Golovačevs Vasilijs

Pazudušā Konstruktora atgriešanās

Vasilijs GOLOVAČEVS

RELIKTS. III grāmata

PAZUDUŠĀ KONSTRUKTORA ATGRIEŠANĀS

Bet vējš starp mirušajām smiltīm,

Klusāku par nokaltušu lapu šalkoņu,

Par okeāna viļņu skaņām

Neveidojot vārdus,

No zemes miglas valstībām

kā zvanu atnes balsi,

Kā cauri gadusimtu bezdibeni

Klīstošs viesulis.

K. Balmonts

Pirmā daļa. OPERATORS BERESTOVS.

.

LIELAIS ŠĀVIENS

Dzejniekam nebija gluži taisnība, sakot, ka noskaņojums ir sirds klimats. Lai gan tas sastāv no daudzām “mazām” emocijām un globālām dvēseles kustībām, kas pārstāv stabilu tās reakciju spektru uz ārējiem stimuliem, bet bez sirds diemžēl garastāvokļa veidošanā aktīvi iesaistās arī galva, īpaši slikta garastāvokļa.

Robežsargam Čestmiram Tršeblickim, kurš dienesta pakāpju tabulā bija atzīmēts ar koda apzīmējumu "grifs", tas ir, strādājošs patstāvīgi un kuram bija pieejami jebkādas sarežģītības uzdevumi līdz pat speciālo pilnvaru izmantošanai, bija daudz iemeslu sava noskaņojuma pārslēgšanai uz negatīvo emociju jomu, bet galvenais iemesls bija ieradums subjektīvi analizēt vadības uzdevumus. Izanalizējis pēdējo, Čestmirs saprata, ka robežsardzes dienesta vadītāji ir pilnībā pārstājuši viņu novērtēt, jo, viņaprāt, šādus uzdevumus parasti uztic dienesta praktikantiem, nevis draiveriem-prima, pie kuriem piederēja viņš pats. Uzdevums sastāvēja no "ķengura" [1] līdz triangulācijas bākai uz Hiparha zvaigznāja vektora, kas iezīmēja nosacītu zemes iedzīvotāju izpētītās telpas robežu; bāka trīs dienas neizsniedza parasto "pierobežā viss mierīgi".

- Kāpēc šo pastaigu uzticējuši man? - Čestmirs jautāja operatīvās robežsardzes vienības dispečeram.

- Komandiera pavēle, - dispečers lakoniski atbildēja, būdams nevis cilvēks, bet inks, tas ir, kib-intelekts.

Čestmirs ar pūlēm atturējās no rupjības, tādēļ, izrunājot pie sevis dusmīgu tirādi, viņš nebija pārsteigts, kad atkal uzliesmoja sakaru vioms un uz viņu paskatījās nenoteikta vecuma tumšādains svešinieks: seja ne jauna, bet ne arī veca, kalsna, mati pavisam sirmi, acīs - dīvaina slēptu sāpju vai skumju izteiksme un šaušalīgs izpratnes dziļums.

- No "ķengura" atsakieties, - viņš paziņoja. - šādā stāvoklī jūs ar uzdevumu galā netiksiet.

- Un kas esat jūs, lai man ieteiktu, ko darīt? - Čestmirs vaicāja, valdīdams aizkaitinājumu.

- Tas, kurš zina pietiekami daudz, lai sniegtu šādu padomu. Ja nevarat atteikties, esiet uzmanīgs izejas punktā, piesardzības cena šajā gadījumā būs dzīvība.

Svešinieks, pamāja, pazuda, vioms saplūda gaismas pavedienā un izdzisa.

Tršeblickis pasmējās un skaļi teica: "Cik ļoti man patīk idiotiski brīdinājumi!" - un pameta desanta dežūrtelpas savu kārtu gaidošo biedru izsmejošo piezīmju pavadīts.

Saņēmis uzdevumu, viņš savas jūtas neizrādīja, kā parasti sausi atbildēja dispečeram, taču kurjera kogga kabīnē nespēja savaldīties un pilota kokona sēdekļa vidus rokturi atvēra nevis ar vieglu pirksta kustību, bet. ar dūres sitienu.

- Šķiet, ka mēs esam saniknoti, - atzīmēja. kogga inks, vārdā Šarps, kad Čestmirs, ģērbies kokosā - glābēja kompensācijas skafandrā, ieslīdēja krēslā un ieslēdzās kompjūtera domu sakaru sistēma. Kas noticis, kāds miris?

- Nekas īpašs, - Čestmirs domās noburkšķēja. – Manuprāt, nolēmuši mani izlikt ... sektora izklaidei. Ķeries pie darba. "Ķengurs" pēc koordinātēm - stunda, uz vietas - pusstunda, atpakaļ - vēl pusstunda. Atgriezīšos - parādīšu, uz ko spējīgs robežsardzes  dziļā sektora grifs draivers-prima Tršeblickis!

Funkcionālais kogga kib-intelekts, koordinatora-vadītāja vietas izpildītājs, otrās klases inks, kurš zināja visus sava drauga komandiera rakstura pozitīvos un negatīvos aspektus, neko neatbildēja. Paklausīdams bāzes galvenā sadales kompjūtera komandām, kas atradās Hiparha sistēmā, trīssimt gaismas gadu attālumā no Saules, viņš nogādāja koggu vēlamajā starta akā, brīdināja komandieri, ka ir gatavs lēcienam, un bāze automāti ieslēdza “superstīgas” režīmu.

Kurjera koggs patiesībā ir universāla klases "absolūts" glābšanas laiva, piektās paaudzes biomašīna, kvazidzīvs organisms, kura iekšienē kā sēkla ābolā atrodas vadītājs, pēc seno laiku tradīcijas saukts par pilotu. Ja glābšanas operācija sarežģīta, tad reidā tika nosūtīti uzreiz divi koggi, tad vadošais pilots tika saukts par draiveri-prima, bet sekotājs pilots ir draivers-sekunda.

Šāda kogga kabīnei ir trīs metrīga krēsla-kokona forma, apgādāta ar sensoru sistēmu, padodošu informāciju tieši pilota smadzenēm un caur "disciplinatoru" - mērķtiecīgo vadības bloku - viņa domu komandas izpildmehānismiem.

Čestmirs pierasti ielīda ar muguru pa priekšu kajītē, apsēdās, pārbaudīja, vai ir ieslēgts koordinators, un pēc dažām sekundēm atstāja “stīgu” simts gaismas gadu attālumā no bāzes; vietā, kur kādreiz atradās izlūku uzstādītā bāka  “Hiparha pierobeža”.

Noorientējies kosmosā ar darbam nepieciešamo rūpību, Častmirs neizpratnē pārbaudīja "Šarpa" datus: koggs izgāja tieši pēc bāzes noteiktajām efemerīdajām koordinātēm, bet bākas vietā nebija, lokatora logs bija tukšs, un ēteris klusēja. Kosmoss norādītajā reģionā, tāpat kā citur, vienaldzīgi gaidīja, kā beigsies tā bezgalīgā paplašināšanās, un uz kaut kāda cilvēka emocijām viņam bija dziļi uzspļaut.

- Kur tas palicis? — Čestmirs drūmi jautāja. - nevarēja taču mūs izmest kaut kur citur. Bāzes inki nekļūdās.

– Es arī, – "Šarps" sausi pateica.

- Kur tad bāka?

- Mūs nosūtīja noskaidrot tās klusēšanu. Var jau būt, ka nozaguši citplanētieši.

Čestmirs nosprudza.

- Jokdaris tomēr, draudziņ. Ieslēdz "ausis" uz lokāciju, meklēsim zaudējumu. Ja netiksi galā pusstundas laikā, norakstīšu uz saimniecības dienestu.

Stundu vēlāk, nedaudz vairāk par divām AV no kogga, viņiem izdevās atrast nelielu "iksoīdu", tas ir, nezināmas formas, masas un izmēru ķermeni, kas bēga ar ātrumu pieci tūkstoši kilometru sekundē. Kogga optika šādā attālumā objektus neuztvēra, taču "Šarps" pēc "iksoīda" kustības dinamikas spēja noteikt tā aptuveno masu un secināt, ka, visticamāk, tā ir "aizbēgusī" triangulācijas bāka "Hiparhs-robeža" , pēc numura tūkstoš simt četrdesmit pirmā, saskaņā ar kaut kādu nezināmu iemeslu tā devās neatkarīgā reidā Galaktikas dienvidu pola virzienā.

- Ejam pa "stīgu"?! - Šarps daļēji apstiprinoši teica. - Varu derēt, ka nenokļūdīšos vairāk par simts kilometriem. Lai gan ... nez kāpēc negribas panākt šo "riekstu".

– Ha-ha! - Čestmirs sacīja. – Tu joprojām karini man uz ausīm nūdeles par savu "intuīciju".

- Runā, ka kāds draivers-prima mēdza karināt uz ausīm nūdeles kādai garkājainai praktikantei no "intelektuāļu" sektora, - atcirta "Šarps".

- Ak tā? - pēc pauzes nomurmināja Čestmirs, atcerēdamies Čaritas sajūsmā degošās acis zem skropstu vēdekļiem. - Kurš tad tā runā?

- Baumām nav koordinātu.

- Pļāpa, tu vāc svešas tenkas ... Mēs neiesim ar "stīgu", iesim ar špugu [2],  vienlaikus pastrādāsim, pataustīsim ceļu ar instrumentiem.

- Tomēr es viņam pakaļ palaistu zondi un paskatītos uz bāku no tālienes... Man nepatīk tā bēgšana. Un telpa apkārt ir kaut kāda ... uzvilkta ... un "smird pēc piedeguma" - radiācijas fons palielināts.

Iesim, kā teicu. - Čestmirs iedzēra malku sulas, kā vienmēr pirms darba, un pavēlēja: - Uz priekšu!

Viņam joprojām bija slikts garastāvoklis un tāpēc viņš nevarēja novērtēt koordinatora brīdinājumu, lai gan atcerējās svešinieka ieteikumu "būt uzmanīgam".

Koggs sāka paātrināties kreisēšanas špuga režīmā un stundu vēlāk sasniedza ātrumu, gandrīz vienādu ar pusi no gaismas ātruma, pēc kura Čestmirs beidzot spēja uztvert izplūstošo bākas gaismas novērošanas zīmes optiskajā kompleksā. Uztvēra un neticēja savām acīm. Viņš ieraudzīja dīvainu veidojumu, kas maz atgādināja bākas oktaedru: tas bija kaut ko līdzīgu milzīgiem brieža ragiem, izaugušiem no aso leņķu kodola. Likās, ka nezināms spēks izkausējis bāku un metāla un plastmasas satecējumi, salīkuši, sastinguši ar dzeloņaina krūma zariem jeb “brieža ragiem”.

- Tā nav bāka, - sacīja Čestmirs, pēkšņi sapratis, ka viņa "triviālā" misija draud izvērsties ilgstošā izpētes reidā ar neparedzamām sekām.

- Bāka, - iebilda koordinators, kurš situāciju novērtēja nedaudz agrāk nekā komandieris. - Ieslēdzu steidzamu bremzēšanu, tuvojoties mainās telpas izotropija, parādījās biezs mikroviļņu fons.

- Dod novirzi!

- par vēlu. Turies, dodu avārijas bremzēšanu.

Bet tiešām bija jau par vēlu. Pēdējā brīdī pirms bremzēšanas Čestmiram izdevās pamanīt, kā daļa kogga kabīnes tieši viņa acu priekšā pēkšņi sagriezās un sāka izplesties, mainīt formu un krāsu. Ja ārējais novērotājs šobrīd atrastos šajā kosmosa apgabalā, viņš pamanītu, kā koggs dažu sekunžu laikā piedzīvoja daudzkārtēju transformāciju un pārvērtās par "dzelžotu ziedu pušķi", izaugoša no trīsstūrveida serdes ...

***

Durvju automāta signāls atskanēja tieši septiņos no rīta, kad Ratibors brokastoja. Interesanti – kurš tur varētu būt tik agri? - un, pārvarot netīšu vilšanos (viņam bija savi plāni svētdienai, un negaidīta agrā vizīte vienmēr sola izmaiņas personīgajos plānos), Ratibors noslaucīja lūpas ar salveti un atvēra durvis.

Durvju automāta signāls atskanēja tieši septiņos no rīta, kad Ratibors brokastoja. Interesanti – kurš tur varētu būt tik agri? - un, pārvarot netīšu vilšanos (viņam bija savi plāni svētdienai, un negaidīta agrā vizīte vienmēr sola izmaiņas personīgajos plānos), Ratibors noslaucīja lūpas ar salveti un atvēra durvis.

Viņa priekšā stāvēja dīvains pāris: maza auguma vīrietis melnā kokosā ar īsām piedurknēm, it kā tikko no dežūras, sirmiem matiem, ar apņēmīgi drūmu mierīgu seju un skaista meitene vasaras safari ar biezu linu krāsas matu ūdenskritumu. Acis bija novietotas tālu viena no otras un gaiši pelēkas, gandrīz caurspīdīgas, bet tās nevarēja nosaukt par aukstām; spilgtas, nedaudz iezīmētās, sulīgās lūpas slēpa smaidu, bet nesmaidīja. Vīrietim uz vidējā pirksta bija pulēts melns akmens gredzens ar caurspīdīgu izspiedumu, kurā uzliesmoja un dzisa zaļa gaismas dzirkstele.

- Ratibors Berestovs? — svešinieks pusjautājoši pateica dziļā, skanīgā balsī. – Drošībnieks-kobra [3], bijušais UASS kurjerdienesta draivers-prima. Bijušais robežsardzes "grifs".

- Jūs nekļūdījāties, - Ratibors sausi atbildēja, iekšēji saspringstot. Acīmredzot rīta apmeklētājs labi pārzināja viņa lietas, un šis neparastais apstāklis bija satraucošs: ne visi varēja zināt šādas detaļas par drošības darbinieku. Un pēkšņi Ratiboram šķita, ka meiteni viņš jau ir kaut kur saticis.

- Ienāciet. - Viņš ar žestu paaicināja, lai viesi ienāk mājā. – Es tagad brokastoju, trijatā to darīt jautrāk.

Paldies, mēs tikai uz minūti. – Svešinieka skatiens caur pieri bija atklāti pētošs. - Drīz jums būs jādara kaut kas ļoti neparasts, un es vēlos jūs brīdināt: nesteidzieties.

Ratibors bija pārsteigts. Jau sen neviens ar viņu nebija runājis tik intriģējošā manierē, ar pusmājieniem, it kā veicot atjautības un savaldības testu, bet, no otras puses, bija pilnīgi skaidrs, ka svešinieks nejoko.

- Varbūt jūs tomēr ienāktu? Neērti runāt uz sliekšņa. - Ratibors nekādā veidā neizrādīja savas jūtas, atbildot uz viesu skatieniem ar tādu pašu vērtējošu skatienu. Situācija viņu sāka uzjautrināt, lai gan viņš tādas spēles nebija spēlējis jau sen.

Vīrietis un meitene saskatījās, un pēdējās acīs uzplaiksnīja jautras dzirkstis.

- Es taču teicu," viņa teica krūšu balsī.  -Viņš neuztvers mūs nopietni, kamēr neuzzinās visas detaļas.

- detaļas zināt viņam vispār nav vajadzīgs, - vīrietis vienaldzīgi sacīja. - Atvainojiet, Berestov, mēs ieradāmies, jūs brīdināt, un neko vairāk, un nemeklējiet citus iemeslus. Situācija, kurā nonāksiet, no jums prasīs ne tikai reakcijas, domāšanas ātrumu, bet arī pacietības un piesardzības rezervi. Dodiet vārdu, ka jūs nesāksiet atrisināt radušās problēmas ar spēku, izmantojot izlūkošanu ar kauju.

Ratibors sāka zaudēt pacietību, taču ne tāpēc, ka viņam nepatiktu caurspīdīgi mājieni uz runas noslēpumaino nozīmi un mīdīšanās riņķī un apkārt, bet gan tāpēc, ka viņa neparastie apmeklētāji zināja, ar ko viņiem ir darīšana, bet viņš nezināja. Tomēr meitenes acīs pulsējošā intereses dzirksts lika viņam uzvesties atbilstoši, ar diezgan lielu ironijas devu pret notiekošo, un viņam neizdevās izdomāt pareizāku uzvedības līniju.

- Apsolu būt pats, - Ratibors lēnām sacīja ar vieglu smaidu, kas pārvērta viņa kalsno seju ar izvirzītajiem vaigu kauliem. – Man nez kāpēc vienmēr šķita, ka hiromanti, orākuli un zīlnieki ir pagātne, un vēl jo vairāk – ja tie darbojas pārī. Lai gan tas ir ērti. No vienas puses,  draudi, varas pozīcija no vīrieša, no otras – veiksmes solījums sievietes sejā. Klients izvēlas to, kas viņam patīk, un rezultātā vienmēr uzvar prognozētāji. Tā?

- Žēl, - vīrietis sacīja, neatbildēdams uz joku, pagriezies pret savu pavadoni, lai gan viņa balsī nebija ne miņas no nožēlas. - Viņš nav spējīgs uz abstrakciju un neņem vērā saprāta balsi.

No Ratibora lūpām pazuda smaids.

— Jums nešķiet, godātais, ka esat vismaz nepieklājīgs? Ja nevēlies stādīties priekšā pēc etiķetes - nedariet, tā ir jūsu darīšana, es jūs drīz izskaitļošu, bet, ja vēlies mani brīdināt, runājiet tieši, precīzi formulējot savu domu un vēlams man, bet ne tai, ar kur atnācāt. Esat manī vīlies? Atvainojiet.

- Viņam taisnība, Ri, - meitene teica.

- Ja es varētu precīzi noformulēt to, ko zinu, - vīrietis norūca, - es runātu savādāk, un nevis ar jums. Diemžēl manā rīcībā nav kvantitatīvu datu, ir tikai kvalitatīvs vērtējums.

- Atvainojiet. - Meitene pastiepa roku. - Vēlam jums labu, citādi mēs nebūtu atnākuši, bet diemžēl neko konkrētu pateikt nevaram. Varbūt nākotnē sapratīsiet, kāpēc.

Ratibors pavilcinājies saņēma meitenes roku savā, viegli pieskārās pirkstiem ar lūpām, un, kad pacēla galvu, vīrietis jau gāja pār pagalmu uz zilgani caurspīdīgo lifta "gliemežnīcu".

- Neapvainojieties uz viņu, - meitene klusi teica, neatraujot roku; viņas acis satumsa. -  uz viņu nevar apvainoties.

- Pamēģināšu, - atbildēja Ratibors, pēkšņi atcerēdamies, kur un kādos apstākļos viņš redzēja sev priekšā stāvējušo svešinieku; atmiņa tomēr izvilka no saviem dziļumiem nepieciešamās video pēdas. Uz redzēšanos, Anastasija.

Meitene neizbrīnījās, samiedza acis.

- Atcerējāties? Tad par jums nav jāuztraucas.

- Nastja, - viņu pasauca no lifta, - mēs kavējamies.

- Eju, - viņa atbildēja. - Palieciet sveiks, kobra, novēlu tev ne pūku, ne spalvu.

- Pie velna, - Ratibors mehāniski nomurmināja, skatīdamies viņai pakaļ. Meiteni sauca Anastasija Demidova, un viņa strādāja par efanalītiķi Ārpuszemes kultūru institūta ekspertu nodaļā.

No viesistabas atskanēja divu toņu izsaukuma zvans. Ratibors atjēdzās, iegāja dzīvoklī un aizvēra durvis, tikai tagad ar īgnumu konstatēja, ka kreisajā rokā joprojām tur salveti. Uzmetis to uz galda, viņš ar balsi ieslēdza atbildi-sakarus. virs vioma izspiedušās acs izauga gaismas adata, izvēršoties nodaļas dispečeru telpas trīsdimensiju attēlā.

- "Trīs devītnieki" trekā [4], - īsi pateica dežurants. - Gatavība pēc divdesmit minūtēm.

- Pieņemts, - pamāja Ratibors, kura sirds izdarīja pārsitienu: vai ne pārāk ātri sāk piepildīties visas tikko aizgājušo "zīlnieku" prognozes?

Un arī maija svētdienas bija žēl...

***

Ārkārtas izsaukums drošības nodaļā parasti ilgst ne vairāk kā desmit minūtes - pēc tam, kad operatīvais darbinieks ir ieradies "piesaistes" bāzē. Bāze, kurai bija “piestiprināts” Ratibors Berestovs, atradās netālu no Brjanskas, praktiski blakus mājai, un to sauca par “Radimič-2”. Tā kā treka automāts-kontrolieris novirzīja Ratiboru nevis uz kurjerpasta starta kompleksu, bet gan uz speiseru un glābšanas moduļu laukumu, ko uz humoru tendētie drošībnieki dēvēja par "pakmakiem" - kas bija saīsinājums no "paka makaronu", Ratibors zināja, ka ir noticis kaut kas ārkārtējs. Bāzes lifts viņu, jau ietērptu firmīgā kokosā, izlaida netālu no gigantiskas septiņdesmit metrus augstas "lustras" — moduļu kūļa, sastāvoša no blīvi sablīvētiem ass drakkara un astoņiem pa ārieni izvietotiem koggiem. Viens no moduļiem izvirzījās uz priekšu, un, tiklīdz Ratibors ienira aksiālajā lūkā, atgriezās vietā.

Drakara kabīne neatšķīrās no līdzīgām visu lidojošo gaisa un kosmosa tehnoloģiju vadības kabīnēm. Ratibors ienira vidusdaļā, automāti viņu ietina aizsargājošā kokonā, un sākās atpakaļskaitīšana izvadīšanai uz trajektoriju. Pilota galvā atskanēja balss: ieslēgta kompjūtersakaru sistēma ar vadības dispečeru, un ar bāzes kib-intelektu, ar moduļa koordinatoru un ar nodaļas galveno kompjūteru, ar nosaukumu "Gudrinieks".

- Esmu mazais inks, vārds - Kamals, -  drakara koordinators paziņoja iepazīšanās formulu.

- Berestov, jūsu rīcībā klips ar pilnu paketi [5]. Dodieties pa mērķa apzīmējuma staru uz robežsardzes priekšnieka dienesta inku, - atskanēja "Gudrinieka" “balss”.

- Ratibor, - teica dispečers, - pa Hiparha gammas vektoru - tūkstoš gaismas gadu attālumā - pazuda bezpilota zonde robežsardzes bāka, un robežsardzes draivera-prima grifa Tšeblicka vadītais koggs.

- Pieņemts, - atbildēja Ratibors.

- Divas minūtes līdz "ķenguram", nozīmes paketi tavs kibs saņēma, atšifrē to uz vietas. Vēlu veiksmi!

- Savstarpēji.

"Pakmaks" sāka tūkstoš gaismas gadu tālo lēcienu, tāpat kā astoņas dienas iepriekš bija izdarījis Čestmira Tršeblitcka koggs. Un izgāja no "stīgas" gandrīz tajā pašā rajonā, cieši "iešūts" pilnas aizsardzības "līķautā".

Ratibors dažu sekunžu laikā veica sekotāju sasaukšanos, zinot un sajūtot visus kā savus piecus pirkstus, un ķērās pie ārējās situācijas analīzes. Viņš nebija UASS instrukcijas otrā punkta cienītājs, kuru ikdienā dēvēja par "sramu"  un kurš atšifrējās kā "riska samazināšana līdz absolūtajam minimumam", taču, būdams riska klipa komandieris, viņš nepaļāvās tikai uz reakciju, bet arī uz bīstamības sajūtu. Šoreiz tā bija pietiekami asa, un noslēpumainā Anastasijas Demidovas pārinieka brīdinājums neizgāja no galvas.

Neatradis neko "pakmaku" apdraudošu, Ratibors deva Zemei signālu: "Viss kārtībā, esmu vietā, sāku darbu," un atvēra saišķi. No ass drakkara atdalījās astoņi koggi un, zondējot telpu pa rādiusu no tā, katrs devās savā virzienā.

- Šeit viss ir normas robežās, - sacīja Berestova vietnieks Jurijs Šadrins. - Ierosinu parasto konstrukciju.

- Nē! - Ratibors asi atbildēja. – Pakāpeniski, ar iepriekšēju zondēšanu.

Pieraduši paļauties uz komandiera instinktu un pieredzi, drošībnieki nekurnēja, lai gan bija pārsteigti, nesaskatot tiešas briesmas. Arī Ratibors tās neredzēja, bet  atcerējās saņemto brīdinājumu.

Pusstundu vēlāk otrais un trešais modulis saskārās ar tikko pamanāmu, bet tomēr ārējā lauka gradienta pieaugumu un mikroviļņu fona parādīšanos.

Ratibors ēterā deva “uzmanību”, un pārējie koggi sāka sekot pakaļ otrajam un trešajam. Sākās zondēšana pa izvēlēto vektoru, ieejošu dziļi Hiparha zvaigžņu kopā.

Šadrins, kurš komandiera kļūmes gadījumā bija gatavs pārņemt kontroli pār klipu, bija pirmais, kurš atklāja zondu dīvaino uzvedību, kad tās iedziļinājās apgabalā ar paaugstinātu starojuma un lauku blīvumu. Cilvēki, Šadrina brīdināti, klusējot vēroja, kā desmit metrīgās zondes, līdzīgas plakaniem gredzeniem ar antenas smailēm, pēkšņi zaudēja vadību,  viena no tām mainīja formu, sāka “mirkšķināt”, te pārvēršoties baltā dūmu mākonī, te “kristalizējoties” cietā ķermenī, bet otrā vienkārši izgaisa bez pēdām.

- Trīs "riekstus" ar pilnu aizsardzību, pēc kārtas un ieraksta izvadīšanu pārraidei, - pavēlēja Berestovs.

Trīs zondes paspīdēja ar gabarītgaismām – patiešām, kārta ar trasējošām, Ratibors garāmejot nodomāja – un, moduļu ultraoptikas vadīti, izgaisa kosmosā. Tās piemeklēja citāds liktenis: trīssimt tūkstošu kilometru attālumā no satingušajiem koggiem ar ass kuģi pēkšņi pazibēja gara - apmēram tūkstoš kilometru! - nesaprotamas izlādes dzirkstele un pa vienai uzvēra zondes uz sevis ...

Bāku "Hipparhs-robeža" un Treblicka robežsardzes grifa kurjerkoggu, ko nezināms spēks bija sakropļojis līdz nepazīšanai, viņi ar izsauktās robežsardzes vienības palīdzību un aizsardzības pastiprinājuma nomaiņu atklāja dienu vēlāk, tālu prom no bākas noteiktās dreifēšanas zonas. Draivers-prima Čestmirs Tšebļickis jau bija miris, un pēc cilvēka neizskatījās ...

Ratibors atgriezās uz Zemes mēnesi pēc iepriekš aprakstītajiem notikumiem, kopā ar ieradušos robežsargu, ekspertu un zinātnieku vienībām izstrādāja visu pasākumu klāstu, lai izpētītu parādību un nodrošinātu ekspedīcijas drošību. Viņu pārņēma uzmācīga doma: kā dīvainais viesis, kas viņu apciemoja pirms trauksmes izsaukuma, varēja zināt, kas sagaida Berestovu? Neviens elektroniskais zīlnieks, neskatoties uz efanalītiķa-operatora pieredzi, pat ja viņam ir septiņi laidumi pierē, nespēj paredzēt trauksmes cēloni un konkrētā izpildītāja darbību rezultātu. Ratibors ar nepacietību gaidīja brīdi, kad beidzot varēs uzzināt, kas tas bijis par cilvēku un kāds ar notikušo sakars Anastasijai Demidovai, Ārpuszemes kultūru institūta efanalītiķei. Bet, tā kā Ratiboram bija ļoti nepieciešama atpūta, viņš, operatīvajā sanāksmē ar UASS direktoru sniedzis pilnu atskaiti par paveikto iestādēm un SEKON komisijai, mājās iegāja dušā, pēc tam vakarā aizmiga un gulēja svaigā un tīrā gultā uz kraukšķīgiem palagiem gandrīz deviņpadsmit stundas. Pēc brokastīm jutās izsalcis pēc sportiskām emocijām un uzreiz piezvanīja Polam Makgratam, piedāvājot viņam pastaigāties līdz kortiem, jo Pols jau sēdēja savā darba vietā, nīkuļodams no dīkdienības.

Pols Makgrats, tāds pats kobra kā Berestovs, operācijā nepiedalījās, taču šis apstāklis viņu nesatrauca un neapbēdināja. Dzīvespriecīgs, trokšņains, vienmēr ar visiem draudzīgs, zināja savu vērtību un nedusmojās ne tikai par niekiem, bet arī tad, kad iekļuva nopietnās nepatikšanās, ar ko izpelnījās labsirdīga optimista slavu. Tikai Ratibors zināja, ka Pols ir intrasenss, spējīgs aprēķināt jebkuru situāciju vairākus gājienus uz priekšu. Strādāt ar viņu pārī bija grūti, bet interesanti.

Abi satikās pie slaveno vadības kortu zaļā zāliena, kuri nekādā ziņā nebija sliktāki par Vimbldonas kortiem. Apskāvās, klusējot pārģērbās un izvēlējās automāta sagādātās raketes.

– Sen atgriezies? - Makgrats jautāja, sākot iesildīšanos.

- Vakar, - Ratibors atbildēja, juzdams, ka Pols zina, kad viņš atgriezās. - Aristarhs deva divas dienas atpūtai, rīt atkal aizeju uz Hiparha pierobežu.

- Kas tur notika? Klīst dažas briesmīgas baumas, it kā kāds “izšāvis” pa mūsu Sistēmu un šāviens drīz sasniegs mērķi ...

Ratibors neviļus atcerējās tikšanos ar pārvaldes direktoru.

Slavenajā vēsturiskajā direktora kabinetā, kas savā mūžā pārdzīvojis tieši divdesmit direktoru paaudzes, ar videoplasta palīdzību ērti pārveidota par ēnainu lapeni ar ērtiem gaišiem krēsliem, atradās septiņi cilvēki: kabineta saimnieks Kii-Koronat. ;  drošības pārvaldes komisārs viens Igilkuts Junusovs,, zemes drošības spēku koordinators; komisārs-divi Aristarhs Žeļezovskis,  atbildīgais par cilvēces kosmosa apmetņu drošību, milzīgs, mezglains ar ārkārīgi attīstītiem muskuļiem, atgādinošs rupji apskaldītu akmens bluķi; robeždienesta komandieris Ingvars Erbergs; SEKON priekšsēdētāja Zabava Bojanova; zinātniskā sektora galvenais speciālists fiziķis Gordejs Vakula un Ratibors. Visi klātesošie pazina viens otru un nebija jāiepazīstina, un viņi bija tikušies ne reizi vien ārpuskārtas maiņu laikā, tāpēc Žeļezovskis, bez jebkādas preambulas, ar skatienu - viņš vispār kustējās ļoti maz, tiekot galā ne tikai ar minimālu vārdu daudzumu, bet arī ar minimāliem žestiem, - parādīja Vakulam, ka tas var sākt.

Gordijs Vakula, viss kaut kāds apaļš un mīksts, ar slīpiem pleciem,  pliku galvas pusi no galvaskausa, kas kopumā pārsteidza - uz Zemes jau sen bija tikuši galā ar plikpaurību, izbolīja plūmjveidīgās acis un pakustināja lūpas, koncentrējoties, it kā atcerētos uzdoto stundu.

– Ceru, ka nav jēgas uzskaitīt faktus, jūs visi tos ļoti labi zināt. Ir divi secinājumi. Bet vispirms es vēlos pateikties jūsu... hm... man nepatīk šis žargons, ja godīgi. Es domāju, jūsu riska klipa komandierim Berestovam, kuram izdevās atrast optimālo risinājumu piedāvātajam uzdevumam un izvairīties no upuriem un lieliem materiāliem zaudējumiem.

Visi klātesošie vienlaikus paskatījās uz Ratiboru. Viņš paraustīja plecus.

- Parastais darbs pēc formulas "nezināmas briesmas".

- Nu, protams, elementārs uzdevums praktikantam, - nomurmināja robežsardzes dienesta komandieris Erbergs, aizvainots par šādu paziņojumu.

- Kas, aizķēra? — klusi, bez smaida jautāja komisārs- viens.

- Es domāju gan, - tikpat klusi sacīja Zabava Bojanova, melnmataina, skaistām rokām, ievēlēta par SEKON priekšsēdētāju uz trešo termiņu; mēļoja, ka viņai jau ir simts divdesmit gadi, bet viņa izskatās četras reizes jaunāka. – Robežsardzes dienests avārijas novērošanu sāka vairāk nekā neveiksmīgi.

Kijs-Koronats noklepojās. Visi apklusa. UASS direktors pamāja Vakulam:

- Turpini, Gordij.

Fiziķis vēlreiz nobolīja acis. Kādreiz šāda maniere Ratiboru ļoti smīdināja, bet tagad bija sākusi kaitināt.

- Pirmais secinājums, fizikālais: kosmosā atklāts kanāls, kura garums ir vairāk nekā sešsimt gaismas gadu un diametrs - aptuveni pusotra astronomiskā vienība, kura iekšpusē vakuuma struktūra tiek traucēta tā, ka notiekošie procesi tajā, tiek realizēti ar negatīvu varbūtību. Kāpēc es nepateicu precīzi – vairāk nekā sešsimt gaismas gadu? Tāpēc ka kanāla garums nav pārbaudīts ar Hipparha gamma vektoru, un pretējā virzienā tas turpina pieaugt. Bet, ja runājam par procesiem ar negatīvu varbūtību, tad protona sabrukšana, “kaila” kvarka parādīšanās un vietējā laika pagriezieni ir visnekaitīgākais no visa, ko var novērot. Jūs zināt šo procesu rezultātus: robežasardzes bāka, kas iezīmēja nosacīto zemes iedzīvotāju izpētītās telpas robežu, iekļuvusi kanāla zonā, pārvērtās par dīvainas formas priekšmetu no ļoti reta svina izotopa bet kurjera koggu ar grifu Treblicki… - Vakula uzmeta acis uz Erbergu. - Atvainojiet, komandieri, es saprotu jūsu jūtas. Tātad arī koggs piedzīvoja izmaiņas, pārvēršoties par tā saukto "kāpostgalvu", kuras katrs slānis ir kāda superkompleksa kaut kāda metāla polimēra molekula. Kapteinis Tšeblickis, funkcionāli paliekot cilvēks… - Vakula, nedaudz samulsis, pašķobīja lūpas.

Ratibors viņu saprata. Kad viņi atrada koggu un iegāja stūres kabīnē, neviens negribēja ticēt, ka apaļais baļķis kokona krēslā ir draivers prima Treblickis: visi viņa ķermeņa orgāni - rokas, kājas, galva - bija ideāli “pieregulēti”. līdz cilindra formai.

- Skaidrs, - sacīja Bojanova,  -nav vērts minēt piemērus.

- Otrs secinājums, spekulatīvs [6]: nezin kas un nezin kāpēc sāka "rakt vakuumu" Saules sistēmas virzienā. Kanāla garums ar šādām eksotiskām īpašībām turpina pieaugt ar ātrumu, kas ir tūkstoš reižu lielāks par gaismas ātrumu, un, pēc mūsu aprēķiniem, pēc gada tas neizbēgami skars Sauli. Tiesa, lai arī pats kanāls ir pilnīgi taisns, ik pa laikam no tā atzarojas sānu “dzinumi”, kas dažas sekundes pēc atzarojuma pārvēršas kvarka-gluona plazmā, notiek sava veida nezināma lauka spontāna izlāde, pret kuru . ir ļoti grūti aizsargāties. Vēlaties uzzināt manu personīgo viedokli?

- Nekoķetējiet, Gordij, - saviebās Zabava.

Vakula, nesamulsis, atkal nobolīja acis:

- Tas ir caursitiens. Vakuuma caursitiens, mūsu telpas caursitiens ar izlādi no cita Visuma. Pēc neliela kanāla augšanas ātruma samazināšanās - starp citu, es ierosināju fenomenu nosaukt par Lielo Šāvienu - var spriest par tā sākotnējo ātrumu mūsu Visuma malā: tas ir bezgalīgs! Bet visas šīs kanāla īpašības vienkārši loģiski iekļaujas mūsdienu frīdmanoloģijas formulās [7].

Iestājās īss klusums. Ratibors, kurš jutās garlaicīgi – viņš jau zināja Vakula secinājumus – pēkšņi uztvēra Žeļezovska kustību: cilvēks-klints  vērtējoši un vērīgi skatījās uz viņu, it kā zinātu kaut ko, kas kompromitē viņa padoto. Kādu laiku viņi skatījās viens otram acīs, un Ratibors pat sāka šaubīties – vai nevajadzētu informēt Aristarhu par dīvaino vizīti un brīdinājumu? - bet komisārs divi novērsās, un vēlme atzīties pārgāja ...

***

Ratibors, palaidis garām bumbu, attapās un pārtvēra raketi.

Kā tad ir ar to šāvienu? - Makgrats atgādināja. - Tā ir patiesība?

- Muļķības, nepievērs uzmanību. Lai gan, no otras puses, bija šāviens, mūsu Gordijs šo parādību nosauca par Lielo Šāvienu. Nu, aiziet?

Viņi nospēlēja divus setus ar pārmaiņu panākumiem: abi savā laikā bija UASS čempioni un labi zināja viens otra stiprās un vājās puses. viņus, raksturā, vaļaspriekos un vēlmēs attālos, saveda kopā sports. Tad blakus kortā parādījās meitenes, un Makgrats, sveicis viņas ar paceltu raketi, ieteica viņām sadalīties pa pāriem un uzspēlēt dubulto tenisu.

– Vai būs ērti? - Ratibors vilcinājās.

- Kāpēc ne? - Paspēlēsim pusstundu, tad paliks karsti, un izklīdīsim. Pie viena arī un iepazīsies, vientuļnieks.

Berestovs pasmaidīja. Makgrats pacēla uzacis.

- Ko smaidi?

– Drošībnieku-Kobru grūti iedomāties savedēja lomā.

- Toties oriģināli. Es apsolīju, ka izprecināšu tevi pat pretēji tavai gaumei un izprecināšu. Ejam.

