga protoplazma, mēs garā esam tādi paši milži!

- Varbūt, - Grehovs klusi sacīja. – Milži vienlīdzīgi garā un ar to līdzvērtīgi... Varbūt tev ir taisnība, lai gan, godīgi sakot, es par to vienkārši neesmu domājis. Taču arī tava koncepcija ir neaizsargāta: kurš gan var zināt, kādi uzdevumi tajās dienās satrauca Konstruktorus un kādi būs mūsu mērķi, kad viņš piedzims? Cilvēka liktenis ir cildenais un zemiskais, un nevaram atrauties no Zemes, no antropocentriskā skatījuma uz lietām, no cilvēciskās kultūras pieredzes, lai kā gribētos. Un doma, kas mūs virza, ir doma par virzību uz priekšu visas cilvēces vārdā un katras personas vārdā atsevišķi. Bet kā ir viņam? Kā vārdā Konstruktori dzīvoja? Kā vārdā viens no viņiem dzīvos, piedzimis laikmetā, kurā viņš būs viens vienīgs - pilnīgi vientuļš?

"Mastifs" lēnām šķērsoja ēnas robežu un apstājās pie dīvainas mašīnas, kas atgādināja smagu vecu tanku, tikai lielgabala vietā tam bija ferma ar konstrukciju, kas ļoti atgādināja plēsīga zvēra purnu. Mašīna bija divdesmit metrus augsta un piecdesmit metrus gara, un tomēr izskatījās nenozīmīga blakus kilometru augstajam metamorfa "riekstam". No tās izstarojās draudi un spēks.

Djego ilgu laiku klusēja, cītīgi strādājot ar vadības pulti. Grehovs viņam netraucēja, pētot "tanku" ar jauktu nožēlas un apbrīnas sajūtu. Viņš jau uzminēja, kas tas ir - TF emiters, skarbu apstākļu un cilvēka prāta pārvērsts par ieroci, kuram pasaulē nav līdzīgu. Pat anihilatoru nevarēja salīdzināt ar skalārā TF lauka emiteru, kas pārveido jebkuru vielu un fiziskos laukus kvarku-gluonu mākoņos.

"Bet vai TF emiters tiks ar to galā?" – Grehovs atskatījās uz drūmi izliekto supermetamorfa sienu. - "Ar to, kuram kādreiz paklausīja zvaigznes un galaktikas? Galu galā Konstruktors bija gandrīz visvarens. Smieklīga doma... biedējoša doma?

Djego sēdēja, atlaidies krēslā, ilgi skatījās uz supermetamorfa ēnu, kas lēnām atkāpās horizonta virzienā, tad pagrieza galvu pret Grehovu:

- Es baidos no viņa, Ri. Reizēm ļoti gribas ieslēgt TF emiteru un - puff! Djego asi pamāja ar roku. - Varbūt tev taisnība, man sāk uzdot nervi. Bet kurš gan var palikt mierīgs, nereaģēt uz šo briesmīgo klusumu?! Auksto, smagnējo, lēkt gatava briesmoņa klusumu! Jā, man ir bail no metamorfa, ne par sevi personīgi un pat ne par simtiem savu biedru, pacietīgi, soli pa solim, pētošiem viņu. Saproti Ri, es baidos, ka Zeme ir pārāk tuvu Marsam...

Pēkšņi daļa no supermetamorfa melnā sāna tieši tanka priekšā atdzīvojās, acu priekšā pārvērtās par caurspīdīgu stiklu, kura dziļumos virpuļoja un dejoja dzirksteles. Vienlaicīgi ar dzirksteļu parādīšanos Grehovs juta spiedienu uz deniņiem, satraucošu tirpoņu pakausī, dīvainu neredzama, klusi kliedzoša sarunu biedra klātbūtni... Šī sajūta viņam bija pazīstama no Tartara - starojuma, uz cilvēka nervu sistēmu, atbalss. Iespējams, arī supermetamorfs izdalīja kaut ko, kas ietekmēja smadzenes, izraisot dīvainas un neparastas sajūtas.

Gabriels pamanīja, ka Djego ne tik daudz aplūko šo fenomenu, bet gan vēro viņa reakciju, viņa seju, un jautāja:

- Ko, nav pirmo reizi? Kāpēc tad neieraksti?

– Ierakstu skaits jau pārsniedzis simtu. Mēģināts arī atšifrēt, bet skaidru rezultātu nav. Nagorins akadēmijas Skaitļošanas centrā, piemēram, nonāca pie secinājuma, ka šis zvaigžņu raksts nav nekas vairāk kā psiholoģisks tests.

Grehovs pasmīkņāja, vērtējoši lūkodamies kristāliskajā logā. Dzirksteles tās dzīlēs pulcējās lodītēs, tās savukārt sāka tuvoties, visa sistēma pārvērtās par skaistu ažūru jostu, kas lēnām griezās ap melnu, kā bedre uz viņpasauli, plankumu. Mainījās arī cilvēkiem iedvesmotā sajūta. Tagad Grehovam šķita, ka aiz caurspīdīgās sienas stāv ļoti nelaimīgs cilvēks un skatās uz viņiem, no otras puses atspiedis rokas uz “stikla” un pietuvinājis tam asarainu, saraudātu seju ...

Grehovs, atbrīvojoties no spocīgās vīzijas, pakratīja galvu. Gandrīz uzreiz “logs” uzliesmoja rozā mirdzumā un nodzisa.

- Viss,- Djego nopūtās. - izrāde beigusies. Apbrauksim pa perimetru, paskatīsimies saimniecību. Patiesībā es tevi šeit atvedu ne tikai tāpēc, lai gan arī “logu” fenomens pats par sevi ir interesants, es tikai gribu zināt, cik augstu tu novērtē mūsu sagatavotību.

Viņi pa riņķi apbrauca poligonu, nesatikuši nevienu cilvēku. Cilvēki bija droši pasargāti  no visiem pārsteigumiem zem bazalta klintīm, bet Grehovs pēkšņi sāka šaubīties par to drošību. Viņš pazina Djego tik ilgi, ka nespēja viņam neticēt, turklāt par Djego intuīciju zināja ne tikai Grehovs: jau studenta gados topošais robežsargs pārsteidza prognozēšanas skolotājus ar savu prognožu precizitāti un kļuvis par robežsargu, viņš ne reizi vien pierādīja, ka ir augstākās klases  intuitīvs. Un tagad, klausoties viņu un redzot, cik satraukts ir “akmenscietais” Djego, Grehovs saprata, ka viņš zemapziņā uztvēris supermetamorfa radītās briesmas, un viņa reakcija bija glābēja reakcija.

- Ekstrasensorā sistēma,- viņš nomurmināja, kad Djego bija pabeidzis maršrutu. – Tev, Djego, ir ļoti labi attīstīta ekstrasensorā sistēma, tāpēc tu tik bieži izgāji no visbīstamākajām situācijām neskarts. Bet cilvēkiem joprojām tālu līdz tiešai domu apmaiņai, tavi vārdi zinātniekus īpaši nepārliecinās. Nu, bet mani pārliecināt nevajag, jo es jūtu to pašu.

Djego vainīgi nolieca galvu.

- Piedod, aizrāvos. Ielīdīšu zem tonizējošas dušas – un viss pāries. Bet man tevis tā pietrūka, Ri. Nebija kam paraudāt vestē. - Viņš pasmaidīja.

- Sapratu, - Grehovs nemierīgi atbildēja.

***

Zonde līdzīgi mirdzošai ūdens lāsei, slīdēja lejup pa stāvo metamorfa pauguru. Tās iekšējie raidītāji vēl nedarbojās, un tāpēc otrais vioms pa labi no pults, kam bija jāsaņem pārraide no zondes, radīja pelēkas mākoņainas sienas iespaidu. Attēls pirmajā viomā tika pārraidīts no telezondes, kas tika palaista virs supermetamorfa puskilometra augstumā.

“Piliens” beidzot pārstāja slīdēt, apstājās.

- Ir "logs"! - atbildēja viens no operatoriem, kas vēroja zondi no pults.

- Injekcija! - Sergijenko pavēlēja.

Zonde uz mirkli uzplaiksnīja ar spilgti zilu gaismu, metamorfa čaulā, tā sauktajā "klejojošajā aklajā zonā" parādījās atvere, un zonde iekrita tās dzīlēs, pazuda. Iegaismojās labais vioms - mašīna ieslēdza video raidītāju.

Pelēks izlocīts tunelis, šķietami bezgalīgs. Detaļas noēnotas, redzamas kā caur miglu.

- Infrasarkanais diapazons, - Djego paskaidroja Grehovam; abi stāvēja aiz vadības centra darba zonas, netālu no vizuālā amfiteātra. "Mēs cenšamies metamorfā ienest pēc iespējas mazāku "piesārņojumu". Protams, zondei ir prožektori, bet mēs tos neieslēdzam. Dažreiz dažās telpās ir gaisma, biežāk nē, tad tiek pārslēgti redzes diapazoni.

Tunelis viomā izgaismojās, sašaurinājās. Zonde palēnināja gaitu.

- Strupceļš, - sacīja viens no eksperimenta vadītājiem. - Ātrāk atpakaļ!

Zonde noraustījās, un jau nākamajā mirklī tunelis izdzisa. Vioms atkal pārvērtās miglainā mākonī.

- Un tā vienmēr, - Djego nopūtās. - vajag tikai zondei nonākt strupceļā - un beigas! Supermetamorfs to iznīcina.

Pētnieki šajā laikā sūtīja otru automātu. Gar milža melno muguru atkal vēlās spožs piliens. Pēc minūtes instrumenti atzīmēja strauju magnētiskā lauka samazināšanos - zonde uzdūrās "aklajam punktam". Viegls dūriens - un izlūkošanas mašīna jau iekrīt pelēkā tunelī, kas neatšķiras no pirmā. Taču drīz vien izrādās, ka šoreiz informatīvais ceļš bagātāks.

Sākumā vioms atspoguļoja plašu alu, aizaugušu ar plīvojošiem plīvurainiem aizkariem. No aiz šiem aizkariem izpeldēja pelēkais "cilvēks", kā torpēda metās virsū Zemes aparātam, noskanēja truls trieciens. Zonde nodrebēja, attēlu pārklāja krāsaini plankumi.

Djego nosvilpās.

- Tarāns! Ir nu gan!..

Zonde peldēja tālāk. Viena no kamerām atrada pelēkā "cilvēka" ļengano ķermeni un pārraidīja palielinātu attēlu. Izpletis savas garās rokas ar baismi cilvēcisku žestu, pelēkais ķēms nekustējās.

- Varbūt tas ir viņa dzīvoklis? - minēja Grehovs.

- Varbūt. Minēšana nelīdzēs.

Īss,  tagad ar zilu gaismu izgaismots koridors ieveda zondi bezveidīgā zilā zālē. Zāles sienas bija apaugušas ar simtiem plakanu membrānu, kas krustojās visdīvainākajā veidā. Tas viss Grehovam atgādināja sēņu plantāciju, un viņš dalījās savās domās ar Djego.

- Sēnes? - tas uzmundrinājās. - Tas, ko tu tur redzi, ir metamorfa atmiņas krātuve. Katru reizi, kad zonde iekļūst šādā "micēlijā", metamorfs mums izsniedz pārvērtību kaskādi. O, redzi, sāk kustēties?

Lejā, pie pultīm, zinātnieku vidū sākās rosme.

Zonde piesardzīgi virzījās uz priekšu, tuvojās sienai, kas bija blīvi nokaisīta ar membrānām - tagad Grehovs ievēroja, ka vide, kurā pārvietojas aparāts, ir kaut kāds caurspīdīgs šķidrums. no zondes korpusa izstiepās manipulatora ķepa, pieskārās vienai no membrānām, un jau nākamajā mirklī viomos sākās strauja attēlu maiņa: labais izdzisa, signalizējot, ka zonde ir beigusi eksistēt, bet kreisais. tas, uz kura tikko bija redzams metamorfa kupols, uzsprāga krāsu feierverkā.

Spilgto varavīksņu griešanās drīz vien palēninājās, krāsaino zibšņu mirga kļuva lēnāka, un cilvēkiem parādījās pārsteidzošs skats!

Murgaini radījumi virs baismīgas ainavas — lūk ko ieraudzīja Grehovs, alkatīgi skatīdamies uz ainavu. Supermetamorfa vietā radušās panorāmas priekšplānā debesīs pacēlās pūkainas, caurspīdīgas bultas, ko balstīja izliektas sudrabainas membrānas. Telpu starp membrānām visos virzienos šķērsoja smalkas zeltainas "virves", caurdūra "bultas", ieauda mezglos, vēdekļos un pie pašas "zemes" radīja necaurredzama biezokņa iespaidu. Aiz “bultām” redzama lēzena kalna nogāze, uz kuras ar daudzkrāsainām liesmām zibēja kaut kādas, blīvumu mainošas, vielas mākoņi. Pašā uzkalnā bija sakrauti drūmi melni kluči, piramīdas, čiekuri, un no turienes ik pa laikam paraudzījās baisi, izteiksmīgi purni ar šķīvīša lieluma spīdošām acīm. Un pāri visam šim pārdabiskajam murgam vēderainu zirnekļu ķermeņi,  uz garām daudzlocītavu kājām! Daudzmetrīgie melnie maisi uz garajām kājām, līdzīgi zirnekļiem - Grehovs neatrada neko citu ar ko salīdzināt. Tikai pēc dažām minūtēm viņš sāka izšķirt detaļas: dīvaina izskata zilus krūmus, peldošus balti putojošus mākoņus, mirušu mežu vai sarūsējušas, sabrukušas, nolauztu balstu fermas. Galvenais visā attēlā, protams, bija "zirnekļi" un no ģeometriskās tumsas dzirkstošās apakštasīšu formas acis. Sudrabainās "bultas" un "virves" nepārprotami piederēja augu pasaulei. Un viss, uz ko skatījās Grehovs, nepārprotami iederējās kaut kādas nesaprotamas harmonijas ietvaros, kas bija balstīta uz loģiku un pasaules uzskatiem, svešiem tam, ar ko cilvēkiem bija iepriekš jāsaskaras.

Grehovs un Djego atkal sajuta pazīstamo smago skatienu, kas izsauca kāda neredzamās, bet briesmīgās klātbūtnes sajūtu. Svešās pasaules trīsdimensiju attēls bija izaicinoši spilgts un draudīgs, viss tajā bija cilvēka uztverei svešs: formas, proporcijas, kustība; likās, ka visam ir kāda apslēpta briesmīga nozīme. Un, kad cilvēkiem apnika dīvainais skats, supermetamorfs sāka "griezt" savu ierasto kaleidoskopu. Citu pasauļu ainavas, zvaigžņu sistēmas, galaktikas, nesaprotamas struktūras, vēl neredzētas būtnes mirgoja viena pēc otras neiedomājamā tempā, un atkal poligona centrā vientuļi pacēlās melnais elipsoīds. Drūms un nekustīgs, it kā nebūtu tikko piedzīvojis pārsteidzošu daudzkārtēju transformāciju, konsekventi pārvēršoties par visu to, ko viņš bija redzējis sava miljoniem gadu ilgā ceļojuma laikā.

- Pilnīga atkāpšanās no visa cilvēciskā! — Djego nomurmināja, atskatīdamies uz Grehovu. - Varu droši apgalvot, ka tādu attēlu vēl nebijām redzējuši. Kaut kas neticams... Interesanti, kā to novērtēs zinātnieki?

- Vai tik ne Konstruktora mājokli mums parādīja supermetamorfs? Bet "zirnekļi" vai tik ne viņa senči?

- Tu domā, ka metamorfs parādīja savas paleodzimtenes ainavu? Interesanti. Padalies savā minējumā ar Sergijenko. Starp citu, pamanīji? Metamorfs mainījis krāsu. Tagad tas ir tumši pelēks, nevis melns, un zem tā izaugusi kaut kāda balta pūka.

- Nu un kas? Tas vēlreiz pierāda, ka metamorfa ķermeņa iekšienē notiek no mums slēpta pārstrukturēšana. no ziemas miega pamostas Konstruktora spora. Interesanti, kad tā nobriedīs?

- Saskaņā ar pašreizējo pārmaiņu tempu Konstruktors izšķilsies pēc divdesmit gadiem. Bet saskaņā ar manu… - Djego pēdējo reizi uzmeta skatienu viomam un devās uz izeju no zāles, - pēc maniem aprēķiniem, daudz agrāk. Un vai mēs būsim tam gatavi - es neesmu pārliecināts.

VIRS GUĻOŠĀ VULKĀNA

Klusās Marsa naksnīgās debesis šķita kā bezdibenis, kurā saules gaisma mirusi uz visiem laikiem, saplīsusi neskaitāmos zvaigžņu fragmentos. Grehovs stāvēja stāva vulkāna konusa virsotnē, galvu atgāzis, un viņš būtu varējis tā stāvēt vēl ilgi, ar visu ķermeni uzsūcot zvaigžņotās pilsētas nezūdošo skaistumu, ja ne Djego balss austiņās:

- Au, Gabriel, kur tu esi?

- Šeit, - Grehovs novēloti atbildēja, ar grūtībām atraujoties no vilinošā bezdibeņa. "Kļūstu sentimentāls, - viņš dusmīgi nodomāja. - "nepietika ar to, ka Djego mani pieķēra no viņa viedokļa tik bezjēdzīgā nodarbē."

- Esmu virs krātera, - viņš piebilda. - Uzliec infra-optiku un redzēsi.

Uzvilcis brilles, Grehovs ienira spokainajā tumšajā, purpursarkanā, ķiršu krāsu un simtiem brūno toņu pasaulē. Tagad bija manāms, ka seklā krātera dibens bija uzsilis vairāk nekā pārējais vulkāna konuss, par to liecināja violets gaismas baseins tā centrā.

Pēc dažām minūtēm netālu parādījās tumši sarkanā robežsarga figūra.

– Knapi atradu... Man teica, ka tu devies vakara pastaigā, un biju pārsteigts. Iepriekš pie tevis kaut kā nemanīju mīlestību uz vientuļām pastaigām.

- Viss plūst, viss mainās, - melanholiski sacīja Grehovs.

– Jā, protams, ideja ir interesanta, svaiga. Starp citu, tu tā arī nepapūlējies pateikt, kādā statusā ieradies uz poligona. Kā ierindas speciālists vai...

- Kā ierindnieks, - mierīgi atbildēja Grehovs. - Es vairs nederu nodaļas vadītāja amatam, Sivku aizvilināja stāvie kalni. Tu taču zini, kādas ir mūsu prasības...

- Drošībniekiem… protams! - Djego piezīmēja ar nevilšu aizvainojumu.

- Drošībnieki, - Grehovs klusi sacīja. – Ir tāds plašs jēdziens – civilizācijas drošība. Ņem vērā, ne valsts, pat ne republiku vai tautu savienības - visas civilizācijas! Cietsirdīgs darbs, darbs, kas prasa pilnīgu atdevi, savaldību, aicinājumu un visu pārējo, bez kā cilvēks nebūtu cilvēks. Mēģini saprast. Daudzi neiztur ... es arī nevarēju izturēt ...

– Tu - cita lieta, ne visiem gadās tik daudz pārbaudījumu.

– Un tomēr... Nolēmis doties uz Tartaru, nodomāju, ka kompensēju savu progresējošo neizlēmību... Neizdevās. Saproti, es pēkšņi sapratu, cik tālu tiesības riskēt ar sevi ir no tiesībām riskēt ar citiem. Un man kļuva bail, bail riskēt ar citu cilvēku dzīvībām, un tas bieži vien ir nepieciešams mūsu darbā. Un šīs bailes nogalināja manī vadītāju.

Djego kādu laiku klusēja. Garām lidoja Marsa nakts klusums, ko nepārtrauca neviena vienīga skaņa, augstu peldēja zvaigznāju raksti, Marsa akmens bumba šūpojoties traucās, savā divu Zemes gadu orbītā ap Sauli.

- Es iesniedzu raportu lai pārved uz Drošības Pārvaldi. Vai arī jums manas klases speciālistu ir pietiekami daudz?

Grehovs sakustējās, grabēdami, krāterī ieripoja akmeņi.

- Tu jau tāpat strādā priekšējās rindās, citādi mūsu ceļi nebūtu krustojušies. Kas attiecas uz pāriešanu... Torancs raportu parakstīs. Nu bet es neatrunāšu. Cita lieta - vai tevi sapratīs Anna?

Djego pateicībā paspieda Gabriela plecu, un atkal viņi stāvēja klusēdami, saskaroties elkoņiem.

Kāpēc es tev biju vajadzīgs? — Grehovs jautāja.

Djego noliecās un pacēla akmeni.

- Man metemorfs jau sapņos rādās. Saproti, zinātnieki bija vienisprātis, ka ainava, ko mēs redzējām aizvakar, ir Konstruktora dzimtenes ainava, un melnie "zirnekļi" ir viņa tālie senči. tavs minējums izrādījās pareizs. Tu evolūciju iedomāties vari?

- Nē. Tev ir kāds iemesls šajā sakarā meklēt mani naktī?

- Ar ko vēl es varu dalīties savā satraukumā, neriskējot tikt pārprastam? No vienas puses, mēs bijām pārliecināti, ka Konstruktora spora nobriest lēni, un mēs esam par to enerģētiski stiprāki, ja vien tā nevarēs smelties enerģiju no mums nezināmiem avotiem. Bet no otras puses, ja pelēkais rēgs, kas uz evolūcijas kāpnēm stāv mums ir daudz tuvāk nekā supermetamorfi, tas ir, Konstruktori, neveido abpusēji izdevīgu kontaktu ar mums, tad kāpēc visi ir tik pārliecināti, ka Konstruktors tādu veidos? No kurienes tāda pārliecība?

- Bet tādas arī nav, - nomurmināja Grehovs. - Visus apbūrusi apziņa par tik baigu rotaļlietu kā metamorfs. Bet mums, cilvēkiem, ir jāiet uz priekšu? Pašiem! Un kurš, ja ne pētnieki, sper šo soli pirmie? Metamorfa izpēte, kas jau ir devusi mūsu zinātnei tik daudz, ir šāds solis. Riskants, piekrītu. Bet tāpēc, izejam priekšgalā mēs, robežsargi un drošībnieki, un man jājautā – tu esi darījis visu, lai risku samazinātu? Ja iet bojā cilvēki, tā ir katastrofa, bet divreiz lielāka, ja viņi iet bojā mūsu vainas dēļ.

- Tu ko, Ri? - Djego bija pārsteigts. - Tavs pārmetums ir bargs, bet nepamatots. Tu taču zini, kā mēs...

- Zinu, piedod. Esmu dusmīgs cita iemesla dēļ. Galu galā tu nemeklēji mani, lai dalītos ar hipotēzēm par Konstruktoru evolūciju?

- Jā, - Djego atzinās. - Gribēju tev pastāstīt, ka blakus metamorfam ar mani sāk notikt dīvainas lietas... ar mani sāk notikt visādas velnišķības! Reizēm tādas skumjas uznāk – dvēseli velk ārā! Un vienlaicīgi doma - viens! Viens pats visā Visumā!

- Tā jau domāju, - Grehovs pamāja. - Es piedzīvoju kaut ko līdzīgu. Atkal mūsu smagais krusts, mūsu ekstrasensorā sistēma. Metamorfa starojumu mēs uztveram daudz lielākā mērā nekā pārējie. Tev nerēgojas kaut kas līdzīgs milzīgai pieaugošai plaisai? Vai arī kilometriem uzšāvies akmens vilnis? Vai vulkāna krāteris, izverdošs karstu lavu un pelnu mākoni?

Djego dziļi ievilka elpu.

- Es vienlaikus pat dzirdu dārdoņu un rūkoņu ...

- Ne tikai tu. Zabarra, Nagorins, Taničs... Aptaujāju visus glābējus, daudzi piedzīvo to pašu. Torancs šo fenomenu sauc par paaugstinātu jutību, bet Nagorins par diskursīvās domāšanas iegremdēšanu zemapziņā. Kādreiz ārsti to nosauks par sesto maņu, kā redzi. Vai virtoapziņu.

Djego pagrozīja akmeni rokā un iemeta to krāterī.

- Bet cunami... vulkāns... ko nozīmē šīs mūsu vīzijas?

Grehovs pagājās gar krātera malu un apstājās.

- Tas nozīmē, ka pats metamorfs vai kāds tajā esošais brīdina mūs par Konstruktora sporas pamodināšanas sekām.

- Pelēkais "cilvēks"?

- Nezinu, varbūt. Vienu zinu droši: mūsu gatavības pārbaude, stāties pretī briesmām pilnā bruņojumā, vēl tikai priekšā.

Atpakaļ viņi lidoja divsimt metru augstumā. Austrumos jau izgaismojās sudrabaina rītausmas josla, rietumos auga poligona blāzma, un starp šiem diviem spožajiem lokiem savu seno izvirdumu sakropļotā kara dieva Marsa lielā seja slēpa drūmu naksnīgu smaidu.

Zāle bija klusa un tumša. Panorāmas vioms izslēgts, nedarbojās pultis un sakaru un vadības ierīces. Pie mazā vioma sēdēja dežurējošais novērotājs, ik pa laikam pārslēdzot attēlu uz citām videokamerām, kas bija saliktas ķēdē ap supermetamorfu. Attēls tajā pašā laikā nemainījās: melnā ola gandrīz neizcēlās uz nakts debesu un tuksneša tumsas fona.

Starp sienām atbalsojoties soļiem, Djego piegāja pie savas pults. Robežsargs mierinoši pamāja novērotājam un ieslēdza centra videosistēmas. Marsa nakts pavirzījās tuvāk, it kā zāle atrastos uz kilometru garā bazalta slāņa poligona virsmas. Djego pieskārās sensora plāksnei, un prožektoru kaklarota izgaismoja supermetamorfa izteikto formu.

– Piesaista? - Jautāja pārinieks, jauns gaišmatains puisis, ģērbies modernā melnā jakā ar īsām piedurknēm un tādās pašās melnās dzirkstījošās biksēs.

- Tikai no briesmu novēršanas viedokļa, - Djego atbildēja, padomāja un piebilda: - Lai gan nepareizi, protams, arī piesaista. Galu galā gadsimta noslēpums.

Viņš izslēdza prožektorus un nopūties apsēdās krēslā.

Ir pagājuši divi mēneši, kopš administrācija ieviesa obligātās dubultās nakts maiņas: novērotājs-zinātnieks un novērotājs-robežsargs. Pēc Djego domām, šīs dežūras neko nedeva, viens no novērotājiem bija šeit lieks, proti, zinātnieks. Jo neparedzēta notikumu pavērsiena gadījumā lemšanas tiesības piederēja atbildīgajam par drošību.

Djego domīgi paskatījās uz pulti. Mierīgais zaļo un balto gaismi izbārstījums uz paneļa vēstīja, ka dežūrējošais apsardzes monitors ir ieslēgts un viss norit normāli. Neviena supermetamorfa kustība nevarēja palikt nepamanīta, un nepieciešamības gadījumā paši automāti varētu steidzami pieslēgt papildu aizsardzības sistēmas - reaktīvos ekrānus, gravitācijas kondensatorus un lauka induktorus. Bet pilnībā aizstāt cilvēku kompjūteri nevarēja. Djego pašķielēja uz TF emitera vadības ierīci un pasmīkņāja. “Diez vai paspētu! - viņš domāja. - - Visa glābēja dzīve ir šajā "paspēt!". Ja paspēsi - par vienu bēdu mazāk, un kāds paliks dzīvs... Un vēl ilgi nākas atcerēties kluso pārmetumu pilnīgi svešu cilvēku acīs - ja nepaspēji, ja neesi spējis pārvarēt laiku un apstākļus... ."

- Par ko aizdomājies? – pieceļoties, par sevi atgādināja dežurants,. - Kā tev šķiet, ja  izvedīsim partiju vai divas, šahu, tas nebūs režīma pārkāpums?

- Nebūs, - Djego domīgi atbildēja. - Es spēlēšu ar melnajiem.

Vairākas reizes signāli no pultīm piespieda Djego un viņa partneri vārdā Zigmunds steigties pie aparatūras, taču pirmajā reizē metamorfs vienkārši palielināja radio izstarojumu, otrreiz izmainīja ķermeņa stāvokli, pakustējās un tad sāka “elpot”: katru stundu tā apjoms vai nu palielinājās, vai samazinājās.

- Kaut kas jauns, - Zigmunds domīgi sacīja. - Izskatās, ka viņu kaut kas traucē.

Jaunais eksobiologs kādu laiku vēroja melno kolosu, tad apsēdās pie izpētes kompleksa daudzfunkcionālās vadības pults un uzvilka emkanu. Djego viņam netraucēja, zinot tikpat daudz cik Zigmunds. Sirdi sažņaudza sliktas priekšnojautas, tādos brīžos sāka šķist, ka no visiem viomiem gatava izlīst tumsa un appludināt zāli, tuksnesi, visu Visumu! Djego saspringa, ar grūtībām savāca gribu dūrē un reiz pat ar šausmām iedomāja: vai tik viņš patiešām nav slims?! Ar viņu tas nekad nebija noticis! Visu divdesmit divu darba gadu laikā viņš nekad nebija izjutis tādas bailes kā tagad, it īpaši pēdējo sešu mēnešu laikā Marsa izmēģinājumu poligonā... Tātad, varbūt visa būtība ir tajā, ka sabrukusi nervu sistēma? .. Nervu .. Nervi ... Nekad nav bijis iemesla sūdzēties par nerviem, un še tev! Vai varbūt tās ir pirmās parastā noguruma pazīmes un nekas vairāk? Laiks meklēt citu darbu...

- Tas tik ir jaunums! - teica Zigmunds, nometis emkanu un steigšus nogludinādams savus izspūrušos matus. - Metamorfs izdīdzis!

- Ko?! - Djego, atgriežoties realitātē, brīnījās.

- Metamorfs izdīgst! Tas ir, citiem vārdiem sakot, iesakņojas!

***

Vairākas dienas centrā bija drudžaina rosība. Ziņas, ka supermetamorfs "iesakņojies", satricināja zinātnieku aprindas, un desmitiem speciālistu no daudziem Zemes institūtiem atkal lidoja uz poligonu. Tos nebija kur izvietot, un nekāds labums no šī iebrukuma nebija, tāpēc Pinegins un viņa drošībnieki labi pasvīda, pirms izmēģinājuma vietu pameta pēdējie pēc "skaļiem" eksperimentiem izslāpušie teorētiķi un praktiķi. Atkal Pinegina pazemes saimniecībā tika iedibināts darbīgs klusums, ko caurstrāvoja Konstruktora sporas emocionāli nomācošā apkārtne.

Ar supermetamorfu nekas īpašs nenotika. Sakne, ja to tā varētu nosaukt, bija knapi saskatāma intravizora staros - neliels trīsdesmit metrus liels izaugums kilometrīgajā elipsoīda apakšā, taču šis izaugums pamazām progresēja, auga un pēc mēneša sasniedza sešdesmit metrus, piesaistot zinātnieku un drošībnieku rūpīgu uzmanību.

Un tad notika incidents, kas izjauca ierasto centra ritmu. Vienā no nakts maiņām gāja bojā Šebranns. Tas notika Djego un Grehova acu priekšā, kurus bija izsaucis apmulsušais dežurants, Šebranna pārinieks Mansurovs.

Kad Grehovs ieskrēja zālē, Djego jau bija tur. Videosistēmas darbojās, atklājot prožektoru apgaismotu baltu lauku un drūmo, apaļo supermetamorfa sānu.

- Atpakaļ! — Djego kliedza. - Viljam, atpakaļ! Dzirdi?

Tikai tagad Grehovs pamanīja mazu oranžu zvaigznīti, kas lidinājās pār metamorfa kupri.

- Kas tur ir? - viņš ātri jautāja nobālušajam zēnam. – Kāpēc viņš tur aizlicies?

- Tas ir Šebranns, - viņš steidzīgi sāka stāstīt. - Saprotiet, viens no viomiem atdzīvojās pats no sevis… tas, kas kalpo sakariem ar zondēm… Vakar mēs ielaidām metamorfā divas ierīces, tās nokļuva strupceļos, apklusa… bet tagad viena no tām sāka raidīt attēlu…

Viņi spēlēja šahu – universālo laika pavadīšanas veidu, pildot pienākumus –, kad pēkšņi bez iemesla sāka darboties metrīgais operatīvo sakaru ar televīzijas zondēm vioms. Redzamais trīsdimensiju attēls varēja padarīt traku ikvienu: pilna telpa ar cilvēkiem! Gara taisnstūraina telpa, piepildīta ar mirgojošu dzeltenu gaismu un cilvēkiem! Supermetamorfa iekšienē atradās cilvēki! Divi pazīstamajos drošībnieku kombinezonos.

- Paskaties. - Viens no viņiem apgriezās. - Telesonde. No kurienes te tāda? Puiši, kur mēs atrodamies? Kāds var paskaidrot?

- Cilvēki! - Šebranns aizsmacis sacīja. - Tas ir Ernests Giro ... Batijevskis ... Velns parāvis! Ernest, tu mani dzirdi? Giro?

- Nedzird, - Mansurovs nedroši sacīja. – Zondes racijas tikai pārraida.

- Koordinātes! Vari man iedot zondes koordinātes? Paņem pelengu, ātri!

- Pamēģināšu. – Mansurovs piesteidzās pie zondes vadības pults. - Tūlīt pieieslēgšu mašīnu...

Pēc minūtes viņš noteica aptuveno pārraides vietu, un Šebranns izmetās no zāles, ejot kliegdams:

- Pamodini maiņu un Djego Virtu!

-Viljam, ko tu grasies darīt? - Djego turpināja izsaukt. - Varbūt beidzot paskaidrosi!

- Iekšā ir cilvēki,- atskanēja Šebranna balss. - Pacentīšos tikt cauri. Sūtiet aiz manis telezondi un tukšu kuteri, es visus vienā no saviem zirgiem neizvedīšu. Sekojiet ar video, es aizeju.