Ratibors, dvēselē smejoties - viņš zināja sava biedra tieksmi uz vājā dzimuma pārstāvēm -, sekoja viņam un pēkšņi vienu no meitenēm pazina kā Anastasiju Demidovu, Ārpuszemes kultūru institūta efanalītiķi, kuru viņš plānoja šovakar atrast un noskaidrot, kas bija viņas kompanjons. Viņš apstājās, ieskatoties Anastasijā un atradis viņā daudz no tā, ko pirmajā tikšanās reizē bija palaidis garām: skaistu figūru, profesionālas sportistes grāciju un sievišķību, kas kopā veidoja subjektīvā jēdziena "skaistums" nozīmi.

- Meitenes, iepazīstieties, - Makgrats jautri sacīja, jokodams apņēmis otru svešinieci aiz vidukļa. Šķiet, ka viņš abas pazina jau sen. - Šis ir Ratibors, labākais pārvaldes kobra, draivers-prima, riskonauts un vispār lāga puika. Uzapēlēsim divi pret diviem? Ei, Berestov, ko tu tur iestrēdzis?

Ratibors tuvojās. Anastasija, novērtējusi viņa skatienu, vāji pasmaidīja un klusi sacīja, lai varētu dzirdēt tikai viņš:

- Aplūkoji? Ciparā?

- Pilnīgi, - Ratibors tonī meitenei atbildēja, pēkšņi sapratis, ka viņas acis ir milzīgas, dziļas un gudras. - Negaidīju jūs satikt šeit, pārvaldē. Vai tad institūtam nav sava sporta kompleksa?

– Protams, ir, bet trenēties man labāk patīk šeit. Esmu pieradusi. Neiebilstat?

- Un, ja arī iebilstu, kas mainītos?

Anastasija iesmējās.

– Arī taisnība. Starp citu, jūs neticēsiet, bet es sāku spēlēt tenisu, skatoties uz jums, apmēram pirms pieciem gadiem, kad pirmo reizi ieraudzīju jūs korta laukumā, - mani atveda tēvs. Viņš tajā laikā strādāja tehnoloģiju nozarē, atceraties?

Un Ratibors atcerējās. inženieris-sinektors Andrejs Demidovs nomira paša orģinālās idejas eksperimentālas pārbaudes laikā - radīt aizsardzību cilvēka ķermenim, nocietinot ādu. Ideja tam laikam izrādījās pārāk drosmīga: lai gan izgudrotājs spēja panākt, ka cilvēka āda kļuva burtiski necaursitama un necaurdedzināma, bet vienlaicīgi tā pārstāja būt elastīga ... Andrejs Demidovs ā arī tika apglabāts kā  akmenī izkalts piemineklis ...

Makgrats paskatījās uz Ratiboru ar aizdomīgu skatienu:

- Jūs ko, esat pazīstami? Bet šķiet - klusiņais. Nastja, tu vispār esi ar viņu uzmanīga, viņš ir gudrs, spēcīgs un viltīgs, un viņa dzimta nepārprotami sākusies ar kaķiem. Ratibor, tu spēlēsi ar Asjatu, bet es spēlēšu ar Nastju, atstāt jūs divatā ir bīstami.

Ratibors atbildēja uz jautrajām dzirkstelēm Anastasijas skatienā ar saprotošu smaidu un aizskrēja uz korta otru pusi, kur viņu gaidīja melnacainā Asjata.

Bet uzspēlēt viņiem neļāva. Tiklīdz viņi apmainījās ar vairākiem sitieniem pa bumbu, un Ratibors ar interesi atzīmēja Anastasijas serves spēku un precizitāti, kad pēkšņi trīs reizes nopīkstēja video aproce uz rokas. Berestovs pacēla rokassprādzi pie deniņiem un "ieraudzīja" psi attēlu (rācija darbojās psi diapazonā un pārraidīja attēlu tieši uz smadzenēm) - nodaļas sakaru posteņa kokonu, un dežurējošā inka spokaino figūru tajā..

- Berestov, saņemiet "džoggeru" uz divpadsmitiem desmit.

- Pieņemts, - ar nopūtu atbildēja Ratibors. "Džogger" - angļu valodā nozīmējošs skrienošais - bija otrās pakāpes trauksmes signāls, kad izpildītājam tika uzlikts pienākums ierasties uz izsaukumu nevis pamatbāzē, bet pārvaldē ne vēlāk kā pēc stundas .

- Kas? - Makgrats pāri laukumam pajautāja. – Jāiet?

- Jāskrien, - atbildēja Ratibors. - Piedošanu, bet man ir jāpamet tik jauka kompānija. Spēlēsim kādu citu reizi.

Ne bez nožēlas viņš pameta bumbu uz augšu, iedeva un, visiem pamājis ardievas, devās uz automātiskajām dušām. Anastasija viņu panāca aiz korta žoga:

- Ratibor...

Pārsteigtais drošībnieks atskatījās. Meitenes acis bija satumsušas un pauda slēptu satraukumu un nenoteiktību, it kā viņa pati nezinātu, teikt vai neteikt to, par ko nebija pārliecināta.

- Klausos, Nastja.

– Tuvi draugi mani sauc par Stasiju vai Taju – tas, starp citu. Gabriels lūdza pateikt: analizējiet katru savu soli tur ... kosmosā ... tas palīdzēs izvairīties no ...

- No kā? — Ratibors ar nīgru izsmieklu jautāja. - No saaukstēšanās?

- Nesmejieties, - Anastasija klusi teica. – Tas ir ļoti nopietni. Viņš nebūtu brīdinājis, ja nebūtu pārliecināts, ka jūsu "ķenguram" draud briesmas. Lūdzu ticiet.

- Kas ir šis jūsu Gabriels?

- Tagad viņš ir VKS ekspertu nodaļas prokonsuls [8], bet agrāk... Pastāstīšu kaut kad, kad atgriezīsieties. Apsoliet būt uzmanīgs?

- Jūs mani maz ziniet, - Ratibors pasmaidīja. - Tomēr apsolu. Uz redzēšanos.

Meitenes roka bija spēcīga un karsta, un viņa nesteidzās to izņemt no drošībnieka plaukstas.

***

Žeļezovskis satika Ratiboru pārvaldes zālē. Kopā ar viņu bija garš, labi uzbūvēts, tumšmatains, augstiem vaigu kauliem jauneklis robežsarga firmas uniformā ar riska klipa komandiera zīmotnēm.

-Iepazīstieties,- aizsmakušā zemā basā sacīja komisārs divi, kuru ne velti sauca par cilvēku-klinti - gan izskata un uzvedības, gan akmenscietā rakstura dēļ. – Kobra-viens Dmitrijs Demins, aizstās Halidu.

- Ko, Halidam neizdevās? - Ratibors nespēja noturēties nepajautājis, atceroties robežsardzes virsnieku, kurš ar savu patruļas klipu pārņēma no viņa dienesta pienākumus trauksmes zonā.

- Halids gājis bojā, viņa vietā Demins. Atpūtīsies vēlāk, bet es tevi izsaucu, jo LŠ zonā parādījušies roīdi. Tavs vietnieks Šadrins netiks galā. Paņem pastiprinātu klipu un laid atpakaļ uz Hiparha gammu, metro stacionārā "stīga" jau darbojas. Visi operatīvie jautājumi — Gudriniekam, pieslēdz rāciju trekam.

Ratibors mehāniski noglāstīja psi-rācijas aproci.

Žeļezovskis pastiepa roku.

- Ņem operatīvo, rokassprādzi vari noņemt.

Ratibors iestiprināja ausī psi-rācijas auskaru, kas uzreiz atbildēja ar klusu zvana signālu, ieslēdzot kompjūtera savienojumu.

– Iepakojuma pastiprinājums?

- Midi. Papildus avārijas darbiniekiem - eksperti, ksenopsihologi un komunikatori [9]. Iepazīsies ar situāciju un dosi ziņu. Ne pūku.

- Pie velna! - Ratibors pagriezās un devās uz lifta pusi, pakausī sajuzdams robežsarga elpu, kuram ausī karājās tāds pats kopjūtersakaru rācijas spožs metāla “auskariņš”.

Kamēr viņi ar liftu aizkļuva līdz metro [10] un pēc tam līdz bāzei, no kuras bija novilkta "stīga" līdz Hiparha gammai, Gudrinieks pastāstīja Ratiboram Halida nāves stāstu.

Pierobežas dienesta kobra-divi Taukans Halids, kurš uzņēmās atbildību par kosmosa navigācijas nodrošināšanu Hiparha Gammas sistēmā, caur kuru neredzamā un nesataustāmā Lielā šāviena "lode" metās Saules sistēmai pretī, atstājot aiz sevis dīvainu "kilvateru", kas vakuumu sabangoja tiktāl, ka tajā tika pārkāpti cilvēkiem zināmie fizikas likumi, bija diezgan pieredzējis robežsargs un tomēr nespēja pareizi novērtēt situāciju, kad LŠ zonā parādījās roīdi, kā tos sauca zinātnieki, vai citplanētieši, kā tos mēdza dēvēt visi pārējie.

***

Pirms vairāk nekā simts desmit gadiem netālu no piegalaktikas klaidoņa [11] tika atklāta nehumanoīda svešo civilizācija - Vienradža Simtā zvaigzne, paslēpusies Svešajā Miglājā. Savukārt miglājs no Zemes astronomiem slēpās aiz tumšiem putekļu matērijas mākoņiem un riņķoja ap Galaktikas kodolu tādā pašā ātrumā kā pazīstamā "Melnā Roze" – putekļu un gāzes mākonis, kuru atklāja bēdīgi slavenā Granta ekspedīcija kopā ar tajā esošo piegalaktikas klaidoņzvaigzni, ar planētu Tartars.

Putekļu blīvums jaunatklātās zvaigznes tuvumā bija zems, un zemes izlūki, pietuvojušies zvaigznei, ieraudzīja orbītā ap to dīvainus tūkstoš kilometrus garus veidojumus, kuriem bija pavisam saprātīgas, ģeometriski precīzas konfigurācijas. Šie veidojumi sastāvēja no akmeņu spietiem vai akmeņiem līdzīgiem ķermeņiem: melni bloki ar izmēru no vairākiem metriem līdz simtiem kilometru diametrā. Un starp spietiem skraidīja vēl dīvaināki objekti, līdzīgi Zemes radiolārijām,lai gan to diametrs sasniedza trīs vai četrus kilometrus. Tā kā tie bieži nesa iekšā melnus roīdu bluķus, tie kļuva pazīstami kā svešo "transportlīdzekļi", "kosmosa kuģi".

Svešie ar cilvēkiem kontaktēties nevēlējās, nepievēršot tiem absolūti nekādu uzmanību, un turpināja veikt savu noslēpumaino astroinženierijas darbu, saskaldot akmeņos planetoīdu, pēc izmēra vienādu ar Zemes Mēnesi. Kopš to atklāšanas jau pagājuši vairāk nekā simts gadi, taču līdz šim roīdi nav centuāsies veidot saskarsmi ar cilvēkiem. Nomainījās kontaktpersonu un ksenopsihologu paaudzes, tika aizstāvētas disertācijas, zinātnieki turpināja meklēt savstarpējas saprašanās veidus ar šīm ārkārtīgi tālajām, no visa kas uz Zemes, radībām un vienaldzīgi turpināja darīt savu darbu un, šķiet, nepamanīja saprāta brāļu pūles spītīgi meklējošu saskarsmes punktus emocionālajā un psiholoģiskajā sfērā.

Svešo speisers “parādījās” kosmosā netālu no Halida vadītās “pakmaku” bāzes un, kā parasti, ignorējot signālus un izsaukumus, nelielā ātrumā pārvietojās uz LŠ kanāla robežām, ap kurām cilvēki tam pagarinoties uzstādīja mirgojošas bākas. Halids sākumā rīkojās saskaņā ar instrukcijām, izmantoja visu sakaru arsenālu, un, kad tas nepalīdzēja, viņš notēmēja savu aksiālo drakkaru, lai panāktu svešu "vali". Viņš divas reizes panāca kuģi un nostājās tam ceļā, skaidri demonstrējot savu vēlmi apturēt svešos, bet trešajā - LŠ kanāls "satvēra" drakkaru uz telpiskās izlādes zibens, trāpīja arī svešo kuģim. No Halida kuģa nepalika nekas, pat ne putekļi...

Speciālās metro bāzes zāle, no kuras bija novilkta momentālas kustības līnija uz Hiparha sistēmu, Ratiboram atgādināja satrauktu skudru pūzni, lai gan, ieskatoties tuvāk, varēja saprast, ka šeit viss pakļaujas sarežģītajam saimniekošanas kārtības nodrošināšanas likumam. Ieradušies labi pārzinot šo situāciju, vispirms meklēja pastiprinājuma grupu – piecpadsmit dažāda vecuma un ķermeņa uzbūves cilvēkus, bet ar tādu pašu gaidu un nepacietības izteiksmi sejās. Stādījās priekšā. Novēlēja viens otram veiksmi. Cilvēki rindā devās uz starta kameru - grupa jau bija ekipēta. Tad pienāca kārta Ratiboram un robežsargam. Vispirms viņi tika ievietoti sagatavošanas boksā, piespiesti iziet medicīnisko kontroli, ietērpti skafandru kompleksos ar personālajiem kompjūteriem, pabaroti ar tonizējošu želeju un tikai pēc tam iestumti metro starta kamerā. Pēc minūtes viņi izgāja no mobilās atbalsta bāzes lomu pildošā robežsardzes dienesta speisera "Peruns"  finiša kameras. Viņus sagaidīja speisera otrais pilots, spriežot pēc uzlikas uz kokosa piedurknes.

– Klipu pieņēmāt? — Ratibors jautāja.

- Jau ir piegājienā, "pakmaks" septiņpadsmit," atbildēja pilots. – Viņi tevi gaida uz borta.

- Uzdevums skaidrs? – Ratibors pagriezās pret Deminu, kurš kopš viņu satikšanās nebija teicis ne vārda.

- Pilnībā, - robežsargs lakoniski atbildēja. – Gaidu savienojumu.

- Gaidiet. - Ratibors pastiepa roku. – Centīsimies strādāt kopā un nepieļaut kļūdas. Kāpēc es tevi nebiju saticis agrāk?

– Iespējams, tāpēc, ka nesen atgriezos no tālizlūkošanas.

- Lielais Magelāna? Andromeda?

– Trijstūris [12].

- Labs raksturojums. Tikai nesteidzieties, nebāzieties pirmais, nedemonstrējiet bezbailību.

- Nebāzīšos. - Demina lūpās pazibēja nevilšs izsmiekls. - Es godāju jūsu priekšnieka "trīs P".

Ratibors samiedza acis, ar jaunu interesi palūkojās uz sarunu biedru; Žeļezovska slavenie attīstības likumi, pazīstami kā "trīs pe", nozīmēja: pašanalīzi, paškontroli, pašpilnveidošanos.

- Tad sastrādāsimies.

Demins pamāja.

– Nav iebildumu. Īsuma labad vari mani saukt vienkārši - DD.

Viņa plauksta bija plata un cieta. Ratibors neviļus atcerējās Anastasijas roku un nopūtās: tikšanās ar meiteni atkal aizkavējās uz nenoteiktu laiku.

Viņi devās dažādos virzienos: robežsargs - uz koordinācijas telpu, Ratibors pilota pavadībā - uz transporta nodalījumu, kur viņu gaidīja patruļas koggs. Pēc ceturtdaļas stundas viņš iekļuva drakkara "pakmaka" "ligzdas" kontroltelpā, paredzētā trim cilvēkiem. Šadrins, vienmēr izspūris, nervozs, kas bija manāms pat neskatoties uz uzģērbto skafandru, gaidīja Berestovu, gatavojoties viņam atdot savu vietu. Viņi uzsita viens otram pa plecu. Un vietnieks izkāpa no centrālā kokona, apsēdās tukšajā, blakus.

- Halida nāves detaļas ir zināmas?

- Kādas tur detaļas - uzdūrās "dzirkstelei", un viss. Pārāk tuvu LŠ.

- Nevarēja pa priekšu laist bezpilota transportlīdzekli? Robežsargi ar kobras pieredzi nedrīkst pieļaut šādas muļķības. Žēl puikas.

— Žēl, — Šadrins piekrita.

Ratibors uz muguras iekrita kokona mīkstajos skāvienos, pārbaudīja visu sava skafandra sakaru savienojumu ar krēsla iekārtām un tikai tad ieslēdza informācijas apskati un vienlaicīgu nolasīšanu. Visu skafandra sensoru un videokameru signālus drakkars ievadīja tieši pilota smadzenēs, un tāpēc kabīnes “ligzda” no iekšpuses izskatījās pēc rievota dobuma ar diviem maziem izciļņiem pilotu kokonu sēdekļu priekšā; nepieciešamības gadījumā izvirzījumus pārveidoja par manuālajiem vadības paneļiem, bet Ratibora atmiņā tas nekad nebija noticis, "pakmaku" uzticamība bija simtprocentīga.

- Gordija zinātnieki uzvedas labi? - viņš jautāja.

- Normāli, - Šadrins atbildēja. - Atvaino, komandier, nožēloju, ka nevarēju pierunāt Žeļezovski dot tev atpūtu, mēs būtu tikuši galā.

- Nekas,viss normāli. Kur tad svešie?

- Pirmais dreifē paralēli LŠ kanālam simts megametros - praktiski neprognozējama riska zonā, iespējams, jau bojāts, bet otrs maisās tuvumā, šad tad uzduroties bākām.

- "Septiņpadsmitais," kā dzirdiet?

– Dzirdu labi, klipa vadītājs Jerohins. Saņēmu operatīvo informāciju, gaidu mērķa uzdevumus.

– Jūsu mērķis - svešie, palaidiet savas programmas, kopā ar jums darbosies “pakmaks”-deviņi. "Deviņi" - saprati?

-Tieši tā, komandier. "Septiņpadsmitais", seko man pa pelengu.

- DD, es Berestovs, kā dzirdi?

- Skaidri, - Demins mierīgi atbildēja. - Sākam?

- Sākam. - Ratibors noraidīja signālu “visi sakaros”, kā atbildi saņēma garu zaļu gaismu un ciparu rindu: "Pakmakam" sekojošie moduļi ziņoja, ka ir gatavi strādāt ar jauno koordinatoru, kurš aizstāj Šadrinu.

- Uz priekšu, - Ratibors deva komandu drakkara inkam, - izeja pie bojātā svešinieka.

- Ko tu izdomāji, Berestov? - Demins jautāja.

- Pagaidām neko, paskatīšos. Jāmēģina viņu dabūt ārā no zonas, viņam noteikti vajadzīga palīdzība.

-Ja viņiem būtu vajadzīga palīdzība,- Šadrins nomurmināja, - otrs jau sen būtu izvilcis savu kolēģi, bet viņš nesteidzas kaut ko darīt.

- Gan tiksim skaidrībā.

Ratibors atkal atcerējās Anastasijas lūdzošo skatienu un lūgumu "nebāzties pa priekšu".

SVEŠIE ROĪDI

Žeļezovskis ienāca bez trokšņa un neviļus sadzirdēja pēdējās dialoga frāzes.

- Jau divus esat zaudējis! - Bojanova, stāvot sānis no Erberga, asi sacīja. - Bet korekta paskaidrojuma par notikušo nav līdz šim laikam. Kas par lietu?

- Tā ir pierobežas zona! - drūmi noņurdēja robežsardzes dienesta komandieris, ģērbies oficiālajā robežsarga formas tērpā: tumši zaļā puskombinzonā, ar pelēku kaklasaiti, pelēkām kurpēm. - neprognozējama riska zona.

– Bet mēs zaudējam ne jau parastus cilvēkus, mēs zaudējam profesionāļus, robežsargus. Kas par lietu? Slikta kadru sagatavotība?

Erbergs saknieba lūpas, bet neko neteica.

Žeļezovskis noklepojās. Sarunu biedri pagriezās pret viņu, tad komandieris palocīja galvu, pateica: “ziņošu par veiktajiem pasākumiem” un aizgāja. Bojanova un drošības pārvaldes komisārs divi palika vieni.

- M-jā, - sacīja SEKON priekšsēdētāja, skatīdamies uz atnākušo apmeklētāju. - Šodien neveiksmīga diena, vienas vienīgas nepatikšanas. Tātad, draugs Aristarh, kas tas varētu būt? - Bojanova ar dežūras žestu, nedomājot, sakārtoja savus kuplos matus, īsi uzmeta skatienu savam atspulgam pretējās sienas spogulī, un novirzīja skatienu uz viomu, kurš rādīja trīsdimensiju neparastu attēlu, līdzīgu tievam un garam bambusa dzinumam asu ērkšķu, adatu un bārkstiņu "kažoku". - Apsēdies, parunāsim sēžot, man ir dažas minūtes.

Žeļezovskis iesēdās viņam piedāvātajā krēslā un sastinga kā noguruša olimpieša akmens skulptūra. Pēc būtības būdams mājās sēdētājs, viņš risināja visus jautājumus, praktiski neizejot ārpus pārvaldes robežām, maksimāli izmantojot video un psi-saziņas iespējas, taču pie sociālās kontroles komisijas priekšsēdētājas viņš parādījās - un tam bija savi iemesli - nevis vizuāli, bet materiāli.

- Lielā Šāviena kanāls ir sekas, - viņš nobasēja, sapratis jautājumu. – Iemeslus pagaidām neviens nesaprot: ne drošībnieki, ne zinātnieki.

- Neviens, - Bojanova domīgi atkārtoja, paceļot pirkstu pret "stublāja" aso galu. - Bet pēc gada “lode” sasniegs Sistēmu ... Vari iedomāties, kas notiks?

Žeļezovskis uzreiz neatbildēja:

- Pēc divām dienām LŠ caurdurs Hiparha omegu… tad arī redzēsim. Lai gan jau tagad efanalītiķi izdevuši sadursmes prognozi.

SEKON priekšsēdētāja attapās, izslēdza viomu, un "bambusa dzinuma" attēls - Lielā Šāviena stiebrs pazuda.

– Jā, tas droši vien būs iespaidīgs skats. Un tomēr – kas tas varētu būt? Kāda tāda "lode" spēj atstāt aiz sevis tik dīvainu un briesmīgu sliedi?

Žeļezovskis atkal, pirms atbildēt, paklusēja:

– Visi zemes fiziskie POBi [13] atvērti un pieslēgti  kontroles inkam, taču ne pagātnē, ne tagadnē precedents nav atrasts, parādībai nav teorētisku priekšnoteikumu. Zemes fizika nekad nav saskārusies ar kaut ko līdzīgu.

– Kategoriski. Un Tartars? Un konstruktors?

- Zinātnieki ir praktiski atminējuši Tartara mīklu, bet Konstruktors... ir pagājuši jau simts desmit gadi, kopš viņš aizgājis... - Žeļezovskis vērīgi paskatījās uz Bojanovu, pakustoties tā, ka pār ķermeni novilnīja muskuļu kamoli. - Tu tiešām iesaki...

- Es tikai skaļi domāju, - Bojanova pasmaidīja. Bet salīdzināsim dažus faktus. Lielā Šāviena stobrā, kā tu pats teici, ar matēriju un pat ar vakuumu notiek dīvainas lietas. Mainās telpas topoloģija, no “plakanā” eiklīda tā pāriet sarežģītākas kārtības telpās. Parastajā pasaulē vairākkārtīgi saistītu protonu sistēmas nepastāv, bet LŠ kanālā tās spontāni kondensējas... Pēkšņi sāk parādīties hiperģeometrijas ietekme, īpaši uzkrītoši ir piemēri ar bioloģiskiem objektiem.

Žeļezovskis atcerējās Treblicki, gribēja kaut ko piebilst, bet pārdomāja.

- Tā nav mūsu fizika," Bojanova turpināja, - tā ir fizika "a la Konstruktor". Tu, iespējams, neatceries visas detaļas par tā parādīšanos Sistēmā, bet ceru, ka esi bijis uz Marsa, kas pēc Konstruktora dzimšanas pazaudēja vienu trešdaļu. Pārvaldē un vēl jo vairāk jūsu nodaļas datu bāzēs informācijas ir vairāk nekā pietiekami. Ja Lielais Šāviens nav saistīts ar Konstruktoru, tad tu būsi bruņots ar nestandarta priekšstatu par šādu saprātīgu kolosu dzīvi, un šādas parādības ir tik ārkārtējas, ka brīnos, ja LŠ ar kaut ko tādu nebūtu saistīts.

– Tu domā, ka “lode” ir Konstruktors? — Žeļezovskis tieši jautāja.

Bojanova tik tikko manāmi saviebās. Viņa jau sen bija pazīstama ar drošības pārvaldes komisāru divi, kurš bija slavens ar savu buldoga tvērienu, ievērojamo apņēmību un neatlaidību, kā arī spēju uz izcilu improvizāciju, kas bija negaidīta tik biedējoši stipram cilvēkam, taču dažreiz Žeļezovskis kļuva pārsteidzoši tiešs.

- Es neteicu jā, milord. – SEKON priekšsēdētājas balsī skaidri izskanēja ironija. - Problēmu komplekss, ko sauc par Konstruktoru, šokējis zinātniekus pusgadsimtu pēc paša Konstruktora aiziešanas no Galaktikas. Iepazīstieties ar savu priekšgājēju uzkrāto datu kopumu, ļaujiet tos “sagremot” Gudriniekam, izanalizē visas iespējamās LŠ kopsakarības ar kādreiz dzimušā Konstruktora demonstrētajiem fenomeniem, un es sasaukšu sēdi. Mēs esam vienlīdz atbildīgi cilvēces priekšā par drošību kosmosā. Atceries, LŠ "lode" sasniegs Sauli pēc gada ... ja nekas nemainīsies.

- Pēc zinātnieku vērtējuma, kanāla augšanas ātrums palēninās,- Žeļezovskis negribīgi sacīja un piecēlās. - Es tevi īsti nesapratu, Zabava, un cilvēka intuīcijai ir robežas, bet zinu, kas ir pārapdrošināšanās. Es pārapdrošinos, lai gan neticu, ka tās ir ... jūsu Konstruktora pēdas.

-Jūsu... - Bojanova domīgi atkārtoja, acīmredzami minorā noskaņojumā. – Baidos, ka tas kļūst kopējs. Tev taisnība, cilvēka intuīcijai ir robežas, tāpat kā cilvēka fantāzijai, nav robežu tikai dabai. Dzejnieks reiz teica: skumjām ir robežas, bet ne uztraukumam... Neaizmirstiet, ka mums ir vēl viens iemesls uztraukties: svešie.

Žeļezovskis, pilns ar drūmu, bet atturīgu spēku, paklanījās un aizgāja. Bojanova pavadīja viņu ar skatienu, samiegusi acis, it kā pēkšņi šaubītos, vai viņš tiks galā ar uzdevumu, neredzot tā apjomus, tomēr šajā brīdī viņa domāja par kaut ko citu.

***

Speisers "Peruns" bija vienpadsmitās paaudzes kosmosa mašīna un atšķīrās no pirmajām šāda veida mašīnām, kā Čerepanova lokomotīve no raķešu kuģiem, kas pirmo reizi lauza Zemes gravitāciju. To vadīja trīs cilvēku apkalpe: draivers-prima un sekunda un komandieris, pirmās klases skaitļotājs-matemātiķis Morics Koššuts. Pārējo apkalpi nomainīja soeisera koordinators, kib intelekts vārdā Belobogs. Diez vai speisera izmēri būtu šokējuši laikabiedru, pieradušu telpu mērīt nevis kilometros vai pat miljonos kilometru, bet simtos parseku, turklāt "Peruns" pēc izmēriem bija mazāks par pirmajiem "stīgu" formulu speiseriem, taču jaudas un svara attiecību ziņā šis speisers viens pats bija par divām kārtām pārāks par visu pagājušā gadsimta Zemes kosmosa floti.

Savu trīssimt piecdesmit metru garo ķermeni viņš varēja pārveidot visdažādākajās formās atkarībā no ārējiem apstākļiem vai konkrēta uzdevuma, bet tagad, atrodoties “pirmās pakāpes trauksmes” stāvoklī netālu no Lielā Šāviena augošā kanāla, “Peruns”. ” bija trijzaris ar īsu, salīdzinot ar „zariem”, rokturi un vajadzības gadījumā to varēja sadalīt trīs atsevišķos aparātos.

Žeļezovskis parādījās speisera viens koordinācijas telpā un, sasveicinājies ar Deminu un diviem robežsargiem no viņa komandas, sēdošos kontroles krēslos - kokonos, ar grūtībām iespiedās tukšajā kokonā - zālē bija pieci šādi krēsli.

Speisera koordinācijas zāli tradicionāli sauca par “zāli”, tajā bija tieši tik daudz brīvas vietas, cik nepieciešams trīsmetrīgo darba kokonu-krēslu elipsoīdu novietošanai, taču bija arī atšķirības no citu kosmosa tehnoloģiju vadības kabīnēm: krēsli no šīs zāles varēja pārvietoties pa kuģi kā sava veida lifti un pat izšauties kosmosā, tiem bija visas nepieciešamās iekārtas neilgai autonomai eksistencei. Šeit nebija arī ierastās video aparatūras, signāli no ārējām apskata un interkoma videokamerām tika pārraidīti tieši uz krēslos sēdošo smadzenēm, lai gan bija arī vispārēja avārijas manuālā vadība ar stereooptisko video sistēmua.

Pievienojies "astoņkāja" tīklam - kompjūtera savienojumam, kas apvienoja visus zemes pētniecības un robežsardzes kuģus, Žeļezovskis ēterā paziņoja, ka neatceļ ārkārtas apsardzes rutīnu, atbildēja uz Berestova un ksenopsihologu sveicieniem un ātri pārlasīja" Beloboga izsniegto informāciju. Pēc tam viņš sāka vērot sardzes darbinieku rīcību, kuri centās aizvilkt bojāto svešinieku kuģi prom no Lielā Šāviena bīstamās apkaimes; jau darbojās bākas un iezīmēja kanālu tā, ka tas, vizuāli neatšķirams no parastās tukšās telpas, kļuva redzams zemes kuģu intelekt automatikai, un tā jau iezīmēja LŠ stobru saviem pavēlniekiem.

Svešinieku kuģis visvairāk atgādināja gigantiska vaļa skeletu, kura iekšpuse apaugusi ar metālisku tīklu, slēpjošu kaut kādus izaugumus un “iekšējos orgānus”. Visa šīs sarežģītās struktūras arhitektūra pakļāvās nepārprotami necilvēciskai loģikai un parastu cilvēku būtu novedusi stuporā; nevienu no tā funkcijām pēc izskata nevarēja izskaitļot. Vienīgais, ko ksenopsihologi, kas bija spiesti pētīt roidu civilizāciju ar netiešām metodēm, konstatēja, ka svešinieku kuģi patiesībā nebija kosmosa pārvarēšanas mašīnas, viņi šo funkciju veica piespiedu kārtā.

Tā kā otrs roīdu kuģis nemēģināja glābt savus tautiešus un nereaģēja ne uz kādiem signāliem no Zemes kuģiem, cilvēki nolēma rīkoties paši, riskēt. Brīdī, kad Žeļezovskis ieradās uz "Peruna", trīs bezpilota moduļi no Berestova komandas jau tuvojās Svešinieka vrakam, slēpjoties aiz enerģijas vairogiem, un pēc tam izšāva uz to ar magnētiskajiem kaķiem, kā vaļu mednieki uz vali.

Kaķi ar trosu astēm sasniedza mērķi un atrada vietas, kur varēja cieši pieķerties Svešinieku kuģa virsmai. Moduļi padeva atpakaļ, visā kabeļu garumā, un ieslēdza paātrinājuma ģeneratorus. Vairākas minūtes šķita, ka Svesinieku speisera karkasu nevarēs izkustināt no vietas (patiesībā tas dreifēja ar ātrumu aptuveni trīssimt kilometru sekundē), taču pamazām tā kustībā kļuva manāmas izmaiņas: četrus kilometrus garais un astoņsimt metru “galvas” platākās daļas diametrā “vaļa skelets”  - sāka attālināties no neredzamā LŠ tuneļa. Pēc stundas jau attālinājās no tā par simt piecdesmit tūkstošiem kilometru - attālums tika atzīts par kanāla "kritiskā posma" attālumu, pēc kura kosmosa navigācija tika uzskatīta par drošu, un nekavējoties pie Svešinieka ieradās ksenopsihologu "pakmaks"..

Aiz pieklājības jaunais robežsargu komandieris pagaidīja komisāra divi reakciju, bet, tā kā pavēles netika saņemtas, sāka ar minimāliem vārdiem komandēt pats, rīkojoties un tomēr lieliski izjūtot Ratibora Berestova komandēto apsardzes darbības zonu.

Žeļezovskis neiejaucās pat tajā brīdī, kad pie bojātā Svešinieku kuģa parādījās viņa netālu dreifējošais kolēģis. Zemes transportlīdzekļi, iepriekš brīdināti, pabēga tālāk no grēka, pēdējais no milža atkāpās Berestova drakkars.

- Caurdurts visā garumā, - sacīja Ratibors. - Diez vai atremontējams. Sekotāji, pārraidiet savas domas.

- Esam atraduši divas" alas" ar roīdiem, - paziņoja pastiprinājuma maiņas vadītājs. - Viena ir athermetizēta, tur kaut kas pārsprādzis vai eksplodējis, iespējams, neviens nav palicis dzīvs, roīdi nedzīvi lidinās bezsvara stāvoklī, saduras un uz to nereaģē, bet otrajā "alā" - tā stipri atgādina kontroles telpas, vai kaut ko tamlīdzīgu - ir dzīvie, spriežot pēc elektromagnētiskās pulsācijas un psi-fona. Ja nebūtu trauksmes, mēs varētu noskaidrot precīzi.

- Un, neskatoties uz to, otrs nesteidzās palīdzēt savējiem, - kāds nomurmināja.

- Tātad viņiem bija savi iemesli, - atbildēja zinātnieks, kurš tikko runāja. - Ne-humanoīdu loģika joprojām ir nesaprotama, neskatoties uz to, ka tā ir pētīta gadsimtu.

Cik Svešo atrodas kontroles postenī? — negaidīti pajautāja Žeļezovskis.

Sarunas norima, tikai ik pa laikam kompjūteru sakari pārraidīja robežsardzes posteņu un priekšposteņu klusās ikdienišķās sarunas.

- Es domāju, ka ne vairāk kā simts, - pēc īsa klusuma atbildēja pētnieks. – Precīzi aprēķināt skaitu nav iespējams, tādu ir vairāk nekā tūkstotis. Fakts ir tāds, ka Svešinieku kuģa "kontroles punkts" patiesībā ir "arbūzs", kura graudi ir roīdi...

- Ko viņš dara? - Pēkšņi atskanēja pārsteiguma pilns izsauciens.

Otrs Svešinieku kuģis pietuvojās pirmajam un izsvieda ārā kaut ko līdzīgu garai baltai straumei, kas pielipa pie bojātā kolosa priekšgala un uzpūtās caurspīdīgā ūdeņainā bumbulī. Tad bumbas viena puse uzliesmoja ar ļauni zaļu liesmu, tā ka Zemes transportlīdzekļu videokameras bija spiestas izmantot gaismas filtrus, un Svešinieku monstrs sāka ... attālināties!

Pirmais, kurš saprata, kas notiek bija "Peruna" koordinators.

- Tas ir kaut kād veida eksomotors, - viņš teica. - Ārējā degšana ar vektora iniciāciju, nav vilces regulēšanas, arī kontroles nav. Spriežot pēc paātrinājuma, vilces impulss ir ļoti spēcīgs, līdz pat trīs tūkstoši tonnu sekundē.

– Kurp viņš dodas? – pēkšņi pajautāja Žeļezovskis.

- LŠ virzienā.

Ēterā atkal iestājās klusums, kas eksplodēja pārsteigtu, sašutušu, apmulsušu izsaucienu korī.

- Kāpēc viņi tā? - Demins klusi jautāja. – Viņi ko, no prāta šķīrušies? Iekšā viņu dzīvie tautieši... Kurš tur runāja par loģiku?

Viens no ksenopsihologiem sāka taisnoties, bet viņu pārtrauca Žeļezovskis:

– Ratibor, tavs viedoklis?

– Varbūt viņi nolēmuši paši izpētīt LŠ kanāla ietekmi un paskatīties, kas notiks?

- Tavs lēmums?

– Imperatīvs “bloks” [14].

- Piekrītu. Belobog, trajektorijas aprēķins, kustības raksturlielumi, trīs korpusu problēma aizejošās kravas apturēšanai. Uzmanību, avārijas dežūru klipiem: “pakmaki” no trīs līdz vienpadsmit - obligātais “bloks”, galvenais izpildītājs - Berestovs. DD, tavs uzdevums ir Svešo speiseris. Bloķējiet visus mēģinājumus traucēt Berestovam.

- Sapratu.

Un sākās visa sarežģītā aprēķinu kompleksa apstrāde, izvirzītajam mērķim pakļauto zemes kuģu situācijas, komandu un darbību analīze, un vienīgais, kurš šaubījās par šī lēmuma pareizību, bija sardzes otrais komisārs Aristarhs Žeļezovskis. kuram nebija tiesību šaubīties.

***

Svešie aizgāja.

Nav zināms, vai viņi saprata cilvēku sniegto mācību, bet pēc tam kad bojātais speisers tika apturēts un tā dzinējs tika izgriezts uz āru, otrais kuģis - baiga konstrukcija, kas vairāk atgādināja vairāk nekā divus kilometrus garu, krampju paralizētu līnijkuģi, - pat nemēģinājis noskaidrot, kas par lietu, vienkārši pazuda: atnācēji arī prata salocīt telpu viendimensionālās “superstīgās”, pārvarot gigantiskus starpzvaigžņu attālumus gandrīz acumirklī.

Apdullušie zemieši pabrīnījās uz atnācēju speisera atstāto dreifēšanas zonu, pēc tam, nezinot, ko darīt ar negaidīto "dāvanu" atlikušo bojāto kuģi (par to priecājās tikai ksenologi, saņēmuši sev interesantu pētījumu objektu, par kādu nebija uzdrošinājušies sapņot), taču ilgi nebrīnījās: dažas minūtes pēc “kaujas kuģa” aiziešanas, atstātais “valis” eksplodēja! Fragmenti, lai arī reti, dīvaina apstākļa dēļ izkaisījās nevis dažādos virzienos, bet gan divās strūklās, ar vienu strūklu sadauzot abus pētnieku “pakmakus”, par laimi ietinušos spēka lauka aizsardzības “autā”. Neviens necieta.