No metamorfa kupra uzplaiksnīja zils zibsnis, un pinass pazuda melnā atvērumā.

Djego rīkojās ātri. Mirkli vēlāk pie metamorfa devās zonde, atrada “aklo zonu”, kura nebija paspējusi aizvērties, un ienira milža iekšienē. Aiz tās kiberpilota vadībā ielidoja arī tukšais kuteris. Vioms atkal iedegās un, pēc Mansurova teiktā, nodzisa, tiklīdz Šebranns izskrēja no zāles. Garām peldēja pelēkās tuneļa siena , aizveda ar sarkanu gaismu izgaismotā alā, pilnā ar melniem tīmekļiem — nekā līdzīga taisnstūrveida telpai ar cilvēkiem. Sašķiebies uz alas grīdas Šebranna pinass, lēni viļņojās saplēstie tīmekļi, radot sniegputeņa iespaidu.

- Sagatavo koggu, Ri, - neatskatījies teica Djego. - Varbūt mēs varam…

Bet viņi nepaspēja. Pēdējais, ko cilvēki redzēja, bija kā atvērās bezdibenis, norija pinassu un vioms izdzisa. Ar trauksmi paceltie zālē ieskrējušie glābēji,  klusējot apstājās pie vadības pults, ko apgaismoja galvenā vioma baltais mirdzums. Supermetamorfs vienaldzīgi rēgojās no tumsas kā melni pelēka masa - stihijas un tumsas produkts, kas nejauši sadūries ar cilvēku. Homo sapiens traģēdija viņu nemaz nesatrauca.

Arī Diego palaistās zondes un automātiskais glābšanas modulis neatgriezās.

***

- No idejas glābt cilvēkus, kurus nolaupījis metamorfs, būs jāatsakās, - sacīja drūmais Sergijenko. Viņa ierastā dzīvespriecīgā sejas izteiksme bija viņu atstājusi, tagad viņš šķita novecojis un noguris, it kā pēc ilgas sardzes uz avarējuša kuģa. – Šebranna lēmums bija bezjēdzīgs, viņš nevienu nebūtu izglābis, jo metamorfā cilvēku nav, tur ir tikai informatīvās kopijas.

- Iespējams, Šebranna nāve bija bezjēdzīga, - sacīja Pinegins, - taču viņa lēmumu saukt par bezjēdzīgu nevar un nedrīkst, viņš devās palīgā, nezinot jūsu pašreizējos secinājumus. Starp citu, secinājumi ir novēloti, jo, ja viņš par tiem zinātu, traģēdija nebūtu notikusi.

- Nav jāstrīdas - kurš vainīgs, - klusi sacīja Nagorins. - gājis bojā cilvēks, gājis bojā tadā brīdī, kad mēs darījām visu, lai tas nenotiktu. Ar metamorfu vienoties par nolaupīto atdošanu nav iespējams: supersaprāta spora nav pats saprāts, tagad viņš ir akls un kurls. Vispār jau akls un kurls viņš ir tikai pēc mūsu standartiem. Visas viņa darbības, piemēram, "informācijas vākšana", tikai šķietami saprātīgas – atkal pēc mūsu, cilvēciskā mēra. Kas zina, kādi procesi sporas iekšienē ir noveduši pie šīm darbībām? Kas attiecas uz cilvēkiem, kurus redzēja Šebranns, saskaņā ar visiem ziņojumiem tās ir reiz pastāvējušu reālu personību informatīvās kopijas. Es līdz šodienai biju domājis savādāk, biju pārliecināts, ka supermetamorfu mēs vienmēr paspēsim pieradināt, varēsim ar viņu sarunāties uz jebkura pamata, pat ar spēka palīdzību - kas diemžēl ir universāls arguments pat mūsdienās. Es domāju, ka vājā spēks ir spējā pamanīt stiprā vājumu, proti, lai cik vājš būtu cilvēks, viņš vienmēr spēs atklāt vājības pat tādā pretiniekā kā supermetamorfs. Jā, mēs atradām viņā ievainojamas vietas, bet es pēkšņi sapratu, ka tas viss ir tikai fizikas, materiāla un enerģijas pārākums. Cilvēks ir vājāks, nekā ir paradis par sevi domāt, jo nevar izlauzties no sava antropocentrisma loka, jo domā kā cilvēks. Kā cilvēks saprotat?

Tagad atbildiet uz šādu jautājumu: saprāts vienmēr ir humāns? No sejām redzu, ka ātri atbildēt nevarēsiet. Protams, mēs esam pieņēmuši, ka saprāts ir humāns, it īpaši augstākais saprāts. Bet galu galā tas ir tikai mūsu pašu, cilvēciskais secinājums, jo mēs paši sevi uzskatām par humāniem, visu savu civilizāciju uzskatām par humānu, neskatoties uz barbarisma, karu un vardarbības nebeidzamo virkni. Mūsu kultūras būtība, asinis un miesa ir humānisms, jo pretējā gadījumā evolūcija vienkārši nespētu pacelt cilvēka saprātu līdz pašreizējam stāvoklim. Bet atgriezīsimies pie supermetamorfa, kurš mums daudz ko iemācījis, bet diemžēl neiemācīja domāt citādāk, citās, no cilvēku dabas atšaķirīgās kategorijās. Mēs šajā superbūtnē instinktīvi saskatām tādas pašas kārtības saprātu kāds piemīt cilvēkam, un tas ir psiholoģiski saprotami, taču pelēkie rēgi jau atšķiras no mums tāpat kā mēs paši, teiksim, no dinozauriem, bet šeit mūsu priekšā ir radījums, kura vecums ir salīdzināms ar Visuma vecumu! Bet ja nu Konstruktora saprāts ir humāns pēc saviem likumiem? Un šie likumi mūsu izpratnē ir ļaunuma likumi?!

Tumšajā sakaru telpā iestājās klusums. Sanāksme bija slēgta, un tajā piedalījās tikai UASS pētniecības un dienestu vadītāji, SEKON darbinieki un Zemes valdība, tostarp Banglins. Protams, visi šobrīd neatradās uz Marsa: daži bija uz Zemes, daži uz citām Sistēmas planētām, taču ilūzija par viņu klātbūtni zālē bija pilnīga, līdz pat taustei - jaunās trīsdimensiju video sakaru metodes atļāva darīt to bez grūtībām.

- Nopietns paziņojums, - Banglins beidzot sacīja, apmainīdamies skatieniem ar VKS darbiniekiem. – Acīmredzot domes lēmums par metamorfu, tā evolūciju kā Konstruktora sporu būs jāpārskata. SEKON būs jāveic rūpīga informācijas analīze un jāparedz iespējamās komplikācijas glābēju indeksācijā. Iebildumi?

- Robežsardzes dienests un UASS jau sen ir uzstājuši uz padomes lēmuma pārskatīšanu, - sacīja Torancs. - Turklāt mums ir informācija, kuras zinātniskajam centram nav.

- Tas ir? - Banglins sarauca pieri.

– Dažiem operatīvajiem darbiniekiem – robežsargiem ir “intuitīvā” tipa nervu organizācija. No viņiem saņemtā informācija ir diezgan satraucoša un situācijas analīzei varētu daudz palīdzēt.

- Ekstrasensi? - Banglins jautāja. – Es neesmu ņēmis vērā, ka mums ir cilvēki ar paaugstinātu jutību pret starojumiem un fiziskajiem laukiem. Labi, dalieties savā informācijā ar komisiju. Tātad termiņš - viens mēnesis. Pēc mēneša paredzētajā padomes sēdē izlemsim...

Zāle kļuva tukša, visi "nemarsieši" izslēdza sakaru kanālus, palika tikai tie, kuri bija tieši atbildīgi par pareizu turpmākās stratēģijas un darba taktikas izvēli, par problēmu kopumu, ko sauc par "supermetamorfu".

- Viņš neko nepateica par Šebranna bojā eju, - nomurmināja Pinegins.

- Tāpēc, ka uz mums negulst formāla vaina, - klusā balsī atsaucās Torancs. - Bet mums būs jāatbild, ja ne domei, tad pašiem sev. Šebranns nebija ideāls darbinieks un, iespējams, daudziem pat bija vienkārši nesimpātisks, taču viņš vienmēr bija gatavs upurēt sevi citu labā un to pierādīja, nezinot, ka ir bezspēcīgs palīdzēt tiem nelaimīgajiem ... metamorfa cietumā. Un, pat ja zinātu, viņš droši vien būtu izlēmis rīkoties tāpat. Pienākums, saprotiet? Un es nezinu, vai tas ir labi vai slikti.

- Es arī būtu nolēmis rīkoties tāpat, - sacīja Grehovs, kurš līdz šim bija klusējis.

- Labi, labi, - Sergijenko atmeta ar roku. - Jūs visi vienmēr esat gatavi uz visu, riska un tūlītējās reakcijas bruņinieki... Bet dažreiz būtu tomēr  jāpadomā! Jāpadomā, ko dari! Jūs vienmēr droši zināt, vai darāt pareizi vai ne? Reizēm ir grūtāk, riskantāk un drošāk palikt uz vietas, nevis pa galvu pa kaklu lekt bezdibenī, zinot, ka nekādi nepalīdzēsi.

- Visādi gadījies, - Pinegins negribīgi atsaucās. - Varbūt Šebranns kļūdījās, iespējams, viņam nebija taisnība — un ko tas pierāda? Es nevaru atcelt drošības dienesta nakts apsardzi.

- Ai, ne par to es runāju! - Sergijenko saviebās un apklusa.

– kāds var pastāstīt vairāk par intuitīvajām sajūtām? - Nagorins klusi pajautāja. - šāda informācija varētu būt patiešām svarīga.

- Palūk, viņš arī pastāstīs. – Torancs pamāja uz Grehova pusi. – Viņš kā bijušais apsardzes nodaļas priekšnieka vietnieks pazīst visus poligonā esošos glābējus. Nu ko, beigsim? Otrā nakts stunda...

- Beigsim, - Sergijenko nopūtās. - Kas tur vairs par gulēšanu...

- Pagaidi, Pjotr, - Torancs nomurmināja, aizturēdams Pineginu, kad viņi bija palikuši zālē vienīgie. - Jūs nemēģinājāt iet vēlreiz... iet to pašu ceļu kā Šebranns?

- Pazaudējām piecas zondes…

- Es nerunāju par zondēm.

– Bez oficiālas SEKONa atļaujas?

Torancs savilka lūpas, bet skatienu nenovērsa.

- Mēģinājām, protams... ar koggu. Nekā. Vai nu “aklā zona”  pārvietojās, vai arī metamorfs noskaitās par mūsu uzmācību. Arī modulis iestrēdzis strupceļā, un to nav iespējams izvilkt.

- Skaidrs... Kurš gāja ar koggu, Djego?

- Bet kurš vēl no mums var riskēt pacīnīties ar metamorfu?

- Viņš arī?..

- Kārtībā, sveiks un vesels.

- Ja augšā uzzinātu par šo te iniciatīvu ...

Pinegins padzina smīnu no sejas un diezgan klusi pajautāja:

– Bet ko tas mainītu?

PELĒKAIS "CILVĒKS"

No rīta Djego pamodās no tikko manāma grūdiena: gulta nošūpojās. Viņš gulēja ar aizvērtām acīm un gaidīja, vai grūdiens atkārtosies. Nolēmis, ka tas viss ir tikai  sapņa rezultāts, viņš pagriezās uz sāniem, taču nemiers viņu nepameta, pareizāk sakot, nevis nemiers, bet kādas vēl netvertas domas atbalss, kas, ar odu sīkšanu, pamodās apziņa austošā rīta realitātē.

Viņš piecēlās, izstumdams no ķermeņa miega paliekas, šajā mirklī klusi iezvanījās interkoms. Robežsargs piegāja pie mājas kombaina universālā stenda un ieslēdza sakarus. Istabas stūris "pārstāja eksistēt", tā vietā parādījās otra līdzīga telpa, kas basām kājām vidū stāvēja Grehovs.

- Pamodies? Man likās, ka māja sadrebēja.

- Man arī. Bet, ja būtu noticis kas nopietns, mēs būtu brīdināti. Pagaidi, uzzināšu no dežuranta.

Šoreiz centrālajā zālē dežurēja Nagorins. Viņu Djego jautājums nepārsteidza.

- Bija grūdiens, ar aptuveni trīs ballu spēku. Sīkums, protams, guliet tik tālāk.

- Bet, cik man zināms, Hellādas reģionā marsatrīces nekad nav notikušas - kontinentālā garoza bieza. Vai grūdienu nevajadzētu saistīt ar mūsu labo ciemiņu?

- Jums taisnība, es tikko saņēmu datus no automātiskā seismogrāfu tīkla: grūdiena epicentrs izmēģinājumu poligona zonā ar kilometra precizitāti.

- Tātad, metamorfs. Kā viņš izskatās tagad?

- Kā parasti, ārēji nekas nav mainījies.

- Varbūt sakne izkustējusies? Tagad tās garums sasniedzis četrsimt metrus. Pārbaudiet.

Apģērbies, Djego gaitenī satika Grehovu, un viņi devās uz ēdamistabu, daloties iespaidos par rīta celšanos. Pēc brokastīm devās uz centru, pamazām piepildījušos ar darbiniekiem no pētniecības kompleksa. Jau strādāja kompjūtewri un kiberprogrammētāji, piepildot zāli ar klusu zvanīšanu un pīkstoņu.

- Lūk, cilvēks, kurš, manuprāt, kaut ko zina, - pajokoja Djego, tuvojoties Sergijenko, vērojošu vienu no viomiem.

– Jūs par grūdienu? - viņš jautāja, pagriezies. - Saknes augšanas ātrums ir pieaudzis dramatiski, manuprāt, tas izraisīja augsnes drebēšanu.

– Lūk kā? - Grehovs sarauca pieri. – Un cik liels šobrīd ir augšanas temps?

- Četri metri stundā. Bet bija trīs centimetri ...

Kādu laiku visi klusēja, skatoties uz ģeoloģiskās izlūkošanas robota smago korpusu. Bija grūti noticēt, ka robots brīvi iekļūst vairākus simtus metru dziļā pazemē un pārvietojas starp klintīm tikpat viegli kā adata caur ūdeni.

- Cik ilgi sakne augs? — Grehovs jautāja.

- Nezinu, - Sergijenko negribīgi pateica. - Varbūt viņš nolēmis sasniegt mantiju – efektīvai enerģijas rezervju papildināšanai, vai arī drīz apstāsies.

- Bet jums ir kāda nojausma, kas notiktu, ja metamorfa sakne patiešām caurdurtu Marsa garozu līdz pat mantijai?

Sergijenko paskatījās uz Grehova lūpām un neatbildēja.

- Es jau informēju Pineginu, - sacīja Nagorins, kurš bija piegājis klāt, nīgrāks nekā parasti. - Līdz VKS sēdei atlikušas sešas dienas... - Viņš pavilcinājās.

-  Runā vien, - Sergijenko saviebās.

- Notiekošais paliek neskaidrs, tas arī viss. Taču komisija izdarīja nepārprotamu secinājumu: mēs pieprasīsim supermetamorfa aizvākšanu no Marsa virsmas kosmosā.

- Tad labākā vieta jaunajam poligonam ir asteroīdu joslas devītais sektors, - sacīja Grehovs. - Saules sistēmas vispamestākais nostūris. Un poligona bāzei var kalpot sena cienījama patruļas stacija. Tiesa, meteorītu briesmas tur ir lielākas nekā citos joslas sektoros.

- Par poligona atrašanās vietu lems Padome, lai gan asteroīdu josla derēs, ja tikai būs pamatots iemesls. Kas attiecas uz jūsu pamatotajām bažām par metamorfa saknes augšanu… - Nagorins paskatījās uz Sergijenko.

- Runā vien tālāk, - tas atmeta ar roku. - Tāpat neko nevaram mainīt. Tomēr cilvēce ir manāmi viduvēja... Pagājušajos gadsimtos bija vairāk ģēniju, kuri pacēlās virs vidējā zinātnes līmeņa, spēja pareizi novērtēt galvenos sabiedrības attīstības virzienus. Šeit es neredzu nevienu, kurš varētu novērtēt īstos bagātību apjomus, kas slēpjas supermetamorfā, pat ne pašā Konstruktorā - tikai viņa sporā! Novērtēt impulsu, ko zinātnei dos Visuma lielākā Eksperimentētāja un Celtnieka noslēpumu apgūšana!

- Mēs jau šodien sajutām vienu impulsu, - ironiski atzīmēja Djego.

- Es jums nepiekrītu, - sacīja Grehovs. – Neesmu sociologs, taču, salīdzinot ar pagājušajiem gadsimtiem, cilvēces zināšanu līmenis un uzdevumi ir būtiski mainījušies, mēs virzāmies no zinātņu diferenciācijas uz to integrāciju, un jebkurš mūsdienu zinātnieks universālists ir spējīgs uz to, uz ko bija spējīgi tikai dižākie pagātnes prāti. Šodien nav laika strīdiem, taču, iespējams, šajā situācijā ir jāprognozē nevis supermetamorfa pētīšanas ieguvumi zinātnei, bet gan kaitējums, ko Konstruktora sporas augšana var nodarīt cilvēcei. Tas ir daudz sarežģītāk... un atbildīgāk. Atgriezīsimies pie saknes. - Sergijenko saknieba savas bālās lūpas līnijā un novērsās. Sarunas spriedze sāka rimties. Djego saprata zinātnieku, un kā gan viņu nesaprast, kad apstākļi cilvēka rokās nodevuši izcilu pētījumu materiālu, kura cena ir civilizācijas spēka pieaugums?! Bet, no otras puses, uz šīs neredzamās zinātkāres uguns var apdedzināties! Cik daudzi jau miruši, pētot šo pašu supermetamorfu? Bet cik vēl cilvēku varētu iet bojā katastrofas rezultātā, saistītā ar Konstruktora dzimšanu? — Sasodīts, cik tu vari būt akls un tuvredzīgs, cilvēk! - domāja Djego.

- Šodien kļuva zināms, - Nagorins sacīja vainīgā tonī, neskatoties uz glābējiem, - ka metamorfs sācis aktīvi absorbēt enerģiju ar visu ķermeņa virsmu. Rezultātā temperatūra ap viņu pazeminājusies par piecdesmit diviem grādiem. Turklāt ir palielinājies spēka lauka enerģijas patēriņš.

— Tas nozīmē, — Grehovs pārmija skatienus ar Djego, — ka poligons faktiski palicis bez aizsardzības? Tā jūs jāsaprot?

- Nu, atlikuši vēl reaktīvie vairogi, gravikondensatori ... lai gan pilnīgi iespējams, ka viņš var absorbēt visu veidu matērijas izpausmes, no laukiem līdz matērijai. Galu galā izšķīdina arī kontinenta bazaltu! Vienīgais pasākums, ar kuru viņš nevarēs tikt galā, būs skalārā TF lauka trieciens.

- Jautras lietiņas, - Djego nomurmināja. – Tiešām jau nokavējām?

Zālē pēkšņi radās apjukums. Ap vienu no viomiem drūzmējās cilvēki, darbs apstājās.

- Kas tur atkal noticis?

Grehovs pirmais piegāja pie acumirklī radušās pūļa un sastinga izbrīnā. Supermetamorfa sānos atvērās “vārti”, daļa korpusa nolaidās smiltīs kā rampa, un pa šo slīpo tekni, sastājušies rindā, uz netālo novērošanas posteņa kupolu izgāja pelēkie "cilvēki"! Viņu bija daudz, ap četrdesmit, un viņi turpināja nākt un nākt un beidzot sapulcējās pūlī pie kupola un sastinga, pārvēršoties par "mālainām" neglītām statujām, ne ar vienu kustību neatgādinot, ka tikko bijuši dzīvas būtnes.

- Simts trīsdesmit trīs! - kāds pie pults bija saskaitījis.

Caurums metamorfa sānos aizvērās, un viss sastinga. Pelēko monstru pūlis nekustējās, it kā būtu izslēgušies viņu dzīvības centri. Visā poligonā iestājās klusums, apskalojot vadības centra zāli ar mēma pārsteiguma un gaidu vilni.

- Roboti, vai? - kāds nomurmināja. Un atkal klusums...

Grehovs attapās pirmais.

- Atbraucām, - viņš nomurmināja. - Loču zivis uz haizivs ādas, attīrošas no parazītiem. Simbioti. Tā? Būtne -tīrītājs, lūk kas ir pelēkais "cilvēks". Un ne tikai apkopējs, bet atkarībā no saimnieka prasībām gan tīrītājs, gan apsargs, gan ziņnesis, gan kontaktu būtne, un, iespējams, pat ēsma, un, vēl iespējams, daudzas profesijas, kuras es nezinu... Metamorfs viņus vienkārši izdzina, izdzina savus brīvprātīgos palīgus, jo viņam vairs nav vajadzīga to aprūpe.

– Bet tas nozīmē, ka tuvojas kardināli notikumi. Mums kaut kas jāizlemj un jāizlemj ātri, šķiet, ka mums vispār vairs nav laika!

- Ko mēs ar viņiem lai darām? — Sergijenko murmināja. Djego viņa sejā pirmo reizi redzēja apjukumu.

- Par viņiem parūpēsies eksobiologi,-  viņš teica, paejoties uz priekšu. – Steidzami pieprasīt VKS un SEKONam. Viņš pagriezās pret Grehovu. - Kas brivprātīgi uzņemtos par to pastāstīt Banglinam?

- Nu, es, - Grehovs paraustīja plecus. - Es tikai šaubos, vai mēs paspēsim. - Viņš piegāja pie monitora pults, pieskārās sarkanajam sensoram un klusi, bet tā, ka visiem zālē pār mugurām pārskrēja drebuļi, teica:

- A formas trauksme visām patruļas bāzēm! Pārvaldes vadības ekstrēms izsaukums! Visu Marsa enerģijas staciju joslas un visu zonas centru gatavība dot enerģiju uz Hellādas izmēģinājumu poligonu! Atkārtoju...

IEEJA ELLĒ

No aiz apvāršņa atskanēja dobja dunoņa, smalki, smalki drebelējās zeme, dažkārt nodrebēdama jūtamāk. Virs ziemeļu apvāršņa purpursarkanajās debesīs pacēlās pārsteidzoša krāsaina blāzma: no zaigojošiem pavedieniem, svītrām un gaismas lakatiem austa telts, pār kuru ik pa laikam uzplaiksnīja tīri zilas liesmas lietussargi.

- Pienācis laiks, - sacīja Grehovs, ar grūtībām novērsis acis no fejierverka.

Djego Virts klusi pamāja. Minūti pastāvējis, viņš pagriezās, ātri piegāja pie "mastifa", pamāja ar roku un pazuda tornīša kupolā. Tanka lielākā daļa trīcēja, dzinēju dārdoņa sita ausīs ar zvanīgu vilni.

Vadošais "mastifs" ieskrējās un pazuda virpuļojošu smilšu mākonī. Pārējās mašīnas rāpās viņam aiz muguras, izklīstot pa tuksnesi vēdeklī. Dzinēju rūkoņa pamazām apklusa, tanku saceltā putekļu un smilšu vilnis aizlidoja līdz gaišajai teltij pie apvāršņa un drīz vien pazuda naksnīgajā telpā, izgaismotā prožektoru strīpām. Palika tikai tāla, nerimstoša dārdoņa, kur cilvēki bija iesaistījušies titāniskā kaujā ar no pudeles izlīdušo džinu - no supermetamorfa sporas izdīgušo Konstruktoru.

- Aizžogojumi nepalīdzēs, - pēc pauzes sacīja Grehovs.

- Zinu, - Pinegins dusmīgi atsaucās. Bet ja nekas neatliek...

- Baidies tikt apsūdzēts bezdarbībā?

Pjotrs pakustināja lūpas, kas bija melnas grandiozā uguns zili zaļajā apgaismojumā, gribēja atcirst ko asu un sanīka.

- Nebaidos. Man ir bail no kaut kā cita – ka būsim bezspēcīgi.

- Sergijenko tagad aprēķina savu aktīvās enerģijas absorbcijas zonu. Metamorfam nepieciešama enerģija, lai augtu, un to nodrošina visi mūsu ekrāni. Tātad, ja ap viņu tiks izveidota vakuuma zona, kas, savukārt, enerģiju atņems ... Varbūt tas faktiski apturēs viņa augšanu.

- Esi pārliecināts? Un pats Sergijenko par to ir pārliecināts? Tur jau tas joks...

- Ja vakuuma zona nepalīdzēs, nekas nepalīdzēs.

– TF emiters? — nomurmināja Pinegins.

Kādu laiku Grehovs skatījās uz dumpīgā milža, apmēram divdesmit piecu kilometru attālumā esošo krāsaino blāzmu,  un tad sacīja:

- Bet kuram pacelsies roka no tā izšaut? Pat ne tā: kurš no mums spējīgs to iedarbināt, zinot, ka tādējādi nogalinās varenāko būtni, kāda jebkad dzīvojusi?

Grehovs negaidīja atbildi. Pinegins negaidīja turpinājumu. Pār Marsa Hellādu pletās Nakts, drebēja zeme, tuksnesī atbalsojas Konstruktora piedzimšanas tālā blāvā rēkoņa; šķita, ka akmeņainā Marsa bumba, šūpojas un sasvērusies, lido bezdibenī, un nekas nevarēs apturēt šo briesmīgo, pērkonīgo tās lidojumu...

- Divi tūkstoši kvadrātkilometru! - Pinegins klusi teica. - Pa desmit diennaktīm! .. Un paplašinās... Kas viņu apturēs? Galu galā, ja viņš neapstāsies, tad aprīs visu Marsu! Tā taču katastrofa, Gabriel! Katastrofa! Nē, tu kļūdies, es negaidīšu. Labāk es būtu trīskārtējs man nezināmā Konstruktora slepkava, nekā kļūšu par tūkstošu, varbūt miljonu cilvēku slepkavu! Es ieslēgšu TF emiteru! Un pat ja ne miljonu, ne tūkstošu, bet kaut viena! – Pinegins gandrīz kliedza, un Grehovs viņu neapklusināja. Desmitā diena bez atpūtas, nebeidzami mēģinājumi apturēt supermetamorfa ekspansiju, riskantas aizsprostu cēlāju nodaļu evolūcijas tā paplašināšanās robežas tuvumā pilnībā izsmēla spēkus visiem nodaļas vadītājiem. Pinegins varēja atļauties izgāzt dusmas... kamēr viņi bija vieni, divatā. Pārāk liela bija šo desmit dienu nervu slodze, pārāk liela bija atbildības nasta, kas tūkstoškārtīgi pieauga pēc pirmajiem neveiksmīgajiem mēģinājumiem aizšķērsot šausmīgas parādības ceļu. Atbildība ... grūts pārbaudījums cilvēka bezbailībai, drosmei un prātam, spējai pieņemt pareizus un ātrus lēmumus, orientēties situācijā.

Problēmu nevar izteikt dažos vārdos: uzvara vai nāve, tā ir daudz sarežģītāka, jo šoreiz cilvēka priekšā nav tikai akla stihija, viņa priekšā ir saprātīga stihija, kuru viņš nepaspēja saprast un vai vairs paspēs, nav zināms.

- Likteņa ironija, - skumji sacīja Grehovs. - Cīnīties ar ienaidnieku, kura saprāts tik ļoti atšķiras no tavējā, ka viņš tevi neredz un nesaprot. Un vai metamorfu var nosaukt par ienaidnieku? Vai cilvēciskie standarti ir piemērojami šādam gadījumam? Es vēlreiz pārliecinos, cik nepareiza ir mūsu ētikas formulu piemērošana ne-humanoīdu uzvedībai...

Pinegins jau bija atdzisis, sakumpis, skatījās uz tālo zaigojošo ugunskuru, kam bija unikāla un briesmīga nozīme. Viņš ne par ko nedomāja, tikai skatījās, zinādams, ka drīz, varbūt pēc minūtes, nāksies ienirt okeānā, kurā valda steiga, jaunas pavēles, nemiers un mokas, pārvaldot cilvēcisko sniega vētru un gaidot nepielūdzamo sniegputeni. Tā stunda, kad jāsāk maksāt ar sirmiem matiem un sirdi; maksāt par paša un biedru lēmumiem un par draugu nāvi.

No vispārējās vienmērīgās dārdoņas pēkšņi izcēlās dobjš grāviens, manāmi nošūpojās zeme: atkal grāviens un vēl viens grūdiens.

- Kas nu vēl tur?

Grehovs pagriezās. Piecdesmit soļu attālumā stāvošajā trierā atvērās durvis, izliecās Nagorins un nokliedza:

- Planetologi ziņo, ka sakne ir sasniegusi otro mantijas slāni! Tas ir apmēram četrdesmit kilometru dziļumā!

- Ejam, - nomurmināja Pinegins.

Kabīnē Grehovs atstūma pilotu malā, apsēdās pie vadības ierīcēm un pacēla mašīnu gaisā. Sakaru viomā jauns zinātnieks no novērojumu centra turpināja komentēt notikumus:

- ... elektrostatiskais caursitiens. Jau tagad ir manāmas izmaiņas Marsa vispārējā magnētiskajā laukā, aktivizējušās senās seismiskās un vulkāniskās zonas: Hrisa, Tarsis, Elīzija, Argira un citos reģionos. Ekvatoriālajā joslā sākušās putekļu vētras, ko pavada viesuļi un tornado...

Grehovs izslēdza savienojumu un palielināja mašīnas ātrumu. Lejā ķēdē mirgoja tanku grupas prožektori, nonākuši spēka aizsprosta pozīcijā.

Tuvojoties gaismas kupolam, rēkoņa pastiprinājās, to papildināja smalki kaucieni un sprādzieni, un beidzot troksnis kļuva tik neizturams, ka nācās uzvilkt skaņu necaurlaidīgas ķiveres. Triers sāka gaisā mētāties. No trīs kilometru augstuma acu priekšā pavērās grandioza panorāma uz gigantisku būvlaukumu, kas tagad bija augošais Konstruktors.

Ideāls melns aplis piecdesmit kilometru diametrā, ko norobežoja žilbinoša uguns siena, kur attīstošās sporas malas iegraužās plato klintī. Un šī apļa centrā - dīvains bezveidīgs izaugums, kas ik sekundi maina formu un krāsu, radot to krāsaino salūtu, kura dēļ piedzimušais Konstruktors bija redzams desmitiem kilometru tālu no šīs vietas. No izauguma, kas jau bija pārsniegusi Džomolungmas augstumu - astoņi tūkstoši astoņi simti metru, izstarojās neaprakstāmi, drūmi draudi.

Grehovs lēnām pacēla trieru virs gaismas kupola un apturēja to tieši virs no metamorfa dzimušā kalna virsotnes. Bez optiskajiem pastiprinātājiem no piecpadsmit kilometru augstuma virs tā varēja pamanīt tikai ugunīgu protuberanču deju, bet kabīnē visi vizuāli iztēlojās, kā vārās šī baltkvēles karstā masa, kā tā nepārtraukti plūda no apakšas uz augšu, veidojot simtmetrīgus burbuļus, pietūkumus un asas virsotnes ... bet nekur neplūda pāri izīmētās telpas malai. "Vulkāns," - domāja Grehovs. - “Dzīvs aktīvs vulkāns retrospektīvā…”

"Elle!" - domāja Pinegins. - "Tā, iespējams, ir dzimusi Zeme ... un Marss, un visas planētas. Ja Konstruktori spēja pārbūvēt Visumu, tad mūsējā augšanu nevar apturēt. Pelēkajam rēgam bija taisnība. Bet, ja jau tagad šī parādība izraisa bijību, tad ar ko to salīdzināt, kad Konstruktors izaugs līdzi planētas apmēriem?! Un diez vai tad tā augšana apstāsies?

– Elle! — ar rūgtu apbrīnu skaļi sacīja Pinegins.

Grehovs skatījās uz ugunīgo kalnu zem kājām. Tad atskatījās un caur zobiem pateica:

- Pārbaudiet skafandrus, es nolaidīšos nedaudz zemāk, - un noveda trieru pļaujošā lidojumā.

Pusotra kilometra augstumā virs veidojuma, kas meta kolosālas uguns mēles, rēkoņa sasniedza kulmināciju, nevarēja glābt pat skaņas aizsardzības ķiveres. Bet ne jau tas lika Grehovam apturēt nolaišanos. Svešas klātbūtnes sajūta pastiprinājās tik ļoti, ka šķita, ka trieru tūlīt saplosīs kāds milzīgs un nepielūdzams spēks, ka jau ir pacelta milzu dūre, sitiens - un aparāts ar cilvēkiem tiks nomests un iemīdīts kalnā!

Zem triera ar baigu sprakšķi uzziedēja vairākus simtus metrus gara sarkana strūklaka, mašīna tika aizmesta un aizvilkta sānis.

- Atgriezies! — kliedza Pinegins. – Atradis laiku, kad nodarboties ar huzārismu.

Grehovs neatbildēja, ar apsēsta cilvēka spītību izlēmis sasniegt savu mērķi – lai Pinegins un pilots sajustu to pašu, ko viņš bija sajutis pirmajā izbraucienā. Viņi palidoja garām metāla "bruņurupucim", apšūtam ar antenu ragiem, vienai no automātiskajām novērošanas zondēm. Tagad Pinegina balsij pievienojās Sergijenko balss, kurš pamanīja viņu trieru caur zondes videoraidītājiem. Griežot zobus, Grehovs turpināja pazemināt raustīgo aparātu, mezdams to no vienas puses uz otru, uz augšu, uz leju. Viņš nejuta bailes, ticēja, ka viss izdosies, un beidzot uzķēra to, ko meklēja.

Cilvēki kabīnē sajuta sāpīgu triecienu pa apziņu, vientulības sajūta viņus pārņēma ar tik neizturamu spēku, ka gribējās kliegt un skriet, kur vien acis rāda, skriet no visa spēka, lai tikai izmestu no galvas šīs šausmas, šo vientulību! ..