Pēc visa spriežot, tikai viens cilvēks nebija pārsteigts par notikušo - Aristarhs Žeļezovskis, - ieradies burtiski drāmas beigās. Viņš pārtrauca zinātnieku mēģinājumus organizēt diskusiju ēterā, precizēja pētnieku turpmāko darba grafiku ar viņu vadītāju, noklausījās Demina piedāvātos pasākumus robežsardzes stiprināšanai un, pavēlējis Ratiboram atgriezties pārvaldē pēc tam kad LŠ sliede būs šķērsojusi Hiparha Omegu, devās uz Zemi.

Ratibors pateica “klausos”, apmainījās skatieniem ar Šadrinu, tad izņēma kokona polsterējumā ietīto rācijas emkanu, un izkāpa no krēsla.

- Ēst gribu, - viņš teica, ar baudu izstaipījies,- bet tu izpildīsi imperatīvu "Arguss". Aiziešu pie robežsargiem un paēdīšu normālā kopkajītē ar DD. Tu viņu pazīsti?

- Tikai nedaudz, - atbildēja Šadrins, kurš bija iekļauts "astoņkāja" vispārējā tīklā un kuram nebija iespēju veikt personiskas sarunas. - stāsta, ka viņš ir gudrs un stiprs, drosmīgs, bet ne līdz neapdomībai. Līderis. Tād pats kā tu.

- Nu ko, tas ir pilnīgi objektīvs spriedums, - Ratibors nomurmināja, nepamirkšķinājis ne aci. – Pat tevi, piemēram, nevar to teikt.

– Un nevajag, es nepretendēju, ne visi piedzimst par līderiem.

- Nu tad es iešu.

Ratibors pārcēlās uz "Perunu", kur viņu sagaidīja iepriekš brīdinātais Demins un pavadīja uz speisera kopkajīti, kas bija paredzēta ēšanai un pārdomātai, patīkamai sarunai diviem desmitiem cilvēku. Šoreiz sarunājās un ēda tikai divi.

– Kā tev patīk svešie? – jautāja nosvērtais un vērīgais Dmitrijs. – Nehumanoīdu psiholoģijā neesmu stiprs, taču viņu rīcība, manuprāt, nav attaisnojama.

– Mūsu priekšstatiem par labo un ļauno, par humānismu kopumā vienmēr ir bijis konkrēts vēsturisks, mainīgs raksturs un tos noteikuši sociālie un šķiriskie faktori saskaņā ar formulu: viss pasaulē ir relatīvs. – Ratibors pagremoja salātu lapu un lai palielinātu apetīti, iedzēra malku sāļi asas solāra mēces. – No otras puses, saprātīgas būtnes dzīvība ir svēta visās tās izpausmēs, un no šī viedokļa roīdus ir grūti saprast. Bet tev taisnība, šajā jautājumā mēs esam amatieri, un mūsu oi un ai pilnībā atbilst mūsu nekompetences līmenim, jo vērtību orientāciju skalas starp mums un svešajiem nesakrīt.

Paklusēja, apēda mērcē ceptās sēnes.

- Kāpēc priekšnieks tevi izsauca?

Ratibors noslaucīja lūpas un paņēma nosvīdušu glāzi dzērveņu sulas:

– Acīmredzot grib dot jaunu uzdevumu, kaut kā saistītu ar visu šito, es viņu jau esmu izpētījis.

- Interesants vīrs. Drošs un uzticams kā klints. Vismaz man radās tāds iespaids.

- Kas ir, tas ir. – Ratiboram nepatika dalīties savā viedoklī par citu cilvēku, lai gan viņš varēja pateikt, ka Aristarhs Žeļezovskis spēj kādu aizvainot un to nepamanīt, ka viņš ir reti ietiepīgs un bieži iet uz savu iecerēto mērķi, nesaudzējot ne sevi, ne citus, laužot ceļu un noskrambājoties līdz asinīm... Un tomēr viņš ir vadonis no Dieva...

- Jokdari saka, ka, lai strādātu ar viņu, jāaizstāv disertācija: "Vai dzelzs var just?"

– Viņi kļūdās.

– Kāpēc viņu iesaukuši par “Rodēna domātāju”?

Ratibors paklusēja. Demins saprata, ko viņa biedrs nebija pateicis, un pārcēla sarunu uz citu tēmu.

- Zini, ar mani notika dīvains atgadījums... - Robežsargs paskatījās uz sarunu biedru caur glāzes stiklu. - Burtiski pirms "ķengura" man kāds piezvanīja un brīdināja, lai turos tālāk no LŠ..." Dmitrijs apklusa, jo redzēja, kādu iespaidu viņa vārdi atstājuši uz Berestovu. - Kas ir?

Ratibors klusi nosvilpās:

- Kā viņš izskatās?

– Tur tā lieta, ka nezinu, mans noslēpumainais korespondents neieslēdza video līniju. Balss bija nedaudz apslāpēta, taču stingra un tāla no dzīvespriecīgas, tāpēc tas neizklausījās pēc jokiem. Un, kad pajautāju, ar ko man ir darīšana, viņš atbildēja: “Tam nav nozīmes” un pārtrauca savienojumu.

- Mm- jā, - norūca Ratibors, atcerēdamies Anastasijas Demidovas pavadoņa Gabriela balsi, "tālu ne neskaidru, bet, gluži pretēji, skanīgu, ar dziļu, patīkamu tembru. - Tu neticēsi, bet arī ar mani notika kaut kas līdzīgs, pie manis viesis, pareizāk sakot, viesi parādījās personīgi. – Berestovs pastāstīja par Nastjas un Gabriela vizīti. – Interesanti, kā viņi, mani apmeklētāji un jūsu informators, zināja, ka mēs nodarbosimies ar LŠ? Un kāpēc LŠ ir tik bīstams?

- Jā, jā, - robežsargs pamāja, prasmīgi slēpdams savas jūtas. – Varbūt šajā gadījumā viņi zina, kas īsti ir LŠ?

– Pilnīgi  pieļauju. Es jau sen gribēju tieši par to parunāt ar Nas... Anastasiju, bet nepaspēju, tagad noteikti parunāšu.

- Par laimi, tas ir lielisks iemesls lai satiktos - Demins aukstasinīgi sacīja.

Viņi saskatījās un pasmaidīja. Patīkams cilvēks, Ratibors nodomāja, žēl, ka es viņu nepazinu agrāk. Varbūt viņš ir tikpat uzticams kā es.

- Kas tas ir? – Demins domīgi sacīja, ieslēdzot vioma sienu, kas pavēra kosmosa melno muti ar retu zvaigžņu izkaisījumu.Lielā Šāviena kanālu ar parastajām videokamerām ierakstīt un redzēt nevarēja, un telpa visur bija vienlīdz bezdibenīga.

— Šāviena pēdas... — Ratibors nomurmināja.

– Jā, bet kas tur tik precīzi un, galvenais, ar ko izšāva tieši uz Saules sistēmu? Mēs nevaram sevi mierināt, kā senie filozofi, kuri šādos gadījumos atkārtoja: neviens, nekur, no nekurienes. Es neesmu māņticīgs, bet man radusies baisi mistiska sajūta, ka es nojaušu, kas tas ir. Pareizāk sakot, es zināju, bet esmu aizmirsis. Viltus atmiņas dīvainības? Runā, ka tā notiek.

- Ar mani ir tāpat, - Ratibors neskaidri sacīja, pieceļoties kājās. – Acīmredzot vienādi darbojas ekstrasensorā... Iešu pie sevis, kungs, turi sakarus. Pagrozīšos pa maršrutu un iznākšu pie Hiparha Omegas, būs interesanti pavērot, kā LŠ izies caur zvaigzni. Kā domā, svešie ir aizgājuši uz pavisam vai arī viņi parādīsies vēlreiz?

- Bet tu aizietu?

- Es - nē, - pārdomājis Ratibors atbildēja. - Bet es neesmu svešais roīds.

Demins pasmējās:

– Tavuprāt, tas ir tikums?

Drošībnieks atsmaidīja pretī, uzsita ar plaukstu uz robežsarga izstieptās plaukstas un izgāja no omulīgās speisera kopkajītes.

Iekārtojies pie sevis "mājās" - drakkara stūres kabīnē un pārmijis dažus vārdus ar Šadrinu, viņš raidīja sasaukšanās signālu, noklausījās visu maiņu atskaites un pavēlēja drakkara datoram lēkt.

Parasts kārtējais inspektora apskates darbs... ja ne noslēpumainie mājieni no nezināmiem labvēļiem par Lielā Šāviena kanāla īpašo bīstamību. Interesanti, nodomāja Ratibors, vai pareģis parādījās arī grifam Treblickim, vai arī viņš brīdina tikai izredzētos?

***

Sadursmi starp vizuāli nenovērojamo, strauji dragājošo LŠ kanālu ar  Hipparha Omegas zvaigžņu sistēmu gaidīja cetri desmiti dažādu klašu Zemes transportlīdzekļu un divi citplanētiešu “dinozauri”, kas nereaģēja uz cilvēku lūgumiem. Tiesa, Demins pakonsultējies ar Ratiboru aizliedza pētniekiem apgrūtināt viesus, un dažādo rasu pārstāvji tagad tikai klusi “lūrēja” viens uz otru, gaidot galveno notikumu. Neviens nezināja, kas notiks, ja LŠ stars ķers zvaigzni, taču tika precīzi aprēķināts, ka nezināma “vakuuma sabrukuma” kolosālā caurule neizvairīsies no Hipparha Omegas, retas zilo punduru klases zvaigznes ar fotosfēras temperatūru trīsdesmit tūkstoši grādu. Turklāt pastāvēja iespēja, ka kanāls skars kādu no sistēmas planētām un komētu gredzenu.

Berestova drakkars karājās simts miljonu kilometru attālumā no zvaigznes tieši uz ekliptikas līnijas, bet SHS video pārraides [15] no visām dežūrējošajām pakmaku zondēm un moduļiem tika reducētas uz to, tāpēc Ratibors varēja pārslēgt redzes diapazonu uz jebkuru attālumu pēc vēlēšanās, lai gan video attēla izšķirtspēja nemainījās: zilais punduris Hiparha omega bija velnišķīgi spilgts un sapinies matainā protuberanču vainagā.

LŠ kanāls pagāja gar zvaigzni desmitos nulle divās atbilstoši ārkārtas stāvokļa pulksteņa atkarīgajam laikam, bet tikai deviņas minūtes vēlāk sāka stāties spēkā “procesi ar negatīvu varbūtību”, kas notika Lielā šāviena kolonnā. Zvaigzne vispirms palielināja savu spožumu, burtiski uz dažām sekundēm, un sāka kļūt tumšāka, mainot krāsu no zilas uz baltu, pēc tam dzeltenu, oranžu un tā tālāk, ejot cauri visai krāsu gammai līdz sarkanai un brūnai. Stundu vēlāk šokēto cilvēku priekšā - optika ļāva to redzēt līdz mazākajai detaļai - sarkani karstas zvaigznes lodes vietā karājās dīvains sfērisks atdzesētas un saspiestas vielas objekts, ko diez vai varēja saukt par planētu, daudz mazāks par zvaigzni, jo, spriežot pēc analizatoru ziņojumiem, tas sastāvēja no sarežģītiem metālu savienojumiem no magnija līdz osmijam un pusmetāliem no antimona līdz bismutam. Turklāt šī sferoīda augšējais slānis ar diametru divdesmit divi tūkstoši kilometru bija kaut kas līdzīgs sūklim vai sūnu slānim: neiedomājams tievu un resnu pavedienu, tīklu, stublāju un membrānu mudžeklis!

- Tas tik ir ko vērts! - kāds pārtrauca klusumu, un atkal ēteru pārņēma klusums, zinātnieki, robežsargi un drošībnieki, pamazām attopoties, sagremoja redzēto.

- Berestovs, Belbogs uzskatīja, ka zvaigzne... hm...  Hiparha omega drīz izies no kanāla, - atskanēja pētnieku grupas vecākā balss.

– Un kas no tā izriet? – Berestovs jautāja.

– Varat sūtīt desantu. Tā ir visneticamākā likteņa dāvana! Ar ko tādu mēs vēl nekad neesam saskārušies! Un nekādas radiācijas, vai ne?! Un gravitācija uz šī... metaloīda ir pilnībā pārvarama ar mūsu spēkiem.

- Padomāšu.

Šadrins, kurš sēdēja savā kokona krēslā ar sabozušās zvirbuļa izskatu, pēkšņi noņēma savu psi-savienojuma emkanu un teica, izbraucot ar roku caur saviem matiem:

- Borja, tas pats notiks ar Sauli... ja to sasniegs LŠ!

Ratibors iztēlojās šo ainu, un viņa muguru pārklāja ledains vēsums.

- Sarzes operators, - viņš oficiālā tonī sauca robežsardzes komandieri, - jums ir vajadzīga mana personīgā palīdzība?"

- Nē, - Demins atbildēja, saprtis savu stāvokli. - Ja roidi netraucēs, neredzu nekādu problēmu.

– Svešie ir mūsu rūpes, strādājiet mierīgi. Atstāju pastiprinājuma maiņu jūsu rīcībā, lai gan nesaskatu nekādas īpašas problēmas. Papildus zinātniskajām. Līdz sakariem uz Zemes.

Un, kad Rabitors jau bija pārcēlies uz "Perunu" un grasījās iekāpt “stīgu” tilta starta kamerā starp speiseri un Zemi, rācijā atskanēja Zemes kuģu darbu koordinējošā datora “balss”:

– svešie pārraidīja ziņu. Pārraide ir impulsa, paātrināta, daudzjoslu, nevaru veikt pilnu tulkojumu, bet pārraides nozīme šāda: “Caursitiens... tas ir caursitiens... jau bijis... uzmanība maksimums iespējams...  atgriežas presapiens... pēdējais no priekšgājējiem... tas ir brīdinājums...”.

- velns parāvis! – atskanēja Šadrina izsauciens. - Kas viņam noticis?! Roids ar mums sācis runāt?

- Ir nu gan! – Ratiboru pavadošais Demins pakratīja galvu. – Acīmredzot LŠ ir patiešām bīstama lieta, ja pat svešie pēkšņi nolēmuši mūs brīdināt. Vērojiet, kā viņi uzvedīsies?

- Aizgāja, - ziņoja novērotājs. – Abi, uzreiz pēc brīdinājuma.

- Man ir sajūta, ka mūsu galvenās rūpes vēl priekšā, - nomurmināja Ratibors. - Ne velti šefs mani atsauc uz mājām, tur viss izšķirsies. Un galvenie notikumi, visticamāk, risināsies Sistēmas tuvumā. Kā tu domā, ko svešie gribēja pateikt? Kāds "presapiens" tur atgriežas? No kurienes?

– Jautājums nav pēc adreses. Atceries Habbardu: "Tas, kurš nesaprot jūsu klusēšanu, visticamāk, nesapratīs arī jūsu runāšanu." Tādas ir mūsu attiecības ar svešiniekiem: nesaprotot viņu klusēšanu, mēs nesapratām, kad viņi runāja.

Ratibors pacēla divus pirkstus V formā un iegāja metro kamerā.

***

Viņi stāvēja uz balustrādes, kas ieskāva "Radimiča-1" bāzes transporta un kravas kaskādes telpu, un vēroja, kā nepārtrauktā plūsmā no pārvadātājiem uz spēka lauka transportieru balstiekārtām peld trīsmetrīgie ažūrie diski ar blīvēm — zondes ar sensoriem vakuuma parametru mērīšanai . Lielā šāviena “ķermenī” tika iešauts simtiem zondu, lai cilvēki varētu precīzi noteikt kanāla kontūras un tā virzienu, un visas gandrīz simtprocentīgi gāja bojā, iekrītot apgabalā ar izmainītajām “tukšās” telpas īpašībām, tāpēc bija vajadzīgas tik daudzas zondes un divas Zemes kosmosa rūpnīcas tās masveidā ražoja desmit tūkstošus vienību dienā.

- Kanāla ātrums samazinās, - sacīja Ratibors, pacietīgi gaidīdams, līdz drošības nodaļas vadītājs pagodinās ar sarunu. – Un tā diametrs samazinās, tagad tas ir tikai simt divdesmit miljoni kilometru. Efanalītiķi ir aprēķinājuši, ka brīdī, kad LŠ pieaugošais ātrums sasniegs gaismas ātrumu, tā diametrs būs aptuveni tikai divdesmit tūkstoši kilometru.

- Un šis brīdis pienāks pēc gada, - no aizmugures atskanēja sievietes balss. - Labdien, džentelmeņi.

Drošībnieki atskatījās. Viņiem tuvojās Zabava Bojanova, kurai no attāluma varēja dot ne vairāk kā trīsdesmit gadus. Tomēr arī tuvplānā  kā sev atzina Ratibors.

- Ja jūsu LŠ steidzas tajā pašā virzienā, - turpināja SEKON priekšsēdētāja, - tad, neskatoties uz ātruma samazināšanos, tas ietrieksies Sistēmā, un jūs jau esat redzējuši, uz ko tas ir spējīgs. Ko jūs grasāties darīt šajā sakarā?

- Konkrēti pasākumi ir atkarīgi no zinātnieku konkrētajiem priekšlikumiem, - beidzot noņurdēja Žeļezovskis, mēģinot ar mentālo skatienu ielūkoties sievietes psi-sfērā, - nevis no vispārīgām teorētiskām konstrukcijām. Jā, tev taisnība, iespējams, ka atgriežas Konstruktors, tavu prognozi netieši apstiprināja roīdi, nosaucot LŠ par "presapiens" pēdām, bet mums vēl ir laiks. Par Konstruktoru nepieciešams pilns informācijas apjoms, lai sagatavotos viņa ierašanās brīdim, kad viņš izkļūs no pašreizējā “viņpasaules” stāvokļa. Pie tā strādās Kobra-viena no nodaļas Ratibors Berestovs un Vakulas komanda.

- Netērējiet laiku, džentelmeņi. Konstruktors ir tik nopietns un bīstams objekts, ka tā atgriešanās neprognozējamās bīstamības pakāpes ziņā ir salīdzināma tikai ar galaktisko katastrofu. Par to liecina Marsa paliekas, taču tad notika tikai mazuļa piedzimšana. Pēc vairāk nekā simts gadiem atgriežas superbūtne, kuras psihe, ētika un morāle ir tik tāla no cilvēciskās, ka pat plaisa starp cilvēku un nehumanoīdu, piemēram, roīdu vai orilouhu ētiku un morāli, ir daudz mazāka nekā plaisa starp mums un Konstruktoru.

Žeļezovskis sāka tusnīt un šņākuļot, bet klusēja. Bojanova vērtējoši paskatījās uz Ratiboru, un viņas balsī ieskanējās šaubas:

- Jaunekli, cik jums gadu?

- Divdesmit deviņi.

– Cik ilgi strādājat nodaļā?

- Trīs gadus.

- Viņš avārijas-glābšanas dienestā kopš deviņpadsmit gadu vecuma, - noņurdēja Žeļezovskis. – No divdesmit diviem viņš bija robežsardzē, beidzis Brjanskas Politehnisko institūtu, ieguvis orgtehnoloģiju specialitāti, tāpēc pieredzes viņam ir gana. Starp citu, “Černavas” glābšana būtībā ir viņa nopelns.

Bojanova ar jaunu interesi paskatījās uz Berestovu, kurš stāvēja ar nesatricināmu sejas izteiksmi.

- Runājot par pieredzi, kā teica Henrijs Šovs, "pieredze vairo mūsu gudrību, bet nemazina mūsu stulbumu." piekrītat, jaunais cilvēk?

- Pilnībā, - Ratibors mierīgi atbildēja.

– Nu ko, mēģiniet uzspēlēt šo spēli, lai gan Konstruktors ir neparedzams pretspēlētājs.

- Arī cilvēks ir neprognozējams, - ar nosodījumu un izaicinājumu, kuru iemeslu Ratibors nesaprata, sacīja Žeļezovskis.

Bojanova neatbildēja, joprojām skatoties uz Ratiboru. Viņas seja kļuva domīga, tajā skaidrāk parādījās gadi.

– Tātad jūs esat "Černavas" glābējs - varonis? Es uzreiz nesaistīju uzvārdu Berestovs ar tā puiša uzvārdu. Varbūt šis biogrāfiskais fakts runā par kautkādiem talantiem, atliek tikai tos realizēt. Viens - nulle par labu tavai izvēlei, Aristarh. Lūk ko es iesaku jums, jaunais cilvēk: pirms sākat pētīt Konstruktora pagātni, izpētiet arī mūsu attiecību vēsturi ar svešajiem, tā ir ļoti noderīga vēsture un ļoti pamācoša. Un tad atrodiet prokonsulu Gabrielu Grehovu un parunājiet ar viņu, viņš par Konstruktoru var jums daudz pastāstīt.

Ratibors atcerējās Anastasijas pavadoni: arī viņu sauca Gabriels. Šķiet, ka tas ir viņš.

- Viņu nav viegli atrast, lai gan viņš strādā VKS vecāko sinklītā, bet jums šis cilvēks ir nepieciešams.

- Es zinu, kā viņu atrast, - attrauca Ratibors.

Bojanova pacēla uzacis, bet šaubas skaļi neizteica.

- Sāc patstāvīgi. – Žeļezovska bass nez kāpēc bija drūms. – Konstruktora pieprasījuma kods ievadīts tavā inkā. Vakarā atnāksi ar ziņojumu.

Ratibors pamāja, atvadījās un, neatskatīdamies, devās uz liftu, nesot atmiņā divus dažādus skatienus no diviem dažādiem cilvēkiem, kas vienlīdz apzinājās sava darba atbildību.

Pārgājis no bāzes uz pārvaldi un atvēris savu dienesta moduli, kas saglabāja seno birokrātisko nosaukumu “kabinets”, viņš apsēdās pie galda, ierasti atlocīja inka pulti, un pēkšņi viņa atmiņa atdzīvināja notikuma apstākļus uz “Černavas” pirms četriem gadiem.

Toreiz viņš atgriezās no sava pirmā neatkarīgā "ķengura" pie Oriona zvaigznēm kā pirmšķirīgs speciālists-grifs un klusībā lepojās, ka tiek novērtēts vadībā – tieši lidojuma priekšvakarā pazvanīja no kadru komisijas ar piedāvājumu pāriet uz drošības nodaļu. Viņam bija atlikušas vēl divas dienas pārdomām, lai gan viņš jau bija nolēmis pāriet pie drošībniekiem, taču Ratibors nebija pieradis steigties cauri likteņa pavērsieniem un atlika nodaļas apmeklējumu līdz atpūtas perioda beigām.

Nākamajā rītā Karēlija viņu uzaicināja pastaigā pa ksenoparku - pirmo ārpuszemes dzīvības formu rezervātu Zemes vēsturē, kur viņa strādāja par ksenobiologu (viņi satikās ceturtajā kursā Brjanskas Politehniskajā institūtā), protams, Ratibors nevarēja atteikties un arī negribēja. Pirmkārt, viņš bija patiesi ieinteresēts, neskatoties uz to, ka pats bija noķēris dažas dzīvnieku sugas; otrkārt, līdz oficiālajai parka atklāšanai bija jāpaiet vismaz mēnesim; un, treškārt, Karēlija apsolīja parādīt kaut ko “šausmīgi neparastu”.

Parks ar apgabalam nedaudz neparastu nosaukumu “Černava” atradās bijušajā Taklamakanas tuksnesī uz robežas ar Kunlunas smailēm. Satikās pie dienesta ieejas. Karēlija bija satraukta un dzīvespriecīga, kas viņu vienmēr pārvērta par meitenīti-skolnieci. Ratiboram automāts ļāva ienākt tik rezignēti, it kā robežsargs būtu parka direktors.

Karēlija divas stundas vadāja topošo drošības asu pa gigantisko parku ar tā ekozonām, kas ar neredzamām spēka membrānām bija norobežotas ne tikai no nākamajiem apmeklētājiem, bet arī no Zemes dabiskajiem apstākļiem. Laiks paskrēja vēja spārniem, Ratibors uz ekozonu iemītniekiem raudzījās ar tādu ziņkāri un interesi, ka Karēlija ne šā ne no tā viņu noskūpstīja parka darbinieku priekšā, kam viņš pats gan nepievērsa uzmanību. Un tad ar svinīgu skatienu viņa veda viņu uz neparasti plašu ēku konusa formā ar nogrieztu augšpusi, no kuras sienām stiepās biezi kontraforsi. Ēkas diametrs bija ne mazāks par kilometru.

- Šī ir mūsu galvenā atrakcija, - lepni sacīja Karēlija. - Monstrozavra māja. Esi dzirdējis?

Protams, Ratibors bija dzirdējis. Monstrozauru populācija tika atklāta nevis uz planētas, bet uz zvaigznes, kuras tipu zinātnieki klasificēja kā “brūno punduri”. To, ka šādas atdzisušas zvaigznes - ar Jupitera diametru vai nedaudz vairāk un ar virsmas temperatūru no četrsimt līdz septiņsimt grādiem - dabā varētu pastāvēt, astrofiziķi prognozēja jau divdesmitajā gadsimtā, bet tikai nesen, apmēram divdesmit gadus. pirms tam “brūnie punduri” tika atklāti vecās lodveida zvaigžņu kopās. “Brūnais punduris”, kas bija radījis monstrozaurus, tika atklāts Herkulesa lodveida kopā M-13, divdesmit trīs tūkstošu gaismas gadu attālumā no Saules, tāpēc šie radījumi pārstāvēja vistālāko līdz šim atklāto dzīvības formu. Turklāt tie bija vienīgie pārstāvji no pilnīgi īpašas tā sauktās “alternatīvās bioloģijas” - “nekristālisko biometālu” klases. Monstrozauru iznīcināt bija iespējams tikai ar kodolsprādziena palīdzību.

– Kā jums izdevās tos nogādāt uz Zemes? – jautāja Ratibors, aplūkojis briesmoņu pāri, kas izskatījās pēc barankām un bija apauguši ar “sikspārņu galvām”. Dzīvnieku izmērs nebija liels - apmēram četrdesmit metru diametrā, bet tie bija stipri piepumpēti ar enerģiju, patiesībā attēlojot dzīvus kodoltermiskos reaktorus. Ratibors saskaitīja sešus simetriski izkārtotus “sikspārņus” – izaugumi patiešām atgādināja šo Zemes zīdītāju galvas, īpaši ausis ar neiedomājami sarežģītu membrānu rakstu – un nodomāja, ka no augšas monstrozauri atgādina ziedus.

- Tos uz Zemi atgādāja Tālizlūkošanas draivers-prima Savva Barencs, - Karēlija, tāpat kā viesis, skata savaldzināta, attapās. - Es nezinu detaļas, bet es domāju, ka viņš ir īsts varonis.

- Iebilst neriskēšu, - Ratibors pasmīkņāja. – Viņi kaut ko nedaudz mazaktīvi. Visus viņu mājas nosacījumus ievērojāt?

- Gandrīz visus: gravitācija - simts G, virsmas temperatūra - pieci simti četrdesmit pēc Celsija, atmosfēra - metālu un metaloīdu tvaiki, starojums - no mikroviļņu fona līdz gamma. Vienkārši neatveidojām blīvo neitrīno plūsmu. Kopš atvešanas uz šejieni viņi gandrīz visu laiku guļ.

– Ko par to saka biologi?

Karēlija paraustīja plecus:

– Ideju ir daudz, taču dzīvnieku izpēte joprojām ir iestrēgusi interpretāciju stadijā, nevis precīzās zināšanās. Piemēram, es uzskatu, ka bez neitrīno fona tie no ziemas miega nemodīsies. Mēs novērojām viņu uzliesmojumu aktivitāti tikai divas reizes un arī tie bija īsi. Šo skaistuli zaļganajās bruņās sauc Panass, bet otro, ar sudraboto nokrāsu, sauc par Natu, lai gan nav zināms, kurš no viņiem ir vīrietis un kurš sieviete. Nu, vai patika?

Ratibors atbildēt nepaspēja.

Vienu no monstrozauriem - Panasu - pēkšņi apņēma elektriskās izlādes vainags un... viņš metās pie sava "drauga". Pērkonīgi grāvieni, ģigantisku zibeņu ūdenskritums - cilvēki no spilgtākās griezīgās gaismas aizvēra acis. Un voljērā, ja tā varētu nosaukt milzīgo kilometru garo “akvāriju” ar griestiem, kas imitēja “brūna pundura” debesis, turpināja attīstīties uguns un pērkona orģija. Biežo zibšņu dēļ, kas žilbināja acīs, bija gandrīz neiespējami kaut ko saskatīt, taču Ratibors tomēr saprata, ka tā nav dzīvnieku spēle un nav tēviņa agresivitātes izpausme, kurš nolēmis aprīt savu mātīti, bet gan kaut kas cits. .

- Ak Dievs! – Karēlija noelsās, kļūstot bāla. – Viņi viens otru nogalinās! Es uz vadības telpu, gaidi šeit. - Viņa aizskrēja.

Lūk, tāda viņa palika Ratibora atmiņā: apmulsusi, nobiedēta, jau ar negaidīti atnākušo nelaimi, tomēr joprojām atradusi sevī nedaudz uzmanības un dāsna maiguma, lai uzmundrinoši uzsmaidītu Ratiboram aizskrienot...

Elektrības un plazmas orģija aiz caurspīdīgās voljēra sienas pēkšņi apdzisa. Pagriezis muguru pret sienu, lai nepaliktu akls, Ratibors atskatījās un nespēja noticēt savām acīm: divu monstrozauru vietā virs metāliskās virsmas lidinājās baisa figūra, kas, šķiet, sastāvēja tikai no milzīgām “peļu galvām”. Šī figūra aizslīdēja uz sava cietuma pretējo sienu un lidojumā trāpīja tai ar ceriņzilas liesmas straumi. Siena, kas spēj izturēt jebkuru elektromagnētiskā starojuma triecienu, monstrozaura uzbrukumu tomēr neizturēja (kā vēlāk noskaidroja Ratibors, tā bija antimatērijas strūkla) un, lai gan tā atstaroja daļu liesmas, daļu absorbēja, bet pēc minūtes tā pārklājās ar anihilācijas sprādzienu čūlām un izkusa. Monstrozaurs, mirdzumā un dūmos izpeldēja ārā. Viņam pretī metās operatīvais transportlīdzeklis - puiši vienkārši nezināja, ko darīt - un pazuda varavīkšņainas gaismas zibsnī. Vēl viens kuteris uzkrita zvēram no kaut kurienes augšā un arī pārvērtās par lillā uguns loksni. Un tikai tad Ratibors atjēdzās un sāka rīkoties, cenšoties nedomāt par to, kur šajā brīdī atrodas Karēlija.

Vēl pienākot monstrozauru mājoklim, viņš tuvumā bija pamanījis kravas metro piramīdveida torni un caurspīdīgu, miglainu orbitālā lifta stabu; parasti tie tika būvēti blakus kā dažāda mēroga transporta mezgli, pakārtoti vienam mērķim - ātrai kravu pārvietošanai no starpzvaigžņu līmeņa uz planētu un atpakaļ. Vienā indivīdā saplūdušos monstrozaurus bija nepieciešams ar jebkādiem līdzekļiem ievilināt metro un mēģināt izmest viņus no Sistēmas pa masu mirkļa transporta “stīgu”.

Risinājums nobrieda acumirklī: pat ja Zemes atmosfērā ar temperatūru, kas par trīssimt grādiem atšķiras no absolūtās nulles, monstri bija stipri nosaluši, spiesti tērēt milzīgu enerģiju sava ķermeņa sasildīšanai, tad bija vērts mēģināt tos nobiedēt ar aukstumu tuvu kosmiskajam. Ratiboram nebija rācijas, un viņš neatradās dežūrdaļā, kad visi grupas dalībnieki tiek ieslēgti datorkomunikāciju tīklā un ir gatavi palīdzēt pie pirmā izsaukuma, tāpēc viņš varēja paļauties tikai uz sevi. Viņš metās pa taciņu uz vieglo transportlīdzekļu stāvlaukumu, pārņēma savā īpašumā četrvietīgu pinasu minūtes laikā sasniedza parka zonu, kur zem kupola tika atjaunoti apstākļi, kādi bija uz vienas no ledus planētām, kā Plutonam, un, neko nepaskaidrojis “siltumnīcas” darbiniekiem, optimizācijas režīmā - kad visas ķermeņa sajūtas un reakcija pārsniedz jebkura netrenēta cilvēka reakciju - iemeta pinasā divus balonus ar šķidro hēliju.

Sarežģītākais bija nostiprināt balonus transportlīdzekļa salonā, taču Ratiboram tas izdevās, salauzis blisteru, un pielidoja monstrozaura mājoklim brīdī, kad briesmonis pabeidza šīs ēkas iznīcināšanu: dūmu mākoņi, putekļi, šķembu straumes un sienu drumslas slēpa ainavu trīs kvadrātkilometru lielā teritorijā! Apkārtni piepildīja dārdoņa, rēkoņa, šņākšana un sprakšķēšana.

Ratibors atrada briesmoni pēc raksturīgajiem zibšņiem un uguns strūklakām un ar pēkšņi pamodušos naidu atvēra balona vārstu. Šķidrā hēlija strūkla zem trīssimt atmosfēru spiediena ietriecās ārpuszemes dzīvnieka ķermenī, eksplozīvi pārvēršoties gāzē. Zvēra ķermeni acumirklī pārklāja balts sabiezinātas miglas un gāzes mākonis. Tas sastinga, pārstāja dzirkstīt ar elektriskiem lādiņiem, tad pēkšņi ar svilpi caur mākoni izmeta ugunīgu punktotu antimatērijas lādiņu – izlāde pagāja garām tikai piecus metrus no robežsarga mašīnas – un ar elles gaudoņu attālinājās, iznīcinot visu, ko satika savā ceļā.

Ratibors, izvairīdamies no briesmīgajām zibens un antimatērijas strūklām, dzina viņu uz metro, nikni čukstēdams: saņem! saņem, nelieti! Saņem vēl! ..

Šķidrais hēlijs, kas spēj iesūkties pat molekulas lieluma caurumā, pārklāja balonu korpusus un iekļuva pinasa salonā, tomēr Ratibors, neskatoties uz roku apsaldējuma draudiem, pameta mašīnu, tikai tad kad iedzina monstrozauru orbitālā lifta bagāžas nodalījumā - zvēra izmēri neiekļāvās metro vārtos - un ieslēdza starta atgrūdēju. Jaunais lifta operators attapās laikus, saprata kas jādara, un paguva informēt augšā, orbitālo kompleksu, kāda “krava” tika viņiem nosūtīta...

Ratibors attapās, pieskārās viteira pogai - trīsdimensiju fotogrāfijai pie sienas, papriecājās par Karēlijas tēlu, kas pret viņu stiepj rokas, un drūmi izmeta  inka mikrofonā uz galda:

– Lūdzu, dot intensionālu pa kodu “AA” un visu pavadošo zinātnisko informāciju.

- Izpildu, - Inks pieklājīgi atbildēja.

LEĢENDA PAR RIJĪGO MAZULI

...Un it kā atbildot, Konstruktors pēkšņi pārraidīja fragmentu no dziesmas, vienu no tām, ko viņam ierakstīja Grehovs. Un aizgāja. Un visā pasaulē palika tikai šī skumjā skaņa - saldsērīga un maiga, dvēseli sagrābjoša, dziestoša, cilvēka balss...

Ratibors domīgi noņēma emkanu un izslēdza aparatūru. Viņš bija satriekts. Protams, viņš piedzima daudz vēlāk nekā aprakstītie notikumi, kad supermetamorfs no sporas pārvērtās par rijīgo mazuli un visbeidzot par superbūtni, ko sauca par Zvaigžņu konstruktoru, un pēc tam, absorbējis trešdaļu no Marsa masas, atstāja Saules sistēmu un Galaktiku. Ratibors bija vairākas reizes pabijis uz Marsa un, protams, zināja tā neparastā izskata iemeslu, taču viņš nezināja visu šo tik neparasto informāciju, kas rosināja emocijas un iztēli. Un kuru gan varētu atstāt vienaldzīgu paleosaprāta pārstāvja piedzimšana, kas dzīvojis laikmetā, kad neeksistēja ne zvaigžņu kopas, ne pašas zvaigznes?! Ratiboru pārsteidza arī to cilvēku neapdomīgā drosme, kuri notvēra supermetamorfa sporu (kilometra diametra “olu”!) un pārnesa to uz Sistēmu, novietoja to uz Marsa (kā viņi “neizdomāja” to novietot uz Zemes?!). Drosme, vīrišķība un ziedošanās tiem, kuri mēģināja nodibināt kontaktu ar piedzimušo milzi, jau bija piespiedu kārtā. Tiesa, Ratibors nevēlējās nosodīt robežsargus, kuri pirmie kosmosā sastapa Konstruktora sporu baru, neviens no viņiem nevarēja paredzēt turpmākos notikumus.

Pēc Konstruktora aiziešanas no Saules sistēmas cilvēki uzreiz neizelpoja mierīgu nopūtu. Daudzi ksenopsiholoģijas speciālisti šaubījās par bijušā Rijīgā Mazuļa vēlmi pamest vietējo kosmosa nostūri, taču, par laimi, viņi kļūdījās.

Ratibors savā atmiņā atdzīvināja vairāk nekā pirms simts simt gadiem notikušā stāsta galvenos notikumus.

Konstruktors vai drīzāk viņa spora, saukta par supermetamorfu, tika atklāta vispirms pie Jūlijas, otrās Vienradža gamma sistēmas planētas, pēc tam uz Orfeja Alfa un Delta planētām, un vienu izdevās notvert tikai netālu no Suinbernas gammas trīs simti parseku attālumā no atklāšanas vietas, kad sporai izdevās norīt aptuveni divus desmitus cilvēku, robežsargus un izlūkus. Tā tika turēta uz Marsa gandrīz gadu, mēģinot saprast, kas tas ir, un ar viņu kontaktēties, līdz toreizējās, vēl divos sektoros - zeme un kosmoss nesadalītās, drošības nodaļas vadītāja vietnieks, Grehovs aizlidoja uz Tartaru un lūdza paskatīties uz metamorfa "olu" "pelēkos rēgus". Pelēkais rēgs, saprāta pārstāvis, kas priekšā cilvēcei bija miljonu gadu, piekrita palīdzēt cilvēkiem un spēja atšķetināt “intelekta mednieka” noslēpumu, taču pat pēc tā, spora palika uz Marsa vēl sešus mēnešus, līdz pēkšņi pamodās no miega un izdīga. Un piedzima Konstruktora Rijīgais Mazulis, izmantojot Marsa klintis kā sava ķermeņa celtniecības materiālu.