Viņi atjēdzās jau tālu no nezināmas būtnes gribas iekurtā gigantiskā ugunskura. Grehovs drūmi ieveda trieru naktī, pārakmeņojies pār vadības paneli. "Tagad to zināt arī jūs," - viņš domāja, - "cik baigs var būt izmisums, cik tas ir mokošs, necilvēcīgi milzīgs, kad aizsedz visu pasauli. Jau pirms dzimšanas Konstruktors zināja, ka ir pilnīgi viens, un šķiet, ka šī reakcija uz vientulību, iespējams, ir vienīgais, ko spējam uztvert!"

- Es sapratu, - sacīja Pinegins, grozīdamies savā sēdeklī. Tu gribēji pierādīt, ka supermetamorfs ir dzīva būtne, kas var sajust sāpes? Es to zināju bez taviem eksperimentiem.

- Teorētiski zināt ir viena lieta... - nomurmināja Nagorins. - Atvainojiet…

Pinegins pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Viņš lidoja kopā ar mani, - paskaidroja Grehovs. - Viņš un Djego. Neapvainojies, Pjotr, citādi kā es varētu tevi pārliecināt, ka TF emitera šāviens mums nav nekāda alternatīva.

Lejā zem triera iedegās reta Marsporta gaismu izkliede. Mazliet tālāk mirdzēja glābšanas moduļu finiša laukums, tie evakuēja pilsētas iedzīvotājus. Dzīve uz Marsa pamira: UASS neriskēja, un, tiklīdz veiktie pasākumi, lai apturētu metamorfa augšanu, nebija pietiekami, tika izdots rīkojums evakuēt kolonistus. Līdz otrās dekādes sākumam no divpadsmit miljoniem planētas iedzīvotāju, kas bija to atdzīvinājuši, uz Marsa palika ne vairāk kā četrdesmit tūkstoši cilvēku, galvenokārt spēkstaciju, sakaru centru un automātisko rūdas ieguves kompleksu personāls.

Nosēdinājis trieru uz apgaismotās joslas, Grehovs paskatījās apkārt. Bet no šejienes supermetamorfa lāpa nebija redzama, tikai mākoņos, reizēm uzplaiksnīja zibšņi - dzīvā vulkāna, kas plosījās simtiem kilometru attālumā no pilsētas, atspulgi.

- Joprojām tas pats melnais aplis, - Djego sacīja, palūkojies uz augšu no periskopa okulāra.

Glābšanas modulis karājās Marsa stratosfērā sešdesmit kilometru augstumā. Vertikāli zem tā gandrīz visu redzamo vietu aizņēma divus tūkstošus kilometru laukuma Konstruktora disks, kas turpināja augt tādā pašā ātrumā. Centrālais kalns melnā apļa plaknē bija izaudzis līdz trīsdesmit deviņiem kilometriem, pārspējot lielāko no Marsa vulkāniem - Olimpa kalnu! Pat no miljoniem kilometru attāluma no kosmosa uz planētas virsmas bija manāms nukleārā ugunskura mirdzums: Konstruktora disks, augot, turpināja iznīcināt kalnu grēdu klintis, un tā "sakne" jau sasniedza divsimt kilometru dziļumu.. Marsu tricināja planētas trīču un milzu putekļu vētru drudzis. Pamodās senie Tarsis un Lielās Sirtas vulkāni, pārpludinot vecās ainavas ar jaunu lavu. Marsa seju klāja oranži violets putekļu, dūmu un pelnu plīvurs; bija iznīcinātas daudzas pilsētas un apdzīvotas vietas, ko cilvēki radījuši vairāk nekā pusotru gadsimtu ilgās kolonizācijas laikā.

- Augstums jau četrdesmit, - turpināja Djego. Viņš pat nedomā apstāties. Atcerieties, metamorfs mums parādīja Konstruktora izskatu? Jau toreiz viņa skatienu bija grūti izturēt, pat tikai tēls radīja milzīgu psiholoģisku spiedienu. Es varu iedomāties, cik liela ietekme uz psihi tagad ir pie viņa "galvas", ja pat šajā augstumā es pastāvīgi jūtu viņa skatienu...

- Mēs, visticamāk, Marsu zaudēsim, - sacīja Grehovs. - Tā kā būtu pienācis laiks atkal paklanīties pelēkajam rēgam?

- Šodien ir kārtējā "piecu minūšu"  nodaļu vadītāju apspriede, - sacīja Nagorins, ņemoties ap saviem instrumentiem,  pārblīvējušiem moduļa kabīni. Kaut kādā dīvainā veidā viņam izdevās sekot līdzi visu instrumentu rādījumiem, pierakstīt rezultātus un vienlaikus nezaudēt sarunas pavedienu. - Tad arī izsakieties.

- Viņš pajokoja, - Djego sacīja, pašūpojis galvu.

Grehovs pašķielēja viņa virzienā, atsprādzēja drošības jostu un izlīda no krēsla.

- Protams, izteikšos. Tikai diez vai mans padoms tiks uzklausīts. Daudzi ne tikai VKS, bet arī UASS joprojām ir pārliecināti, ka mēs spējam supermetamorfu pieradināt, lai gan tāda vairs nav, nav sporas, ir Konstruktora mazulis, kas ar lēcieniem aug lielāks.

Nagorins atrāvās no pārdomām pie ekrāniem un īsi paskatījās uz Grehovu.

- Tu ko, domā, ka šī super... e-e ... Konstruktora jauda ir neierobežota?

- Es uzskatu, ka Konstruktors nedos mums nevienu iespēju, tiklīdz sapratīs, ka esam nolēmuši viņu iznīcināt.

- Vai tad mēs jau esam nolēmuši viņu iznīcināt? — nomurmināja Nagorins.

- Esmu gatavs lūgt visus dievus, - noburkšķēja Djego Virts, - lai tā nenotiktu! Bet baidos, ka mums nebūs izvēles.

Dažas minūtes salonā valdīja čaukstošs klusums. Tad Nagorins ar blīkšķi izdarīja vairākus pārslēgus instrumentu paneļos un nedraudzīgi teica:

– Glābēju leksikā parādījies pārāk ekstravagants vārds – baidos? Kas tas ir - veltījums modei vai sarunu biedra psiholoģiskā apstrāde? Ja glābēji un pat tie, kurus es cienu, saka “baidos”, tad mums, vienkāršiem mirstīgajiem, pienācis laiks salikt rokas un mierīgi pagaidīt beigas?

Djego ar interesi ieskatījās ārsta-universālista asajās acīs, padomāja un sacīja:

– Ja glābējs nemitīgi nebaidītos ne tikai par izglābjamā dzīvību, bet arī par savējo, tad glābšanas dienesta nebūtu vispār. - Djego neviļus pasmaidīja, pamanījis neizpratnes ēnu, kas pazibēja Nagorina sejā. – Es jokoju, lai gan, kā jau sen saka, katrā jokā ir daļa patiesības. Protams, “man bail” nav tipiskais vārds glābēja mutē, taču tur neko nevar darīt. Starp citu, baidīties arī jāmāk. Tas ir tikpat svarīgi kā apstāties īstajā laikā, nevis neatlaidīgi iet pa nepareizu ceļu.

- Ko tu sauc par nepareizu ceļu?

– Visu to ņemšanos ar supermetamorfu, īpaši pēc pelēkā Sējēja, tas ir, rēga, brīdinājuma.

– Šī ņemšanās ir cilvēka solis pretī jaunām zināšanām. Kā cilvēces ceļš uz nākotni var būt nepareizs?

– Var gan būt, ja tas ir saistīts ar nepamatotu risku. Es šobrīd neesmu noskaņots strīdēties, esam jau iestiguši strīdos, bet patiesības kā nav tā nav. Piemēram, es uzskatu, ka nav jēgas izveidot ap Konstruktoru vakuuma zonu: būtība ir ne tikai tajā apstāklī, ka tas prasīs milzīgas enerģijas izmaksas, bet arī ...

Šajā laikā avārijas patruļu vadības centrā, kas atradās uz Deimosa, iegaismojās vioms.

– Kādi rezultāti? - pavaicāja nogurušais Sergijenko.

- Zemāk par četrdesmit diviem kilometriem zondes nebūs iespējams nolaist, - sacīja Nagorins, - atšķirības laukos virs Konstruktora nojauc elektroniku, zondes iekļūst virpuļslāņos un nokrīt.

- Uzliksim papildu aizsardzību ...

- Autonomās bruņas? Tās, iespējams, izturēs, bet kur ņemt tik daudz korpusu?

- Tās ir Padomes rūpes. Sazināšos ar Zemes rūpnīcām, izliksim pasūtījumu ārpus jebkuras rindas. Augšanas temps palēninājies?

- Sekošanas centros Severskā, Pervomaiskā un Vikingtaunā vēro zināmu palēninājumu, - atbildēja Djego. – Nenozīmīgu, desmit centimetri, bet tomēr tā ir cerība.

Pinegins skeptiski savilka lūpas, bet atkal neko neteica.

- Paceliet moduļus aiz kritiskās robežas, - pavēlēja Sergijenko, jautājoši palūkojies uz Pineginu. - Nolaidīsim vakuuma barjeras.

Djego pamāja un vioms nodzisa. Ienāc Grehovs.

- ja pacelties, tad pacelties, - Nagorins nomurmināja. - Pavēle doties uz augšu, - viņš paskaidroja, atbildot uz glābēja jautājošo skatienu, un pievērsās Djego: - Nu ko, pastāsti mums otru iemeslu, kāpēc vakuuma zonas izveide ir bezjēdzīga.

Djego uzvilka domu vadības ķiveri un negribīgi teica:

- Vienkārši mēs ar zonu esam nokavējuši, tas arī viss. To vajadzēja izveidot brīdī, kad Konstruktora sakne sasniedza tos divus desmitus metru, tad šis profilaktiskais pasākums būtu palīdzējis. Bet ne tagad. Mēs nobloķēsim augšanu no augšas, bet saknes kustību dziļumā vairs nevar apturēt.

- Es kaut kā jūs nesaprotu. Piepeši jūs nostājaties maksimālistu pozīcijās, runājot par Konstruktora iznīcināšanu, tad pēkšņi pagriežat ilksis par simt astoņdesmit grādiem!

- Tāpēc, ka neviens no mums nezina, kā novērst katastrofu, - klusi sacīja Grehovs. - Bet sēdēt dīkā mēs neprotam, un mums uz to nav tiesību. Mēs varam atkāpties tikai tad, kad esam izmēģinājuši visus zinātnes sniegtos līdzekļus. Zinātne mums iedevusi vakuuma zonu – mēs to izmantosim. Ko tā var dot vēl?

- TF emiteru, - Djego pasmīkņāja.

Nagorins, novērsās, pārliecās pār instrumentu paneli.

- Gatavojieties, - sacīja Grehovs. - Ejam augšā...

PACIETĪBAS ROBEŽAS

Laukuma spoguļvirsmā kariķēti atspoguļojās, pa zāli, aparatūras plauktiem un konsolēm, staigājoši cilvēki. Grehovs paskatījās uz savu viļņaino atspulgu un nodomāja, ka šāds efekts var nobeigt ikvienu optimistu, kurš apmierināts ar savu izskatu.

- Priecājies? - Sergijenko apstājās viņam blakus. – Ejam pie vioma, pēc desmit minūtēm pārraidīs zonas ieslēgšanu.

Viņi šķērsoja zāli, pārsteidzošu ienācējus ar savu klusumu un centra sekcijas gaišžilo krāsu. Neskatoties uz to, ka šeit pastāvīgi valdīja drudžainas cilvēku darbības gaisotne, desmitiem cilvēku bija aizņemti ar skaitļotājiem, viomiem, savienojošiem zāli ar desmitiem patruļkuģiem, bāzēm, abonentu stacijām, automātiskajām zondēm visos Saules sistēmas nostūros - ar nezināmu tehnisku paņēmienu, celtnieki zālē bija nodrošinājuši tādu vispārēju klusumu, kāds reti gadās pat mežā pirms pērkona negaisa.

Kreisās puses galvenā vioma josla bija pārpludināta ar kosmosa melno tinti, labajā pusē bija, sarkani oranža ar purpursarkanām un melnām ēnām izliekta Marsa siena.

Acīmredzot kāds deva vispārīgu komandu, un kņada zālē sāka norimt. Pie galvenās pults Grehovs pamanīja Torancu un devās viņam pretī. Blakus robežsardzes dienesta priekšniekam atradās Banglins, Pinegins, Aviācijas un kosmosa spēku priekšsēdētājs Timurs Severovs, gara auguma, bronzas sejas, ar pilnīgi baltiem matiem.

- Uzmanību! - iesaucās Torancs. Tikai tagad, stāvot piecu metru attālumā, Grehovs dzirdēja viņa balsi. - Ieslēdzu translāciju. Pirmais horizonts...

Attēls viomā izmainījās: visu ekrānu aizņēma Marsa virsma, Hellādas vietā pletās ugunīgu čūsku ieskauta dīvaina melna plakne, neefektīva, skatoties no augstuma. Plaknes centrā ar zilganu spokainu gaismu spīdēja plats konuss. Likās, ka tas viss pārklāts ar plānu plīvuru vai tīklu, kas caur gaišo spalvu mākoņu spraugām tik tikko bija saredzams.

- Otrais horizonts.

Attēls tika pārraidīts no telezondēm, kas atradās dažādā augstumā virs planētas virsmas. Neskatoties uz to, ka Deimoss šobrīd lidoja pāri citiem Marsa reģioniem, šķita, ka tas karājās virs Hellādas, lēcieniem virzoties satrauktās atmosfēras dzīlēs, zaudējušas savu agrāko caurspīdīgumu.

– Trešais horizonts!

Tagad melnais disks izskatījās izaudzis līdz planētas izmēram. Konuss tā centrā izrādījās kolosāla kalna virsotne, sastāvoša no kvēlojoša "ledus". Bet, ieskatoties, varēja redzēt, kā tā virsma nepārtraukti plūst no pamatnes uz augšu, mirgojot ar trīcošu zilās gaismas šķēpu. Reizēm kalna biezumā iedegās negantas caururbjoši zaļas zvaigznes, kas zālē atbalsojās ar radiācijas reģistratoru tarkšķiem.

Plīvurs izrādījās, visu Konstruktoru milzu ažūra kupolā aptverošs metāla režģis.

- Patruļa gatava?

- Gatava, - atskanēja balss no skaļruņiem.

- Ieslēdzu.

Un... nekas neizmainījās. Minūte, vēl viena... Un tad Grehovs pamanīja, kā melnā diska attēls pamazām sāka pārvilkties ar baltu dūmaku, arvien straujāk izblāvoja, līdz pilnībā paslēpās zem balta plīvura.

- Kas tas ir? - Banglins jautāja.

- Zona sāka ņemt enerģiju, galvenokārt, no atmosfēras," skaidroja Sergijenko. - Temperatūra gaisa slānī zem absorbētājiem pazeminās, sāk kondensēties mitrums... Pēc tam gāzes.

- Bet tas izraisīs atmosfērā milzu izmaiņas, - atturīgi sacīja Severovs. – Pastiprināsies viesuļvētras, smilšu vētras... Tas viss ir ņemts vērā?

- Ņemts vērā, - Torancs pamāja, -  ir veikti visi drošības pasākumi...

- Nē, es ne jau to domāju. Kā zonas darbība ietekmēs Marsu? Pilsētās un mazpilsētās?

- Protams, pastiprināsies viesuļvētras, - piesardzīgi iesāka Sergijenko, apmainījies ar Banglinu skatieniem. - Bet, tā ka tie absorbē enerģiju, arī to jauda mazināsies ... gandrīz līdz nullei. Tiesa, cietīs visas apmetnes augstos platuma grādos, tostarp Pervomarska un Trevora. Meža platības ielejās acīmredzot tiks pilnībā iznīcinātas.

- Ne jau zona ir katastrofas galvenais vaininieks, bet gan Konstruktors, - savā metāliski augstajā balsī sacīja Banglins.

- Varbūt tomēr mēs paši? - klusi nomurmināja Severovs.

Sasaucās sakaru inženieri, izsekošanas un patruļas koordinācijas operatori. Dzirdamības robežās skanēja automātu, universālo skaitļotāju darba pīksti un svilpieni, bet Grehovam šķita, ka zālē valda pilnīgs klusums. Viņam bija sajūta, ka viņam iedevuši pļauku, un viņam vēl jāsaprot, vai tas bija pelnīti vai nepelnīti. Lai gan ... ja Seversovs kaut ko pateica, viņam jābūt atbildīgam par saviem vārdiem.

- Pārslēdziet uz kādu posteni uz virsmas, - pateica VKS priekšsēdētājs.

Baltdzeltenā migla viomā nomainījās uz brūnu. Zem kupola uzreiz kļuva tumšs. Operators pieslēdza arī skaņu, un zālē ielauzās pāri caurspīdīgajam posteņa tornim skrienošās viesuļvētras rēkoņa. Spriežot pēc mirgojošā attēla, tornis drebēja un vibrēja.

- Radiodiapazons, - Torancs komandēja mikrofonā. - Normālajā gaismā mēs neko neredzam.

Brūnajā sienā ar melnajām strūklām parādījās spraugas, tad pa visu virsmu sāka mirdzēt sarkanīgs plīvurs un drīz pilnībā pazuda. Pie apvāršņa parādījās pārsteidzošs spilgts sarkans plīvurs, kas svārstījās kā ziemeļblāzmas priekškars.

- Divdesmit divi kilometri. Ja Konstruktors neapstāsies, trīs stundu laikā, diska apmale nojauks posteņa torni.

- Kad būs zināmi eksperimenta rezultāti?

- Pēc apmēram stundas. Stacijas maksimālo jaudu uzreiz neattīsta.

Severovs pamāja ar galvu un izgāja no telpas. Torancs aizgāja kopā ar viņu.

Grehovs palika. Līdz dežūras sākumam bija vēl aptuveni stunda, un viņš nolēma noskatīties, kā beigsies cīņa starp vakuuma zonu un Konstruktoru.

Vakuuma zona Konstruktoru neapturēja. Tā augšana vispirms palēninājās līdz trim centimetriem stundā, pēc tam pamazām sasniedza iepriekšējo ātrumu. Cilvēku radītā kolosālā enerģijas absorbētāju sistēma izrādījās neefektīva, ņēma enerģiju no visurienes, tikai ne no Konstruktora ķermeņa, bet tā kā pēdējā laukums visu laiku pieauga, sistēmas jauda kritās līdz ar. tā izaugsmi. Divas dienas pēc vakuuma zonas iedarbināšanas cilvēki bija spiesti pārtraukt eksperimentu, apmierinoties tikai ar novērojumiem no drošām orbītām.

UASS vadītāja Džavaira kabinetā notika nekonfidenciāla saruna, kurā piedalījās Zemes valdības vadītājs, VKS priekšsēdētājs Severovs, SEKON priekšsēdētājs Bardins, Sergijenko, Torancs un Pinegins.

Severovs izskatījās mierīgs un līdzsvarots. Bezkaislīgs, gluži kā deviņpadsmitā gadsimta mongoļu dievība, Džavairs ik pa laikam caur šaurām acu spraudziņām paskatījās uz valdības vadītāju un māja ar galvu, it kā piekrītot visam viņa teiktajam.

- Ir pienācis laiks beidzot lemt par radikāliem pasākumiem, - Severovs runāja nedaudz lēnāk nekā parasti, pārlūkodams ar skatienu sarunu biedrus. - Tas tā turpināties nevar. Kāds no jums spēj izanalizēt situāciju līdz galam?

Pēc neliela klusuma ierunājās koncentrētais Sergijenko:

- No šīs situācijas ir tikai divas izejas. Pirmā ir katapultēt Konstruktoru vismaz aiz Jupitera orbītas; otrā ir to iznīcināt ar TF emiteru.

- Vai vienkārši nogaidīt... - Torancs nomurmināja.

- Nedzirdu priekšlikumus, - Severovs sacīja nedaudz asāk. - Runājiet līdz galam, Sergej. Kas jūs mulsina?

Sergijenko savilka savas lielās rokas dūrēs, paskatījās uz tām un nopūtās.

- Pirmkārt, mums nepietiks enerģijas, Konstruktora masa tagad tiek lēsta triljonos tonnu. Otrā rezultātā mēs ... kļūstam par slepkavām. Šī perspektīva jūs apmierina?

Atbildei bija daiļrunīgs klusums.

- Un tomēr, - Bardins pārtrauca klusumu, - paskaidrojiet sīkāk, ko tas nozīmē - nepietiek enerģijas?

- Tas nozīmē, ka, lai izmestu Konstruktora četrsimt triljonus tonnu pat no paša Marsa  nepietiks visu tālizlūkošanas un UASS enerģijas rezervju. Romašina formula, aprēķins ir vienkāršs ... varat pārliecināties pats.

– Bet, lai iznīcinātu pietiek?

– Neviens materiāls ķermenis neizturēs skalārā TF lauka triecienu, tam eksplodējot, mainās pat vakuums! Un nekāda, pat visfantastiskākā aizsardzība Konstruktoram nepalīdzēs, esmu par to pārliecināts. Mēs dzīvojam reālā fiziskajā pasaulē, kurā fizikas likumi mums un viņam ir vienādi.

Džavairs turpināja klusēt. Viņam bija savs viedoklis, bet viņš gaidīja, kad izteiksies citi.

- Bet es ne tuvu neesmu pārliecināts, ka fizika, ko mēs zinām, ir patiesā kosmosa fizika, - sacīja Severovs. – Cik bieži esam kļūdījušies, paziņojot, ka par kādu parādību zinām visu! Piemēri, es ceru, nav jāmeklē? Mūsu priekšā nav tikai kāda fizikāla parādība - tas ir cits Visums! Padomājiet par to – cits Visums! Ja nu nepalīdzēs arī TF-emiters, ko tad?

Video selektora pultī mirgoja indikatoru gaismas - globālā cilvēku dzīvību drošības uzraudzības tīkla nervu gali; no skaļruņiem atskanēja klusa, nepārtraukta sarunu murdoņa; sienas vioms vai nu pazibēja ar krāsainiem viļņiem, vai izdzisa - aiz kabineta sienām pilnā sparā ritēja miljardu cilvēku dzīve, vairums no tiem nemaz nezināja, ka pār viņiem, pār viņu mierīgo eksistenci, karājās neziņas Damokla zobens. .

- Tātad, ko mēs izlemsim?-  Severovs ļoti klusi un mierīgi jautāja. Mēs, saprotat? Nevis pusmītiskais Sējējs, pelēkais rēgs, bet mēs paši?

- Pagaidiet, - Džavairs auksti un arī mierīgi sacīja. - Galu galā uzvar tas, kura pacietībai nav robežu. Tūlītēju briesmu nav, esam evakuējuši visu bīstamo Marsa zonu. Tagad, ja Konstruktors nolems doties tālāk par Marsu... Nu, tad atliek pēdējais solis, par kuru nez kāpēc neviens no jums neteica ne vārda. Neviens! Bet jūs esat cilvēces galveno organizēšanas centru vadītāji!

— Nevajag pārmest, — Severovs sarauca pieri. - Mēs arī esam spējīgi kļūdīties. Diemžēl. Vienīgi mūsu kļūdas izmaksā dārgāk... jums taisnība. Kāds ir šis solis?

– Kontakts!

Pēc tam sekojošā klusuma Džavairs noteica sarunu biedru apjukuma dziļumu.

- Jūs mani pārpratāt, draugi, - viņš klusi teica. "- Es domāju kontaktus ar citiem supermetamorfiem.

- Tu esi jucis, - sacīja Torancs. - Viņi izgājuši no mūsu zvaigžņu Zara.

– Jā, viņi izgājuši, bet viņus vēl var panākt. Panāk un pamēģināt pārliecināt viņus paņemt Konstruktoru līdzi. Iespēja ir niecīga, bet tā pastāv.

- Padomājiet, - sacīja Severovs. - Padomājiet, speci. Mums vairs nav laika. Sazinieties ar supermetamorfiem, ar pelēkajiem "cilvēkiem", ar velnu ar sātanu, bet izdomājiet kaut ko!

***

Grehovs ieslēdza ierakstu, un telpas atvērušās sienas ieveda viņu pārpildītajā Maskavas Lielās Kremļa pils koncertzālē. Šī zāle kalpojusi mākslai trīs gadsimtus, un pat nevainojamākās video pārraides, eidoplastiskās tehnikas un sensoro efektu laikmetā tā nav novecojusi; bija kaut kas aizkustinoši maigs šajā sarežģītajā jūtu kopumā, ar kādu cilvēki nāca uz šo zāli: uzvējoja itkā senatnes un... bērnības vējš, liekot ar īpašu asumu izjust skaisto iepazīšanos, atcerēties lappuses no senās pasaules galvaspilsētas dzīves, pārklātas ar laika pelniem, bet atgriezties šeit atkal un atkal...

Grehovs pili apmeklēja ne reizi vien, un tieši šajā vakarā pirmo reizi par sevi deva zināt komponista un dziedātāja Veselina Jarova talanta radītais ansamblis "Vasilisks". Viņš šo ierakstu noskatījies ne reizi vien, taču Djego Virtam "Vasiliska" koncerts bija atklājums.

Pēc tam, kad kristāla skaņu straume un dziedātāja balss apklusa, Djego ilgi sēdēja tumsā, nekustēdamies, domādams par kaut ko savu, it kā būtu aizmirsis par drauga klātbūtni. Kad beidzot uzliesmoja gaisma un Deimosa bāzes dziļumā pazudušās istabas sienas aizvērās, Djego pacēla galvu un paskatījās uz Grehovu, kurš skatījās uz viņu ar dīvainu sejas izteiksmi.

- Tu kaut ko izdomāji, - viņš apstiprinoši teica.

Grehovs pasmīnēja, izslēdza video raideri un iebāza kabatā ieraksta kristālu. astaigājis pa telpu, kas nebija nekas cits kā trīs atzveltnes krēsli un sienā iebūvēts mājas robotu vadības panelis, viņš paknibinājās ar vadības pulti, un sienas vioms atveidoja skatu uz Marsu no Deimosa orbītas augstuma: milzīga oranža bumba, uz kuras vairs nebija iespējams saskatīt ne jūras, ne kalnu grēdas, ne kanjonus ne meteorītu krāterus. Tikai mainīgas oranžas un brūnas svītras -globālas viesuļvētras liecinieces, kas gadsimtiem ilgi cēla planētas atmosfērā silikona putekļus un smiltis.

- Mūzika ir cilvēces universālā valoda, - beidzot teica Grehovs, - tāpat kā matemātika. Neatceros, kā vārdi, bet tos varēja novērtēt, klausoties ierakstu. Līdz šim mūsu mēģinājumi sazināties ar Konstruktoru beidzās ar neveiksmi, bet es gribētu nodot Konstruktoram cilvēka mūzikas šedevrus visos iespējamos diapazonos, ieskaitot skaņu.

- Ideja nav jauna, - Djego sacīja pēc nelielas vilcināšanās.

- Ja to izmantot tieši, burtiski. Es gribu dāvināt ne tikai mūziku, bet to, ko, pēc cilvēces tūkstoš gadu pieredzes, visvairāk uztver bērni. Saproti? Galu galā Konstruktors joprojām ir mazulis, bērns, viņam vajag mammu vai tēti, es nezinu, kas viņiem bija. Bet bija! Es viņam dāvāšu šūpuļdziesmu, mātes dziesmas bez vārdiem un ar vārdiem, nomierinošas melodijas, dziesmas, kas nes maigumu un mīlestību. Ļaujiet viņam ieklausīties un saprast, ka viņš nav viens, ka mēs piedāvājam palīdzību. Un būtu arī jauki uzdāvināt pēdējo gadu psihomūziku, kas atbilstu stabilai pozitīvā emociju spektra joslai.

- Bērnu mūzika?.. Nu, manuprāt, nav slikti. Varbūt viņš nedaudz nomierināsies, paskatīsies uz savu izpostīto šūpuli. Bet vai izdosies pārliecināt kontaktzinātniekus, kuriem ir savas izstrādātās teorijas, ka tavai hipotēzei ir tiesības pastāvēt?

Grehovs sažņaudza dūres, un viņa acīs pazibēja pazīstamā spītīgā dzirksts.

- Es nevienam neko negribu pierādīt. Lai zinātnieki izmēģina savas programmas uz metamorfiem, kā ieteica Džavairs, bet es mēģināšu pārbaudīt savu ideju pats, ieraksta montāža ir gandrīz gatava.

Djego skumji pašūpoja galvu, smagi piecēlās un piegāja pie Gabriela.

- Tu tiešām esi ļoti izmainījies, Ri. Atvaino, bet tev bija lieliska dāvana pārliecināt citus, par savu taisnību, šī dāvana mani vienmēr pārsteidza. Bet tagad tās vairs nav, tu gribi darīt visu pats, pēc sava prāta, un tas, vai esi stingrs savā pārliecībā, nav zināms.

– Varbūt visa vaina ir tur, ka es agrāk kontrolēju cilvēkus, bet tagad tikai sevi?

- Varbūt. Nezinu, vai no tā vieglāk...

- Kam?

- Mums visiem. man arī... tev pašam.

Grehovs ar pirkstu asi pagrūda vadības pulti, mirkli stāvēja, sarauktu pieri vērodams, kā tā paslēpjas sienā, tad pēkšņi ar gaišu seju izņēma no kabatas nelielu videoierakstu.

- Gribi paskatīties uz manu dēlu? Jau runā!

Djego pasmaidīja un paņēma kristālu...

Pēc stundas no Deimosa bāzes palaišanas platformas pacēlās Grehova modulis un nolaidās uz Marsu, kur kosmosā raudzījās viesuļvētras neskartā Konstruktora gigantiskā melnā acs. Aiz viņa startēja Djego patruļas koggs. Viņu pienākumos ietilpa planētai tuvās telpas apgabala uzraudzība virs Konstruktora, lai tā pētnieku satraukums nepārvērstos katastrofā: ļoti bieži brašie zinātnieki ar saviem instrumentiem nemierīgajā Marsa atmosfērā, nolaidās pārāk zemu šķērsojot Marsa drošības robežu un cenšanos nosēsties Konstruktoram "uz galvas", un tad glābējiem gandrīz ar varu nācās tos atgriezt agrākajā augstumā.

Djego dežūra sakrita ar nakti tajā Marsa platuma zonā, kur kā draudīga sēne auga Konstruktors.

Kogs lēnām iedreifēja planētas ēnā. Šoreiz stūres mājā atradās tikai moduļa pilots un pats Djego: patruļu pietrūka, un viņiem bija jādežūrē divas, dažreiz vairāk maiņas pēc kārtas. Uztvērējs darbojās radio tralēšanas režīmā, un stūres māju piepildīja sarunājošos cilvēku balsu troksnis. pa lokatora ekrāniem slīdēja ciparu kolonnas - lokatora starā iekļuvušo moduļu koordinātes, un, ja daži no tiem mirgoja sarkanā krāsā, Djego kļuva modrs, un pilots refleksīvi koriģēja vadības emkanu uz galvas.

Jau stundu Konstruktora centrālā kalna rajonā Djego novēroja dīvainu mirdzumu. Tur liesmoja no atmosfēras dzīlēm pacēlies zaigojošas gaismas mākonis. Tas izklīda krāšņā buķetē, kuras mirdzošās bumbiņas karājās garos, gaišos šleifos. Biežas zaļas svītras skrēja gar mirdzuma plīvuru, sajauca “pušķi”, un lūk pamazām izgaistošus naktī zili zaļus viļņus velk efemēra jūra...

- Novēroju neparastus apgaismojuma efektus,- caur ētera darbīgo murmināšanu atskanēja  kāda tuvā balss.

- Ierakstām, - sacīja cita.

- Katru dienu kaut kas jauns, - nomurmināja pilots. - Vakar "jūras" vietā es redzēju īstu ugunskuru, tikai tūkstoš reižu lielāku ...

- Gabriel! - pasauca Djego, pārslēdzot raidītāju uz īpašo vilni, uz kura runāja tikai robežsargi un glābēji.

– Djego? - Grehovs atbildēja. - Kur tu esi?

- DIS-sektors, Hellādas kvadrāts, augstums simts četrdesmit.

- Tātad, es esmu zem tevis, augstums simts. Kas noticis?

"Nekas īpašs, sakaru pārbaude. Konstruktoru uzmani?

Grehovs neatbildēja divas minūtes.

- Tu par šo spīdumu? Skaisti ... Starp citu, novērotāji uz virsmas atzīmē smilšu vētru vājināšanos. Varbūt tā ir Konstrukora atbilde uz mūsu kontakta mēģinājumiem?

- Pajautā Sergijenko, viņš tev atbildēs.

Skaļruņi atnesa smiekliņu, un Grehovs atslēdzās.

Tobrīd lokatori pamanīja no sektora robežām aizrāpojošu "bruņnesi", un Djego metās tam pakaļ, informējot bāzi par iebrucēja mašīnas numuru. Panācis smagnējo puslodi, Djego piespieda tās pilotu skriet uz augšu ar visu iespējamo ātrumu, bet pats paskatījās apkārt, domādams, kur šajā brīdī varētu atrasties Grehova modulis.

Viņi nolaidušies zem astoņdesmit kilometriem, Grehovam teorētiski bija jābūt augstāk, taču kaut kas Djego teica, ka tas tā nav. Viņš paskanēja ar lokatoru, caurdurot atmosfēras dūmaku Konstruktora virzienā. Pa azimuta radara melno logu pazibēja zaļa dzirkstele, un uzreiz sarkani cipari parādīja kāda kuģa koordinātes.

Pilots gaidoši paskatījās uz Djego, kamēr viņš sauca "nekauņu". Negaidīti atbildēja Grehovs:

- Es - borts-117, augstums piecdesmit septiņi ... Djego, tu vai?

- Vedu tevi pa staru. Palīdzību vajag?

Kāpēc tu nolēmi, ka man ir vajadzīga palīdzība? Tiesa, šeit pamatīgi tricina... Vēl pāris kilometri - un no jauna palaidīšu ierakstu. Tu tak saproti, par ko ir runa?