Trīs mēnešu laikā, nereaģējot uz zemes iedzīvotāju aicinājumiem un viņu izmisīgajiem mēģinājumiem pievērst milzu “mazuļa” uzmanību briesmām, ko rada viņa apetīte senajai planētai, kuru tikko bija iekarojusi cilvēce, viņš apēda tās trešdaļu. Un aizgāja, izārdījis cilvēku skudru pūzni, tāls no visa, kas satrauca un interesēja cilvēkus.

Pierobežas flotes kreiseri, kuros strādāja Ārpuszemes kultūru institūta speciālistu grupas, viņu panāca jau tikai pie Galaktikas robežas, kad viņš panāca savu brāļu sporu pulku septiņu īpatņu skaitā - divi bija pazuduši bez pēdām - un mēģināja viņus atdzīvināt, piespiest attīstīties. Taču viņš to nespēja un neprata – vai nu viņam pietrūka “konstruktora akušera stila” zināšanu, pieredzes un prasmju, vai arī sporas bija zaudējušas dzīvotspēju: viena no tām eksplodēja, vēl trīs pielipa viena pie otras un pārvērtās par sevišķi blīvu matērijas gabalu, kaut ko līdzīgu “melnajam caurumam”, bet pārējās vienkārši sašķīda gabalos, klinšu un metāla fragmentos. Veselu mēnesi pēc tam Konstruktora “mazulis” lidoja blakus savu nedzimušo brāļu mirstīgajām atliekām, it kā sastindzis no skumjām un izmisuma, nereaģējot uz Zemes iedzīvotāju pastāvīgajiem trauksmes pilnajiem aicinājumiem, tad viņš sāka transformēties, mainīt formu, it kā mēģinādams izvēlēties labāko variantu sev izvirzītajam mērķim.

Tas aizlidoja no Saules sistēmas melni violeta konusa formā ar pamatnes diametru apmēram trīs tūkstošus kilometru, kura gludajā galā izauga piecsimt kilometru augsta “verdoša” kalna virsotne un attālinājies no Saules vairrāku gaismas gadu attālumā,  pārvērtās par dubultkonusu, kas patiesībā bija neparastas formas planēta - gan pēc izmēra, gan masas, izņemot to, ka šī “planēta” bija saprātīga būtne! Kosmosa dzīvības potenciāla mērogs joprojām nav pārstājis pārsteigt cilvēkus, neskatoties uz tikšanos Galaktikā ar citām neparastām būtnēm un dzīvības formām, piemēram, ar Tartara saprātu, ar orilouhiem un roīdiem, tāpēc pētnieki joprojām nezaudēja cerības sazināties ar paleosaprāta pasaules pārstāvi, kontakts, kura priekšrocības nebija iespējams pārvērtēt, tomēr pēc neveiksmīga mēģinājuma atdzīvināt sporas, Konstruktors apturēja visus Zemes iedzīvotāju mēģinājumus viņam tuvoties, pārraidot īsu - tikai sešu sekunžu - video attēlu: dimanta grotu, ar tajā esošiem diviiem cilvēkiem (tie bija, kā vēlāk tika noskaidrots, Hermans Labovics un Ernests Giro), viens no viņiem (Labovics) pateica: “Tagad kurss - vientulība”, un viss pazuda. Un tad Konstruktors sāka pārveidot savu ķermeni.

Pirmkārt, tā dubultkonuss sadalījās adatu pakā, kas veidoja ezim vai pienenes galvai līdzīgu figūru. Tad “ezis” saplacinājās pankūkā, adatas pārvērtās par īsiem , salīdzinot ar “pankūkas” izmēru, dzelkšņiem un tagad “mazulis” vērotājiem atgādināja galda tenisa raketi, un tās tūkstoš kilometru garais kāts izauga burtiski piecās līdz sešās sekundēs, tāds  bija tā augšanas ātrums, kas pārsniedza Saules kustības ātrumu kosmosā! Ap "raketes" ķermeņa virsmu apskrēja daudzkrāsaina mirdzuma viļņi, un Konstruktors aizlidoja prom no mirušajām sporām, no savām nepiepildītajām cerībām, pakāpeniski paātrinādams gaitu. Zemes kuģi mēģināja viņam sekot, taču bija spiesti atpalikt: vakuums viņa “kilvaterā” bija tik “turbulents”, ka sāka iedarboties kosmosa kvantošanas ietekme makro līmenī: kreiseru korpusi, neskatoties uz jaudīgo enerģētisko aizsardzību, neizturēja metriskās izmaiņas un sāka plaisāt! Tikai viens kuģis no trim nosūtītajiem spēja atgriezties uz Zemes, uzņēmis pārējo divu apkalpes.

Kad kreiseru speciālisti beidzot aptvēra fenomena fiziku, Konstruktors jau bija pazudis starpgalaktiskās telpas tumsā, un viņu panākt vairs nevarēja. Viņa ceļš veda ārpus visām zināmajām zvaigžņu salām, galaktikām un to kopām, kas veidoja Visuma šūnu struktūru; viņš atgriezās tieši tajā pašā virzienā, no kurienes bija atnācis, cerot, iespējams, atrast savu pirmdzimteni...

Ratibors apstaigāja istabu, atzīmēja, ka ir pienācis vakars, atgriezās pie galda un lūdza kibersekretāru no informācijas paketes ierakstīt daļu, kas runāja par vakuuma izmaiņām aiz Konstruktora, kad viņš atstāja Galaktiku. Paslēpis kabatā kartiņu ar tekstu, viņš uzmanīgi aplūkoja sevi, saķemmēja matus un devās durvju virzienā, murminādams:

– Tagad kurss - vientulība...

***

Žeļezovskis viņu gaidīja kosmosa sektora operāciju zālē, piebāztā ar molekulāro elektroniku, “dingo” iekārtām [16], ierīcēm individuālai saziņai ar kompjūteriem un psi termināli [17]. Šajā telpā nodrošinošā kompjūtersakarus, dežūrēja nozaru, nodaļu vadītāji un viņu vietnieki, drošības dienesta un robežsardzes vadība, SEKON un VKS komisija.

Ratibors klusēdams pasniedza komisāram-divi baltu plastmasas papīra gabalu. Žeļezovskis arī klusēdams paņēma lapu un noņēma savas personīgās konsorta līnijas emkanu [18]. Emkans sakļāvās kā pumpurs un paslēpās dežūras galda pulētajā plaknē, uz kuras dažkārt parādījās diagrammas, zīmējumi, skaitļi, ātri skrēja ziņojumu rindas, simbolu un ciparu virknes.

- Tavs viedoklis? – Žeļezovskis beidzot nomurmināja, slāpēdams pērkonīgās notis savā balsī.

- Izskatās, ka tas ir viņš, - sacīja Ratibors. – Parādību fizika abos gadījumos ir ļoti neparasta, pārsteidzoši neparasta. Tiesa, vēl neparastāki man šķita tādi zinātnieku secinājumi kā: “Zvaigznes ir nejaušs konstruktoru darbības rezultāts”.

– Tie nav zinātnieku secinājumi. – Žeļezovskis pamāja vienam no pieciem dežurantiem un devās uz durvīm: reiz Ratibors bija pārsteigts, uzzinot, ka “cilvēka kalns” spēj staigāt kā mednieks un vingrotājs – elastīgi, viegli un atbrīvoti, neskatoties uz augumu, masu. un milzu muskuļiem. – Tā ir informācija no pelēkajiem rēgiem. Nepārbaudīta. Neordināra, godīgi sakot, tāpēc tā biedē zinātnisko brālību.

Viņi iekāpa liftā un pēc divām minūtēm izkāpa no caurspīdīgas režģa kajītes pie komisāra-divi kabineta durvīm. iegāja.

- No pelēkajiem rēgiem - Žeļezovskis apsēdās krēslā kabineta "viesu" stūrī, netālu no mini baseina ar strūklaku, - mūsu Visuma daļa, tā sauktais "metagalaktiskais domēns", bija Konstruktoru izmēģinājumu poligons, kur viņi eksperimentēja ar laika un telpas daudzdimensionalitāti, tās ģeometriju, topoloģiju, enerģiju... Par kosmoloģiju esi kaut ko lasījis? Tad būtu jāatceras, ka mūsu Visums radās kā divpadsmit dimensiju telpa, un tad kaut kādu iemeslu dēļ astoņas dimensijas tika saspiestas, salocītas un pārvērtās par viendimensionālām “superstīgām”. Tātad, nevis "kaut kādu iemeslu dēļ", bet tieši tāpēc, ka to izdarīja Konstruktori. Kas noveda pie vakuuma fāzu izmaiņām un, protams, pašu Konstruktoru nāves. Dievs vien zina, kā un kur izdzīvoja šīs desmit sporas, no kurām tikai viena spēja attīstīties par īpatni.

- Iekļauj to darba plānā... - Žeļezovskis apturēja caururbjošo skatienu uz Ratibora lūpām, paklusēja, kaut ko pie sevis izlemdams. – Iekļauj savā plānā Marsa un Černavas ksenolieguma apmeklējumu.  - “cilvēks-klints” atkal paklusēja, it kā no saspringtā Berestova gaidītu kādu reakciju. - zinu, ka tur gāja bojā tava līgava, bet tev šīs vietas tomēr jāapmeklē. Rezervāts ir mājvieta pēdējam no izdzīvojušajiem “pelēkajiem cilvēkiem”, pēdējiem tīrītājiem, kuri savulaik dzīvoja simbiozē ar Konstruktoru, pareizāk sakot, ar viņa sporu, ar supermetamorfu.

- Labi, - Ratibors gandrīz mierīgi pateica.

Žeļezovskis novērsās.

– Nedomāju, ka Konstruktors – ja vien tas nav mūsu pieaugušais “mazulis” – tuvākajā nākotnē izšķilsies no LŠ, tomēr iespējams, viņš nekad nespēs izlauzties cauri citas pasaules barjera, kur nonācis no mūsu pasaules līdzīgā veidā, bet nebūtu pareizi novērtēt šos draudus par zemu. Vai nu no paša LŠ puses - tu jau redzēji, kas var notikt ar zvaigzni - vai no saprātīgas superbūtnes, kas arī spēs tikt galā ar jebkuru zvaigzni. Diezgan iespējams, ka ar viņu nāksies veidot kontaktus. Un no šī brīža tu neesi tikai kobra, tu esi RP operators [19]. SEKON apstiprināja manu pieprasījumu šajā jautājumā... lai gan Zabavai bija cits kandidāts.

- Kurš tad būs rezervē? – Ratibors jautāja, lai slēptu savu neizpratni: viņš nebija gaidījis šādu notikumu pavērsienu. Padomāja: kas ir šis otrais? Nodaļā ir daudz meistaru, kuru tad izvēlējās Zabava? Un kāpēc? Bet kāda starpība? Lai dod rezervistu. Berestovs, protams, gribēja, lai ar viņu sadarbotos Makgrats, komisārs zināja par viņu attiecībām, taču Ratibors neiebilda arī pret citu aizvietotāju, viņi visi bija izturējuši psiholoģiskās saderības pārbaudi un visi bija ne mazāk uzticami kā kobra-1 Berestovs.

- Rezervē būšu es, - komisārs strupi attrauca.

Berestovs klusēdams piecēlās.

- Neiebilsti? – komisārs-2 ar pēkšņu interesi jautāja.

- Nē. – Ratibors māņticīgi parspļāva pār kreiso plecu.

***

No rīta viņš ilgu laiku lēma, vai piezvanīt Jegoram un parunāt par dzīvi, taču viņu pārņēma vēlme tikt galā ar Nastjas vizīti, un viņš piezvanīja Makgratam:

– Paul, cik ilgi tu pazīsti Anastasiju?

– Kādu vēl Anastasiju? – Miegainais Makgrats žāvājās, aizsedza muti ar plaukstu. - Atvaino, ka esmu dezbiljē...

- Demidovu...

- A-a... Nastju... sen. Vai tad tu viņu nepazini pirms mūsu tikšanās? Man likās…

– Redzēju īsi. – Ratibors neprecizēja, kur un kādos apstākļos satikās ar Anastasiju.

Makgrats pasmīkņāja un sabužināja matus uz pieres:

– Un tāpēc tu mani pamodināji nakts vidū?!

– Jau sen rīts, pulkstens septiņi, laiks uzlādēties un ieturēt brokastis.

- Es vēlu aizmigu, tāpēc varētu vēl gulēt un gulēt, jo īpaši tāpēc, ka nav mana dežūra. Bet glīta meitene, vai ne, kobra Berestov? Iepatikās? – Pols pastiepa plaukstu uz priekšu. - Viss,viss, netaisi zvērīgu grimasi, es tā vairs nedarīšu. Kas tevi konkrēti interesē?

– Zinu tikai, ka viņa ir IVK etanalītiķe, un neko vairāk.

– Viņas tēvs Mihails Demidovs, slavens eksoķīmiķis, zinātņu doktors,  pirms vairākiem gadiem gāja bojā kaut kāda eksperimenta laikā. Māte ir biologe, manuprāt, strādā Černavas ksenoparkā Taklamakanā. Viņai ir divdesmit trīs, ne jau mammai, protams, nav precējusies, sporta meistare tenisā. Kas vēl?

-Kur dzīvo?

- Nu, brāl, to es tev neteikšu. Vai tiešām pa īstam? Oi, nespēju noticēt... – Pols atkal pacēla plaukstas uz priekšu, pamanījis bīstamo spīdumu Ratibora acīs. - Viss, viss, klusēju, citādi pareizināsi ar nulli, tu esi spējīgs. Es tiešām nezinu viņas adresi, bet "Gudrinieks" to atradīs ātri. "Makgrats paberza seju, pasmaidīja un ar nožēlu teica: - Pamodināji mani pilnībā. Dzirdēju, ka esi saņēmis jaunu uzdevumu no “kalna”? Ņemt mani par pārinieku negribi?

- No tevis nav lielas jēgas, - nomurmināja Ratibors. - Pazīstu tevi, Aristarhs nolēma mani nodrošināt pats. Bet darba pietiks visiem, atceries manus vārdus.

Makgrats smaidīdams samiedza acis; uz Ratiboru viņš nekad neapvainojās.

– Protams, tu tak mums slavens volhvs, mags un brīnumdaris, kur nu mums... Starp citu, kāds LŠ sakars ar svešajiem?

- Nekāds. No kurienes zini par svešajiem?

- Zeme pilna ar baumām. Vai arī es neesmu drošības dienesta kobra? Patiesībā pārāk nesapriecājies, būs jāstrādā ar ļoti neparastu kontingentu: svešajiem, "pelēkajiem cilvēkiem", pelēkajiem rēgiem...

Ratibors neviļus pacēla uzaci.

- Tev gan ir informācija. Tiešs savienojums ar bunkuru? Vai varbūt priekšnieks mums iedeva vienu uzdevumu paralēli?

Makgrats iesmējās.

- Bet tu saki, nekādas jēgas. - Nu viss, skrienu uz dušu, līdz saziņai. Vakarā varam pamētāt bumbu.

- Ja atbrīvošos.

Vioms izdzisa. Ratibors domīgi pastaigāja pa istabu, suvenīru nišā pabakstīja gliemežvāku no Orilouha, ko tēvs atveda vēl brīvajās Orilouhas ekspedīcijās, virtuvē padzērās savu iecienīto dzērveņu sulu, tad, domājot par Paula pēdējiem vārdiem, piezvanīja uz nodaļu.

- "Gudrinieku" uz līnijas, - viņš pateica dežurantam.

Videoattēls mainījās: tagad rudmatainā jaunekļa (“dingo”, protams, dežuranta video fantoms) vietā parādījās drukns cilvēks ar profesionāla cīkstoņa seju - "Gudrinieka", nodaļas inka, atbildīgā par visu informāciju un sakariem,  “dingo”..

– Lūdzu, norādīt Ārpuszemes kultūru institūta efanalītiķes Anastasijas Demidovas adresi.

Atbilde pienāca bez kavēšanās:

- Novosibirska, ziemeļu radiāls, Losinaja magistrāle, simts četrdesmit četri - deviņdesmit divi. - “Gudrinieks" zināja, kuram nodaļas darbiniekiem ir pienākums sniegt informāciju pilnā apmērā, un viņu šis pieprasījums nepārsteidza.

– Viņas darba grafiku un patstāvīgās mācību dienas?

"Gudrinieks" dažas sekundes “padomāja” - pēc izskata, protams, kā “parasts” cilvēka sarunu biedrs, lai gan patiesībā viņš tobrīd sazinājās pa informācijas tīklu un runāja ar IVK kompjūteru.

– Mācību dienas - otrdiena un ceturtdiena, darbs parasti sākas no desmitiem rītā līdz trijiem pēcpusdienā, bet pirmdien dažkārt iziet vakarā. Ja uzdevums nav grūts, viņa darbu veic mājās, pa konsorta līniju. Skaitļošanas telpa - trīs, kabīne - vienpadsmit. Personīgā  infora kods: divi trīs simti divdesmit seši - eff divi četri.

- Pateicos, - Ratibors atlaida 'Gudrinieku"  un paskatījās uz rokassprādzi: bez trīs minūtēm septiņi. Ārpuszemes kultūru institūts atrodas Kopenhāgenā, tur vēl ir agrs rīts, bet Nastja dzīvo Novosibirskā, kur pulkstenis jau ir vienpadsmit, kas nozīmē, ka viņa jau sen ir nomodā.

Viņš izķemmēja, viļņos uz kakla krītošos matus, uzvilka savu parasto vasaras uzvalku: baltas bikses un kreklu ar īsām piedurknēm, visiem apģērba gabaliem bija iebūvēts kondicionieris, un "pasvilpa" taksometru. Lai nokļūtu Brjanskas metro un atrastu Losinaja Magistrāli Novosibirskā viņam vajadzēja tikai pusstundu. Bez piecpadsmit minūtēm divpadsmitos pēc vietējā laika (bez ceturkšņa astoņi pēc vidējā Saules Sistēmas laika) pēc Novosibirskas centrālās mājokļu ekspluatēšanas inka rīkojuma viņš nosēdināja pinasu zālienā pie mājas, kurā dzīvoja Demidovi.

Brīvās pilsētu migrācijas laikmetā dzīvojamo ēku arhitektūras ansambļi bija nepārtraukti atjaunojošās transformējamas ģeometriskas figūras, pakārtotas vietējā ainavu arhitekta galvenajai idejai. Šādu māju dzīvokļu moduļus ar iebūvētām inženierkomunikācijām un formu ģeneratoru varēja pārvietot un piestiprināt pie jebkura ansambļa, ja tā īpašniekam šķita, ka tas nepārkāpj esošā mājas izskata harmoniju, ja viņš neiebilst pret dzīvokļa formas maiņu. No malas šķita, ka ansambļi ir dzīvas būtnes, jo nebija brīža, kad kāds no dzīvokļiem neaizlidotu, un tā vietu uzreiz neieņemtu cits. Ratiboram pilsētas vienmēr šķita dzīvu kristāla-dimanta putu kalniem, kuru burbuļi klaiņo un drūzmējas viens pie otra. Tomēr, neskatoties uz formu plūstamību un periodisku pilsētu ekoloģijas paisumu un bēgumu, senie kultūras centri, tostarp Novosibirska, savu nozīmi nebija zaudējuši. Tāpat kā pirms simts gadiem un pirms divsimt un piecsimt gadiem, lielo pilsētu pamatiedzīvotāji sevi lepni sauca: “mēs, maskavieši!” vai “mēs, kijevieši!” vai “mēs, Novosibirskieši”. Bet mēs esam Brjanskas, debrjanskas vilki, Ratibors pie sevis sacīja, atcerēdamies sava vectēva izteicienu. Tomēr arī tas izklausās labi.

Māja, kurā atradās Demidovu dzīvoklis, atgādināja koraļļu režģi ar atsevišķiem perlamutra nokrāsu "smilšu graudu" blokiem.

Deviņdesmit otrā dzīvokļa modulis, kas spēj patstāvīgi ceļot uz jebkuru zemeslodes punktu, ar montāžas ierīcēm savienošanai ar jebkuru māju, vainagoja koraļļu ziemeļu “zaru” trīsdesmit metru augstumā. Pēc minūtes lifts viesi nogādāja trīs “kristāla” dzīvokļu krustojumā, un Berestovs piezvanīja.

Ar melodisku "lūdzu, ienāciet iekšā" atvērās durvis.

Pārsteigtā Anastasija sagaidīt Ratiboru iznāca no viesistabas, gaišā pūkainā halātā ar oranžu orākula emkanu - mājas skaitļotāju rokā.

-Jūs?!

- Ar lielu varbūtības pakāpi, - Ratibors paklanījās, pieņemot oficiāli pieklājīgo "jūs" kā savas uzvedības līniju. - Atvainojiet, ka bez brīdinājuma.

- Nāciet iekšā, būšu pēc minūtes.  - Anastasija samulsusi ienira vienā no istabām, no kurienes atskanēja viņas balss: - brokastis  ēdīsiet?

- No kurienes jūs ziniet, ka es vēl neesmu pabrokastojis? – Ratibors iegāja plašajā viesistabā, pie sevis atzīmēdams, ka Demidovu dzīvoklis un viņa dzīvoklis kā divi zirņi pākstī. Mēbeles un telpiskais izkārtojums šādos dzīvokļos-moduļos bija konformāls, tas ir, pielāgots īpašnieku domām un emocijām caur “mājas” - sadzīves kompjūteru. Anastasijas un Ratibora dzīvokļu iekārtojums un telpu apdare atšķīrās ļoti maz, kas liecināja par viņu gaumes sakritību.

Divas sienas caurspīdīgas, tāpat kā daļa no griestiem, netālu no trešās ir "mājas gara" galds ar baltu, melnu un zaļu kartīšu kaudzēm ar irbuļu komplektu, ar transformējamu projektoru un konsortlīnijas suvenīru emkanu, divi krēsli; ceturtā siena būtībā ir kristālu bibliotēkas fasāde ar televīzijas informa nišu. Uz grīdas kaut kas izskatās pēc polārlāča ādas.

Līdz potītēm noslīkstot “lāča vilnā”, Ratibors piegāja pie galda un noliecās pie stereofotogrāfiju: Anastasija Demidova neiedomājamā kostīmā, turot nesmaidīga jaunekļa roku, lido uz Mēness ainavas fona. Viņas matu krāsa fotogrāfijā atšķīrās no īstās, pat acu forma šķita atšķirīga, taču, bez šaubām, tā bija Nastja.

- Patīk? – jautāja klusi pienākusī saimniece. Viņa jau bija pārģērbusies ar uguntiņām mirguļojošā kleitā,(“ziemeļblāzmas” modelis) un raudzījās uz viesi ar jauktu gaidu, ziņkārības, apmulsuma un izaicinājuma izteiksmi.

"Tas ir atkarīgs no tā, uz ko attiecas jūsu jautājums," atbildēja Ratibors. – Kur jūs fotografējā? Otrajā selenoparkā?

- Ne jau mani. – Anastasija iesmējās, redzot, kādu iespaidu viņas vārdi atstājuši uz viesi. – Tie ir mans tēvs un māte. Fotogrāfija ir vairāk nekā ceturtdaļgadsimtu veca. Godīgi sakot, es jūs gaidīju, Ratibor. Nezinu, kāpēc. Apsēdīsimies?

Viņi apsēdās konformālos, sēdētājam pielāgojošos krēslos. Virtuves kibs, mazs un smieklīgs, līdzīgs lemūram, atnesa paplāti ar kafiju un grauzdiņiem, nočivināja ierasto “labu apetīti”, Anastasija  pirmā paņēma krūzi.

Skatoties viens uz otru, izdzēra tasi aromātiskas Sibīrijas kafijas: pienu, aukstu kā ledus, atsevišķi, uz mēles plīstošu cukuru caurspīdīgu bumbiņu veidā, arī atsevišķi. Kamēr viņi dzēra, četras reizes noskanēja vioms: zvanīja Anastasijas draudzenes, melni iedegušas jaunietes, paziņas un darba biedri. Tas ilga līdz saimniece lika “mājas garam” atbildēt, ka viņas nav mājās. Tad kibs aizvilka tukšo paplāti atpakaļ uz virtuvi.

- Kāpēc jūs mani gaidījāt? – Ratibors nomurmināja, sajuzdams šīs telpas mājīguma neparasto relaksējošo efektu apvienojumā ar saimnieces valdzinošo skaistumu. Viņš nenožēloja, ka bija ieradies šurp, lai noskaidrotu jau otro nedēļu ieilgušo “noslēpumu asti”, taču nevēlējās sākt ar profesionāliem jautājumiem.

– Jo jūs neesat tāds cilvēks, kurš kaut kā nesaprotama atminēšanu atstāj uz vēlāku laiku. – Anastasija pasmaidīja. – Bet jums šķiet nesaprotamas daudzas lietas, vai ne? Kas ir Gabriels? Kāpēc mēs lūdzām jums būt uzmanīgam? Kā mēs zinājām, ka jums būs jāstrādā pierobežas zonā?

- Iespējams. - Ratibors izstiepa kājas, un krēsls izpalīdzīgi zem viņa rokām novietoja roku balstus. – Atklāti sakot, jūs mani samulsinājāt, bet man nepatīk noklusējumi. Man nez kāpēc šķiet, ka es jūs pazīstu jau sen, katrā ziņā satiku jūs ilgi pirms jūs ar mani iepazīstināja Gordijs Vakula.

- O jā. – Meitenes acis satumsa, viņas seja kļuva nopietna. – Jums taisnība, daudz agrāk. Pirms pieciem gadiem. Mana māte tajā laikā strādāja Černavas ksenoparkā Taklamakanā, un es lidoju pie viņas uz parka atklāšanu. Un tad sadumpojās monstrozauri...

Acīmredzot Ratibors nespēja saglabāt mieru, jo Anastasija apklusa. Pauze ievilkās.

– Un jūs tajā brīdī bijāt tur? - viņš beidzot nomurmināja, ieguvis kontroli pār sevi.

Anastasija pamāja:

– Ja jūs nebūtu sācis rīkoties, mēs diez vai šodien ar jums runātu. Man bija deviņpadsmit, un jaunībā pirmais iespaids vienmēr ir balstīts uz emocijām. Jūsos nebija iespējams neiemīlēties. - Viņa atkal pasmaidīja: šajā smaidā dīvaini sajaucās jautrs apmulsums, entuziasms un brīdinājums, piešķirot meitenes sejai ar spārnotajām uzacīm unikālu svaiguma, maiguma un tīrības kolorītu.

- Nezinu, kādu iespaidu uz jums atstās mani vārdi, bet tad jūs tiešām kļuvāt par manu elku. – Atzīšanās nez kāpēc skanēja kā pirms šķiršanās: ar slēptām skumjām un nožēlu, it kā Anastasija zinātu, ka viņiem nav nākotnes. Varbūt viņa zināja arī par Karēliju? Droši vien zināja...

- Bet tagad? – Ratibors jautāja, izniris no viegla nokdauna, lai tik kaut ko pateiktu.

- Tagad? - Anastasija iesmējās, bet Ratibors smieklos sajuta apjukuma noti, kas viņam pēkšņi lika noticēt, ka tas nav joks vai skaistas sievietes koķetērija.

– Kopš tā laika ir pagājuši daudzi gadi, un jūs, meistar, gandrīz neesi mainījies. Tādas lūk tās lietas. Vai ir vēl kādi uz būtību neattiecošies jautājumi?

"Ir nu gan situācija!" – Ratibors nodomāja, cenšoties saglabāt savam amatam pienācīgu izskatu. Viņš bija apdullināts un, neskatoties uz visu savu pieredzi un plašo psi apmācību, uzreiz nespēja pārvarēt apjukumu, ko radīja šī Anastasijas pēkšņā atzīšanās.

- Jautājumi ir. – Ratibors noklepojās. – Lai gan atbildei varu atzīties, ka tādas sarunas nebiju ne plānojis, ne gaidījis. Man ir priekšlikums: jūs vēlētos mani pavadīt uz ksenoparku? Man jāapmeklē... kāds pelēks paziņa.

Anastasija nebija pārsteigta, it kā zinātu, par ko ir runa.

- Vēlēšanās ir. Tikai man jāpārģērbjas, nevarēju uzreiz paredzēt jūsu priekšlikumu. “Viņa izlēca no krēsla tā, ka viņas svārki uzlidoja kā viesulis, atklājot viņas spēcīgās, slaidās kājas, un metās uz guļamistabu. Šajā brīdī gaitenī atskanēja ieejas signāls. Ratibors sagatavojās humoristiskai frāzei: "Jūs kļūdījāties ar dzīvokli, kungs," bet to norija. Dzīvojamā istabā ienāca tas pats noslēpumainais “veščuns”, kurš pavadīja Anastasiju Berestova apmeklējuma laikā.

- Tieši laikā, - Ratibors gandrīz bez izlikšanās sacīja un piecēlās, lai viņu sagaidītu. – Jūs esat Gabriels... e e... atvainojiet? Grehovs?

- Apskaužama atmiņa, - noburkšķēja apmeklētājs; acīmredzot jau no pašas dzimšanas viņa valodā bija iestrādāta ironija. - Prieks, ka esat dzīvs. - Viņš pagriezās, devās pie guļamistabas durvīm un uzsauca: - Stasja.

- Viņa pārģērbjas, - Ratibors pieklājīgi paskaidroja.

Gabriels grasījās atvērt durvis, pacēla roku, bet kaut kas Berestova vārdos lika viņam atskatīties. Viņi kādu laiku saskatījās, it kā novērtētu pretinieku.

Tagad Ratibors varēja aplūkot Grehovu labāk: augums simts septiņdesmit pieci, tas ir, par pusotru galvu īsāks, un parasti attīstīts, bet katrā kustībā slēpjas spēks; seja ir tumsnēja, kalsna, nervoza un tajā pašā laikā nekustīga, tikai acis - melnas, dziļi novietotas - ik pa laikam uzplaiksnī ar drūmu uguni vai smīnu un atdzīvina sejas "akmens ainavu". Nopietns vīrs un ļoti spēcīgs, neskatoties uz šķietamo trauslumu. Spriežot pēc auguma un miesasbūves, viņam nevajadzētu svērt vairāk par septiņdesmit, tad kāpēc šajā gadījumā viņa solis ir tik smagnējs?

Dvēselē uz mirkli sakustējās uztraucoša auksta sajūta: ne jau bailes, nē, bet gan diskomforta sajūta, ko radīja svešinieka noslēpumainā ekstraordināte.

Guļamistabas durvis pavērās vaļā un atbrīvoja Ratiboru no sarunas vadītāja lomas. Ieskrēja Anastasija, tērpusies baltos šortos, blūzē un sandalēs ar siksniņām, kas apvijās ap kāju līdz ceļiem.

- Ri? Kāda sakritība! Mēs runājām par tevi. Ratibors vēlas...

- Zinu, - Gabriels pārtrauca meiteni. - Tu esi vajadzīga man.

- Tagad? Es apsolīju…

Gabriels pašķielēja uz Ratiboru.

- Uz ilgu laiku?

- Nu... es nezinu. – Anastasija arī paskatījās uz Berestovu. – Stundu, pusotras... Kaut kas noticis?

- Tas pagaidīs. Satiksimies institūtā pēc pusotras stundas, paņem laiku no Sahangireja, ir jāveic daži aprēķini.

Gabriels, neatskatījies izgāja. Iestājās pauze: saimniece un viesis paskatījās uz aizvērtajām durvīm, tad apmainījās skatieniem.

– Viņš vienmēr tik... labi audzināts? – jautāja Ratibors.

- Nevajag, - Anastasija klusi teica. – Nerunā par viņu... tā. Tu neko nezini.

- Kāds man apsolīja pastāstīt par viņu visu. Viņš ir tavs vīrs?

Viņi pārgāja uz “tu”, pat nepamanījuši.

Anastasija iekoda lūpā un sarauca pieri.

- Kāda tam nozīme? Ejam. Nez kāpēc sāku uztraukties... Parasti Ri... - Nepabeigusi, viņa uzkliedza “mājas garam”: “Mēs aizgājām,” un pirmā pārkāpa pāri slieksnim.

***

Ksenoparks Taklamakanā, kas uzdoto brīdi aizņēma četrsimt kvadrātkilometru platību, dzīvoja savu dzīvi, regulēja labi organizētas apmeklētāju plūsmas, un no pirmā acu uzmetiena nekas tajā nebija mainījies kopš laikiem, kad Ratiboram bija laime šeit pastaigāties ar Karēliju. Lai gan parādījušās jaunas svešplanētu dzīvnieku dzīvesvietas, tās nemanot iekļāvās parka ainavā, un to vaibstus varēja aplūkott tikai tuvplānā. Citu dzīvības formu rezervāta teritorijā vairs nebija arī monstrozauru “iežogojuma”. Tā vietā Ratibors uz slīpētas metāla kolonnas atklāja desmit metrus garu diabāzes bloku, kas vienā pusē nogriezta un pulēta - piemineklis šeit mirušajiem parka darbiniekiem. Anastasija savam pavadonim neko neteica, kad viņš kopā ar citiem apmeklētājiem vairākas minūtes klusēdams stāvēja pie kolonnas, tikai nopūtās, sānis skatoties uz viņu. Bet, lai arī cik aizņemts Ratibors bija ar savām domām, viņam tomēr izdevās pamanīt, ka atšķirībā no viņa Anastasijas skumjām bija cits iemesls.

Servisa centrā viņi neiegāja. Ratibors nolēma izmantot Infora pakalpojumus, kura svītrainie stabi ik pa laikam bija redzami aleju krustojumos. Bet Anastasija, sapratusi drošībnieka nodomus, pavilka viņa piedurkni.

- Es zinu, kur tiek turēts tavs pelēkais paziņa, tas ir aptuveni deviņu minūšu attālumā uz monoras.

Berestovs apstājās.

– Zini, tava visuzināšana pārstāj būt uzjautrinoša. Mistikai es neticu, tāpēc tas nozīmē, ka paliek tieša informācijas noplūde. Kā jūs, Ārpuszemes kultūru institūta skaiļošanas centra darbiniece, un jūsu draugs vai vīrs Gabriels zināt, ko šobrīd dara robežsardzes dienests un drošības pārvalde?

- Es par to zinu tāpēc, ka zina Gabriels, bet viņš... Varat uzminēt, kas viņš ir?

- Kāda tam nozīme? Neatkarīgi no tā, kas viņš ir, viņš nav nodaļas darbinieks, un viņam nevajadzētu būt tiešai piekļuvei introinformācijai.

– Viņš ir VKS Vecāko Sinklīta prokonsuls un zina visu. - Anastasijas balsī bija tik daudz pārliecības, ka Ratibors neuzdrošinājās iebilst. - ziniet, cik viņam gadu?

- Apmēram piecdesmit, - lēsa Ratibors. – Varbūt piecdesmit pieci. Nu un kas?

– Viņam ir simt piecdesmit divi gadi. Jūs ko, tiešām neesat iepazinies ar materiāliem par Konstruktoru? Galu galā Gabriels Grehovs ir viens no tiem, kas piedalījās supermetamorfu - Konstruktora sporu meklēšanā, notveršanā un izpētē.

– Arī par manu uzdevumu pateica Grehovs? – Ratibors sarkastiski vaicāja.

– Viņš par to zināja ilgi pirms sākās viss šis bardaks ar LŠ. Es nezinu, kā, bet viņš spēj paredzēt nākotni, bet nekad nav kļūdījies. Ar viņu vēl būs jākonsultējas... ja viņš gribēs, protams. Tomēr par Konstruktoru vērtīgāka informācijas avota nav.

- Paskatīsimies. – Ratibora skepse nemazinājās, taču viņš negribēja strīdēties. – Man likās, ka to lauku notikumu liecinieku vairs sen nav, tas nav joks – ir pagājis vairāk nekā gadsimts! Bet ja tā ir taisnība...

- Izjokošana! – meitene sadusmojās. – Mēs beidzot skatīsimies uz to “pelēko” vai ne? Mums atlikusi tikai stunda.

Ratibors noskūpstīja Anastasijas pirkstus un iesēdināja viņu monoras kabīnē. Drīz vien viņi iznāca arkas priekšā ar no tālienes redzamām mirgojošām zaļām bumbām, zem kurām, tām tuvojoties, parādījās plūstošs miglains audekls ar tekstu, kas raksturoja šeit dzīvojošos iemītniekus.

"Pseidosapiens, "pelēkais cilvēks", pēdējais no reliktās dzīvības formas pārstāvjiem," izlasīja Ratibors. – No kurienes cēlies, nav zināms. Atklāts kopā ar reliktā saprāta sporu pirms simts divpadsmit gadiem. Vecums - apmēram trīs tūkstoši gadu. Fitofāgs. Enerģiski neatkarīgs. Vielmaiņas nav. Emocionālās izpausmes - vājas un paradoksālas. Var kļūt bīstams neatkarīgi no apstākļiem. Kontakti aizliegti."

- Nesaprotu, - sacīja Ratibors, neizpratnē pārlasījis uzrakstīto. – Respektīvi, kā nav vielmaiņas un metabolisma? Kā dzīvai būtnei var nebūt vielmaiņas? Viņš ko, vispār neēd? Bet, ja ēd, kur paliek pārstrādes produkti?

“Pelēkie cilvēki” spēj baroties ar jebko, sākot no metāliem un beidzot ar elektromagnētisko starojumu, un viņiem pārstrādes produktu nav. Patiesībā šeit rakstītais nav gluži precīzs, - Anastasija pakratīja galvu. – Viņiem praktiski trūkst tikai katabolisma [20], taču viņiem ir anabolisms, kaut arī nelielā mērogā. Viņu bioloģija balstās uz organometālisko un auksto kodolkatalīzi.

- Kā jūs to ziniet? Jūs taču neesat biologs.

Anastasija paraustīja plecus.

– Vai tad visu izšķir izglītība?

Ratibors pasmīnēja un ar pieaugošu interesi paskatījās apkārt.

Apmeklētāju šajā parka nostūrī tikpat kā nebija, tikai ik pa laikam piesteidzās bērnu bariņi skolotāju pavadībā, un arī tad tikai palasīja vietējā iemītnieka aprakstu un iedzēra no automāta sulu. Ratibors, nezināma iemesla dēļ satraukts, ar skatienu lūdza savai pavadonei atļauju un paspēra dažus suļus zem arkas.

“Pelēkā cilvēka” mājvieta nekādi nelīdzinājās citām parka teritorijām raksturīgām ārpuszemes ainavām: zaļš zāliens ar strautiņu, dižskābaržu birzs, par cilvēka galvu augstāka krūmu biežņa, ierobežojoša teritorijas kvadrātu, zāliena vidū - nelielas ēkas kubs ar piramīdveida jumtu, bez logiem, ar vienām durvīm . "Pelēkais cilvēks" nekur nebija redzams.

- Nabadzīgi gan, - nomurmināja Ratibors, apstājies un ar roku taustīdams elastīgo šķērsli, kas bija izveidojies starp abām krūmu sienām; Spēka barjeras augstums pie ieejas sasniedzās līdz pleciem.

– “Pelēkajiem cilvēkiem” nav nepieciešama speciāla novietne, viņi pielāgojas jebkuriem apstākļiem.

Berestovs pašķielēja uz Anastasiju, kura nolūkojās viņam aiz muguras, un atkal gribēja jautāt: "Kā jūs to visu zināt?" – bet pārdomāja.

Viņi pastaigāja gar neredzamo sētu, meklējot vietējās paradīzes vienīgo saimnieku, taču visas pūles bija veltīgas, “pelēkais cilvēks” nerādījās. Vīlušies viņi apstājās.

- Ko darīsim? – meitene vaicāja, aplūkojot individuālo informācijas aproci, kurā apvienota visa veida informācijas apstrādes, izsniegšanas (dators, individuālo ierakstu banka, pulkstenis, medicīnas konsultants) un sakaru (video, televīzijas un radio ziņu uztvērēji) mikroiekārtas.

- Bet viņš šeit vispār ir? – Ratibors pasmīkņāja. – Varbūt jau meboksā, uz profilaktisko pārbaudi.

- Vajadzētu būt mājās, informators ziņotu, ka viņa nav. Kāpēc tev viņu vajag?

- Tas ir militārs noslēpums, - nomurmināja Ratibors, nezinādams, ko teikt; Žeļezovska padoms “parunāties” ar “pelēko cilvēku” prātam vēl nebija devis barību. - Nu, ja kalns neiet pie Muhameda... - Viņš pēkšņi palēcās, atbalstīja plaukstas uz neredzama, elastīgi-neelastīga kaut kā un pārlēca otrā spēku barjeras pusē. Tūlīt viens no ziņotājiem zem arkas mainīja krāsu no zaļas uz sarkanu un ieslēdza sirēnu.

- Ko jūs dariet?! – Anastasija bailēs noelsās, bet Ratibors, nepievērsdams automāta saceltajai trauksmei, jau soļoja uz “pelēkā cilvēka” mājiņu.

“Pelēkais” iznāca no savas nepretenciozās būdiņas, kad drošībniekam bija atlikuši divdesmit soļi, viņš iznāca ārā un apstājās, garām rokām, viss apaudzis ar gludu pelēku vilnu, ar kvadrātkonisku galvu, kopējošu mājas, kurā viņš dzīvoja,formu. Seja - kā sena pulksteņa ciparnīca, bez deguna, ar šķeltu mutes sprsugu un kvadrātveida acīm bez nevienas domas atspīduma. Ratibors palēnināja soli, tad arī apstājās. Šajā laikā iekārta izslēdza sirēnu, un iestājās biedējošs, drebinošs klusums.

Ilgu laiku, apmēram minūti, viņi skatījās viens uz otru - zemietis un "pelēkais cilvēks", nedaudz līdzīgs sniega cilvēkam-jetijam - kā tas tika attēlots senos zīmējumos un fotomontāžās. Šīs būtnes sejā, kas savulaik bija dzīvojusi simbiozē ar Konstruktoru, neko nevarēja izlasīt, tā nebija tikai vienaldzīga, bet vispār nedzīva, bez izteiksmes, kā gluds koka dēlis. Un tomēr Ratiboram šķita, ka “pelēkā” acīs pazib interese. Prātā ienāca salīdzinājums: cieši aizslēgtā, tukšā vecajā mājā logā pēkšņi pakustējās aizkars un pa slēģu spraugu paskatījās kaut kas noslēpumains, piesardzīgs un bīstams.

- Uzmanies, viņš mostas! – Anastasija izsaucās.

Nākamajā mirklī “pelēkais cilvēks” ar lēcienu pārvarēja attālumu, kas šķīra viņu no Ratibora (desmit metri!) un uzreiz sita ar nesamērīgi garu roku, nedabiski izgrozot elkoņa locītavu. Jau metoties sānis, Berestovs atcerējās gadsimtu senos materiālus, ko bija lasījis: pirmā cilvēku tikšanās ar “pelēko cilvēku” sākās tāpat - ar kautiņu! Un tieši tāpat - bez redzama iemesla.

Anastasija atkal iekliedzās.

“Pelēkais cilvēks” atvēzējās ar visu ķermeni un sita vēlreiz - it kā būtu izšāvis, vispirms ar vienu, tad ar otru roku. Otrais sitiens gandrīz sasniedza mērķi, un no vēja viļņa pie sejas Ratibors sajuta pilnu šī masīvā un tajā pašā laikā ārkārtīgi veiklā un ātrā, nezemietiski lokanā un asā radījuma spēku. Viņš izvairījās gan no trešā, gan no ceturtā sitiena, joprojām neizmantojot savas zināšanas par tuvcīņas paņēmieniem, taču tas nevarēja turpināties ilgi, “pelēkais”, gluži kā mašīna, turpināja palielināt spēles tempu un spēku sitieniem, paliekot šķietami bezjēdzīgi vienaldzīgs, idiotiski neveikls lempis.

- Atpakaļ aiz barjeras! – pēkšņi aiz muguras atskanēja balss.

No pārsteiguma Ratibors nedaudz pavilcinājās un saņēma apdullinoši skaļu pļauku – “pelēkā” dūre skāra viņa galvu. Un tomēr ikdienas treniņi atstāja savu efektu: drošībnieks veica atmugurisku kūleni, dabūja nākamo sitienu pa kājām, nokrita, aizvēlās, pielēca kājās un mēģināja nobloķēt uz viņu krītošos sitienus, un gandrīz iekliedzās no sāpēm - kā šķita, “pelēkais” bija salauzis viņam roku.

Un pēkšņi sitienu viesuļvētra pierima. “Pelēkais cilvēks” apstājās, it kā būtu izslēgts, un paskatījās aiz Berestova muguras. Tas atkāpās, neiziedams no aizsardzības, un tad atskatījās. No aizmugures, uzmanīgi lūkodamies uz "pelēko cilvēku", tuvojās Gabriels Grehovs.

- Aiz barjeras, - viņš strupi atkārtoja, nepaskatīdamies uz drošībnieku.

Ratibors negribīgi paklausīja. Aiz caurspīdīgās drošības žoga sienas pie viņa pieskrēja Anastasija, kuras acīs nemiers cīnījās ar dusmām un nicinājumu.

– Kāpēc jūs tā izdarījāt?!

- Nezinu, - pēc brīža atbildēja Ratibors, aptaustīdams plecu un elkoni. Sāpes pārgāja triecienos, paklausot parastajām auto-treniņa komandām, bet dvēselē bija draņķīgi.

- Nebiju domājusi, ka esat tik... neapdomīgs. Viņš varēja jūs nogalināt! Jūs maz zināt, cik viņš sver? Vairāk nekā divsimt kilogramu!

– Un tomēr interesanti, kā jūs zināt šādas detaļas? – Ratibors drūmi jautāja, vērodams, kā Grehovs tagad jau paklausīgo “pelēko cilvēku” ved atpakaļ uz viņa mājokli.

– Nemaz nav interesanti. Mans tēvs ar "pelēkajiem" strādāja apmēram piecus gadus, pētīdams viņa ādu. Viņš gribēja, lai cilvēkam būtu tāda pati.

Šķita, ka Ratibora smadzenēs kaut kas noklikšķināja. Viņš zināja, ka Andrejs Demidovs, Anastasijas tēvs, strādājis pie cilvēka ādas sacietēšanas problēmas, taču nezināja, ka zinātnieks izmantoja materiālus, kas iegūti, pētot "pelēkos cilvēkus".

– Gribat teikt, ka šis pelēkais ķēms ir... necaursitams?

Anastasija, neatbildējusi, novērsās.

Ratibors zaudēja interesi par notiekošo un kūtri domāja: kā Gabriels zināja, ka mēs brauksim uz šejieni? Un kā viņš spēja “pelēko” nomierināt? Viņam kabatā hipnopistole?..

Virs meža nosvilpa pinass, apmeta zemu apli virs darbības vietas un nosēdās pie sastingušajiem cilvēkiem. No kajītes izlēca divi jaunieši oranžos un melnos ksenoparka darbinieku kombinezonos.

- Kas tad te notiek? - vaicāja viens no viņiem, ejot, no pogas uz pleca izvilcis antenas ūsiņu un no kabatas uz apakšdelma plakanu mikrofonu. Otrais jau bija paspējis atslēgt nožogojuma laukumu un iegāja aplokā, runājot:

- Bet tā te darīt nevajadzētu, ir taču uzrakstīts: nepiederošām personām ieeja aizliegta. Neprotiet lasīt? Vai arī sagribējās... - Viņš nepabeidza, apstājās. - Va velns, tas bijāt jūs, skolotāj?

- Es, - Grehovs pagriezās. - Viss normāli, Edvard, tu vari atgriezties, tā bija mācību trauksme. - Viņš nokāpa no zāliena uz taciņas, pagāja garām krūmiem, paspieda jauniešiem roku un izmeta: - Ejam, Nastja.

Anastasija paskatījās uz Ratiboru un, ne vārda neteikusi, panāca Grehovu. Divi parka darbinieki klusi noskatījās, kā viņi devās prom un iesēdās monorā. Ratibors attapās, pateica: “Atvainojiet” un sekoja.

Grehovs pēkšņi apstājās, pagaidīja viņu, un paskatījās caur pieri:

– Padomi, cik es redzu, jums nav vajadzīgi, bet tomēr es riskēšu vienu sniegt: riskējot ar sevi, neriskējiet ar sev uzticēto uzdevumu. Paskaidrot?

- Dievs pasarg! – nomurmināja Ratibors. -Jūs esat tik laipns…

- Opojeks [21], - Grehovs teica ar negaidītām, labsirdīgām skumjām, pagriezdamies pret Anastasiju. - Vēl nav iemācījies atdalīt graudus no pelavām. Varbūt varēsi palīdzēt?

Ratibors, aizkaitināts ne pa jokam, sarauca pieri:

- Es esmu labs māceklis, ja tik man visu izskaidro no paša sākuma, nevis skaidro iksu caur igreku.

- Nu ko, lieliski. – Grehova balsī noskanēja ironija. - Tad viss vēl nav zaudēts, oper. Pamēģini izmantot vēl vienu padomu, ko deva komisārs Žeļezovskis: aizlido ka tu uz Hiparha Omegu, to pašu, caur kuru izgāja LŠ kanāls, un paskaties, kas no tās zvaigznes ir palicis pāri. Tā tev būs patiesi noderīga un pamācoša ekskursija. Tikai paturi prātā, ka tev… un mums visiem atlicis ļoti maz laika. Ļoti.

- Kāpēc? – Ratibors bija drūmi pārsteigts. – Vēl jau vesels gads, līdz LŠ satiksies ar Sauli.

- Vesels, - pasmīnēja Grehovs. – Nav lietderīgi “polundras” operam domāt praktikanta līmenī. Gads nav simts gadi, turklāt šis periods ir aprēķināts nepareizi. Visticamāk, LŠ ātrums tuvākajā laikā strauji pieaugs. Līdz sakariem, meistar.

Prokonsuls ienira monora kajītē. Anastasija vēl dažus mirkļus atskatījās uz Ratiboru ar kaut kādu nesaprotamu melanholisku lūgumu un apsēdās blakus Grehovam.

- Līdz sakariem, - Ratibors nomurmināja, acis sekojot monora kajītei, un tad pacēla krekla piedurkni: apakšdelms bija purpursarkans, gar plecu stiepās gara skramba. "Labs "skūpsts"," Ratibors pasmīnēja. Ir nu gan spēks ir šim pelēkajam briesmonim! Ja būtu aizķēris, varētu dziedāt “psalmus” [22].

Viņš pēkšņi nomierinājās un pret Grehovu pat izjuta cieņu. Šajā cilvēkā, kurš bija simt piecdesmit gadus vecs, bet izskatījās kā četrdesmit, bija noslēpumains, varens spēks un pārliecība, kas robežojās ar nežēlību. Varbūt tāpēc, ka viņš tik viegli tika galā ar “pelēko cilvēku”, jo abi ir vienīgie dzīvi palikušie Konstruktora parādīšanās liecinieki? Un vai starp viņiem ir kāda cita saistība?...

Ratibors sadūrās ar kādu viņam pretī nākošo tūristu grupas dalībnieku, un mehāniski atvainojās.

Kāpēc lai Grehovam tiešām nebūtu spējas veidot tiešus psioniskus sakarus? Galu galā viņš spēj paredzēt nākotni... Un, ja viņam arī šoreiz izrādīsies taisnība?..

Ratibors paātrināja soli, tad sāka skriet.

"Ak Dievs, ja viņam ir taisnība?! Cik daudz laika mums ir atlicis, lai saprastu, vai šis Konstruktors "plēš vakuumu" vai nē? Bijušais Rijīgais Mazulis vai nobriedis super-Gargantua, kas spēj radīt un iznīcināt zvaigznes? Kā viņu apturēt? Vai vismaz brīdināt? Kā?!"

DESANTS UZ BIJUŠĀS ZVAIGZNES

Žeļezovska seja mirdzēja nedzīvā zilā gaismā, un tas lika domāt, ka viņš cieš no zobu sāpēm. Komisārs-2 tagad atradās simtiem miljonu kilometru attālumā no Zemes — uz Neptūna pavadoņa Tritona, un viņa nedabiskās raustīšanās un krāsas iemesls bija slikti funkcionējošs savienojums.

- Es maz ticu atsevišķu cilvēku prognozēm, - viņš teica dobjā balsī, - lai gan Grehovs noteikti ir ārkārtējs cilvēks. Mēģini ar viņu sadarboties. Viņš daudz zina par Konstruktora paradumiem un uzvedību, un arī pats ir interesants kā eksosenss. Par tādiem dzirdējis esi?

Ratibors dzirdējis bija. Eksosensi bija cilvēki, galvenokārt astronauti, kuri ieguva parasensitivitātes un citas spējas dažu telpas un laika ietekmju rezultātā. Ar tiem, kuri piekrita pētījumam strādāja homologi, psihologi un mediķi, taču šādi gadījumi bija reti, un pārējie dzīvoja saskaņā ar saviem likumiem, protams, nekaitējot universālās ētikas un morāles likumiem, un gandrīz neviens nenojauta par šo cilvēku eksotiskajām spējām, ja viņi kaut kādu iemeslu dēļ bija nolēmuši tās slēpt.

– Galu galā viņa pareģojums nepiepildījās? – Žeļezovskis skeptiski turpināja, te kļūstot zils, te zaļš. – LŠ lido ar tādu pašu ātrumu?

Ratibors pamāja.

- Nu tad nekrīti panikā. Sazinies ar Vakulu, viņš tagad ir tavas aptveres zinātnieks, iedod viņam materiālus par Konstruktora fiziku. Tu vari nepamanīt to, ko pamanīs viņš. Es neatbalstu lidošanu uz Hiparha Omegu, bet tu esi brīvs savās darbībās. Ja uzskati, ka tas ir nepieciešams, lido. Ksenoparkā biji? "Pelēko" redzēji? Nu, un kā?

- Analizēju. – Ratibors nedalījās iespaidos par savu “kontaktu” ar “pelēko cilvēku”, cerot, ka paši liecinieki pie Žeļezovska sūdzēties neskries. – Ziņojumos teikts, ka “pelēkie cilvēki” Konstruktoram veikuši apkopēju darbības, proti, paveikuši kādu noteiktu darbu, bet šis... izskatās pēc veca robota ar nodzēstu programmu.

- Visumā tēlaini, - Žeļezovskis pakustināja lūpas, pazuda ultravioletā, - un tuvu patiesībai. Konstruktors, pareizāk sakot, supermetamorfs iekļāva tos sava veida kompjūtertīklā ar visvienkāršākajām “fizioloģiskajām” reakcijām. Sākumā zinātnieki uzskatīja, ka “pelēkos cilvēkus” Konstruktors īpaši audzinājis, taču ir pierādīts, ka šīm būtnēm ir planetāra izcelsme. Katrs no tiem savulaik bija kaut kas līdzīgs staigājošai kolektīvā intelekta “šūnai”, kā skudra, kas sāk darboties tikai tad, ja tiek sasniegts noteikts “šūnu” skaits - aptuveni pieci simti.

- Bet viņi visi miruši? – pēc pauzes jautāja Ratibors; viņam uz mēles gala bija vēl viens jautājums: "Ko jūs darat uz Tritona?" – taču šādu jautājumu uzdošana tika uzskatīta par sliktām manierēm.

- Pats vari izrakt datus, - Žeļezovskis noraidoši nomurmināja. – Ikviena dzīvības funkcijas un aktivitāte šobrīd ir uz nulles, taču viņus nevar saukt par mirušiem. Visi, vairāk nekā simts, “pelēkie” tagad atrodas īpašā IVK kamerā, kur viņi var palikt šādā stāvoklī neierobežotu laiku. Vēl kādi jautājumi ir?

Ratibors papurināja galvu, un Žeļezovskis izgaisa zaļajā spektra joslā. Vioms automātiski izslēdzās, ievelkot skanera gaišo pavedienu video skata spraugā uz galda. Tomēr uzreiz uzliesmoja atkal. Uz Berestovu, smaidīdams ar viņam neraksturīgu neizpratni un kautrību, paskatījās Pols Makgrats.

- Sveiks, operatīvais darbiniek. Runā, ka kaut kur Taklamakanā tev bijis goda duelis ar "pelēko zemcilvēku". Tā ir taisnība?

Ratibors neviļus nogrozīja galvu:

– Vel viens eksosenss... tu tādas detaļas no kurienes zini? Liecinieku taču nebija.

Makgrats pasmaidīja vēl platāk.

– Mani liecinieki ir vējš un putni. Tātad runājis ar "rodēna domātāju" par manu kandidatūru tu neesi? Es vēl neesmu aizņemts, bet man nepatīk garlaikoties.

– Kurš tev liek garlaikoties? Paņem savu draudzeni vai pat divas un apceļo Sistēmu, par laimi visi dabas parki ir atvērti. – Berestovs saviebās. - Un neizdari spiedienu uz psihi, nepiespied mani te izlocīties - runāju, nerunāju. Tu zini Aristarhu: viņš izdarīs, kā uzskatīs par pareizu un vajadzīgu.

Smaids uz Pola lūpām izgaisa, un viņš ar atvainošanās žestu pieskārās  augšlūpai.

- Protams, vispār es saprotu... atvaino... Dievs ir liecinieks, pat ar sasistu galvu - nepatīk sēdēt dīkā, it īpaši, ja ir interesants darbs. Bet paturi mani prātā, ja tev būs nepieciešama palīdzība.

- Apsolu.

Makgrats, samulsis, pazuda.

Ratibors pasēdēja dažas minūtes, prātojot, kā Pols uzzinājis tik sīku informāciju par incidentu ar “pelēko cilvēku”, un tad uzvilka saziņas emkanu ar "Gudrinieku". Viņa naktī izstrādātais plāns sastāvēja tikai no diviem punktiem: pirmais bija kopā ar zinātniekiem analizēt informāciju par Konstruktoru, salīdzinot to ar datiem par Lielo Šāvienu; otrs - atrast veidu, kā sazināties ar Konstruktoru, ja tās ir viņa pēdas, vai veidu, kā apturēt LŠ “lodi”. Abi punkti pilnībā iekļaujas drošības darbinieka darba formulā: “atrast un neitralizēt”. Un vēl bija jānoskaidro divi svarīgi apstākļi: kā svešie uzminēja LŠ būtību, sasaistot parādību ar “presapiensu” Konstruktoru, un kāpēc viņi ne no šā ne no tā nolēma informēt cilvēkus par saviem atklājumiem, nekad agrāk nepievērsuši uzmanību.

Divas stundas Ratibors caur savām smadzenēm izlaid daudz papildu zinātniskās informācijas, izmantojot "Gudrinieka" palīdzību, izsijājot nepieciešamo informāciju no nodaļas kompjūterā redzamajiem vispārīgajiem datiem par lielākajiem uz problēmām orientētajiem kompleksiem uz Zemes. Noguris no terminu pārpilnības un “intelekta relikto formu evolūcijas” teorijas mulsinošā fiziskā un matemātiskā aparāta, Ratibors izslēdza savienojumu ar mašīnu un kādu laiku atpūtās, pretojoties fantāzijas un saprašanas zibenīgajiem teorijas sadaļu nozīmes uzplaiksnījumiem viņa smadzenēs, līdz viņa acu priekšā pārstāja mirgot spocīgās formulas un formulu ķēdes, ģeometriskas figūras, pēc tam "Gudriniekam" deva uzdevumu pierakstīt galvenos secinājumus, pie kuriem bija nonācis, un beidzot iegāja savā personīgajā kodā ar ziņojumu pa treku: turpmāk visiem vadības dienestiem bija jāpilda viņa rīkojumi ārpus kārtas, jāziņo par visiem tā vai kā citādi saistītiem ar LŠ incidentiem bez piepras'juma, kā arī jāziņo par zinātniskiem atklājumiem, idejām un hipotēzēm, kas ietilpa uzdevuma ietvaros.

Pirmais atsaucās Vakula, kurš šobrīd atradās ne tikai uz Zemes, bet piedevām, savā kontroles sektorā. Galvenais zinātnieks nebija pārsteigts, ka par RP operatoru izvēlēts Ratibors, jau sen būdams pieradis pie straujās “varas maiņas” drošības pārvaldē - atkarībā no situācijas nodaļas spēkus varēja koncentrēt, lai atrisinātu vienu, šī brīža svarīgākajiem uzdevumiem - tāpēc retoriskus jautājumus uzdot nesāka. Viņš, kā vienmēr, dzīvoja paša radītā esības kokona iekšienē, ikdienā gandrīz neko nemanot – kas notiek apkārt, kā pats ģērbies un ko ēd, un skatīties uz viņu no malas bija jokaini. Pabolījis plūmju acis no Ratibora pieres līdz ausīm, Vakula čāpstinādams sacīja:

- Nu, kobra Berestov, šāvējs mums iedevis labu uzdevumu, uztaisot Lielo Šāvienu? Kas tevi interesē vispirms?

Galvenais zinātnieks nekad nesasveicinājās vai neatvadījās, acīmredzot uzskatot tos par etiķetes elementiem, kas nav pelnījuši uzmanību. Vispār jau tāpat kā pārējos elementus.

– Pastāv aizdomas, ka LŠ ir kaut kādā veidā saistīts ar Konstruktora atgriešanos, kurš pirms vairāk nekā simts gadiem apēda trešdaļu Marsa un aizbēga no Galaktikas.

– Vārds “aizdomas” neietilpst zinātnieka leksikā. – Vakula ar gaļīgo plaukstu sparīgi paberzēja savu pliko pakausi, nogaudija garās nokarenās ūsas un pasmaidīja. - Jā, Rijīgais Mazulis kādreiz sataisīja pamatīgu jezgu, žēl, ka tajā laikā es nebiju dzimis." Šīs “melnās superkastes” noslēpumi, manuprāt, vēl nav atrisināti joprojām. Starp citu, kā par presapienu uzzināja svešie?

- Nezinu.

- Hm-jā. Man nez kāpēc vienmēr šķita, ka šādi jautājumi ir jūsu nodaļas jurisdikcijā. Lai nu kā, pie lietas. Kā varu palīdzēt? Ir jāpierāda saikne starp LŠ un Konstruktoru? Vai otrādi? Nekas nav vienkāršāk, vienkārši iedodiet man intensionālu par Konstruktoru, pārējais man ir.

Ratibors neviļus pasmaidīja.

– Ja visas problēmas, ar kurām saskaras cilvēce, būtu tik viegli atrisināmas, mūsu nodaļa nebūtu vajadzīga, tāpat nebūtu vajadzīga arī SEKON.

- Nesarežģī lietas, - Vakula atmeta ar roku. – Visas sociālfilozofiskās problēmas, ar kurām cilvēce jebkad ir saskārusies, jau sen ir atrisinājuši klasiķi, vienkārši cilvēki vienmēr visu sarežģī, un jo īpaši jūs, drošībnieki un robežsargi. – Galvenais zinātnieks skaļi norukšķēja – viņš tā pasmējās. - Labi, nepagursi no maniem jēdzieniem, ne velti esmu pazīstams kā oriģināls, lai gan man tas ir vienaldzīgi. Kas attiecas uz LŠ, neko jaunu nepateikšu. Parasti zemās enerģijas robežā četrdimensiju telpa-laiks efektīvi saglabājas, bet LŠ kanālā, kas pakāpeniski sašaurinās, tas ir divpadsmit dimensiju! Turklāt kanālā tiek aktīvi pārkāpta vakuuma Puankarē invariance [23]. Tas rada tādus efektus, ka mūsu puikas nevar aiz ausīm aizvilkt prom no LŠ. Tēlaini izsakoties, telpa aiz LŠ “lodes” tiek “sasieta mezglā”.

- konstruktors arī demonstrēja līdzīgus efektus, - sacīja Ratibors. – Kopš tā laika pastāv termins: “K-fizika”. Tavs uzdevums ir noskaidrot, vai Lielais Šāviens arī dzīvo pēc K-fizikas likumiem.

Vakula nokrekstēja, ar neskaidru interesi paskatījās uz Berestovu, nomurmināja: "Ir nu gan apetīte... Labi, pamēģināšu," un savienojums pārtrūka. Ratibors pasmaidīja sirdī, iztēlojoties, kā galvenais zinātnieks skaidros uzdevumus saviem ekspertiem, un atvienoja kabineta inku. Pārģērbās personīgajā kokosā ar psi-rāciju un personālo inku ar nosaukumu Kuzja, iekāpa liftā un pēc dažām minūtēm izkāpa uz Marsa Ņu-Aresa metro.

Protams, pirms tam viņš ne reizi vien bija apmeklējis “apgrauzto planētu”, kā Marsu sāka saukt pēc Konstruktora piedzimšanas izraisītās kataklizmas, taču šoreiz Ratibors no pilsētas kupola apakšas izgāja ar citām sajūtām, pēkšņi saprotot, ka Konstruktors ir pakļauts patiesi kosmiskām pārvērtībām, ja viņš pat savā bērnībā gandrīz iznīcināja planētu!

Pēc tam, kad Konstruktors pameta Saules sistēmu, Marss, kurš bija zaudējis trešdaļu sava svara, attālinājās no Saules vēl par simt miljoniem kilometru un pietuvojās slavenajam asteroīdu gredzenam, meteorītu straumju un kosmisko putekļu piegādātājam. Pēc formas tas tagad atgādināja raupju bļodu, izgatavotu no slikti apstrādāta akmens ar plaisu zīmējumu ārējās malās un gludu konusa formas padziļinājumu ar četru tūkstošu kilometru diametru un sešsimt kilometru dziļumu. Bija konstatēts, ka piltuves dziļums, precīzi atkārto Konstruktora ķermeņa formu, kādreiz sasniedzis tūkstoš kilometru, bet pēc tam tas apkusa un piepildījās ar planētas karstā, šķidrā kodola izdalīto magmu.

Cilvēkiem, kuri pēc katastrofas atgriezās uz Marsa, simts gadu laikā izdevās atjaunot tā atmosfēru un iestādīt mežus, un tomēr no kosmosa tas joprojām izskatījās kā drūms tumši brūns kunkulis ar mākslīgu ūdenskrātuvju un zili violetu mežu dzelteni oranžiem plankumiem, bet milzu piltuve turpināja palikt melna un gluda, tajā neauga koki, un drūmo telpu negribīgi iekaroja zāle.

Ar vietējo aviokompāniju parastā kravas un pasažieru nama flajeri-nefu, kurš no Ņu-Aresa kaut kur uz ziemeļiem veda jaunu planetologu grupu, Ratibors sasniedza kalnu grēdu, "konstruktora" krātera stāvo malu, sauktu par Piesātinājuma Robežu un palūdza šoferi viņu izlaist pie krātera malas sauktas par Lielo Marsa Krāteri. Šoferis, tumšādains indiānis, sāka šaubīties par pasažiera garīgo veselību, nācās uzrādīt UASS "kobras" sertifikātu, pēc kā Berestovs tika izsēdināts "nolakotā" melna kupola augšpusē ar atvadu vārdiem “neaizmirst par skābekļa badu”: lai gan Marsa atmosfēra bija tuva Zemes blīvumam, pateicoties pastāvīgai ozona pārveidotāju darbībai, tomēr skābekļa daļējais spiediens palielinoties "augstumam" šeit kritās ātrāk nekā uz Zemes.

Ratibors vēroja, kā nefa dzīvsudrabspīdīgais cigārs iekrita krātera melnajā bezdibenī, un drebinādamies ieslēdza apsildi: temperatūra uz Marsa, pat pie ekvatora, tāpat kā agrāk, pirms kataklizmas, nepakāpās augstāk par mīnus trīsdesmit pieciem grādiem Celsija. Viņš paspārdīja ar kāju pa monolītu, kura krāsa bija līdzīga diabāzam: Konstruktors pat nebija nepamanījis, ka bija izmainījis matērijas stāvokli visas planētas mērogā. Viss, kam viņš pieskārās, pārdzima, mainījās, pārvērtās. Kas tas ir par spēku, kas spēj mainīt pat matērijas pamatus? Un vai ne tāpēc Zabava Bojanova, bijusī fizikālā ķīmiķe, salīdzināja Konstruktora un LŠ ietekmi uz dabu un secināja, par to saistību?

Sajuzdams, ka elpot kļūst grūtāk, Ratibors uzvilka masku, ar skatienu atrada augstāko vietu un uzkāpa tās noapaļotajā virsotnē. Lielais Marsa Krāteris, stiepjoties aiz horizonta, gulēja zem viņa kā kolosāls bezdibenis. Protams, nebija iespējams ar skatienu aptvert visu četrtūkstoš kilometru plato krāteri, tāpat kā nebija iespējams noteikt šī cauruma formu - konusveida piltuvi: traucēja planētas virsmas izliekums, plus gaismas refrakcijas ietekme atmosfērā, tāpēc likās, ka stāv uz milzīgas dzegas virsotnes, ko vienā pusē veido kupris “galvenais planētas ķermenis”, bet otrā pusē - violeti melns līdzenums ar tik tikko pamanāmām augšup pa labi un pa kreisi kāpjošām malām, pazūdošām aiz horizonta aizmiglotajām pelēkajām sienām. Bet tur, kur priekšā beidzās līdzenums, aiz “klints” pacēlās vēl viena baložpelēka siena - krātera pretējā mala.

Ratibors nepamanīja, kā pagāja pusstunda, tikai Kuzjas atgādinājums lika viņam atrauties no pārdomām par ainavu, ko radījis diženākais no Visumā dzīvojošajiem un ne tikai dzīvajiem, bet arī saprātīgākajiem radījumiem.

Virs auss atskanēja tikšķis, acu priekšā pazibēja rubīnsarkans skaitlis “100” un nodzisa: radioaktīvais fons šajās vietās bija simts milirentgenu stundā. Ratibors paskatījās apkārt, grasīdamies nolaisties  “līdzenumā”, nokāpjot divdesmit grādu leņķī pret horizontāli, un pēkšņi pa kreisi, apmēram četrus kilometrus tālāk, pamanīja kādu ģeometriski pareizu objektu. Šis objekts nevarēja būt nekas cits kā ēka, taču ziņkāre izrādījās spēcīgāka par iecerēto - aiziet līdz tuvākajai raidotranslatoram un izsaukt patruļu - un Ratibors pagriezās uz rietumiem.

Ēka izrādījās sena robežsardzes posteņa tornis, pēc celtnieku nodoma, aizsargāts no visa veida starojuma un ļaunajiem dabas spēkiem, taču Berestovs saprata, ka tornis saglabājies tikai tāpēc, ka Rijīgais Mazulis līdz tam vienkārši netika: vēl trīs kilometri – un nekāda aizsardzība, visticamāk, nespētu glābt torni, kaut arī tas normālos apstākļos spētu izturēt kodolsprādzienu.

Ratibors pasmīnēja par savu definīciju (“normālos apstākļos”) un lēnām apstaigāja trīsdesmit metrīgo piramīdu, mirdzinošu ar zilu “ledus” - kristāliska cietā ūdeņraža slāni, caur kuru bija redzams sarežģīts jaudas antenu, enerģijas pārveidotāju, sensoru un videokameru modulis. Un pēkšņi kaut kas viņu padarīja piesardzīgu. Senas trauksmes ēna. Un doma: dīvaini, ka postenis netika demontēts - atstāts kā piemineklis? Šķietami pilnībā funkcionējoša stacija? Taču senču loģikai varēja būt arī cits materiālais vai morālais pamats. Un tomēr, kas par lietu? Kāpēc parādījās svešas klātbūtnes sajūta? Un tajā pašā laikā aizraujoši pazīstamas, redzētas ne reizi vien? Jā, protams, šādas piramīdas Ratibors uz citām planētām bija redzējis desmitiem reižu, tās personificēja strauji augošas cilvēces civilizācijas pierobežas, bet kur, no kādām atmiņas dzīlēm radās iracionālais tēls par svešādo pazīstamību?

Ratibors uzsita ar roku uz cieto plato gredzenu, kas klāja torņa pamatni, un aukstā, raupjā pelēkā akmens vietā, ko redzēja acs, sajuta kaut kādas rievas, kas atgādināja gofrētā metāla virsmu. Neticīgi pasmīnēja un pagāja gar sienu, nenoņemot plaukstu:  neredzamā “rievošana” beidzās, pirksti tagad slīdēja pa pulētu gludu plāksni, kuras temperatūra manāmi atšķīrās no blakus esošajām zonām.

Apstaigājis torni, viņš saskaitīja astoņas gludas plātnes, ar tausti noteica to konfigurāciju - ovāli - un izmērus - apmēram cilvēka augumā - un četras dziļas vertikālas plaisas, kurās roka ieslīdēja līdz plecam, bet acs redzēja tikai bezkaislīgo “pelēkā akmens” un ūdeņraža “metālisko” mirgošanu, kā arī torņa zilo sienu slīpumu uz augšu. Šim paradoksam bija tikai viens izskaidrojums: senie celtnieki bija apgādājuši robežposteni ar “dingo” sistēmu, kas maskēja struktūras patieso izskatu. Bet tādā gadījumā tas nav nekāds robežpostenis, bet gan kaut kas, kas bija janomaskē! Kam tas vajadzīgs? Un kādiem nolūkiem?..

Atkal Ratibora dvēselē uzvirmoja nepatīkama, nepārprotama, tumša svešas klātbūtnes sajūta. Zemapziņa mēģināja apziņai ieteikt kaut ko svarīgu, pusaizmirstu, kas dvēselē savulaik bija atstājis tikai vieglas pēdas, taču tādi psihes dziļumi Ratiboram nebija pieejami. Vienu viņš zināja droši: cilvēki savas ēkas citās pasaulēs neslēpa, vēl jo mazāk savās mājās uz Zemes, Marsa un citām Sistēmas planētām. Un tad viņš uzdeva sev jautājumu: vai šo “posteni” būtu varējušas izveidot kādas citas saprātīgas būtnes?

Atkāpies kilometru tālāk no piramīdas, Ratibors atskatījās. Tornis izbalēja, tā krāsa kļuva netīri pelēka, kā dūmakains stikls, un tā dziļā, pacietīgā, klusā vientulība, kas ilgst vairāk nekā simts gadus, nomierināja jūtas cilvēka dvēselē: torni, visticamāk, neviens nav aizmirsis, pat ja tas patiesībā ir svešinieku celts, tas diezin vai rada briesmas cilvēkiem. Simtiem reižu tam garām steidzās Zemes iedzīvotāju transporta līdzekļi, simtiem acu vienaldzīgiem skatieniem skatījās uz tā pazīstamo kontūru, un neviens no nepacietīgajiem pētniekiem un ainavu inženieriem, kas gāja garām, vēršot savas domas uz citām problēmām, pat nedomāja par to, ka mīkla burtiski atrodas ar viņiem deguna galā, vienkārši jāapstājas un jāaplūko tuvāk. Ratibors nezināja, kas viņam lika izkāpt no transporta kuģa tieši šajā vietā un pēc tam pietuvoties robežsardzes tornim; viņš neticēja mistikai vai burvestībām, bet ticēja intuīcijai. Acīmredzot organisms, darbam precīzu kvantitatīvo datu trūkuma apstākļos, ķērās pie sensorās psihes rezerves pieslēgšanas. Un Ratibors, nomierinādams elpošanu, pēkšņi noticēja savai veiksmei.

Pasaule bija sarežģīta un tajā pašā laikā vienkārša, racionāla un paredzama, bija tikai jāiemācās saskatīt lietu būtību...

Drūmajā slīpajā līdzenumā - Lielajā Krāterī Ratibors pavadīja aptuveni četras stundas, pa Piesātinājuma Robežu kopumā nogājis vairāk nekā divdesmit kilometrus un neko citu ievērības cienīgu nesastapa. Vietējās dienas pēcpusdienā viņu uzņēma patruļas glābšanas klips un nogādāja Marsoportā-2, no kurienes viņš par atradumu paziņoja pārvaldei. Viņš neuzkavējās uz Marsa un negaidīja pētījumu rezultātus; jo bija jau atpalicis no grafika. Turklāt, pēc dežuranta teiktā, viņu meklēja četri cilvēki: Zabava Bojanova, Anastasija Demidova, Pols Makgrats un nezināma persona, kas sevi nosauca par “Delfu orākulu”.

- Kā, kā? – Ratibors bija pārsteigts, pārlasot ziņu. – Delfu orākuls? Kas tad vēl par jokiem? Kas tur īsti ir?

– Ceturtais korespondents nav identificēts.

- Tas ir, kā? – Ratibors apmulsa. – Ko nozīmē, nav identificēts? Iedod attēlu, paskatīšos pats.

Pārvaldes kiberintelekts, kas pildīja pastāvīgā dežuranta lomu, neapvainojās.

– Zvans bija bez video atbalsta, tikai balss.