- Ri, Konstruktora augstums jau ir četrdesmit astoņi! Tur virpuļu lauki! Pacelies augstāk un laid savu ierakstu...

– Nevaru, gribu pārliecināties, ka ieraksts tiks sadzirdēts. Tu zini, raidītāju jaudai arī ir robežas ... un šeit vēl virpuļu lauki ... traucējumu korona ...

- Uz leju! - Djego pačukstēja pilotam, aizsedzis mikrofonu ar roku.

- Man neseko... - Grehovs turpināja runāt, viņa balss pakāpeniski kļuva vājāka, līdz pilnībā pazuda.

- Ah tu velns! Gabriel! - Djego kliedza, nerūpēdamies par bāzes dežuranta nerviem. - Gabriel, atbildi!

Klusums uz avārijas viļņa. Un jauns zaigojoša mirdzuma sprādziens virs Konstruktora. Atbilde uz Grehova pārraidi? Vai sakritība? Kur viņš ir?

- Lejā, ātrāk!

Koggs uzņēma ātrumu. Tuvojās Marsa sāns, kļuva redzams viegls sarkanu mākoņu plīvurs. Mazliet malā, pa labi lidojuma virzienā, cilvēki ieraudzīja aukstas uguns strūklas uz augšu metošā Konstruktora centrālā ķermeņa kolosālo virsotni.

Trieciens! Baigs krakšķis zem vadības paneļa! Mašīnas korpusu satricinošs mocīgu vibrāciju vilnis! To pameta pa kreisi, tad pa labi, savirpuļoja kā korķviļķi... Kur augša, kur apakša - nesaprast... Vēl viens trieciens!

- Krītam, - mierīgi paziņoja pilots. - Aizejam ar avāriju...

- Uz leju! - nikni noķērca Djego, uz kuru nogāzās stindzinošs baiļu un sāpju vilnis - Konstruktora starojuma ietekme. - Es viņus redzu. Pārslēgties uz manuālo...

Garām skrēja klusas, ugunīgas čūskas, apbērdamas moduli ar dzirksteļu strūklām. Djego ieslēdza ārējos akustiskos uztvērējus, un salonu piepildīja dīvainas skaņas: dūkoņas, svilpoņas, čerkstoņas, rīboņas, daudzkārtējas atbalsis ... mūzikas akordi!

Un atkal triecieni, grūdieni, akla riņķošana ap neredzamu viesuļvētru... Šajā troksnī noslīka Djego un Grehovu izsaucošās patruļas bāzes balss. Diego steidzīgi informēja par savu rīcību un pilnībā aizmirsa par tās eksistenci.

Grehova moduli viņi atrada nejauši. Djego ieslēdza prožektorus, un uz Konstruktora diska ļoti tuvās melnās virsmas, absolūti neatspoguļojošas gaismu, parādījās moduļa korpuss: konuss, kas vienmērīgi pārvērtās par apakštasītes formas paātrinātāja režģi.

- Finišs! - Djego teica.

Pie diska vairs tik ļoti nedrebināja, bet pilots nosēdināja koggu tikai ar trešo mēģinājumu: instrumenti jau sen vairs nerādīja patieso lietu stāvokli.

Skaļruņi atnesa tikai tūkstošbalsīgu Konstruktora satrauktās radiokoronas elektronisko kaucienu, protams, zemes mašīnu raidītāji nevarēja izlauzties cauri šai elles mūzikai. Djego pārbaudīja skafandra hermētiskumu un izlēca no kabīnes.

No trapa uzlēcis uz neredzama, bet taustāma kaut kā cieta, viņš paskatījās apkārt.

Visapkārt, līdz pat apvārsnim, valdīja pilnīga tumsa - absolūti melns lauks, kurā bez pēdām pazuda prožektoru stari. Bet virs galvas melnas debesis, kas vijas ceriņu krāsas zibeņu krampjos. Tikai rietumos šo tumsu  caurstaroja milzīgs ugunīgs konuss, ap kuru vijās zilu un zaļu liesmu virpuļi, sadalījās augšup lidojošos strūklās, bultās un šķēpos.

Djego paspēra soli un... nokrita! Trieciens pa nerviem bija tik stiprs, ka kādu brīdi viņš jutās ka iekrīt dārdošā bezdibenī. Pēkšņi tumsa atkāpās, ķermenis biedējoši pieauga. Djego ieraudzīja uzreiz visu Marsa virsmu, pēc tam kosmosa plašumu, tuvo planētu bumbas, Sauli... Skata robežas paplašinājās, parādījās citu zvaigžņu mirguļojošās bumbas, arvien vairāk, apkārt tikai zvaigznes...  Zvaigznes aizgāja, tuvojās galaktikas, gaismas kļuva arvien mazāk, visapkārt kļuva arvien tumšāks... Redzes leņķis aptvēra metagalaktiku, līdzīgi kā gaismas šūnu tīkls, tad "tīkls" saruka, aptumšojās, apkārt viena vienīga tumsa, tikai tālumā kā gigantiska kuba sejas dzirkstī spokainās "sienu" kontūras - metagalaktiskā domēna robežas, aiz kurām slēpjas citas metagalaktikas...

Djego attapās joprojām guļot uz melnā monolīta. Negantā asiņu joņošana pamazām norima, viņš piecēlās, sašūpojās uz nespēcīgajām kājām, taču kaut kas traucēja, lika paskatīties apkārt, meklēt nezināmo šķērsli, un tad viņš beidzot atjēdzās un saprata, ka Konstruktora skatiens var būt smagāks par kalnu grēdu!

Uzvilnījušais gaisa virpulis robežsargu gandrīz nogāza no kājām. Viņš ieslēdza aizsardzības ģeneratoru, iet kļuva vieglāk. Ja ne kogga prožektoru, viņš droši vien būtu apmaldījies, lai gan Grehova kuģis atradās tikai kilometra attālumā. Jau tuvojoties, Djego beidzot pamanīja, cik ļoti sakropļots modulis. Nosēdies pareizi, ar pakaļgalu uz leju, bet no šausmīga trieciena viss aizplūdis uz pakaļgalu, saplacinājis paātrinātāja režģa korpusu, kļūstot gandrīz pusotru reizi īsāks!

Djego apgāja kuģi vienu, divas reizes, meklēja lūkas. Viņam pēkšņi škita, ka tas viss jau kādreiz noticis: sadragātais Grehova modulis, visapkārt tumsa, tuvas katastrofas sajūta... Vispār, tā tiešām bija noticis – supermetamorfā. Notikumi atkārtojas jaunā spirāles vijumā...

- Gabriel! - Djego kliedza, cenšoties pārkliegt austiņās esošo gaudošanu.

- Piu, piu, tju-lju-lju-uu-uu! - atbildēja nakts.

Moduļa apakšējā, aizmugurējā, lūka pārvērtusies šaurā ovālā, otrā nemaz nav redzama, tikai augšējais, avārijas, izliektais burbulis, joprojām varēja kalpot kā izeja.

Djego izņēma universālu, tēmēja izstarotāja stobru pret lūkas pauguru un izšāva divas reizes pēc kārtas. Lūka notecēja metāla peļķē, atverot ieejas melno muti.

- Gabriel! - Djego atkal iekliedzās, pagriezās, pamāja ar roku prožektoru žilbinošajām saulēm un ielīda saplacinātā gaiteņa biezajā melnumā. Konstruktora skatiens viņu vairs nesatrauca, lai gan nospieda ar nepanesamu nastu. Niknums un dusmas, un vēlme ātrāk atrast draugu, un sāpes, un rūgtums, un izaicinājums – tāds tajā brīdī bija Djego Virts.

CILVĒKS IR NEPROGNOZĒJAMS

Kogs tika mētāts no vienas puses uz otru, trīcēja un šūpojās. triecieni sekoja viens pēc otra, it kā Konstruktors negribētu izlaist cilvēkus no savām skaujām.

Djego, iekodis lūpu un sajutis mutē sāļi-saldo asiņu garšu, lēnām virzīja moduli pa slīpu trajektoriju gaišajās debesīs, bet blakus krēslā pa kreisi sagumis slikti nostiprinātais mirušā Zabarras ķermenis, bet labajā pusē, citā krēslā, guļ Grehovs, un nav zināms, vai dzīvs.

Virta kogga pilots sēdēja uz kabīnes grīdas un ar vienaldzīgu skatienu skatījās uz ekrāniem: viņu nelaida vaļā šoks, un arī pilots bija kā miris.

Kogs izlauzās cauri troposfērai, stratosfēra viņu sagaidīja ar vāju cilvēku balsu šalkoņu, kas ar katru sekundi kļuva stiprāka.

- Turieties, puikas, - Djego pusnemaņā čukstēja un palielināja un palielināja ātrumu, nepaļaujoties uz saviem spēkiem, zinot, ka strādā uz robežas.

- Turieties... turieties...

Viņš zaudēja samaņu jau virs bāzes. Taču kuģim neļāva nokrist: to pārtvēra glābšanas laivas un uzmanīgi aiznesa uz apkopes angāru.

***

Djego pamodās pēc dažām stundām, uzreiz sapratis, ka atrodas viena no UASS flotes kreisera medicīnas centrā.

- Grehovs? - viņš prasīgi izrunāja ārsta mugurā.

- Dzīvs, - ārsts nebija pārsteigts par šo jautājumu; tas bija Nagorins. Viņš ar mājienu atlaida kolēģi un apsēdās blakus “sarkofāgam”.

- Pārējie?

- Zabarra ... hipotermā smadzenes neizdevās saglabāt.

Djego ievaidējās un novērsās. Bet tad viņš atkal pagriezās pret Nagorinu.

- Kāpēc jūs esat šeit? Jūs taču esat drošības komitejā...

Apsēdies Nagorins pārbaudīja kiberdiagnostiķa rādījumus, kaut ko ieslēdza automāta panelī tad atmeta "sarkofāga" caurspīdīgo vāku. "Sarkofāga" kubls ar visu iekārtu aizripinājās pie istabas sienas. Djego palika guļam uz cauruļveida rāmja gultas, ko atbalstīja vibrāciju slāpējošās spirāles.

Nagorins piecēlās, atkal apsēdās un, vilcinādamies, sacīja:

Ieradušies Pelēkie rēgi. Visas mūsu bāzes uz Marsa slēgtas, koordinācijas centrs pārcelts uz "Vitjazu", tu atrodies tā medicīnas sektorā.

- "Vitjazs"? - Tā jau domāju. Ko dara pelēkie rēgi? Gribētos apskatīties...

- Ieslēgšu saziņu ar komandtiltiņu, - Nagorins bez smaida nopūtās. — Citādi tevi šeit nenoturēt.

Nagorins pagrieza gultu citā pozīcijā, piešķīra tai nelielu slīpumu, lai būtu ērti uz skatīties, un atvēra sienā universālo vioma statīvu. Pretējā siena kļuva nestabila, pārvērtās par perlamutra miglu un pazuda. Tās vietā parādījās "ieeja" kreisera komandtiltiņā. Zāles galvenajā viomā bija redzams kosmosa melnums, Marsa brūni oranžais globuss un tam blakus bija vēl viena bālgana bumbiņa ar izplūdušām robežām. Šī bumbiņa pēkšņi sadalījās desmitos "sniegpārslu", un Djego saprata, ka tie ir pelēki rēgi.

Rēgu "sniegpārslu" izmēri sāka samazināties, virzoties uz Marsu. Planētas ziemeļu puslodē cauri putekļiem un mākoņiem varēja redzēt melnu plankumu, kas aizņēma gandrīz pusi no tā redzamā diska.

- Zondi! - kāds zālē pateica. Djego pazina Torancu.

Pēc tam, kad pelēkie rēgi devās uz Konstruktoru, kreiseris izšāva vairākas telezondes, attēls viomā sadalījās četros sektoros: katram savs attēls, atkarībā no attāluma starp zondēm un Marsu.

Pelēki rēgi pazuda atmosfēras dūmakā. Zondes apstājās pie tās robežas, stabilizēja savu pozīciju, un vioms pilnībā pārslēdzās uz uztveršanu no vienas no tām.

Melns, ideāli regulārs aplis uz sarkanbrūna fona, līdzīgs ieejai alā – tā tagad izskatījās Konstruktora četrtūkstoš kilometru garais aplis. Marsa atmosfēra pārstājusi būt caurspīdīga, šajos platuma grādos kūpēja putekļainu gaisa straumju viļņi, tāpēc Konstruktors dažkārt šķita kā dzeloņraja, ienirusi dubļainajā jūras dibena dzīlē...

Pēkšņi šur tur gar melnā apļa robežām sāka uzliesmot kolosālas baltas liesmas lāpas. Skaļruņi atnesa satrauktu gaisa masu attālos trokšņus.

Kreisera zālē sākās vispārēja kustība.

- Dodiet maksimālu palielinājumu! - teica Torancs.

Operatori ātri atrada vēl vienu augošu lāpu, Marsa virsma metās tai pretī, izpletās uz visām pusēm, lāpa izauga līdz Saules protuberances izmēram, bija tik spilgta, ka sāpīgi uz to skatīties,. Tas tika izvilkts kaut kur no nezināmām atmosfēras dzīlēm, detaļas nebija redzamas. Lūk, tas sarāvās, krita un pazuda. Cauri virpuļojošajām baltajām mākoņu svītrām rādījās Konstruktora melnā diska mala.

— Nav nekā, ko redzēt, — Pinegins ar nožēlu sacīja. - Varbūt tas ir pelēko rēgu darbs?

Viomā atkal mainījās attēls, parādījās visa Marsa panorāma ar Konstruktora neaprakstāmi melno aci. Djego paskatījās un plankuma centrā skaidri saredzēja centrālā paaugstinājuma formu nepārtrauktās izmaiņas. Likās, ka tur kūsā un uzbriest melna darva, izpūšot burbuļus, cigāra formas piedēkļus, kupolus un asas adatas, no kurām katra bija kreisera vai vēl jo vairāk - milzu verdoša katla lielumā, izlejot debesīs melnas strūklass, krītošas nolaizītiem, noapaļotiem viļņiem...

Vioms pēkšņi nomirkšķināja, attēls izkropļojās, un viss pazuda, atstājot vienmērīgu baltu gaidstāves režīma fonu.

– Kas jums tur ir? – pacāla balss Torancs.

- Sadauzīja zondi!

Uztveršana tika pārslēgta uz citu zondi, taču arī šī ierīce pēc minūtes beidza pastāvēt.

- Atvirziet tās tālāk, - ieteica  Pinegins. - Acīmredzot pelēkie rēgi patiešām sāk savus eksperimentus. Ko rāda instrumenti?

- Svilpoņu! - kāds pie pults atsaucās. - Uz virsmas palikušie automāti raida to, kas ir vienkārši neticams!

Djego sajuta vājumu un aizvēra acis.

– Varbūt izslēgt? - Nagorins jautāja, satraukti lasīdams automeda rādījumus.

- Nevajag. Labāk no sava medicīniskā arsenāla iedod man kaut ko stiprinošu un ej tur, pie viņiem, man pietiks ar kiberauklēm. Ja vajadzēs, es pats to izslēgšu.

Nagorins izdarīja ar automedu kādu maģiju, pārliecinājās, ka Djego jūtas labāk, un aizgāja. Robežsargs palika viens. "Dzīvs! - viņš domāja. - Galvenais, ka arī Gabriels ir dzīvs...  par brīnumu es viņu izvilku... ja vien Konstruktors arī nepielika savu “roku”... Viņš ir dzīvs, bet redzēsim, medicīna vēl nav teikusi pēdējo vārdu. Ja tik viņš zinātu, kas šeit notiek!

Viomā nekas nemainījās. Marsa bumba attālinājās, kļūstot par dīvainu galvu ar vienu draudīgi melnu aci.

***

Pēc diennakts, kuras laikā no pelēkajiem rēgiem netika saņemtas nekādas ziņas, it kā tie būtu pilnībā pazuduši Marsa atmosfērā, novērotāji no planētu ielenkušajiem UASS kreiseriem, ziņoja, ka Marsu satricinājusi jauna marsatrīču sērija ar spēku vairāk par desmit ballēm! Planētas garoza neizturēja milzīgos spriegumus, milzu vairāku simtu kilometru plaisas to saplēsa atsevišķās platformās, no plaisām vietām izplūda gigantiskas uguns mēles un viskozas ķiršu krāsas lavas plūsmas. Dažu stundu laikā atmosfērā tika izmests tik daudz putekļu un pelnu, ka tā kļuva pilnīgi necaurspīdīga.

- Agonija, - Pinegins klusi sacīja.

Kreisera ekspedīcijas zālē atradās tikai robežsardzes dienesta un UASS vadītāji, zinātnieki un apkalpes locekļi. Diego jutās diezgan ciešami, kas deva iespēju pamest medicīnas sektoru un arī pievienoties vadībai.