- Dod balsi, paklausīšos.

Klikšķis, vioms kļuva dzidrs, perlamutrains, kā upes gultne, un tad atskanēja kāda aizsmakusi, zema balss, līdzīga Žeļezovska basam:

– Savieno mani ar RP operatoru Ratiboru Berestovu.

– Ar ko es runāju? – Tas jau bija inka jautājums.

- Nav svarīgi. - Smiekliņs, pauze. – Pateiksi, ka zvanīja “delfu orākuls”.

– Berestovs šobrīd atrodas ārpus Zemes sakaru sistēmas.

- Kur tad viņš ir? Cik man zināms, uz Hiparha pie LŠ viņa nav.

- Viņš, iespējams, atrodas uz Marsa, pēdējais ziņojums nāca no Ņū-Aresa.

- Uz Marsa? – Neredzamais sarunu biedrs pasmējās. - Interersanti…

Vēl viens klikšķis un dežuranta balss:

- Tas ir viss.

- Interesanti, - noņurdēja tagad jau Ratibors. Lai gan balss viņam šķita pazīstama, drošībnieks nevarēja atcerēties, kam tā pieder. Bet ne Žeļezovskim, tas gan skaidrs.

Padomājis par noslēpumaino zvanu un neatradis tajā neko īpašu - maz kurš tur var jokot, viņam draugu ar humoru pietika - Ratibors pirms savas jaunās “iespaidu ekskursijas” nolēma vispirms piezvanīt Bojanovai. Tomēr SEKON priekšsēdētāja tika uzskatīta par lielāka mēroga figūru nekā pārējie neatkarīgi no Berestova jūtām pret viņu. Patiesību sakot, viņš no viņas nedaudz baidījās. Zabava bija neparasta sieviete visos aspektos. Tas vien, ka tieši viņa pirmo reizi saskārās ar netriviālo Lielā Šāviena risinājumu, izskaidrojot to ar “pazudušā Konstruktora” atgriešanos, vēstīja par šīs izcilās daiļā dzimuma pārstāves atraisīto domāšanu.

Tomēr Bojanovas atrašana izrādījās sarežģīta, viņa reti atradās savā oficiālajā kabinetā skaistajā Augstākās koordinācijas padomes ēkā, Hačinas salā Seligera ezera vidū. Ratibors tur bija viesojies ne reizi vien un ilgu laiku pavadījis, apbrīnojot ezeru un senā Nilova Pustiņas klostera majestātisko kompleksu.

Viņš jau bija izmisumā no gaidīšanas, pieradis pie dienesta sakaru ātruma, kas dažu sekunžu laikā atrada jebkuru abonentu, kad beidzot SEKON dežurants Bojanovu atrada tālu prom - uz robežsardzes speisera "Afaneors".  Tieši šis transportlīdzeklis gatavojās nogādāt desantu uz bijušo zvaigzni Hiparha omegu, caur kuru izskrēja Lielā Šāviena “lode”.

- Mēs gaidām tikai jūs, meistar, - sacīja SEKON priekšsēdētāja, ģērbusies tādā pašā kokosā kā Berestovs, kad iekārta izveidoja sakaru kanālu un drošībnieka priekšā atveidoja daļu kuģa kopkajītes. - Pasteidzieties.

Acīmredzot Ratibors uz brīdi zaudēja mieru, jo Bojanova ar caurspīdīgu ironiju piebilda:

– Mani ieinteresēja: vai tiešām LŠ ir tik biedējošs, kā to mālē? Kopumā nenāktu par ļaunu aplēst, ko var sagaidīt no Konstruktora, ja jau tikai viņa “ēna” spēj nodzēst zvaigznes.

- Ja tikai LŠ ir Konstruktora "ēna", - nomurmināja Ratibors pirmo, kas ienāca prātā.

- Jūs neticat?

- Runa nav par manu vai kāda cita ticību.  Lai izvairītos no kļūdām, ir nepieciešama absolūti precīza prognoze.

– Cik man zināms, pēc C klasifikācijas [24] jūs esat pirmās pakāpes intuitīvs. Ko jums saka jūsu intuīcija?

Ratibors pret savu gribu pasmaidīja, paklusēja un nocitēja:

- Mēs nezinām, kas tur ir: varbūt tur ir atbilde uz visiem mūsu neatrisināmajiem jautājumiem vai līdzeklis, kas glābtu mūs no ciešanām [25].

Bojanova pacēla uzacis, ar zināmām šaubām uzlūkodama sarunu biedru, tad viņas lūpas skāra smaids: viņa saprata.

– Jūs esat romantiķis, meistar... un viltnieks. Ja godīgi, es šaubījos, ka...

- Es varēšu tikt galā ar uzdevumu,- Ratibors beidza.

– Vispār... jā. Varbūt manas bažas ir subjektīvas, nezinu. Bet man nepatīk noklusējumi, un, lūdzu, neapvainoties. Vienkārši jūsu vietā es redzēju citu cilvēku.

Polu Makgratu, pēkšņi Ratiboram galvā pazibēja atminējums. Vai tāpēc, ka viņš pēdējā sarunā bija tik neparasti kautrīgs, jo zināja par nesaskaņām starp Aristarhu un Zabavu operatora izvēlē?

– Jūs laikam domājāt intrasensu? Es neapvainojos. Atļausiet aizkavēties vēl pusstundu?

Bojanova sarauca savas biezās uzacis, viņas acu dziļumos atkal uzplaiksnīja šaubas.

- RP operators esat jūs, - viņa dzēlīgi sacīja, - liekas laipnības nav vajadzīgas. Risiniet savas problēmas.

Vioms saritinājās gaismas mākonī un izdzisa.

- Nu ko, dabūji? – Ratibors pie sevis nomurmināja un ar sarežģītu neapmierinātības ar sevi sajūtu, apņēmību, dusmām un sajūtu, ka ir palaidis garām kaut ko svarīgu, saspieda Anastasijas teleksa numuru.

- Sveiki, - meitene teica, noņemot no galvas emkana savienojumu ar datoru; Kibersekretārs viņu bija atradis institūta individuālajā skaitļošanas boksā.

– Kā runā, tu mani meklēji. Tā ir patiesība vai tikai baumas?

- Tenkas. – Anastasija apklusa, pavirpināja ap pirkstu matu šķipsnu, nosarkdama zem viņa skatiena. Ratibors saprata, ka viņa nav viena.

-Jūs steidzaties?

- Nē. – Meitene pašķielēja sānis. -Jūs atkal dosieties uz Hiparhu?

– Jautājums satur atbildi.  - Ratibors uzminēja, kas ir viņai blakus, un neviļus ierunājās skarbāk nekā parasti.

Anastasija samiedza acis,  sapratusi, kas notiek, un viņas neveiklība pazuda, kā ar roku noņemta.

- Labu ceļavēju, meistar. Pazvanīju tāpat vien.

- Jūs aizmirsāt piebilst: sargājiet sevi, - Ratibors sausi sacīja. – Efanalītiķa lūpās tas izklausās ļoti intriģējoši. Sveiciens, Grehovam.

Savienojums pārtrūka.

Ratibors domīgi paraustīja sevi aiz auss, neviļus pasmaidīja, iztēlojoties prokonsula reakciju — blakus Nastjai, protams, bija viņš — un deva beigu signālu automātiskajam galdam. Ne Jegoram, ne Makgratam zvanīt, negribējās un šobrīd arī nebija tā vērts. Palīdzēt viņi neko nevarēja.

- Uz priekšu, operator, - viņš teica sev. – Mūs gaida divi dižgari: Konstruktors un Zabava Bojanova, un kurš no viņiem ir briesmīgāks, vēl nav zināms.

***

Speisers "Afaneors", kas nogādāja uz Hiparha Omegu ilgtermiņa orbitālo staciju un zinātnieku grupu, pietuvojās, no LŠ elpas atdzisusušajai zvaigznei, praktiski "blakus" - desmit tūkstošu kilometru attālumā un  vairākas minūtes uzkarājās virs virsmas, iepriekš sagatavojot nosēšanās operāciju.

Pirmā,  bijušās zvaigznes absolūtajā tumsā, kas bloķēja pusi no ekrānu sfēras, nolaidās stacija - divsimt metru diametra plakans disks ar ribām - antigravitācijas ģeneratoriem galos. Sekojot tai, speisers izšāva īsu septiņu “ložu” “kārtu” - desanta miniaptveri Berestova vadībā. Grupā bija arī Zabava Bojanova, kurai, kā izrādījās, bija personīga kart-blanš piekļuve šāda veida riskantām operācijām.

Hiparha omega jau sen bija šķērsojusi Lielā Šāviena transformācijas zonu, taču plānotā zvaigznes izpēte tikai sākās, jo robežsargi, ievērojot standarta drošības režīma norādījumus, zvaigznes blokādi atcēla tikai pēc tam, kad pārliecinājās, ka neviens un nekas netraucēs pētniekiem.

Neskatoties uz to, ka bijušais “brūnais punduris” pārstāja izstarot un temperatūra uz tā virsmas noslīdēja līdz pieciem grādiem pēc Celsija, tā masa palika nemainīga, un nemainījās arī gravitācijas spēks, izraisot gravitācijas paātrinājumu, divdesmit divas reizes lielāku nekā uz Zemes. Parastie skafandru kompleksi, kas darbojās tādu milzu planētu kā Jupiters atmosfērā, varēja viegli tikt galā ar šādu gravitāciju, taču neviens no zinātniekiem, tostarp teorētiķi, nezināja, ar ko pētniekiem būs jāsaskaras uz atdzisušās zvaigznes virsmas, tāpēc Ratibors izvēlējās desanta autonomos golemu tipa apvalkus, kas ļāva cilvēkam nodzīvot pat saules fotosfērā [26] apmēram divas stundas.

Faktiski “golems” funkcionāli bija kurjera kogga kopija, izņemot to, ka tas bija divdesmit reizes mazāks un tajā nebija ģeneratoru pārslēgšanai uz “stīgu”. Grūti bija aprakstīt tā izskatu, jo atkarībā no ārējiem apstākļiem “golēms” varēja transformēties visdažādākajās ģeometriskās formās, pārveidojoties vienas par citu, bet līdz uzdevuma saņemšanai bāzēs un speiseru tilpnēs “golemi” ” parasti tika glabāti žilbinoši baltu tetraedru veidā ar četru metru augstumu. Par viņu spēju transformēties liecināja tas, ka savulaik, jokojot, Ratibora paziņa, mācību trauksmes laikā pārbaudot “golema” darbību, savam aparātam piešķīra cilvēka formu, un tas izpildīja pavēli ar tik lielu precizitāti. ka uz Zemes nolaidās humanoīds, citplanētiešu saprāta pārstāvis.

Ratiboram patika šīs lieliskās mašīnas, tās bija vienkāršas pēc izskata, nebija iespaidīgas ar īpašu apdari un dizainu, bet jaudīgas, ārkārtīgi uzticamas, aprīkotas ar ātrdarbīgu intelekt elektroniku un gan izpētes, gan glābšanas darbu laikā, spēja veikt gandrīz jebkuru uzdevumu,.

Gar speisera mērķa apzīmējuma staru virzītie “golēmi” izveidoja ķīli, kura priekšgals bija Berestova “golems”. Ierīcēm tuvojoties zvaigznes virsmai, “golemu” forma mainījās, līdz tie pārvērtās par spīdīgiem olu formas kokoniem ar sarkanu mirdzumu pildītiem ragiem, kas izauga no olu galiem.

Austiņās skanēja rāmās speisera inženieru balsis, sniedzot tehnisko atbalstu desantam, novērotājiem, inkiem visādu veidu dažādās orbītās ap zvaigzni palaistām zondēm,  un īsi pirms "Afaneora" ierašanās cita speisera nolaistajām stacijām; ar sarunām apmainījās zinātnieki, kas bija sagaidījuši savustundu:

– Deviņdesmit devītā objekta sfinktūra...

– Lauku apraksta Bulgakova metrika. Tik mulsinošas īpašības nebiju redzējis! Jura, palaid kārtējo “riekstu”, manējais izgāja no režīma...

– Zini, kāds bija zvaigznes atdzišanas ātrums? Simts miljoni grādu sekundē! Džonsons saskaitīja trīs atdzišanas spazmas, kas ilga sekundes desmitdaļas...

– Matērijas deģenerācija noritēja tādā tempā, ka tika realizēti topoloģiski netriviāli stāvokļi...

- Būtībā zvaigznes garoza ir Serpinski sūklis [27]...

- Zabava, - Ratibors uzsauca, - kā pašsajūta?

- Normāla. – Bojanovas balsī pēkšņi atskanēja sajūsmas nots.

Ratibors pašūpoja ar galvu:

- Palieciet iepakaļ.

- Atgādinājums nav vajadzīgs.

Lejā, tur, kur viņi iekrita kā bezdibenī, kaut kas pazibēja, izceļot atdzisušās zvaigznes pūkaini-sūnaino virsmu, sudrabaini pamirdzot - ieslēdzās stacijas prožektori, lai gan pati stacija nebija redzama. Taču, nolaižoties lejā, “vilna” un “sūnu zariņi” izauga par grandioziem, “koraļļu”, “briežu ragu” un “ērkšķu krūmu biezokņu” veidojumiem, līdz beidzot aizsedza apvārsni. Ratibors apturēja kritienu, ļaujot grupas dalībniekiem paskatīties apkārt. “Golema” intelekts noziņoja sensoru rādījumus – viss bija aprēķinātajās robežās – un sazinājās ar stacijas kib-intelektu, ko joprojām slēpa neiedomājami sarežģīts dažādu “koraļļu” formu savijums – tā izkristalizējās zvaigznes matērija atdzišanas un sastinguma laikā. Acīmredzot šeit jau valdīja atmosfēra: stacijas prožektoru gaisma radīja bālganu mākoni, caur kuru kā caur miglu bija redzami no virskārtas dziļumiem nākam kolosāli stumbri un zari, kas, savukārt, izjuka mazākos zaros, zariņos un stīgās.

- Džungļi... - atskanēja Zabavas balss.

"Topoloģiski netriviālie stāvokļi," atcerējās Ratibors, vienīgais no visiem, kurš apbrīnoja apkārtējo ainavu, saspringti mēģinot noteikt iespējamās briesmas.

- Fraktālis, - atbildēja kāds no zinātnieku grupas. - Zvaigznes kristalizācija notika saskaņā ar fraktāļa likumiem. Parādības matemātika ir zināma, tikai mērogs ļoti iespaidīgs.

– Un bez matemātikas, jūs neko citu nepamanāt? – Bojanova izsmejoši jautāja.

— Nē-e, — apmulsušais desantnieks novilka.

- Žēl gan. Manuprāt, šī ainava ar savu neparastumu un skaistumu spēj pārsteigt pat mirušo!

- Esmu tikai zinātnieks, nevis mākslinieks, - nomurmināja Zabavas sarunu biedrs.

- Žēl, - atkārtoja SEKON priekšsēdētāja. – Viens no senajiem filozofiem teica: “Ja tiktu atvērti patieso zināšanu vārti, cilvēks redzētu lietu būtību tādu, kāda tās ir – bezgalīgu. Bet cilvēks tik ļoti atkāpies sevī, ka tagad redz pasauli tikai caur šauro savu ideju alas spraugu” [28]. Tas tiešām būtuteikts par jums? Kā jūs varat izjust pasauli, neredzot tās skaistumu, nebrīnoties par tās unikālo noslēpumainību?

Desantnieks neatbildēja.

Ratibors pašūpoja galvu un pavēlēja turpināt nolaišanos.

Viņi sasniedza tā saukto dibenu, pusstundu vēlāk, piezemējoties nedaudz sānis no stacijas, kas izstaroja zenītā trīs resnus gaismas stabus. Protams, to, kas parādījās desanta acu priekšā, nevarētu saukt par dibenu: no nezināmiem zvaigznes dziļumiem, no kurienes uz augšu stiepās baismīgā atdzesēšanas spēka radītie "koraļļu stumbri un zari", te augstāk, te zemāk, uz tieviem kātiem bija izveidojušās plakanas spoguļainas plāksnes, līdzīgas Zemes ūdensrožu lapām uz kātiem. Tikai “Hipparha ūdensrozes” bija par daudzām kārtām lielākas nekā uz Zemes. Uz vienas šādas plāksnes bija "piezemējusies" stacija un desanta golemi.

- Temperatūra septiņdesmit seši, - ziņoja "golema" koordinators. – Brīvā kritiena paātrinājums ir divdesmit viens komats seši.

Ratibors mēģināja ielūkoties dziļāk zem “ūdensrozes lapas”, taču pat ar lokatora palīdzību nevarēja noteikt bezdibeņa dziļumu, no kura vienaldzīgi auga “koraļļi” un “ūdensrožu stublāji”. Tiesa, inks šos veidojumus nosauca precīzāk: lietussargu struktūras.

- Dibens neskannējas, - viņš piebilda. – Droši vien visi “stublāji” galu galā saaug kopā "saknes" struktūrā.

- Kādā dziļumā?

– Apmēram pāris tūkstošus kilometru dziļāk.

- Tad šī pasaule nav pārāk daudzveidīga. – Ratibors piedzīvoja vieglu vilšanos un atvieglojumu vienlaikus. Zvaigzne pārvērtās par sfērisku kristālu drūzu, par “koraļļu meža” saaudzi ar vienādām īpašībām visā tās masā un, iespējams, nevarēja radīt neparedzamas briesmas. Vienīgais, ko cilvēki varēja apbrīnot, bija bezprecedenta parādības mērogs: “koraļļu apvalkā”, kas ieskava atdzesētās zvaigznes kodolu, varēja paslēpties tūkstošiem Zemes lieluma planētu!

– Ak, Kungs, nav iespējams iedomāties, ka nesen šeit burbuļoja plazma! - Bojanova teica. – Bet pēc lietu loģikas lejā jāsākas pavisam citām struktūrām, atšķirīgām no virskārtas.

- Jums taisnība, - atbildēja viens no zinātniekiem, acīmredzot tas pats, kuram Bojanova pārmeta estētisku sajūtu trūkumu. – Zvaigznes atdzišanas ātrums bija tāds, ka visiem trim tās slāņiem un kodolam – saskaņā ar zvaigžņu uzbūves teoriju – nepaspēja sajaukties. Komandieri, drīkst pastaigāties dziļāk?

Ratibors beidzot atcerējās zinātnieku: Imants Valdmanis, fiziķis-universālists, zinātņu doktors, divdesmit septiņi gadi.

- Iesim kopā. Pārējiem vajadzētu atkonservēt staciju, izvērst programmu, izveidot tiešu TF sakaru līniju ar bāzes “nīlzirgu”. Atgriezīšos pēc divām stundām.

- Es kopā ar jums, - padeva balsi Bojanova.

Ratibors gribēja iebilst, taču iekoda mēlē: viņš nevēlējās dot SEKON priekšsēdētājai vēl vienu iemeslu šaubīties par Žeļezovska izvēles pareizību.

Gandrīz pusotru stundu viņi laidās lejā pilnīgā tumsā, radara redzamības apstākļos, nobrauca aptuveni sešsimt kilometrus, vēroja tādus pašus “koraļļu saaugumu” “džungļus”, līdz pamanīja, ka garām skrienošā ainava ir mainījusies.

“Stumbri un zari” sāka pārvērsties par milzīgām plakanām un izliektām membrānām, veidojot kolosālus pārsvarā sfēriskas formas iedobumus. Marsa pavadoņi Foboss un Deimos varētu viegli iekļauties vienā šādā dobumā [29].

Lidinoties viena šāda dobuma vidū, desantnieki ieslēdza prožektorus, taču spēcīgās gaismas izkliedes dēļ (vietējās atmosfēras blīvums bija mazāks nekā Zemes, bet “gaiss” bija neparasts: metālu tvaiki) - viņi neko neredzēja, izņemot dzirkstošas miglas mākoņus, viņiem bija jāpārslēdzas uz garo viļņu zonu. Sakari ar pārējo grupu un it īpaši ar speiseri jau sen bija pārtrūkuši, un nebija neviena, kam ziņot par atklājumu.

- Putu struktūra, - sacīja fiziķis, aizrāvies ar "golema" aparatūras darbu. – Acīmredzot ar to sākas pārejas zona no ārējās garozas uz pirmo apvērsuma slāni. Vēl pāris simti kilometru - un nāks pakāpeniskas reakciju paātrināšanās slānis. Paskatīties kaut ar aci...

- Kā medus, tā uzreiz ar karoti, - nomurmināja Ratibors un pēkšņi kļuva piesardzīgs: likās, ka nākamajā dobumā, "grīdā" lejā, tumsā kaut kas rosās. Mirkli vēlāk viņš raidīja ēterī signālu: "Uzmanību!" No apakšas no spraugas, kas savienoja apakšējo burbuli ar augšējo dobumu, pacēlās dīvains priekšmets, kas atgādināja milzu jūras gliemežvāku ar spirālveida formu, kā nautilusa moluskam. Tomēr šī “gliemežvāka” izmēri runāja paši par sevi - no korpusa vārstas galiem līdz konusa augšai - trīs kilometru diametrā!

- Velns lai parauj! Tas nevar būt! – atskanēja Valdmaņa balss. Viņa “golems” metās pretī objektam, bet Ratibors asā tonī lika fiziķim atgriezties.

Izgājuši no milzīgā veidojuma, pa kura smailēm ritēja ritmiski violetas gaismas zibšņi, ceļa, cilvēki klusēdami vēroja, kā milzis aizpeld garām, aiz sevis vilkdams pērļainu dzirksteļu asti.

- Svešie, - Bojanova klusi sacīja. - Tas ir roīdu kuģis, meistar.

Ratibors beidzot saprata, kur viņam radusies sajūta, ka viņš ko tādu bija redzējis. Nu, protams, tie ir svešie, visuresošie roīdi, kuru ceļi arvien vairāk krustojas ar zemiešu ceļiem. pa kuru laiku viņiem izdevās iekļūt izmirušās zvaigznes ekšienē? Un ko viņi tur dara?

Austiņās bija dzirdama fiziķa trokšņaina nopūta.

– Šķiet, es mazliet safantazēju, uztverot šo “gliemežvāku” kā vietējās dzīvības izpausmi.

Zabava Bojanova klusi iesmējās.

– Izrādās, jums tikai novēlota reakcija uz brīnumiem. Atvainojos par iepriekšējo sprediķi.

- Nemaz neapvainojos, - nomurmināja Valdmanis. – Mēs vienkārši atšķirīgi izjūtam horror criptos [30] diapazonus!

Svešo kuģis gāja aizgarām, šķietami nepievēršot uzmanību cilvēkiem, taču, tiklīdz Ratibors sāka virzījās uz dobuma centru, pēkšņi viņa galvā dzima neparasta iekšēja spiediena sajūta. Viņš uz to reaģēja uzreiz, katram gadījumam izkliedza: "Pilna aizsardzība visiem!" – taču “spiediens” briesmas neradīja. Pēc dažām sekundēm pāri ļaudīm pārklājies kurlums izbeidzās, un viņi sadzirdēja dobju – likās, ka pat galvaskausa kauli atbalso – pulsējoši, ķērcošu, necilvēcīgu balsi:

– Steigties... homo obligātie... ir svarīgs... ziņojumi par presapiens...

Katru vārdu šķīra pauze, un tas lika šķist, ka vārdi būtu apveltīti ar citādu, neatšifrējamu, briesmīgu nozīmi.

Balss pārstāja skanēt, citplanētiešu “gliemežvāks” pazuda augšā, lēnām izgaisa dzirksteļu aste. Bojanova attapās pirmā:

- Tas bija brīdinājums, meistar, tur augšā kaut kas noticis. Mēs ar speiseri sazināties nevaram?

Viņa ļoti labi zināja, ka “golemiem” nav “stīgas” rāciju, un šis retoriskais jautājums runāja tikai par viņas apjukumu vai vēlmi nostiprināt savu kā saprātīgas sievietes reputāciju. Doma pazibēja un pazuda. Ratibors svešo vēstījumu arī atšifrēja kā brīdinājuma mēģinājumu (ja roīdi nolaidās līdz tam, lai to darītu otrreiz, tad lietas ar LŠ ir ļoti nopietnas!), un tā kā šajā situācijā viņš nebija tikai izlūku desanta spēku komandieris, bet arī RP operators, viņam vispirms būtu jādomā par galveno uzdevumu.

- Atgriežamies augšā, - pavēlēja Berestovs. - Ar svilpienu!

Un šoreiz neuzdrošinājās iebilst pat fiziķis Valdmanis.

Viņi cēlās augšā ar ātrumu aptuveni tūkstoš kilometru stundā, apdzina drūmo roīdu kuģi, instinktīvi gaidot no tā vēl kādus ziņojumus vai darbības. Taču roīdi bija pateikuši visu, ko gribēja pateikt, un sakarus neatjaunoja.

SEKON priekšsēdētāja ceļojuma laikā ierunājās tikai vienu reizi, it kā daloties domās ar sevi:

- Dažreiz man šķiet, ka svešie par mums zina visu un jebkurā gadījumā daudz vairāk, nekā mēs zinām par viņiem. Kāpēc viņi pēkšņi sāka interesēties par mums, izrādīja dīvainas bažas, vairāk nekā gadsimtu iepriekš noraidot visus kontakta mēģinājumus? Šis jautājums mani moka jau sen, un šķiet, ka esmu atradusi atbildi: LŠ apdraud ne tikai mūs, bet kaut kādā veidā arī pašus svešos, no tā arī viņu negaidīti pamodusies labvēlība. Kāds ir jūsu viedoklis, meistar?

- Neesmu ksenopsihologs, - Ratibors pārsteigts atbildēja, - jūsu domu ar algebras palīdzību pārbaudīt nevaru, bet dziļi sevī jums piekrītu.

- Paldies arī par to, - Bojanova atbildēja ar parasto izsmalcināto izsmieklu, kas nedaudz līdzinājās Grehova ironijai. – Ziniet, kas mani šodien pārsteidza visvairāk? Doma, ka zem mums ir zvaigzne, kas nodzisusi tikai no Konstruktora elpas! Spējat aptvert?

Ratibors klusēja, nolēmist nereaģēt uz Zabavas kodīgajiem uzbrukumiem, kura acīmredzot mēģināja viņu kaut kā uzkurināt, pārbaudīt viņa nosvērtību un spēju domāt nestandartā.

Lejupceļu iegaumējušo automātisko “golemu” vadīti, viņi pietuvojās stacijai pēc divām stundām, kas bija pagājušas no izlūklidojuma sākuma. Pa šo laiku bija izveidots stacijas savienojums ar speiseri, un Ratibors, kura sirds sažņaudzās, gaidot sliktas ziņas, izsauca "Afaneoru".

- Tikko pa treku saņēmām trīs devītniekus, - paziņoja speisera komandieris, nebūdams pārsteigts par operatora jautājumu ("Nu, kas pie mums notiek?"), un tiešu ziņojumu. - Burtiski: “RP operatoram Berestovam un SEKON priekšsēdētājai Bojanovai - “Polundra”.

Ratibors un Zabava, izrāpušies no “golemiem” un pārģērbušies savos kokosos, saskatījās.

- Ak Kungs, kas tad vēl tur noticis? – Bojanova rauca pieri.

Saskaņā ar glābšanas pārvaldes izstrādāto un visos dienestos izmantoto koda signālu klasifikāciju “Polundra” signāls nozīmēja visaugstāko neparedzamo bīstamības pakāpi, kas var izraisīt katastrofālas sekas globālā mērogā.

– Kas tur varēja notikt?

- Šķiet, ka LŠ lode palielinājusi lidojuma ātrumu, - sacīja nesatraucamais "Afaneora" komandieris, kuram izdevās sazināties ar kolēģiem no robežsardzes.

- Gatavojiet "stīgu" uz Zemi.  -Ratibors pagāja malā, palaižot sievieti pa priekšu, un pēkšņi viņam šķita, ka aiz viņa muguras kāds ļauni un gļēvi noķiķināja.

LIKTENĪGĀS ROBEŽAS PSIHOLOĢIJA

Pēc “polundras” signāla Berestovam bija jāpieslēdzas “astoņkājim” – nodaļas kompjūterkomunikāciju sistēmai – ne vēlāk kā pusstundu pēc tā saņemšanas, un, tā kā nodaļa uzskatīja par optimālo periodu divdesmit minūtes, pēc atgriežoties no "Afaneora" ekspedīcijas, viņš vēl paspēja pazvanīt Anastasijai un sarunāt ar viņu tikšanos.

Meitene izskatījās nogurusi - Inks viņu atrada IVK skaitļošanas centra personīgajā operatīvajā boksā -, taču, ieraudzījusi Berestovu, viņas seja kļuva gaišāka. Atbildot uz viņa priekšlikumu, viņa tikai pamāja ar galvu, un Ratiboram radās iespaids, ka viņa atgriešanās ir gaidīta. Viņš ienāca nodaļā tieši tā, kā bija plānots, divdesmit minūtes pēc “polundras” saņemšanas. Par to, kur tšajā brīdī atrodas Bojanova domāt negribējās.

Železovska kabineta durvis bija pusvirus, Ratibors jau grasījās ienākt, kad pēkšņi no iekšpuses atskanēja balsis, kas lika viņam apstāties. Runāja divi: pats kabineta saimnieks - viņa dārdošo basu nevarēja sajaukt ne ar vienu citu - un sieviete. Pēc dažām sekundēm Ratibors saprata, ka ar “rodēna domātāju” runā SEKON priekšsēdētāja. Kad viņai izdevās apsteigt? Vai arī tas ir savienojuma kanāls?

– Augsts garīgo spēju līmenis neko negarantē. - Bojanovas balss. – Šis nosacījums radošam uzdevumam ir nepieciešams, bet nepietiekams. Esmu pārliecināta: jūsu operators ir pietiekami izlēmīgs un drosmīgs, bet viņš nav intrasenss.

– Ratibors ir intelektuāli neatkarīgs un domā, neņemot vērā pastāvošos stereotipus un autoritātes.

– Bet tas nav ļoti pozitīvs faktors. Jebkuram citam uzdevumam Berestovs būtu ideāls, bet ne darbam ar Konstruktoru, kur viņam būs jātiek galā ar nehumanoīdu psihi, psiholoģiju un iespējām. Un tikai intrasens ir maksimālais elastības indekss, saskaroties ar šādām problēmām.

– Ratibors  tiks galā.

- Nebiju domājusi, ka tu izmantosi Kornuella likumu.

- Nesapratu.

– Priekšniecība mēdz dot darbu tiem, kas to vismazāk spējīgi izpildīt. Es uzstāšu uz RP operatora nomaiņu.

- Bet es esmu uz savu lēmumu. Berestovs poligonā izgāja visus apmācību posmus: sociotreniņu, optimaizingu, neformālo es-modelēšanu, pārsteiguma pretestību, spriedzes rūdījumu un līgumiskās izdzīvošanas testus poligonā Elle-3. Tāpēc neredzu iemeslu viņu atcelt. Starp citu, saskaņā ar likumu par atbildību par intelektuālo darbību, patiesības apsvērumus nedrīkst aizēnot nekādi citi apsvērumi. Īsāk sakot, es pastāvēšu par nodaļas izvēli.

- Labi. Uzaicinu jūs abus uz komisijas sēdi.

Ratiboram izdevās izlikties, ka tikko piegājis pie durvīm un saskrējies ar Zabavu.

- Atvainojiet.

Bojanova pamāja, uzmanīgi palūkojās, un izgāja gaitenī, kur viņu gaidīja segmentētais lifta “gliemezis”. Viņa saprata, ka Ratibors visu dzirdējis. Saprata arī Žeļezovskis, kad drošībnieks klusēdams nostājās viņam priekšā.

- Dzirdēji?

- Nejauši, durvis nebija aizvērtas.

Žeļezovskis paskatījās sānis uz sekretāra pulti, un Ratibors uzminēja, ka "rodēna domātājs" durvis atstājis vaļā ar nolūku, zinādams, kad viņš drīz atnāks.

- Ar viņu vienmēr tā. Vispirms, tūlītējs “nē” jebkuram priekšlikumam, pēc tam skaidrs secinājums par visiem nepieciešamajiem papildinājumiem problēmas risināšanai. Domāju, ka arī tev noderēs uzzināt savas vājās puses.

- Es zinu tāpat.

- Diez vai. Ja zinātu, vājās puses vairs nebūtu. Esi gatavs prezentēt savu spožo hakarigoto [32] padomē? Uz sanāksmi tiek aicināti visi VKS sinklita un SEKON eksperti.

Ratibors neatbildēja uzreiz:

- Es, protams, esmu paredzējis visu, ko varu paredzēt, bet... varbūt viņai ir taisnība, un jums tiešām ir labāk nozīmēt kādu no intrasensiem?

– Pirmkārt, arī tev ir intuitīvi instinkti, tie tikai jāattīsta, otrkārt, es savus lēmumus nemainu. Ja nolēmi peldēt, peldi. Nenovērsīsimies. LŠ paātrināja kustību, mēs zaudējām divus, mums ir jāizmanto viss nulle-nulle brīdinājuma potenciāls [33].

Ratibors sarāvās, sāpīgi pārdzīvojot paziņojumu.

- Kas?

– Knābis un Tompsons. Viņi pakļuva zem LŠ, negaidījuši, ka tas viņiem tik drīz pienāks. Pēc aprēķiniem, LŠ stars Sistēmā ietrieksies tuvāko trīs mēnešu laikā, ja vien, protams, tas atkal nemainīs ātrumu. Tu nedomā, "polundru" par velti neizsludina!

Ratibors nosvilpās.

- Tā jā, - Žeļezovskis pamāja. – Acīmredzot “Cunami” pārliecinoši pāriet uz “Vētru”. Tātad, kāds ir tavs viedoklis par LŠ?

– Mani pārsteidz nejau faktiskais “polundras” iemesls. Mēs satikām svešos. Šķiet, ka viņi pilnīgi droši zina, kas ir LŠ. Nav pienācis laiks viņiem par to pajautāt tieši?

– Tā viņi tev atbildēs... Pajautāsim, kad vajadzēs. Visam  savs laiks un laiks katrai lietai zem debesīm [34]. Vēlētos dzirdēt tavu galīgo viedokli.

- Tur atgriežas Konstruktors, - Ratibors negribīgi norūca. – Lai gan pieļauju, ka mans viedoklis var izrādīties tieši pretējs. Un tomēr esmu pārliecināts par secinājumu. Fakts ir tāds, ka Rijīgais Mazulis reiz, pirms simts gadiem, reaģējot uz kontakta mēģinājumiem un vienkārši augšanas procesā, parādīja video attēlus, ļoti līdzīgus izdzisušā Hiparha ainavām... ja skatu no šī milža iekšpuses. koraļļu "mežu” var saukt par ainavu.

– Tātad ne velti tu pabiji uz bijušās zvaigznes. Man nebija taisnība. “Komisārs-2 pavēra biezās lūpas  smaidā. – Ne velti saka, ka labākais vadītājs ir tas, kura padotie ir daudz spējīgāki par viņu [35]. "Viņš izņēma video ieraksta kristālu. - Iepazīsties.

- Kas tur ir?

– to saraksts, kurus savulaik “apēda” Konstruktora spora – supermetamorfs. Viņu biogrāfijas un personīgo lietu dati.

Ratibors paņēma videokristālu, sapratis, ka jautājumu laiks pienāks vēlāk.

– Vēlos kā Konstruktora ekspertu iesaistīt IVK analītiķi Anastasiju Demidovu. – Godīgi sakot, Ratiboram nebija objektīvu iemeslu iesaistīt lietā ekspertu no malas, pārvaldei pietika ar saviem speciālistiem, bet viņš ticēja priekšnojautai. – Jums iebildumu nebūs?

- Nē. – Žeļezovskis piecēlās, liekot saprast, ka audiences laiks ir beidzies. Viņa darbvirsma jau ilgu laiku mirgoja ar daudzām krāsainām gaismām - komisāra iejaukšanās bija nepieciešama visos pārvaldes darba vektoros, kibersekretārs viens pats netika galā. Bet Ratibors nevarēja nepajautāt:

- Atvainojiet, meistar, par atgriešanos pie vecās tēmas, bet tomēr, vai būtu vērts pašreizējā situācijā atstāt par operatoru mani?

Komisārs pacēla plaukstu uz augšu, apklusinot sarunu biedru; zem viņa plānā krekla reljefi nodejoja muskuļi.

- Zinu, ko tu gribi teikt. Zabava uztraucas par lietu, un neaizmirsti, ka arī viņa ir intrasenss. – Žeļezovskis pašķobīja lūpas, viņa skatiens kļuva ciets. – Ja jau ar gribasspēku un lielu pašapziņas devu sasniedzi "kobras" līmeni, bez intrasensorajām spējām ir grūti tikt tālāk, lai gan precedenti bijuši. Mēģini pamodināt sevī snaudošo psihi. Es ļoti ceru, ka tu izaugsi, tikai lēnām.

Ratibors paklanījās un izgāja. Aristarhs, tāpat kā Zabava Bojanova, arī bija intrasenss, un nebija iespējams saprast viņa dīvaino pieķeršanos izpildītājam-neintrasensam, kaut arī ar intuitīva dotībām. Tiesa, pats Ratibors uzskatīja, ka viņa intuīcija ir attīstīta labi, varbūt tikai nedaudz sliktāka nekā parastam intrasensam.

***

Drošības padomes sēde, kā ierasts, notika videokonferences veidā: padomes locekļi, protams, sēdē centās būt klātienē - Šveice, Berne, Miera pils - ja tikai tobrīd nebija tālu no Zemes, bet uzaicinātie visbiežāk bija klāt vizuāli . Sakaru sistēma radīja pilnas līdzdalības efektu, un Miera pils mazā sanāksmju telpa šķita piepildīta gandrīz līdz galam; tajā bija sešdesmit cilvēki.

Ratibors bija “klātesošs” sanāksmē, faktiski atrodoties savā “pārdomu” dienesta modulī. Viņš jau bija paguvis pārlūkot Žeļezovska iedoto sarakstu un sev par pārsteigumu papildus Grehovam atklāja vēl divus pazīstamus vārdus: Labovics un Giro. Robežsargs Ernests Giro šobrīd atradās speisera "Afaneor" desanta komandā, bet vācietis Labovics strādāja Taklamakana ksenoparkā "Černava", Ratibors to atcerējās no laika, kad parkā bija arī Karēlija: viņa reiz par šo cilvēku stāstīja pārsteidzošas lietas. Interesanti, vai tie ir sarakstā iekļauto cilvēku vārdabrāļi vai viņu radinieki?

Vispārējās uzmanības daudztoņu signāls nodzēsa sarunu vieglo troksni, un zāles centrā izauga kristāliska caurspīdīga KPR kolonna - kompjūter psi savienojums, kas ļāva visiem dalībniekiem apmainīties domām un viedokļiem paātrinātā režīmā.  Izmantojot KPR, jebkura sanāksme parasti ilga ne vairāk kā septiņas līdz desmit minūtes, un Drošības padomes referendums nebija izņēmums, lai gan risināmā problēma bija tāla no parastās.

Uzlicis psi-savienojuma emkanu, Ratibors ienira dīvainajā pasaulē, kurā uzreiz parādās un tikpat mirklīgi pazūd psi-kvanti - “piedalošps cilvēku zināšanu apjomi”, kas veido mentālās apmaiņas fonu. Šo psi-sarunu nebija iespējams iztulkot parastā valodā, un, lai to aprakstītu vislabāk piemērots ir stenogrammas stils.

Priekšsēdētājs Jaropolks Barencs:

– Drošības padomes sēdē piedalās visi padomes locekļi. Kvorums ir ievērots. Domes lēmumus pieņem izpildei visi dienesti. Problēmas nozīmes kods: draudi civilizācijai. Problēma: tā sauktais Lielais Šāviens. Problēmas zinātniskais aspekts ir aptuveni atrisināts, sociālais aspekts prasa stingrus drošības pasākumus un globālas pūles, lai novērstu katastrofu. Ja LŠ kanāls ietrieksies Saules sistēmā, cilvēku civilizācija beigs pastāvēt. Viedokļi?

Pasaules koordinācijas padomes priekšsēdētājs Hakans Roobs:

– Draudi ir reāli, tas ir pārbaudīts kvalitatīvi un kvantitatīvi. Diemžēl jau bijuši vairāki upuri.

Robežsardzes komandieris Ingvars Erbergs:

– Esmu spiests atkārtot “diemžēl”. Robežsardzes dienests pieļāva vairākas kļūdas, kas noveda pie cilvēku zaudējumiem, taču LŠ problēma ir tik neparasta, ka parasti šim gadījumam praksē pārbaudītie standarta cilvēku drošības pasākumi vēl nav noteikti. Piekrītu definīcijai: LŠ ir tiešs drauds civilizācijai! Mums jāturpina izejot tieši no šī fakta.

Zemes zinātņu akadēmijas prezidents Vsevolods Maksimovs:

– Vēl viens “diemžēl”: parādības fizika mums nav pilnībā izprasta, ir vairākas alternatīvas hipotēzes, un kura no tām ir patiesa, joprojām nav zināms. Ir jāturpina pētījumi un aprēķini, metot uz problēmu visu Zemes zinātnisko potenciālu.

SEKON priekšsēdētāja Zabava Bojanova:

– Pēc komisijas efanalītiķu un Ārpuszemes kultūru institūta speciālistu aprēķiniem, LŠ ir pazīstamā paleosaprāta pārstāvja – Konstruktora, kurš dzimis uz Marsa vairāk nekā pirms simts gadiem, trieciena sekas no kāda cita Visuma mūsu Visumā.

Maksimovs:

- Iespējams. Tomēr, definējuši fenomenu, mēs nevaram izskaidrot tās fizikālo būtību.

Hakans Roobs:

"- Mums nav laika paskaidrojumiem. - jums arī. Ko zinātne var piedāvāt, lai novērstu draudus?

Erbergs:

– Visreālākais, ar jebkādu fenomena interpretāciju, ir Lielajam Šāvienam atrast barjeru. Kā jūs saprotat, cilvēce vēl nav nobriedusi kontrolēt visas Saules sistēmas kustību, un mēs nevarēsim “pavirzīties” sānis.

Gordijs Vakula:

– Kā jūs plānojat uzstādīt barjeru negatīvās entropijas plūsmai, kas “kustas” ar ātrumu, par daudzām kārtām lielāku par gaismas?

Erbergs:

– Bet lūk tas jau ir jūsu uzdevums – pastāstīt, kā to izdarīt.

Vakula:

– LŠ modeļa teorētiskās izstrādes ir tikko sākušās, taču, lai gan LŠ kanāla fizika mūsu Visumā nav realizēta, principā ir iespējams Lielo Šāvienu “saspiest” “stīgā” un novirzīt ārpus Galaktikas. .

Vispārējā rosība - psi-fona pulsācijas uzplaiksnījums.

Hakans Roobs:

– Tomēr jūs aizmirsāt, ka LŠ “lode” nozīmē saprātīgu būtni un visnoslēpumaināko no visām, ko cilvēce sastapusi, mūsu kosmosa saprātīgāko būtņu priekštecis. Saskaņā ar kādiem morāles likumiem mēs sāksim plānot tā iznīcināšanu?

Zabava Bojanova (ar izaicinājumu):

– Mēs jau kādreiz mēģinājām ievērot antropocentriskās ētikas un morāles likumus un gandrīz iznīcinājām civilizāciju, “atpirkušies” ar Marsa iznīcināšanu, bet tolaik Konstruktors bija tikai mazulis. Tagad viņš ir spējīgs iznīcināt ne tikai Sistēmu vai nodzēst zvaigzni, kā Hiparha omegu, bet arī visu Galaktiku. Jūs saprotat ar ko mēs riskējam, ja viņu neapturēsim?

UASS direktors Kijs-Koronats:

– Kāpēc jūs domājat, ka Konstruktors noteikti sāks kaut ko pārbūvēt? Viņš vēl nav “izšķīlies” no sava dīvainā tuneļa... ja tas vispār i viņš.

Bojanova:

– Tieši tā, vēl nav izšķīlies. Otro reizi mēs nonākam pie tās pašas robežas, aiz kuras sākas nežēlīgā žēlasirdība. Pirms gadsimta pēc Sējēju – pelēko rēgu – ieteikuma mēs būtu varējuši iznīcināt Konstruktoru tūlīt, pēc viņa piedzimšanas, taču, balstoties uz pseido humānisma pārliecību, mēs izvēlējāmies atstāt viņu dzīvu un gandrīz samaksājām ar Sistēmu, cilvēces mājvietu. Un atkal esam pietuvojušies tai pašai robežai, izņemot to, ka ir mainījies mērogs, šoreiz Konstruktora parādīšanās var izraisīt pilnīgu galaktisko katastrofu. Sanāksmē klātesošie SEKON eksperti veica matemātisko eksperimentu un nonāca pie secinājuma, ka Konstruktoram “izšķiloties” no LŠ tuneļa, vakuumā var notikt fāzu nomaiņa. Ceru, saprotat, par ko mēs runājam?

Atkal vispārējs satraukums ar spilgtu psi fona "spīdumu".

VKS priekšsēdētājs Hakans Roobs:

- Es jūs nesaprotu, Zabava. Ko jūs vēlaties, jūs, kas esat morāles un ētikas komisijas priekšsēdētāja?

Bojanova:

– Es aicinu neatkārtot pagātnes kļūdas. Otrā Konstruktora atnākšana ir cilvēku civilizācijas nāve, visas Sistēmas nāve, un es nevaru mierīgi apspriest šādas detaļas. SEKON ir aicināts stāvēt sardzē par cilvēci un ir atbildīgs par visas sabiedrības dzīvību un jo īpaši par katra indivīda dzīvību. Un te nav ko izlemt, es balsoju tikai par dzīvību, kaut arī uz tādas būtnes dzīvības cenas, kas ir tāla no visa, kas satrauc mūs. Ja zinātnieki atradīs veidu, kā apturēt Konstruktoru, to neiznīcinot, es par to balsošu ar abām rokām. Tikmēr, līdz laikam kad Saule satiksies ar LŠ ir atlikuši trīs mēneši. Trīs mēneši līdz liktenīgajam punktam, kuru var pārvarēt, tikai izlemjot alternatīvu: mēs, cilvēki vai Konstruktors! Izlemiet.

Padomnieks Metjuri:

– Kāpēc visi runātāji ir pārliecināti, ka, tiklīdz mēs sazināsimies ar Konstruktoru, viņš mūs uzreiz sapratīs un ar gatavību pagriezīs malā? Ja ir komunikācijas barjera jau starp mums un svešajiem, tad par kādu pozitīvu kontaktu var runāt saistībā ar Konstruktoru, kurš jau vienreiz noraidījis visus mūsu sadarbības priekšlikumus?

Bojanova:

– Tā ir viena no galvenajām ksenopsiholoģijas problēmām – saskarsme ar nehumanoīdu prātu, un tā nav atrisināta vēl līdz pat šim laikam un diez vai arī tuvākajā nākotnē tiks atrisināta. Konstruktoru neietekmēja pat matemātika un mūzika, divas universālās cilvēces valodas.

Vakula:

– Ideja ietekmēt Rijīgo Mazuli ar mūziku bija bezjēdzīga. Subjektīvie kritēriji mūzikas un trokšņa atšķiršanai ir unikāli tikai cilvēkiem. Fiziski skaidri muzikālas un skaidri trokšņa skaņas, protams, atšķiras, mūzikas skaņas šķiet tīras...

Troksnis, kāda dusmīgi mentāli izsaucieni:

– Padomei šādi paskaidrojumi nav vajadzīgi...

– Tuvāk pie lietas.

- Nenovirzieties…

Vakula mierīgi:

– ...sinusoidālos toņos, bet Konstruktoram muzikālo skaņdarbu atskaņošana neizsaka neko, proti, nenes semantisko slodzi. Tātad iepriekšējam runātājam ir taisnība.

“Kluss”, bez “kliedzieniem”, sarunas psi fons, kas nozīmē klusumu.

Drošības padomes priekšsēdētājs Jaropolks Barencs:

- Man kā padomes loceklim ir jāpieņem lēmums par labu cilvēcei, un tomēr likuma līmenī paceltā cilvēka visatļautība mani nomoka tikpat lielā mērā kā Konstruktora problēma. Ne velti sociālās drošiības pārvaldei joprojām ir jācīnās ar šīs visatļautības recidīviem gan vadības, gan sociāli psiholoģisko attiecību jomā. Es uzskatu, ka nevienam nav tiesību saukt visu Kosmosu, vai Galaktiku tikai par savām mājām; tā ir mājvieta daudzām, neskaitāmām būtnēm, kas vienlīdz pretendē uz saimnieku godu: svešajiem, pelēkajiem rēgiem, orilouhiem, mums cilvēkiem un tā tālāk. Konkrētā situācija ar LŠ atkal atklāj mūsu cilvēka psiholoģijas nepilnības.Vai nav pienācis laiks sākt ar sevi: nevis pārveidot Kosmosu pēc mūsu standartiem, bet gan pārveidot sevi atbilstoši Kosmosa standartiem? Es lieku uz balsošanu priekšlikumu: Zemes zinātniskais potenciāls ir milzīgs, tas ir jāizmanto, lai pilnībā atrisinātu LŠ problēmu, sākot no mēģinājuma sazināties ar Konstruktoru līdz tās apturēšanai, un, ja pēc divām nedēļām netiks atrasts, lai brīdinātu Konstruktoru vai apturētu to, vēlreiz sasaukt Padomi un izlemt presapienss likteni saskaņā ar likumu par pieļaujamās aizstāvības robežu.

“Zaļa”, pozitīva psi fona uzplaiksnījums, nozīmēja vispārēju piekrišanu.

Barencs:

– Apsardzes nodaļas kosmosa sektors šai lietai ir nozīmējis operatoru “polundra” režīmā Kobra-1 Ratiboru Berestovu, taču tagad, manuprāt, ir nepieciešams pārslēgt trauksmes formu no “polundras” uz “Vētru”. Drošības pārvaldes komisariāts domā, ka operators Berestovs spēs tikt galā ar pārvaldes darbu režīmā "Vētra"?

Komisārs-2 Aristarhs Žeļezovskis:

– Neapšaubāmi.

Barencs:

– Iebildumi, pašatteikšanās?

Padomnieks Ravalkanangs Sings:

– “Vētras” operatoram jābūt vispārinošam speciālistam.

Žeļezovskis:

– Paredzot šādus jautājumus, esmu sagatavojis "kobras" Berestova personīgo lietu.

Ratiboram (kā arī pārējiem sanāksmes dalībniekiem) galvā pazibēja kompjūtera ģenerētie dati no Berestova personīgās lietas.

Bojanova:

- Lai taču mēģina. Nomainīt operatoru paspēsim vienmēr.

Klusums.

– Tādā gadījumā par “Vētra” operatoru tiek nozīmēts Ratibors Berestovs. Vispārējo sakaru beigas. Procesuālās formalitātes ir ievērotas. Paldies par darbu.

Kompjūtera balss:

– Psi atsaukums, laiks - deviņas minūtes, divdesmit sekundes.

Ratibors noņēma emkanu, nogludināja matus un atklāja, ka viņš ir slapjš no sviedriem.

***

Mājās viņš iegāja dušā, bez apetītes paēda vakariņas, domādams, ko teiks Anastasijai, un, pirms paspēja pārģērbties, viesistabā atskanēja izsaukuma zvans.

- Ieslēdz, - Ratibors pavēlēja “mājas garam”, parādīdamies viesistabā ar kreklu rokās, pārvilka to sev pāri, skatoties uz atlocītā vioma balto mākoni - abonents atpakaļskata video pārraidi neieslēdza. .

- Berestovs? – Nepazīstama balss, ar rīkles intonācijām; spriežot pēc izrunas (Zemes interlekts, Eiropas valodu grupa), zvanītājs ir holandietis vai austrietis.

- Ieslēdziet atpakalskata līniju, - sacīja Ratibors, - jūs nevar redzēt.

- Tas ir iekļauts sakaru noteikumos. Atsakies no operatora, puis, pirms nav notikuši neparedzēti un neatgriezeniski notikumi. Tev neizpeldēt.

- Paul, tas esi tu? – Ratibors neizturēja un iesmējās. – Tavi plakanie joki neizceļas ar īpašu dažādību. Labi, lai tā būtu, ja vēlies, es tevi ņemu avārijas komandā.

– Te nav nekāds Pols. – Neredzamais sarunu biedrs nokrekstēja. - Un es tev zvanu, jaunais cilvēk, jo cienu tevi par kādu gadījumu, tu to atceries."

Ratibors kļuva piesardzīgs:

- Kas jūs esat?

Smiekliņš, dīvaina graboša skaņa, kā zvana ar plaisu šķinda.

– Uzskati, ka zvanīja “delfu orākuls”. Padomā par piedāvājumu, tu ar to netiksi galā. Auffiderzeen, meistar. Vēl pārliecināsies, ka es vēlu tev labu.

Klusums.

- Kāpēc tu man dari labu, es tev neko ļaunu neesmu nodarījis, - Ratibors nomurmināja un sarosījās. – No kurienes viņš zvanīja?

- Takla-makana, Černavas ksenorezervāta teritorija, - pēc pusminūtes atbildēja "mājas gars".

Apmulsušais Ratibors paraustīja plecus, taču viņam nebija laika tikt galā ar noslēpumaino “orākulu”, un nebija jēgas nopietni uztvert labvēļa brīdinājumus, lai gan galvā bija iesprūdis ērkšķis: “orākuls”. ” zvanīja no „Černavas”. Pārāk daudz kas, ieskaitot nesenos notikumus,  saistīja drošībnieku ar Taklamakanas ksenoparku, lai ignorētu izsaukuma faktu.

Padomājis par sakritību fenomenu un neko īpašu neizdomājis, Ratibors pievērsa uzmanību sagaidāmajiem pasākumiem, zinot, ka tad, kad pienāks laiks, zemapziņa pati iespiedīs galvā mirgojošo minējumu. Pārvaldei viņš deva uzdevumu sagatavot “Vētras” imperatīvu izvietošanai (divas stundas un desmit minūtes) un atgādināt visiem Zemes fizikālajiem institūtiem par darba pāreju uz Lielā Šāviena problēmas risināšanu. Vakulu viņš nozīmēja par zinātniskās pētniecības vadītāju.

Pēc tam Ratibors pie auss piestiprināja “astoņkāja” antenu - daudzjoslu radio kompjūtersakariem, kas ļāva strādāt ar visiem pakalpojumiem no jebkuras vietas Saules sistēmā, un atzīmēja laiku: viņam līdz "Vētrai" bija atlikušas divas stundas."brīvā" laika, kas bija jāizmanto, lai izvērstu vispārējās trauksmes imperatīvu, par visu cilvēces aizsardzības spēku koordinēšanu atbildīgā operatora trauksmes laiku, un kas viņam nepiederēja.

Anastasija viņu gaidīja Brjanskas Žukovskas metro stacijā, ģērbusies pēc pēdējo sešu mēnešu modes vasaras “pienenē”: kleita kļuva te caurspīdīga, te puscaurspīdīga, te sāka mirguļot un skanēt, pie tam viļņu un plankumu caurspīdīgums bija atkarīgs no noskaņojuma, tāpēc kleita izcēla to, kas jāuzsver, un paslēpa to, kas jāslēpj. Meitene bija satriecoši skaista un, to zinot, tomēr uzvedās bez koķetērijas ēnas... kas vienmēr pievelk vīriešus, nodomāja Ratibors, piebilstot pie sevis: gudri.

- Kur iesim? – meitene jautāja.

Ratibors paskatījās apkārt izliekoties apjukumā.

– Kur tad jūsu ēna – Grehovs?

Anastasija sarauca pieri, viņas acis kļuva aukstas.

- Jūs tikai tādēļ atnācāt šeit, lai pateiktu kaut ko banālu?

Berestovs kļuva nopietns un ātri pacēla plaukstas uz augšu.

– Padodos, pārcentos. Ko var darīt, dažreiz aiz lielas vēlmes izpatikt, nez kāpēc iedarbinās nevis tikums, bet gan iekšējais netikums, un tāpēc rodas pretējs efekts. Tiesa ar saviem netikumiem, esi cīnos veiksmīg, un man nekas nav jāatkārto divreiz.

- Neglaimojiet sev, netikumu summa ir nemainīga, - Anastasija mīkstinājās. – Pazūd viens, parādās cits.

Ratibors iesmējās, un viņi devās pa parka aleju, ap metro, kura smailē dega no jau tālienes redzamais purpursarkanais burts M.

– Tātad jūs esat “Vētras” operators. Nav bail? Tomēr tā ir šausmīga atbildība!..

Ratibors atcerējās zvanu no “Delfu orākula”.

- Godīgi sakot, ir ir biedējoši. Bet ko tu padarīsi? Uzticējuši...

- Pat Bojanova?

Ratibors uzmanīgi paskatījās uz Anastasiju:

– Arvien vairāk pārliecinos, ka jūs neesat tikai IVK efanalītiķis. Kā jūs zināt par Zabavas viedokli?

Blakus staigājošās meitenes profils bija noslēpumains un smalks.

– Tas tiešām tik svarīgi?

– Ir svarīgi, jo tas attiecas uz mani personīgi. Jūs nejauši esat intrasenss?

Anastasija pagrieza galvu, viņas acis kļuva tumšas un dziļas, un to apakšā nomirgoja skumjas.

- Intrasenss, - viņa pateica vienkārši. – Kā tagad saka – “inkubators”. Man bija dotības, un tētis palīdzēja tās attīstīt. Gribiet, es palīdzēšu jums?

- Apsēdīsimies. – Ratibors pamāja uz soliņu krūmāju pakavā.

Tuvojās vakars, gaisu piepildīja pļavu zālāju un ziedu aromāts - turpat aiz koku sienas sākās Desnas upes paliene. Pa alejām klaiņoja iemīlējušies pāri, ātri skrēja garām bērnu bari vai garām gāja jauniešu grupas, kas steidzās uz sensotēkām vai deju zālēm.

– Un jūs domājat, ka varēsiet man palīdzēt? - Nez kā dēļ viņa balss kļuva aizsmakusi, un Ratibors bija spiests noklepoties.

– Gabriels teica, ka jūs esat intuitīvs ar intrasensora potenciālu un jums var palīdzēt. Ja vēlaties, es ar viņu parunāšu.

- Padomāšu. – Ratibora noskaņojums nokritās; ķerties pie Grehova palīdzības nebija vēlēšanās, turklāt saikne starp šo patriarhu, kurš Konstruktoru pazina pēc "sejas", un Nastju palika neskaidra. - Lūk ko, Anastasij...

- Sauciet mani par Stasiju, labi?

Nāca atminā: "Draugi un radinieki mani sauc par Stasiju vai Taju." "Nez, kā pavēlēsiet to saprast? Par tuvinieku es tik drīz nekļūšu... ja tas vispār būs iespējams, bet vai tas nozīmētu, ka esmu pieņemts draugu lokā?

- Paldies, Stasja. Vēlos uzaicināt jūs piedalīties...

- Piekrītu, - meitene pamāja. – Ja jūsu “rodēna domātājs” neiebilst.

Ratibors bija apstulbis, taču centās nezaudēt seju.

– Pārliecinājos, ka jūs daudz ziniet par Konstruktoru, un Grehovs ir jūsu draugs, un kā eksperts...

- Teicu taču: piekrītu, netērējiet laiku pārliecināšanai, jums tā nav. - Viņa pamāja uz zeltaino antenas izvirzījumu, kas rēgojās sarunu biedram aiz auss.

– Šajā gadījumā Žeļezovskim iebildumu nav.

Anastasijas skatiens kļuva domīgs.

– Jā, jūsu Aristarhs tomēr ir lielisks. Jau sen zināms, ka radošo darbinieku komandas darbība ir jākoordinē vienādas klases cilvēkiem, bet vadības un organizācijas jomas speciālistiem, un Aristarhs kā kosmosa sektora komisārs lieliski iekļaujas drošības nodaļā, neskatoties uz vājajām zināšanām zinātnes disciplīnās un pilnīgu tehnisko zināšanu trūkumu. Bet drošības pārvalde patiesībā ir “intelektu banka”, kā to sauc tautā.

- Viņš ir pārāk mierīgs, - sacīja Ratibors, - kaut kāds nesatricināms. Dažreiz tas kaitina... ne mani, dažus.

- Bet tās ir muļķības! Jo augstāks ir radošums – jebkurā jomā, jo augstāka ir emocionālā stabilitāte un garīgā veselība.

- Tad es tomēr esmu tāls no griestu sasniegšanas.

- Un paldies Dievam, ka vēl tāls, - Anastasija nopietni sacīja. – Jums ir vēl kādi jautājumi pēc būtības?

- Jūs steidzaties?

- Ne jau es - jūs.

– Man vēl ir gandrīz pusotra stunda.

-Tad iesim uzdejot.

Viņi izvēlējās deju verandu Desnas upes krastā un dejoja pie psihoadaptera ieslēgtās mūzikas: deju laukumā katrs varēja dejot, ko vien vēlējās atbilstoši savam noskaņojumam. Saspiedušies viens otram tuvu, viņi stundu nodejoja, ievērojot trīs minūšu pārtraukumus pie galda ar dzērieniem, runājot par visu, kas abus interesēja: par antiabstrakto mākslu un Šilova glezniecības skolu, par klasisko mūziku. un psihedēliķiem, par “super” baletu un Roberta Ivan-da, Marjas Džoisas-Pavļenko sensoklipiem, par neoreālisma literatūru un par sportu, un liktenis Ratiboram šo stundu bija labvēlīgs - pa raciju viņu neviens nepatraucēja. .

Un, atvadoties pie ieejas metro, Anastasija pēkšņi noskaitīja senās dzejnieces Annas Ahmatovas dzejoli, kas izskanēja kā smalks mājiens:

Un elle man atsūtīja dīvainu pavadoni,

Viesi no neticama tukšuma.

Šķita, ka zem viņa nekustīgā skatiena

Putni apklusa, ziedi nomira.

Viņā nāve plauka ar kaut kādu melnu dzīvību.

Neprāts un gudrība viņā bija kaitīgi...

"Neprāts un gudrība," atkārtoja Anastasija, kuras acīs domīgums pēkšņi kļuva par satraucošu mirdzumu. "Esi uzmanīgs, meistar, tevi gaida kauja, kādu neviens vēl nav pieredzējis. Esi uzmanīgs.

- Mēģināšu, Stasja, - atbildēja Ratibors.

Meitene pakratīja galvu, ātri viņu noskūpstīja un pazuda metro zēlē sanākušo cilvēku pūlī.  Ratiboram uz lūpām palika zemeņu garša.

***

Divas nedēļas trauksmes operators Ratibors Berestovs režīmā "Vētra" skraidelēja pa Zemi, Sistēmas planētām, cilvēku apmetnēm uz citu zvaigžņu planētām un robežsardzes posteņiem kosmosā Saules tālākajās pieejās, koordinējot Avārijas dienesta pārvaldes, robežsardzes kontroles un cilvēces tehnisko dienestu sektoru un nodaļu darbu, piedaloties Drošības padomes, SEKON un zinātniskās komitejas operatīvajās sanāksmēs, apvienoja visus Zemes fizikas institūtus vienā radošā laboratorijā, sagatavoja tehniskā atbalsta līniju topošo “Konstruktora slazdu” būvētājiem, kā sāka saukt zinātniskās izmeklēšanas galveno mērķi.

Šajā laikā ne nodaļas, ne visas cilvēces dzīvē nekas būtisks nenotika, ja neskaita to, ka Lielā Šāviena “lode” veica gandrīz piekto daļu no attāluma, kas bija atlicis līdz ieiešanai ar Saules sistēmā. “Delfu orākuls” zvanīja divas reizes, taču Ratibors ar viņu personīgi nerunāja, viņam vienkārši tika nodoti nezināmā labvēļa vārdi. Galu galā viņam tas apnika, un viņš savai aptverei deva uzdevumu atrast “orākulu”, bet tad nolēma to izdarīt pats, atcerējies, ka “ieplīsušā zvana” grabošā skaņa pavadīja "orākula" balsi bija līdzīgs klinšu grauzēja kliedzienam no planētas Enifa. Taklamakanas dabas rezervātā nebija grūti atrast iežogojumu ar klinšgraužiem.

Ar Anastasiju Demidovu Ratibors tikās katru dienu; viņa tagad strādāja operatīvajā grupā, darīja zināmas daudzas interesantas detaļas no simts gadus senās supermetamorfa medību vēstures, Konstruktora sporas un par cilvēku mēģinājumiem viņu pieradināt vai atrast ceļus uz savstarpēju sapratni. Ratibors Grehovu redzēja tikai vienu reizi, taču juta, ka tas atrodas kaut kur tuvumā un neizlaiž viņu no redzesloka.

Žeļezovskis gandrīz netraucēja “Vētras” operatora darbībai, viņam bija pietiekami daudz rūpju, lai izvērstu cilvēces spēkus, draudošo briesmu atvairīšanai, un pats Ratibors viņu patraucēja tikai vienu reizi, pajautājot, kāpēc viņam vajadzīgs to cilvēku saraksts kurus reiz bija nolaupījis supermetamorfs.

– Es biju domājis, ka tu pats jau to esi ticis skaidrībā. - Viņi nejauši satikās UASS Oimjakon-3 bāzē, un komisārs-2 drūmi un neapmierināti lūrēja uz Berestovu. – Ir pierādījumi, ka šie cilvēki tagad atrodas uz Zemes.

- Kā tā?!

– Konstruktors viņus izlaidis... lai gan drīzāk ne pašus, bet tā sauktās informācijas kopijas, kas it visā identiskas oriģināliem, izņemot vienu: kopijām nav novecošanas mehānisma.

- Labovics, - atcerējās Ratibors.

Žeļezovskis pasmīkņāja un ar jaunu interesi paskatījās drošībnieka sejā.

– Hermanis Labovics, eksobiologs no Taklamakana Ksenoparka, ir viens no tiem. Pārējie vēl jāatrod. Bet ne jau lai vajātu. Visā pārējā, izņemot savu izcelsmi, viņi ir cilvēki.

– Kā viņi nokļuva Sistēmā?

– Tajos laikos notika tumšs atgadījums ar pierobežas koggu “Klondaika”: tas pazuda aptuveni tajā pašā apgabalā, kur manevrēja Konstruktors, un tad pēkšņi parādījās Sistēmā aiz Neptūna orbītas, sveiks un vesels ar visu apkalpi, no kuras neviens loceklis vēlāk gāja bojā. Neviens nevarēja pastāstīt, kas notika, kā "Klondaika" nokļuva Saules sistēmā simtiem gaismas verstu attālumā no patruļas zonas. Pastāv aizdomas, ka Konstruktors nolaupītos uzsēdināja uz kogga un nosūtīja mājās, pakļaujot tā apkalpi hipnouzbrukumam vai kaut kam tamlīdzīgam.

- Kāpēc viņam tas bija vajadzīgs?

- Kā lai es zinu. – Žeļezovska skatiens atkal kļuva smags. - neparedzu neko labu, un tev būs jāsagaida nepatīkami pārsteigumi.

- Man šķiet, ka zvanīja Labovics.

“Rodēna domātājs” jautājoši paskatījās, un Ratibors viņam pastāstīja par “Delfu orākula” brīdinājumiem.

- Dīvaini. – Komisārs sadrūma. – Tas izskatās kā joks, bet  pārāk muļķīgs. Kas aiz tā slēpjas?

- Pārbaudīšu. Atbrīvošos un pārbaudīšu.

- Velc, ja esi iejūdzies. Galvenais ir pareizi sadalīt spēkus distancē gan fiziskos, gan morālos. Galvenais darbs vēl priekšā.

Viņu ceļi šķīrās, un Ratibors atcerējās savu debiju UASS Elle-2 poligonā. Viņš bija jauns, nepieredzējis, spēka un enerģijas pilns, un iziet caur poligonu viņam šķita kā spļāviena vērta padarīšana, jo viņš prata visu: ātri skriet, augstu lēkt, rāpties pa klintīm uz vienas rokas, lieliski šaut, braukt ar visu veidu transportlīdzekļiem (draivers-prima galu galā), strādāt uz visām kompjūtersistēmām un tā tālāk. Bet “Elle-2” nav “pļaviņa ar pārsteigumiem”, kā “Elle-1” bija nosauks robežsargu praktikantu poligons, tā bija cilvēka pārbaudes zona ekstrēma apstākļos, lai izdzīvotu, un ar spēku vien, pat reizinātu ar intelektu un radošumu, nebija pietiekami, lai pārvarētu neiespējamo, tas prasīja arī dzelžainu pacietību, izturību un spēju sadalīt spēkus pa visu distanci.

Cauri poligonam gāja grupās pa trīs cilvēki. Grupā kopā ar Ratiboru un kautrīgo un labsirdīgo ungāru Gonzu Danešu, kurš varēja pacelt un panest sešus cilvēkus, bija maza auguma, platvaigu, trausla izskata zēns Savičs, kurš neizcēlās ne ar īpašu spēku ne izturību, ne garīgām spējām. Bet šim cilvēkam izrādījās tik liela izturības rezerve, spēja precīzi dozēt savus spēkus, lai pārvarētu šķēršļus un sadalīt ķermeņa rezerves, ka grupa tika galā ar poligonu, tikai pateicoties viņam. Ratibors tika izsmelts šķēršļu joslas ceturtajā posmā, tik tikko pārvarēja “šausmu zonu”, stresa “kastroli”, tik tikko atguvās no neformālās ef-modelēšanas (intuīcijas pārbaude reālas fantoma ainavas transformācijas apstākļos), viņš gribēja padoties, bet tad viņu uzkurināja lepnums, un viņš beidzot sasniedza finišu - uz nerviem vien, sakodis zobus, zaudēdams samaņu no mežonīgas pārslodzes un vājuma lēkmēm, pēc kurām izrādījās uz Saviča pleciem. Šī mācība viņam palika atmiņā uz ilgu laiku, un kopš tā laika viņš vienmēr plānoja ceļu, iemācoties darīt to, ko varēja izdarīt Savičs.

No bāzes Ratibors devās uz VKS plānošanas un ekonomikas nodaļu, kur viņu gaidīja SEKON plānošanas un piegādes eksperts Herberts Robsons, bet no turienes uz robežsardzes dienesta speiseri “Perun”, kas koordinēja meklēšanas un izpētes vienību, ārkārtas glābšanas vienību un robežposteņu darbu Lielā Šāviena zonā: Demins piezvanīja un ziņoja, ka priekšējā robežposteņa zonā atkal parādījušies svešo kuģi, un veic riskantus eksperimentus pie LŠ kanāla.

Ratibors Demina komandas darbībā nejaucās, viņš deva sev stundas atelpu, ar ultraoptikas palīdzību vērodams dīvainos objektus: viens atgādināja bruņurupuča bruņas ar ragiem, otrs atgādināja izkusušu stearīna sveci, trešais - kolosālu gliemežvāku. Svešie izlikās, ka nepamana Zemes mašīnu brīdinājuma signālus, neatbildēja uz izsaukumiem un turpināja noslēpumaino rosību pie pašas LŠ robežas, tā ka reizēm šķita, ka viņi jau ir iebraukuši kanālā un piedzīvojuši neatgriezeniskas izmaiņas.

Taču ar roīdu aparātiem nekas slikts nenotika, it kā tie būtu apburti, un jaunajiem robežsargiem pat radās šaubas par LŠ spēju pārveidot materiālos ķermeņus. Tomēr jau pirmā zonde, kas tika palaista no "Peruna" un sasniedza roīdu “bruņurupuci”, nekavējoties izdega, bet otrā pārvērtās par izkausēta metāla “komatu”. Un tomēr ar svešo kuģiem nekas tamlīdzīgs nenotika, tas visas vienības pētnieku vidū izraisīja dzīvas diskusijas.

Pārliecinājies, ka LŠ steidzas pretī Saulei ar tādu pašu ātrumu, Ratibors atgriezās pārvaldē tieši laikā, kad Drošības padome sanāca uz otro sēdi. Tāpat kā pirmā, tā notika Bernē pēc tādas pašas formulas, izmantojot kompjūtersakarus, taču notika asas debates, kā rezultātā Padome nolēma sākt uztverošā tahis konusa [36] būvniecību, lai LŠ ievadītu tajā un izmestu to "stīgā" aiz Galaktikas robežām. Celtniecība tika uzticēta Zemes Glavmontažspecstroi, trīs filiālēm vienlaikus: Amerikas, Eiropas un Austrumāzijas, un tā no zemiešiem prasīja milzīgas enerģijas izmaksas un materiālos resursus, kā arī visprecīzākos aprēķinus par konusa savienošanu ar LŠ “lodi”, bet pats galvenais, tas prasīja laiku - apmēram pusotru mēnesi un visu spēku vislielāko piepūli, tomēr Padomei joprojām bija cerība, ka šajā laikā zinātnieki atradīs veidu, kā sazināties ar Konstruktora “galvu” un apturēs viņu “bez asinīm”. Tiesa, šo cerību nedalīja ne Ratibors, tāpat arī ne Zabava Bojanova.

- Gētem bija taisnība, - viņa sacīja, slēdzot sanāksmi. – Katras problēmas risinājums ir jauna problēma. Ja mēs apturēsim Konstruktoru un viņš “izšķilsies” mūsu telpā netālu no Sistēmas, atkal radīsies problēma, kā saglabāt savas mājas. Mūsu pašreizējais lēmums ir vienīgais pareizais.

- Un tomēr mēs vēl satiksimies, - atzīmēja padomes priekšsēdētājs Jaropolks Barencs, - pirms tahis-konusa ieslēgšanas, un beidzot apstiprināsim sagatavotā lēmuma pareizību.

Lēmums tika pieņemts ar tikai trīs balsu vairākumu, lai gan neviens no padomes locekļiem neizmantoja veto tiesības.

Vēlā trešā augusta vakarā Ratibors uzaicināja Anastasiju vēlreiz pastaigāties kopā ar viņu uz Taklamakanas ksenorezervātu un, viņai neko nepaskaidrojis, aizveda uz sektoru ar Enifa klinšgraužu iežogojumiem; Šajos garuma grādos jau bija rīts.

Sektors bija mežonīgas kalnainas ainavas nostūris, Sihote-Alinas smaile, blakus kādreiz milzīgā Taklamakanas tuksneša ziemeļu galam. Lai klinšgrauži, kuriem nebija vajadzīgs noteikts atmosfēras gāzes sastāvs - viņiem nebija plaušu šī vārda parastajā nozīmē - neaizbēgtu uz kalniem un nepastrādātu kalnu apmetnēs, ne aiz ļaunprātības vai nežēlības, bet vienkārši pašu cilvēku neuzmanības dēļ, jo klinšgrauži bija pārāk spēcīgi, viņiem bija rentgena redze ar visām no tā izrietošajām sekām, viss laukums tika norobežots ar speciālu spēka lauku, tostarp pazemē simts metru dziļumā. Šos dzīvniekus, kas bija dzīvi kodolreaktori, nebija nepieciešams barot, tos varēja novērot no īpaši ierīkotiem torņiem, kad klinšgrauži ekskursiju dienās gozējās rentgena starmešu staros.

Pavērojis svešās planētas dzīvnieku pāri ar binokli un aplūkojis viņu baigos purnus: klinšgrauzis ir divdesmit metrus gara apaļa "caurule" rombveidīgās spoguļbruņās, un tā galva ir baigs izaugums sapludinātu ziloņu snuķu formā, kaut kādi sēņveida izvirzījumi, piltuves un ragi, un tas viss spīd pat dienas laikā, Ratibors un Anastasija atrada sektora kontroles bunkuru ar nelielo pētniecības laboratoriju, kuru vadīja eksobioloģijas doktors Hermanis Labovics.

Par pārsteigumu Nastjai, bet ne Ratiboram, laboratorijas vadītājs jau strādāja, neskatoties uz agro stundu. Viņš bija garš, lokans, tumšādains un melnmatains, kustībās skops, sastingušu smīnu brūnajās acīs.

- Agri viesi - uz siltu vasaru, - viņš nebrīnīdamies pajokoja ar viesmīlīgu žestu, aicinot viesus apsēsties ērtos krēslos pie telpas caurspīdīgās sienas, caur kurām pavērās satriecoši skaists skats uz Utla Donga kanjonu. . – “Vētras” operatora apmeklējums man ir liels pagodinājums. "Viņš apsēdās pretī, aptvēris ceļgalu ar saviem garajiem, spēcīgajiem pirkstiem. – Kā mana pieticīgā persona ieinteresējusi drošības pārvaldi?