Ikviens saprata, ka tiek izlemts Marsa, Konstruktora attiecību ar cilvēkiem un varbūt arī cilvēces liktenis. Neviens nezināja, kāds ir pieauguša Konstruktora izmērs, varbūt viņš spēj izaugt līdz Saules sistēmas izmēriem, varbūt viņam nepietiks ar planētu matēriju un viņš uzsūks arī Sauli! .. Nenoteiktība - tā mocīja cilvēki - vissliktākā no spīdzināšanām!

- Ja Sējēji nepalīdzēs, neviensnepalīdzēs, - sacīja Torancs. - sākt karu rīt, var būt par vēlu.

– Vai tad TF-trieciens jau izlemts? - vaicāja Nagorins, ar pārbaudošu skatienu noskatīdamies operācijas vadītāju sejās.

- izlemts. Vispirms kā brīdinājums, tad...

- Bet Konstruktora iznīcināšana ir pasākums, kuru, kā jūs pats teicāt, ver prasīt tikai ārkārtēji apstākļi! Jā, mēs pazaudējām Marsu kā jaunas mājas, jaunu atpūtas centru, eksperimentālo bāzi un tā tālāk... Bet vai tad mēs paši neesam vainīgi? Vai tad mēs neizprovocējām, tā teikt, Konstruktora attīstību no supermetamorfa olas?

– Un tomēr jautājums par Konstruktora iznīcināšanu ir izlemts. – Toranca drūmas acis pārslīdēja pār zinātnieka figūru. – Tiklīdz Zemei radīsies tieši draudi, tiks dots trieciens. Mums nav citas izvēles!

- Varbūt mēs tomēr varētu paskaidrot Konstruktoram, kā viņa klātbūtne apdraud Sistēmu?

- Visi kontakta mēģinājumi ir bijuši neveiksmīgi, - nomurmināja viens no IVK zinātniekiem. – Arī tagad mēs neatsakāmies no šādiem mēģinājumiem, bet rezultāti…

- Bet mirdzums pirms diennakts? - Djego jautāja. – Es atceros, tad jūsu institūts mēģināja to analizēt.

- Jā, - zinātnieks negribīgi atzina. - Mirdzums, iespējams, ir viņa reakcija uz kādu no mūsu signāliem. Varējām identificēt vairākas harmoniskas luminiscences sērijas, kas bija pakļautas vissarežģītākajām telpiskajām formulām, taču tālāk lieta nepavirzījās... Taču turpinājuma nebija, un mēs nezinām, uz kādu no signāliem Konstruktors reaģēja. . Mēģinājām atkārtot dienas programmu - nekā tamlīdzīga.

- Es šķiet, nojaušu, uz kādu signālu viņš reaģēja. Tas bija tajā dienā... – Djego pastāstīja par Grehova mēģinājumu atskaņot Konstruktoram ierakstu, kurā iekļauti cilvēces labākie muzikālie darbi bērniem, un psihosignālu, kas satur maiguma un mīlestības vilni.

- Interesanti, - zinātnieks sarosījās. – Galu galā Konstruktors tiešām vēl ir tikai bērns, bet mēs viņam visu laiku stāstām pieaugušo patiesības. Kur ir šis tavs eksperimentētājs?

"Viņš atrodas intensīvajā terapijā, pārvaldes medicīnas centrā. Patrulēšanas laikā viņa modulis uzkrita uz Konstruktora diska.

Atvainojiet, es nezināju. atļausiet eksperimentu atkārtot? - zinātnieks pievērsās Torancam.

– Ja ir kaut mazākā iespēja, tā ir jāizmanto. Žēl, ka Grehovs ar savu ideju nepadalījās agrāk. Rīkojieties.

Zinātnieks devās pie tehnisko operāciju paneļa, pēc tam pasauca Djego:

- ieraksts saglabājies?

– Diemžēl nē, Grehova modulis palika... lejā, un tad man neatlika laika atskaņošanas tehnikas paņemšanai.

- Žēl, bet mēs mēģināsim sintezēt jaunu ierakstu.

Nākamo divu stundu laikā kreiseris vairākas reizes mainīja pozīciju ap Marsu, pa visu virsmu vārošos dūmu, tvaiku un uguns vērpetēs. Un tad zālē parādījās pelēkais rēgs.

Tas notika negaidīti visiem - neviena sargājošā iekārta neatzīmēja kāda ķermeņa tuvošanos kreiserim. Šķita, ka zāles galvenais vioms pēkšņi sašķēlās, ielaidat zālē pelēku miglas kamolu. "Migla" sabiezēja zāles vidū dīvainā mākonī, no kura kopā ar silta gaisa vilni pie cilvēkiem iznāca cilvēks! Ne milzu humanoīds, kā pagājušajā reizē poligonā, bet parasts cilvēks ar nogurušu seju, ģērbies sudrabzilā glābēju kombinezonā. Viņš paspēra dažus soļus, apstājās, paskatījās uz zālē klātesošajiem un sacīja:

- Jūs esat dīvainas būtnes, - cilvēki. Jūs neapstājaties pat tad, ja materiālās izmaksas pārsniedz morālo ieguvumu. Mums šķita, ka pēdējā tikšanās reizē mēs labi izskaidrojām situāciju, ka jūsu vēlme iegrožot spēkus, kas daudzkārt lielāki par jūsējiem, nav nekas vairāk kā savdabīga jūsu kopienas reakcija uz vides pretestību, ka saprātīgi argumenti ir saprotami visām saprātīgām būtnēm. Un atkal pārliecināmies – cilvēks ir neprognozējams! Varbūt tas ir tāpēc, ka jūsu prāts vēl nav pabeidzis sociālo formu evolūciju?

Jau pirmajās tikšanās reizēs mums vajadzēja pievērst īpašu uzmanību jums, jūsu virzībai uz zināšanām, jo mēs zinām, ka vēsture ir saglabājusi faktus: zināšanas var iegūt tik negaidītas formas, ka šādas civilizācijas gāja bojā ārkārtīgi īsā laika posmā, pat nepaspējušas saprast savas nāves iemeslus. Man liekas, ka savu spēku un spēju pārvērtēšana arī noved pie novirzēm civilizāciju attīstībā, un par to būs nopietni jādomā un jādomā nevis pēc izraisītajiem notikumiem, bet pirms to izraisīšanas. Lai cik rūgta būtu šī preambula, uztveriet to tādu, kādā tā ir.

Sējējs samiedza acis, pagājās priekšā  cilvēku pulkam, norūpējies un noguris, kā cilvēks, kuram pēkšņi uzkritusi atbildības nasta par citu dzīvībām. Pacēla galvu.

- Konstruktors ir piedzimis. Viņš vēl nav nobriedis, taču pat no šī bērna jūs varat sagaidīt jebkuru darbību, kas pēc spēka pielīdzināma jaunas zvaigznes uzliesmojumam! Iznīcināt to neizdotos, dzirdēju, ka kā ārkārtas pasākumu bijāt gatavi paat uz to. To pat nevar lokalizēt telpiskā kokonā, kā nupat mēģinājām mēs. Viņš mūs dzird, bet vai nu negrib saprast, vai aizņemts ar svarīgākām lietām – supersaprātam to ir vairāk nekā pietiekami. Bet, visticamāk, viņš nevar atbildēt tā, lai mēs saprastu, jo viņš jau dzīvo citā laikā un citā telpā ...

Sējējs apklusa, kaut ko ieklausīdamies.

- Lai novērtētu kādu ceļu, tas ir jāiziet, - Torancs klusi sacīja. – Kā gan citādi? Un izejas...  nav?

- Mēs jūs atbalstīsim, bet es tikko saņēmu informāciju... šķiet, ka Konstruktors ir atradis izeju pats. Es jūs atstāju, bet neticu, ka tā ir mūsu pēdējā tikšanās. Uz redzēšanos, sekojiet Konstruktoram...

Mākonis pazibēja varavīksnē, Sējējs izplūda dūmu lentē, un zāle kļuva tukša. Un uzreiz atskanēja kāda satraucošie paziņojumi un novērotāju izsaucieni no citiem Glābēju flotes kuģiem:

- Konstruktors paceļas!

- Viņš sakustējies!

- Dodas prom!

Pinegins noorientējās ieslēdza trauksmes signālu, kliedzieni sāka rimties.

- Uzmanību! Visiem kuģiem nekavējoties atstāt Marsa zonu! Iziešanas koordinātes pēc bāzes grafika: vektors Jupiters - Zeme. Kā sapratāt?

Ap liesmojošo Marsu sāka iedegties gaismas: kreiseri atbildēja savam flagmanim un atstāja Marsa telpu TF režīmā. Dažas minūtes vēlāk palika tikai viņu kuģis, kas nelielā ātrumā virzījās prom no Marsa uz Zemi.

Pēkšņi no atmosfēras purpursarkanā plīvura kā pludiņš no ūdens, pārkārtojies gredzenā, izlēca balta pelēko rēgu bumba, un aizpeldēja prom no planētas. Un pēc tā savā nezemes, necilvēcīgajā varenumā parādījās  gigantiskais Konstruktora disks. Vispār ne jau disks - ar galu uz leju pavērsts melns konuss, kura gludajā galā uzaudzis dīvains izaugums; pār cilvēkiem novējoja taustāms, valdonīgs, visu pakļaujošas varas vējš!

Marss vārījās, izmetot kosmosā viesuļu taustekļus, it kā mēģinātu dīvaino un briesmīgo atnācēju noturēt, bet tas lēni un svinīgi uzpeldēja virs Marsa, bāli zilā mirdzumā un gigantisku zibeņu vainaga apvīts.

Pelēkie rēgi - sniegpārslas blakus aisbergam - to ielenca no visām pusēm, tad atkal sapulcējās aplī, jau zem tā. Bet tas turpināja celties un augt, vilkdams aiz sevis dzirkstošu atmosfēras taku, pagāja garām kreiserim, nošūpodams to ar gravitācijas traucējumu vilni, un, pakāpeniski samazinoties izmēriem, aizslīdēja kosmosā, virzoties Galaktikas ziemeļpola virzienā. Garām Zemei, garām Saulei... Un tad no kosmosa tumsas tajā vietā - visi to skaidri redzēja - parādījās svārstīga figūra, caurspīdīga, izausta no gaismas ... nē, ne figūra - skumja bērna seja! Un izgaisa...

- Ak Dievs, viņš saprata! — Torancs aizsmakušā balsī teica. - Viņš mūs saprata!

Un it kā atbildot, Konstruktors pēkšņi pārraidīja fragmentu no dziesmas, vienu no tām, ko viņam bija atskaņojis Grehovs. Un aizgāja. Un visā pasaulē palika tikai šī skumjā skaņa - smalka un maiga, dvēseli velkoša, izzūdoša cilvēka balss...

Tulkojis Imants Ločmelis

piezīmes

1

AV - astronomiskā vienība - vidējais Zemes orbītas rādiuss, kas vienāds ar 149,6 miljoniem km.

2

USN - universāls glābšanas komplekts.

3

Viens no hatha jogas vingrinājumiem.

4

Arheonauts - kosmonauts-arheologs, seno ārpuszemes civilizāciju vēstures pētnieks par to dzīves un darbības materiālajām atliekām, saglabātajiem pieminekļiem (fant.).

5

Monitorings - sistēma dabas vides elementu novērošanai telpā un laikā pēc iepriekš sagatavotas programmas. Biomonitorings - sistēma planētas biosfēras novērošanai.

6

Mūsu Galaktika sastāv no pieciem spirālveida Zariem, Saule ir viena no Oriona Zara zvaigznēm.

7

SEKON - Bīstamo pētījumu sociālās un ētiskās kontroles komisija (VKS departaments).

VKS - Всемирный Координационный Совет, Vispasaules Koordinācijas Padome

AA - augstākā aizsardzība

ОБОРОТЕНЬ -  metamorfs, atdarinātājs, mimikrons, pārvērtenis,  pārvērteklis

Vārds "vilkatis", kā jau to norāda šī vārda skanējums un nozīme, būtu piemērojams un noteikti derīgs vienīgi tad, ja runa būtu par cilvēka vai dzīvnieka pārvēršanos par vilku.

Vārdam "оборотень" piemērotais tulkojums latviešu valodā - "vilkacis", (nezkādēļ tieši "-acis" nevis "-atis"), kuru spītīgi pielieto interneta tulkošanas programmas, šinī gadījumā absolūti neder un neatbilst ne tulkojamā vārda jēgai, ne nozīmei. Pat pašā biezākajā latviešu sinonīmu vārdnīcā, pat internetā, cits tulkojums šim vārdam, tāpat kā sinonīmi vārdam "vilkatis" nav atrodami, lai gan tādi ir!  Piedāvāju augstākminēto "jaunvārdu" klāstu. tulkotājs

METAMORFOZE [gr. metamorphosis] — 1) mit. cilvēku pārvēršanās par dzīvniekiem, vienu dzīvnieku pārvēršanas par citiem dzīvniekiem u. tml.; 2) pārvēršanās, pārveidošanās; 3) biol. dažu dzīvnieku pecembrionālās attīstības _stadijas_ vai formas pārvēršanās kādā citā; tā nereti izpaužas šo dzīvnieku uzbūves krasā pārveidojumā, piem., kurkulēna pārvēršanās par vardi, kukaiņa kāpura pārvēršanās par kūniņu un kūniņas pārvēršanās par pieaugušu kukaini.

MIMETISMS [gr. mimetes atdarinātājs] — biol. mimikrijas veids, kas izpaužas kāda dzīvnieka līdzībā ar kādu citas sugas dzīvnieku, kurš šādā vai tādā veidā ir no ienaidniekiem pasargāts, piem., dzeguzes līdzība ar vanagu, stiklspārņu tauriņa līdzība ar lapseni u. c.

MIMIKRIJA [angļu mimicry atdarināšana] — biol. aizsargkrāsa un aizsargforma — dažu dzīvnieku un augu (arī atsevišķu augu orgānu) dzīvē noderīgā, krāsā vai formā izpaudusies līdzība ar citiem dzīvniekiem vai augiem vai arī ar apkārtējās dabas priekšmetiem. Mīmikrija ir izveidojusies organismu vēsturiskās attīstības gaitā.

UASS(Управления аварийно-спасательной службы) - Ārkārtas Glābšanas un Drošības Dienesta Pārvalde. Varena organizācija, kas rūpējas par cilvēces civilizācijas drošību gan uz Zemes, gan cilvēku izpētītajā Visuma daļā.

SEKON(СЭКОН)социально-этический контроль опасных направлений науки - bīstamo pētījumu sociālās un ētiskās kontroles departaments ar ļoti plašām pilnvarām. Bez šīs organizācijas atļaujas nedrīkst tikt izdarīti nekādi potenciāli bīstami zinātniski vai tehniski eksperimenti.

TAIMFĀGS - burt. "laika rijējs" - mirkļa transporta sistēmas pirmsākumu iekārta. Ar taimfāgu iekārtu palīdzību jebkuru materiālu ķermeni var momentāli pārvietot uz jebkuru telpas punktu.

METRO - Mirkļa transporta sistēma (vecā termina atgriešana 20. gadsimta ērtākajam un masveida transporta veidam). Pārvieto gan atseviškus cilvēkus, gan kravas, gan enerģijas sablīvējumus milzīgos attālumos faktiski vienā mirklī.  Savas vienkāršības dēļ plaši izmantots visās 24 gs sadzīves sfērās, gan uz Zemes, gan Saules sistēmas ietvaros, gan starpzvaigžņu satiksmei. nepieciešama tikai pārraidošā un uztverošā stacija, kura iepriekš jānogādā attiecīgā punktā (ar kosmosa kuģi, ja metro sakari jāizveido starpzvaigžņu telpā, uz citām planētām, to pavadoņiem, vai cilvēku uzbūvētām kosmosa stacijām). Šāda transporta iespējamību nodrošina tā saucamais "slings" kas, izmantojot atstarojošu spoguli, rada "spontānu vakuuma sakļaušanos viendimensijas stīgā". Bez atstarojošā spoguļa iniciēts slings neveido noteiktā virzienā vērstu "stīgu", bet aptver pieejamo trīsdimansiju telpu, sprādzienveidīgi sakļaujot to punktā. Šī iemesla dēļ var tikt izmantots kā ļoti jaudīgs ierocis.

Content

Golovačevs Vasilijs Spēle ar uguni. Atnākšana

Pirmā daļa METAMORFS. (GREHOVS.)

ATNĀKŠANA

IZSAUKUMS

MEKLĒŠANA

SLĒPNIS

SLĒPNIS

UZ NEVEIKSMES SLIEKŠŅA

ĒSMA

DIVKAUJA NE PĒC NOTEIKUMIEM

Otrā daļa. BRĪDINĀJUMS. (DJEGO).

POLIGONS

METAMORFOZES

PATIESĪBAS KRITĒRIJS

STRUPCEĻA PADZINĀŠANĀS

TARTARS

MELNAIS IZVIRDUMS

SVEŠAIS RISINĀJUMS

SPĒLE AR UGUNI

Trešā daļa NEZIŅAS REIBONIS. (CILVĒKI)

AINAVA

VIRS GUĻOŠĀ VULKĀNA

PELĒKAIS "CILVĒKS"

IEEJA ELLĒ

PACIETĪBAS ROBEŽAS

CILVĒKS IR NEPROGNOZĒJAMS

piezīmes