- Tāda nu pieticīgā, - Ratibors pasmīnēja, neatbildēdams uz savas celabiedres jautājošo skatienu. – Nastja, sakiet, lūdzu, kas bija Hermanis Labovics, dzimis divtūkstoš simt četrdesmit astotajā gadā divdesmit otrajā maijā Kopenhāgenā?

- Mednieks uz Ātrās, Orfeja deltas otrās planētas, - bez vilcināšanās atbildēja Anastasija.

- Kur viņš ir tagad?

- Apbedīts uz Zemes, savā dzimtenē, divtūkstoš simts septiņdesmit sestajā gadā.

- Nu, bet kas tad  esat jūs? – Ratibors, samiedzis acis, paskatījās uz viņam priekšā sēdošo Labovicu. – “Delfu orākuls”?

- Uzminēji? - Laboratorijas vadītāja sejā neparādījās ne piles mulsuma, ne pārsteiguma vai draudu ēnas. - Labi darīts, operator. “Monomaha cepure” nav par smagu? – Viņš pamāja uz psi-rācijas antenas klipu Ratibora ausī.

– Jūs neatbildējāt uz jautājumu.

- Atbildēšu. - Labovičs nopūtās. – Es esmu Hermanis Labovics. Un es tiešām tiku gandrīz apglabāts Kopenhāgenā simt septiņdesmit sestā gada novembrī. Bet elpošanas trūkums un sirds apstāšanās vēl jau nav nāves fakts. Ārsti, kuri paziņoja par manu nāvi, neņēma vērā, ka esmu pabijis supermetamorfa dzīlēs. Pamodos burtiski dažas minūtes pirms kremācijas. Un kolumbārija kompjūtera atmiņā palika manas nāves “fakts”. Ar jūsu atļauju es turpināšu, lai nebūtu lieku jautājumu?

Apglabājis savus radiniekus, sievu, bērnus — man bija jāpārdzīvo visi —, aizlidoju kopā ar Lema ekspedīciju un paliku citās pasaulēs kopumā četrdesmit gadus. Tad atgriezos un apmetos šeit. Punkts.

– Tātad man ir taisnība, un jūs esat eksosenss?

- Pilnīga taisnība. - Labovics pieklājīgi pasmaidīja. – Tāpat kā Ri Grehovs un daži citi no komandas, kas nogādāja uz Marsa Konstruktoru.

- Kāpēc jūs man zvanījāt? Gribējāt pajokot? Varbūt izsmiet?

- Ni-ni, Dievs pasarg! Es tikai gribēju pārliecināties, vai jums ir pietiekami daudz pulvera, lai uzņemtos šo lietu un novestu to līdz galam - līdz Konstruktora satikšanai.

– Esat pārliecināts, ka LŠ ir Konstruktors?

– Pats Lielais Šāvins vēl nav Konstruktors, tas ir, tēlaini izsakoties, viņa skatiens. Tu man esi sipātisks, operator, tāpēc es tev pateikšu ko tādu, ko neteiktu nevienam citam. Tu nevarēsi tikt galā ar "Vētru", ja nekļūsi līdzīgs savam priekšniekam Žeļezovskim. Par laimi, kā saka sportisti, tavu rezervi var pamodināt tikai viens cilvēks. Nastja zina. – Labovics pamāja Demidovai.

- Jūs esat pazīstami? – Ratibors paskatījās uz meiteni.

- Nē, - viņa paraustīja plecus. – Bet tu pats teici, ka viņš ir eksosenss.

- Skaidrs. Pēdējais jautājums. Pazināt Ernestu Giro?

Labovics pamāja.

– Robežsargs no kreisera “Staševskis” apkalpes. Viņš nomira tajā pašā dienā un stundā kad es.

– Ir informācija, ka viņš ir dzīvs.

Labovics nedaudz sarauca pieri un pašūpoja galvu.

- Cik atceros, viņu nolaupīja supermetamorfs, bet no turienes neatgriežas.

– Konstruktors atdeva visus “apēstos”, pareizāk sakot, informācijas kopijas, tā teikt, pseidocilvēkus. Diemžēl man likās, ka arī jūs esat viens no viņiem.

– Tāpēc katram gadījumam sagatavojāt pārtveršanas grupu?

Ratibors, slēpdams apmulsumu, pasmaidīja:

- Man ir neierobežotas pilnvaras, un man vajag paredzēt visu. Atvainojiet. Kāpēc, jūsuprāt, Konstruktoram bija jāatgriež pseidocilvēki uz Zemes? Kā labas gribas žestu, ar ko domāja, nevēlu jums neko ļaunu? Vai arī aiz tā slēpjas kāds aprēķins, smalks plāns?

– Tu mani samulsināji. – Labovics aizdomājās. - Dodiet man laiku padomāt. Iespējamas variācijas. Lai gan jums kā "Vētras" operatoram vajadzētu sagatavoties sliktākajam no šiem variantiem. – Eksobiologs piecēlās. - Lai veicas, meistar.

Ratibors nekavējās paspiest izstiepto plaukstu.

Kad viņi izgāja no telpas, Labovics viņiem aiz muguras sacīja:

– Apsver vēl vienu apstākli, meistar: šeit, rezervāta teritorijā, ir iekonservēts “pelēko cilvēku” morgs.

Ratibors gandrīz paklupa, apstājās un atskatījās:

- Nesapratu! Vai tad viņus ne?.. Aristarhs teica, ka neliela grupa no viņiem atstāta IVK laboratorijā, pārējie miruši.

– Fakts ir tāds, ka vārds “nāve” uz “pelēkajiem cilvēkiem” nav attiecināms. Visas programmas viņos ir izslēgtas, tas arī viss, taču viņi var palikt šādā stāvoklī neierobežoti ilgu laiku. Tas ir tīrīšanas radījumu klans, kas ir attīstījies, lai pielāgotos jebkāda veida atkritumu izvākšanai un pārstrādei, un to var ieslēgt attālināti un jebkurā laikā. Ne cilvēkiem. Diemžēl mēs neatradām atslēgu, kas tos iespējotu. Es to saku kā speciālists. Es ar tiem strādāju... kopā ar citiem eksobiologiem un ārstiem trīs gadus, bet... - Labovics noplātīja rokas. – Tie tika atstāti nākamajām zinātnieku paaudzēm.

- Paldies, - viegli palocījās Ratibors, - ņemšu to vērā.

Visu viņu sarunu dzirdēja arī "Gudrinieks", tāpēc, izejot no kontroles bunkura, Ratibors pateica tikai vienu vārdu: 'pārbaudīt"  - pārējais bija operatīvās aptveres rūpes.

- Man bail, - Anastasija sacīja, kad viņi tuvojās rezervāta metro zālei; viņas acis spīdēja, it kā viņa grasītos raudāt. - virs mums krājas mākoņi, un mēs nezinām, no kurienes sagaidīt briesmas un kā tās izskatīsies, un kā palīdzēt tev, ja tu atsakies no palīdzības...

Ratibors sarauca pieri. Viņš joprojām neizprata attiecības starp Anastasiju un Grehovu, un tas viņu niknoja un izsita no dabiskā toņa.

Pēkšņi sāka līt akls lietus: saule spīdēja no visa spēka, debesīs bija tikai viens mākonis - bet lija! Pat gāza kā ar spaiņiem!

Viņi skrēja, tāpat kā citi metro pasažieri, pārsteigti un mēģināja kaut kur atrast patvērumu, bet uz Ratibora bija ūdensizturīgs kokoss, un Nastja nebaidījās kļūt slapja, un viņi devās tālāk nesteidzīgā solī, nepievēršot uzmanību garām skrienošo jauniešu jautrajiem izsaucieniem.

– Tu ko, tiešām gribēji viņu... aizturēt? – Anastasija pēc pauzes jautāja; slapjie mati pielipa pie viņas sejas un pleciem, uzsverot lepno galvas pacēlumu, augstās krūtis bija reljefi izspiedušās zem blūzes.

Ratibors attapās:

– Atcelt aizturēšanu un personīgo “ovo”! Aptveru vecākajiem ierastie tempa ritmi. Tu uz mājām, nāriņ?

Nastja ar milzīgām acīm domīgi pētīja viņa seju.

- Nedomāju, ka tu...

-Tik uzmanīgs?

- Nē, ātrs. Pārsteidzīgi lēmumi bieži noved pie kļūdām, it īpaši "izšķirosā punkta" priekšvakarā, kā teica tava draudzene Bojanova. Kas būtu, ja viņš sāktu pretoties? Ko jūs zināt par eksosensu iespējām, meistar?

Ratibors apstājās, atmeta galvu un ar lūpām uztvēra dažas lietus lāses.

– Šeit ir visi dati par eksosensem, kā arī intrasensiem. - Viņš uzsita ar pirkstu pa pieri. – Man nav tiesību kļūdīties ne kā operatīvajam darbiniekam, ne pat kā drošības kobrai. Otrkārt, mana pazemīgā persona tagad ir īpašā kontrolē un īpaši drošībā. Tas attiecībā par steigu. Bet lūk par morgu ar “pelēkajiem cilvēkiem” tu man neko nestāstīji. Nezināji?

Anastasija vainīgi nolaida galvu un tad pacēla to, bezbailīgi ieskatoties acīs savam pavadonim.

- Zināju. Bet nebiju domājusi, ka šīs zināšanas ir vērtīgas. Pat tagad tā nedomāju.

- Nastja. – Ratibors apdomāja, rūpīgi izvēloties vārdus. – Nejaušības dēļ tu esi viena no “Vētras” ekspertiem, un tava pieredze joprojām ir vāja, taču tev tomēr jāzina, ka mūsu situācijā nav nebūtisku faktu. Un kas zina, kurš no tiem izrādīsies svarīgs un kurš nē. Es lūdzu tevi, mēģiniet atcerēties visu, ko tu man vēl neesi izstāstījusi par Konstruktoru, par viņa vidi, par cilvēkiem, kas ar viņu strādāja, pat par lietām, kas tikai netieši saistītas ar šo tēmu. Sarunāts?

Meitene pamāja.

Ratiboram pēkšņi kļuva stīva mugura, un šķita, ka kāds aiz muguras pretīgi noķiķina. Ātri apgriezies, viņš ieraudzīja transporta inspekcijas zilā kokosa muguru, kurš steidzīgi aizbrauc. Vīrietis atskatījās uz viņu pār plecu, sāka soļot ātrāk un iegriezās vienā no parka alejām. Lietus beidzās, saule spīdēja no visa spēka, un Ratibors skaidri redzēja dzimumzīmi uz viņa vaiga un ūsu birstīti.

- Kas ar tevi? – Nastja klusi noglāstīja Ratibora roku.

Viņš atslāba un domīgi pieskārās auss ļipiņai. Atcerējās, kā studēja literatūru un videotēku par intrasensiem. Termins “intrasenss” tikai nesen, apmēram pirms divdesmit gadiem, aizstāja jēdzienu “intuitīvs”, lai gan daudzi speciālisti to turpināja lietot arī tagad. Savukārt vārds “intuitīvs” savulaik aizstāja vārdu “ekstrasenss”, kura saknes meklējamas sirmā senatnē, divdesmitajā, vai varbūt pat deviņpadsmitajā gadsimtā. Ekstrasensu, cilvēku ar paaugstinātu jutību pret fizikālo lauku svārstībām, starojumu, lēnām un gandrīz nemanāmām ārējo apstākļu izmaiņām īpašības tajos laikos praktiski netika pētītas, tā laika informācija bija trūcīga un maz pamatota ar faktiem. Divdesmit pirmajā gadsimtā biologi atjēdzās, un sākās sprādzienveida uzplaukums intuitīvās rezerves identificēšanā, pētīšanā un attīstībā cilvēkiem ar paaugstinātu jutību un neparastām spējām dziedināt vai fiziski ietekmēt no attāluma - psiho- vai, kā viņi vēlāk sāka to saukt par parakinēzi. Pēc vēl viena gadsimta cilvēka ķermenī arvien biežāk sāka mosties “snaudošie” gēni, un cilvēkus ar iedzimtām ekstrasensorās uztveres spējām sāka saukt par intrasensoriem, un sabiedriskā doma no pilnīgas šādu parādību noraidīšanas veidoja asu pagriezienu līdz pilnīgai atzīšanai. : cilvēce saprata, ka evolūcija ir spērusi jaunu soli uz homo super, cilvēku visvareno, kurš spēj dzīvot kosmosā kā savās mājās.

Runājot par pašu terminu, bija mēģinājumi aizstāt vārdu “intrasenss” vai vismaz saīsināt, bet saīsinātais – intrass – neiesakņojās, vēsture diemžēl zināja tādus vārdus kā "kontra" un no saīsinājums “intrass” atteicās.

– Kā jums, intrasensiem, darbojas intuīcija? Ko jūs jūtat? – Ratibors beidzot jautāja.

– Uz ko attiecas šis “jūs”?

– Tu domāji, ka es nepamanīšu, ka esi intuitīvs?

- Sen?

– Tu neatbildēji uz jautājumu.

Anastasija iekoda lūpā, noslaucīja slapjo seju ar plaukstu, tad izdarīja to pašu Ratiboram. Viņas plaukstas bija pārsteidzoši sausas un siltas.

– Kopumā katram intrasensam šī sajūta izpaužas savādākā veidā, jo mēs ne tikai “lasām” domas, bet jūtam emocijas, psihofonu. Apkārtējo negatīvās emocijas, piemēram, visbiežāk izraisa ļaunu čukstu sajūtu, bet pozitīvās – vīzijas par pavasara pilieniem, vējā lidojošu zirnekļu tīklu vai ziedošu pļavu... dažādos veidos.

- sapratu. bet tagad tu... kad es atskatījos, tu neko nejuti?

Meitene paskatījās aiz Berestova muguras:

- Tu atskatījies tāpēc?

- Likās, ka kāds dīvaini ķiķina, zini, tā ņirdzīgi un nicīgi...

Nenovērsusi skatienu no Ratibora, Anastasija piecēlās uz pirkstgaliem, noskūpstīja viņu uz deguna un novērsās.

- Atvaino, to es tā... Ejam, visi skatās uz mums.

- Tāpēc, ka tu esi slapja, - Ratibors drūmi sacīja, lai slēptu savu pieaugošo satraukumu.

Jau metro zālē rācija drošībnieka ausī pēkšņi iečīkstējās "Gudrinieka" balsī:

– Operatoram prima, no operatora sekunda: dienesta sasaukšanās pulksten divpadsmitos, pēc vidējā Sistēmas laika. Personīgie kontakti nav ieteicami.

Ratibors piecēlās, ar nožēlu atbrīvojoties no patīkamajiem sapņiem, un ierasti paskatījās uz rokassprādzi: rubīna cipari iezīmēja vienpadsmit četrdesmit septiņas pēc vidējā Saules Sistēmas, līdz norādītajam viņam vēl bija atlikušas trīspadsmit minūtes.

- Ko, laiks beidzies? – Nastja jautāja.

- Skūpstam vēl pietiek, - Ratibors nopietni atbildēja.

Otrā daļa. ATKLĀJOT MŪŽĪBU. ŽELEZOVSKIS

.

PIEĻAUJAMĀS AIZSARDZĪBAS ROBEŽA

Pagāja vairākas minūtes, līdz Žeļezovskis pārstāja elst, zaļums acīs pazuda,  un spēks vaļīgi un viegli atgriezās viņa ķermenī.

Vecs kļūstu, - viņš flegmatiski nodomāja, - pirms gada būtu no šāda uzbrukuma izvairījies. Vai arī aizgāju par tālu ar atbildes programmu konfigurēšanu?

Viņš paskatījās uz divu metru attālumā sastingušo trenažieri-inku, gluži dabiski, vainīgi un mulsi smaidošu, kā cilvēku, kurš patiesi apzinās savu pārākumu.

"Nē, kļūstu vecs. Un nekāda optimizācija, iespējams, nepalīdzēs sasniegt iepriekšējos standartus."

Žeļezovskis izsauca sienā spoguli, pacēla roku, vērodams, kā izspiedušies pietūkst muskuļi. Pasmaidīja, izstiepa lūpas. “Rodēna domātājs”... Interesanti, kurš pirmais mani nosauca par “domātāju”? Paldies Dievam, cilvēkam pietika prāta, varēja izmuldēt kaut ko trakāku... Erbergu profesionāļi aiz muguras sauc par “komandora statuju”, bet Kiju-Koronatu sarunās sauc vienkārši un gaumīgi: “Koročuns”! [Ļaunais gars, kas saīsina dzīvi (veckrievu val.).] Žeļezovskis atkal pasmīnēja. Interesanti, kāpēc Ratiboram nav iesaukas? Patiešām, kāpēc?

Droši vien tāpēc, - pats atbildēja, - visi jūt tajā puikā snaudošo spēku. Kaut arī snaudošs, iespējams, bet spēks. Un vispār cilvēkā, vīrietī apkārtējie visvairāk novērtē intelekta un rīcības kombināciju, laimīgs ir tas, kuram pēc dabas ir harmonija šajā ziņā. Ratiboram gan dažkārt ir pārmērības savās darbībās, taču tas tikai viņa jaunības dēļ.

- Ko smaidi? – Žeļezovskis nomurmināja, pagriezies pret treniņa partneri. - Pazūdi, elles izdzimteni!

Trenažieris-inks – “dingo”, protams, ar inducētām sensoromotoriskajām prasmēm – pazuda. Aristarhs ar skatienu sakārtoja istabu, novilka triko un iegāja dušā. Pēc dažām minūtēm viņš izgāja, izsmidzināja ozona strūklu un devās uz servisa moduļa darba pusi un apsēdās pie darba virsmas. Izvēlējās programmu un pārvērta telpu par lapeni parkā. Pēc minūtes lapenē ienāca Zabava Bojanova. Apsēdās pretī, sakrustoja kājas. Pasmaidīja ar acīm, skatoties uz muskuļu kamolu pie galda.

- Pacēli tonusu?

- Kļūstu vecs, - Žeļezovskis nomurmināja atbildes vietā. – Galu galā, jau deviņdesmit astoņi.

- Netēlo nu pārāk vārgu, vecais. Runājot par homo ordinaris gadiem, tev apmēram četrdesmit, kas ir nevis zēna, bet vīra vecums.

Žeļezovskis pasmīnēja, iztēlojoties Berestova jūtas, ja viņš uzzinātu, ka priekšniekam ir gandrīz gadsimts.

- Zinu gan, ko tu domā, - Bojanova pamāja. – Vai nav pienācis laiks doties pensijā vai vismaz uz Vecāko sinklitu? Tev taisnība, man būtu pats pēdējais laiks. Pabeigšu darbu ar Konstruktoru un aiziešu... Un rekomendēšu tevi savā vietā.

Žeļezovskis ilgu laiku sēdēja nekustīgs un kluss kā statuja. Domāja. Sarunu biedru psi-apmaiņa turpinājās, viņu psi-lauki bija tuvi emociju nokrāsās un satura niansēs, un tāpēc viņi viens otru saprata bez vārdiem, lai gan šo “sarunu” nevarēja nosaukt par “domu lasīšanu”. Kā ierasts, gan Zabava, gan Aristarhs domu sarunām izmantoja psi-rāciju aparātus – efektīvāko saziņas veidu, tāpat kā pārējie drošības darbinieki un visi cilvēki kopumā, taču, ja notika kas ārkārtējs, varēja sazināties bez aparatūras palīdzības, mentāli, ar koncentrāciju un lielu nervu enerģijas patēriņu.

– Kā tur tavs operators? – Bojanova pārtrauca klusumu.

- Normāli. Reizēm mēģina iziet ārpus operatora rāmjiem – spēka pārpalikuma un vēlmes būt uzbrukuma priekšgalā. Galā tiks.

– Vai tiešām viņš nesaprot, ka šāda mēroga operatora patstāvīgas darbības ir izslēgtas?

- Saprot, bet... - Žeļezovskis pasmīkņāja. – Reti kurš zina, izņemot tos, kuri tam ir gājuši cauri, cik garlaicīgs ir operatora darbs! Ratiboram ir vairāk iespēju nekā vienkāršam trauksmes koordinatoram, tāpēc viņš meklē operatīvas darbības, piemēram, došanos uz Hiparhu vai pie “pelēkajiem cilvēkiem” Taklamakanas dabas rezervātā. Starp citu, domes sēdē, kad tika apspriesta kandidatūra, tu klusēji.

- Padomāju, lai tak izmēģina šo maizi, varbūt tu tiešām redzi tālāk?

- Dažreiz, - Žeļezovskis nopietni pamāja ar galvu. – Intrasenss viņā aug, lai gan lēnāk, nekā mēs vēlētos.

– Baidos, ka tad, kad mēs pietuvosimies “liktenīgajai līnijai”, viņš nebūs gatavs, un tad atbildība par darbu būs jāuzņemas tev.

- Uzņemšos. - Vārds, smags un ciets, atbilstošs drošības pārvaldes komisāra izskatam, nokrita kā klintsbluķis. No galda paneļa iznira stienis ar sarkanu gaismas lāsi, un caur galdu klusi nosvilpa signāls. Žeļezovskis norāva no stieņa sārto lāsi, uzlika uz auss, novilka no galda "spruta" rācijas klipsi, piestiprināja to pie otras auss un “iegāja” sarunā ar nezināmo abonentu. Pēc minūtes beidza sarunu un paskatījās uz viešņu:

- Vajadzīgs tavs padoms. Tajā kontinentā tika izveidota "Biedrība Konstruktora glābšanai" ar galveno mītni Ņūpotomakā, kas aktīvi iesaistījās T-konusa būvniecības aizlieguma kampaņā. “Biedrības” izveides iniciators nav zināms, taču tiek pieņemts, ka tas ir viens no mūsu jaunajiem aizbilstamajiem, no tiem, kas tā sakot, “atgriezušies no viņpasaules”.

- Eksosensi?

– Šis termins ir attiecināms tikai uz cilvēkiem, kuri savas papildu spējas saņēmuši ārēju faktoru ietekmē, bet “atgrieztie” nav cilvēki, tikai informācijas kopijas... lai gan, no otras puses, nav jēgas sākt sholastiskus strīdus – kuru un ko pastiepjot var nosaukt par cilvēku.

– Nu, inki it visā ir identiski cilvēkiem, izņemot domāšanas ātrumu un vairošanās metodi, un tomēr mēs viņus nesaucam par cilvēkiem. Ak Kungs, kas mums apkārt: “pelēkie cilvēki”, svešie, nemaz ne cilvēki!.. Murgs!

Šis "murgs" izskanēja tik izbiedēti un bezpalīdzīgi, tīri sievišķīgi, ka Žeļezovskis, kurš jau sen pazina Zabavas spēcīgo, vīrišķīgo, nepiekāpīgo raksturu, pat nokrekstēja.

- Parunā ar Grehovu, - Bojanova turpināja, pamanījusi sarunu biedra īslaicīgo apjukumu, bet nekādi nereaģējusi uz to, - viņš satiekas ar visiem eksosensiem un zina viņu stiprās un vājās puses.

– Tavs Grehovs diemžēl ir aizņemts ar dažādām savām lietām un atteicās palīdzēt.

- Dīvaini. – Bojanova sarauca pieri. – Viņš ir prokonsuls ar oficiālu statusu, tas ir, atbildīga persona... Labi, es viņu atradīšu pati. Kas vēl?

– T-konusa būvniecības sagatavošanā bez “Sabiedrības” iejaucās arī tie Padomes deputāti, kuri balsoja pret rezolūciju. Viņi ļoti prasmīgi sagrieza riteni, un rezultātā materiālu piegādes un tehniskā nodrošinājuma līnija konusa būvei vēl nav iedarbināta.

- Sabotāža, - Zabava domīgi un ar zināmu pārsteigumu sacīja. - Vajag tak, kāds sens vārds, bet joprojām piemērojams pat mūsu laikā! Kā viņi var nesaprast, ka rok kapu nevis citam, bet gan sev?!

Žeļezovskis uzpūtās:

– Tu arī savos formulējumos esi pārāk kategoriska. Es, protams, esmu tikai izpildvara, stingri pakļauts Drošības padomei un vadībai, un man ir pienākums izpildīt lēmumus, taču nevaru neatzīmēt, ka savā ziņā mūsu pretiniekiem ir taisnība, it īpaši pieļaujamās aizsardzības robežas noteikšanā.

Zabava pamāja ar galvu, lūkodamās uz "Rodēna domātāju" ar kaut kādu neskaidru žēlumu.

- Jā, tu tomēr kļūsti vecs, komisār, un tagad to redzu arī es. Vai tiešām ir jāpierāda, ka vienīgais, kas sliktāks par noziegumu, ir mēģinājums to attaisnot? Ja mēs neapturēsim LŠ, tas būs noziegums pret cilvēci, tu to saproti?

- Saprotu. Bet tu arī atceries, atskaties uz vēsturi - tēze "mērķis attaisno līdzekļus" jau ir pielietota, un rezultātā cilvēce tika atvēlusies atpakaļ pa sociālās evolūcijas kāpnēm inkvizīcijā, tumsonībā, fašismā un ekoloģiskajā voluntārismā. Es negribētu glābt savu dzīvību uz citas būtnes dzīvības rēķina, pat tādas, kas ir tik nesaprotami sveša kā Konstruktoram.

Bojanova neaizvainojās, nesadusmojās, sēdēja pusaizvērtām acīm un ieklausījās sevī. Viņas lūpas kustējās, it kā viņa atkārtotu sarunu biedra vārdus vai skaitītu lūgšanu.

- Atvaino, - Žeļezovskis nomurmināja. - nevarēju to nepateikt, bet aizvainot negribēju. Saprotu, ka jēga, protams, nav manā un ne tavā dzīvē, bet mums ir jābūt brīviem no maldiem, ka mēs esam atbildīgi par visu demosu [38], pat ja mēs esam vairākuma gribas paudēji Tauta ir atbildīga par sevi, un visus pārbļaut nav iespējams, pat ja mums ir taisnība. Konstruktora problēma jau vienreiz tika atrisināta...

- Un nevienam neko neiemācīja. – Zabavas balsī atskanēja rūgta nots.

– Kļūdies, iemācīja. Iemācīja novērtēt svešu dzīvību un gribu. Pēc mēneša uzbūvēsim T-konusu, un tu redzēsi, ka planētas referenduma lēmums būs vienbalsīgs: neieslēgt

Bojanova piecēlās, pieņēma savu ierasto aukstas un valdonīgas trīsdesmitgadīgas sievietes izskatu.

- Tev var būt taisnība, domātāj, bet saproti vienu: mums nav tiesību neko nedarīt, kad priekšā paveras bezdibenis, un to redzam tikai mēs.

– Un, dīvainā kārtā, es to saprotu. Daudzi to redz, bet, iespējams, ne tā  kā tu vai es. Kas attiecas uz mani, strādāju pēc sakāmvārda: acis baidās, bet rokas dara - un turpināšu tādā pašā garā, kā ierēdnis. Bet diemžēl arī es spēju just.

- Es zinu. - Zabava apgāja galdu un noglāstīja Aristarha plecu, kā mazulim izbrauca ar roku caur viņa raupjajiem sirmajiem matiem un nodziedāja:

Mans ceļš ir ziedošanās pilns un krāšņs

šeit beigšu.

Un ar mani tikai tu, man vienlīdzīgais,

Un mana mīlestība [39].

Klusums istabā sabiezēja līdz želejas blīvumam, skaņas tajā iestrēga un apdzisa, sastinga laiks. Tad Žeļezovskis sakustējās, un Zabava noņēma roku, piegāja pie durvīm, pagriezās:

- Līdz sakariem, komisār. Cik vēlu tu sāki runāt par jūtām. Neņemot vērā to, ka esmu par ceturtdaļgadsimtu vecāka par tevi un ka mēs esam pavisam atšķirīgi cilvēki.

Žeļezovskis atkal sabozās, salauzdams sejas grumbu granītu.

– Ja jūtas varētu saskaitīt un formalizēt, cilvēce jau sen būtu izmirusi, bet tā dzīvo.

Bojanova neklausījās, ar mātes skumjām skatījās uz nodaļas komisāru.

– Kur gan tu skatījies pirms pusgadsimta, meistar, kad mēs satikāmies?

Aizgāja.

Neviens nav pasargāts no kļūdām, - Aristarhs gribēja viņai pateikt, bet nepateica. Tā vietā viņš izsauca "Gudrinieku":

– Lūdzu, sagatavojiet ievadīšanai imperatīvu “miesassargs” ar personisko “ovo”. Konkrētie objekti: Ratibors Berestovs un Zabava Bojanova.

- Sapratu, - "Gudrinieks" lakoniski atbildēja.

***

Noķert Vakulu nebija viegli, Ratiboram šī “tveršana” izdevās tikai vēlā vakarā, kad kompjūters atrada fiziķi ar "sprutu" un tas uzaicināja Berestovu satikties pie sevis, mājās.

“Vētras” operatora diennakts tika sadalīta dienā un naktī nosacīti, jo uztraukuma izraisītā darbību plūsma pārvaldē neaprima  ne uz mirkli, tāpēc šāda veida trauksmes operatora darbs, prasīja no cilvēka kolosālas veselības,  centības un spējas atpūsties minimāli. Ratibors varēja pagulēt piecās stundās: četras stundas miega, pusstunda autotreniņa, pusstunda sportiskas aktivitātes sparingā ar inku-trenažieri.

Nokļuvis līdz kvēlojošajai metro kolonnai ar taksometru - Vakula dzīvoja Dņepropetrovskā, Dņepras labajā krastā - Ratibors domās automātiski pārgāja pāri galvenajiem dienas notikumiem, neatrada kļūdas un apmierināti nopūtās. Viņam izdevās paveikt visu, ko bija iecerējis un plānoja turpināt tādā pašā tempā. Dvēseli satrauca tikai divas problēmas: intrasensoro spēju atbrīvošana - kā to izdarīt ātrāk, neizmantojot Grehova palīdzību? – un problēma vārdā Anastasija Demidova. Nastja, Stasja... Mēģinot prātīgi novērtēt savu attieksmi pret viņu, Ratibors negribīgi lietoja vairākus sinonīmus vārdam “patīk”, taču saprata, ka melo pats sev. Tas parasti beidza viņa pašpārbaudes mēģinājumus, viņš kļuva nikns nezin uz ko, un pievērsa analītiskā prāta uzmanību ārējām problēmām, uzskatot, ka laiks pats atklās, kas ir kas, tomēr viņš ar nepacietību gaidīja tikšanās ar Anastasiju, pat īslaicīgas, notiekošas  darbā,  meitene viņu sajūsmināja ar savu oriģinalitāti, noslēpumaino saikni ar patriarhu-eksosensu Grehovu un dīvaino attieksmi pret viņu, kas lika viņam palikt nemitīgā intelektuālā spriedzē. Ratibors tā arī netika skaidrībā, ko Nastja jūt pret viņu: viņam šķita, ka viņa ir gandrīz iemīlējusies, tad, gluži pretēji, viņu ienīst, lai gan šādas sajūtas rašanās iemesla nebija un nevarēja būt.

Pinass-taksometrs nolaidās uz apgaismotās autostāvvietas pie Vakula kotedžas, pamirkšķināja ar zaļu un atmeta caurspīdīgo blisteru. Ratibors izkāpa un ar izklaidīgu skatienu paskatījās apkārt: māja bija celta ukraiņu stilā, septiņas istabas, spēļu istaba, pirts, veranda; atsevišķi - “Aladdin”, visapkārt dārzs, kopts un bagātīgs, kas redzams arī naktī: vējš atnes aveņu un ābolu smaržas - labi!

Saimnieks viesi sagaidīja gaitenī, ģērbies krāsainā halātā “a la Hmelnickis”. Viņa rokās - glāze ar dzintarainu dzērienu.

- Ienāc, es būšu pēc minūtes. Gribi? Tas ir zbitens.

Ratibors pamāja.

- Ņem, es ieliešu sev citu.

Ar glāzi rokās Ratibors iegāja viesistabā, līdz potītēm iesligstot biezajā, baltajā paklājā. Ar ziņkāri paskatījās apkārt.

Vakula dzīvoja viens: četri bērni aizlaidušies kur kurais, sieva jau sen bija atradusi jaunu ģimeni, vecāki dzīvo atsevišķi, bet Ratibors uzminēja, ka pie saimnieka nesen bijusi sieviete. Un aizgājusi pirms viņa vizītes. Taču Vakula to neslēpa, atstājis uz tualetes galdiņa atvērtu kosmētikas komplektu.

Viesi nedaudz samulsināja viesistabas interjers: mēbeles Krievijas impērijas stilā, pie divām sienām gobelēni, svečturi ar svecēm, trešā gulta ar baldahīnu, ceturtā – kamīna ekrāns. Ratibors apstaigāja istabu, pieskārās izliektajām krēslu atzveltnēm, īsajam elegantajam dīvānam ar augstu, gludi izliektu galvgali, veidotu kā gondola vai gulbja kakls. Atbalstījās uz gefidona - apaļa galda uz vienas kājas, apskatīja zemo divdurvju skapi pārklātu ar marmora dēli. Pasmīnēja. aiz muguras noskanēja saimnieka smiekiņš.

– Esi neizpratnē? Kur tādam nevīžam fiziķim aizraušanās ar retro stilu? Bet man tas patīk, lai gan tas viss no Larisas, kādas... hm... nesenas draudzenes. Manai sievai patika mūsdienīgi stili, un es vienmēr baidījos no visādiem fantomiem un spokiem. – Vakula iesmējās, kratīdams savus mīkstos plecus. - Gribi, parādīšu? Bērnistaba palika tāda pati. Visulaiku plānoju māju izīrēt vienam vai diviem cilvēkiem, tā ir pārāk liela, bet man nepietiek laika.

Bērnistabas durvis saritinājās, istabā ieslēdzās gaisma, ienāca Ratibors un apstājās.

Stikla šļakatām mirdzoša granīta siena, zem tās rupju kristālisku smilšu sloksne - kā čumaku izkaisīta sāls, uz smiltīm ar drūmiem ķiršu krāsas viļņiem ar asiņainām dzirkstelēm dziļumā un ar spīdīgām putām, uzplūst jūras paisums, kaut kādi dīvaina izskata priekšmeti, līdzīgi milzīgam, nelīdzenām, riekstu čaumalas un šķībi no sienas izauguši gigantiski caurspīdīgi, dzīslaini, “spāres spārni”, uz kuriem sastingušas divas melnas, kunkuļainas, bezveidīgas figūras, iekaltas līdz viduklim pulētā zilā metālā. . Debesis sārtas un izplūdušas kā akvareļa glezna.

Tiklīdz Ratibors uzkāpa "uz smiltīm", sastingusī ainava atdzīvojās: krastā skrēja viļņi, vējā nožēlojami gaudoja "caurā čaumala", un melnas figūras uz "spāres spārniem" pēkšņi metās lejā un draudīgi metās pretī cilvēkam, sēžot uz kaut kā, kas atgādina dzērvju ligzdas.

Ratibors izturēja “uzbrukumu”, un Vakula paglaudīja viņam pa muguru:

– Kompjūtermontāža, bet varu galvot par tās autentiskumu, tā viss patiesībā izskatās. Iespaidīgi?

– Orilouhas ainavas jau esmu redzējis, kaut arī ne tik reālistiskā dinamikā.

– Bet tieši orilouhus esi saticis? Kā redzu, ka viņi uz tevi nav atstājuši iespaidu. Kurš to būtu domājis, ka šie pa pusei akmens, pa pusei metāla bloki ir ne tikai dzīvas būtnes, bet arī saprātīgi radījumi?

– To pašu iespaidu nerada arī “Rodēna domātājs”? – Ratibors vēsi pajautāja.

Vakula iesmējās, izslēdza "dingo" iekārtu.

Atgriezās viesistabā, Vakula, apsēdās uz krēsla ar mīkstām izliektām kājām un muguru, apsēdināja Ratiboru uz dīvāna.

– Apsēdies, viss ir droši, nekādu “dingo” mirāžu. Protams, kopijas, bet no īsta koka, nekā kopīga ar konformālajām piepūšamajām. Tiesa, manā guļamistabā viss ir standarta – mēbeļu forma ir atkarīga tikai no vēlmes. Kas tev zināms par nehumanoīdiem?

Ratibors brīdi paklusēja. Cilvēkiem zināmo nehumanoīdu civilizāciju pārstāvjus - svešos, orilouhus, tartāriešus un sējēju civilizāciju - sauca par nehumanoīdiem. Kaut kā sanācis, ka trīssimt gadu kosmosa izpētes un ietekmes sfēras paplašināšanas laikā cilvēkiem bija “paveicies” tikai ar ne-humanoīdiem, viņi neatrada nevienu brālīgu civilizāciju “ne tikai prātā, bet arī pēc izskata.”

– Tas pats kas visiem pārējiem. Kāpēc tevi tas interesē?

- Ja tā, tad slikti. Kā drošības dienesta profesionālim tev ir jāzina viss, ko par nehumanoīdiem zina IVK speciālisti, pretējā gadījumā vari pielauzt malku. Turklāt tuvākajā nākotnē tev būs jāsadarbojas ar viņiem. Ar to pašu Konstruktoru, piemēram, kad viņš izšķilsies no LŠ.

– Jūs domājat, ka tahis-konuss ar to netiks galā? Kāpēc tad ierosināja ideju?

– T-konuss ar to droši vien tiks galā, bet līdz tam noteikti nenonāks, kāds atkāpsies: vai nu mēs humānisma principu vārdā, vai pats Konstruktors. Es personīgi esmu par tiešu kontaktu ar viņu, kas izstums no stupora fiziku kā zinātni.

– Diez vai ir iespējams tiešs kontakts ar Konstruktoru, jau ir mēģinājuši to nodibināt pirms tevis un manis.

Vakula noraidoši atmeta ar roku un uzmeta lūpu.

– Tas bija pirms simts gadiem, kad Konstruktors bija tikai mazulis, tikko piedzimis. Neviens nezina, kāds viņš būs tagad, kādi būs viņa mērķi, tāpēc paskatīsim.

– Jūs esat optimists, Gordij. ja interesējoties par ksenopsiholoģiju, jums jāzina, ka kosmosā nonākušo civilizāciju darbības galvenais saturs galu galā kļūst par informācijas plūsmas saņemšanu, apstrādi un sadali, kad stājas spēkā Midasa princips: informācija ģenerē informāciju, pārējais tiek atmests. Neviena no civilizācijām, kas sasniegušas šo līmeni, nenodarbosies ar izglītojošu vai kādu citu darbību uz informācijas transformāciju straujās paplašināšanās rēķina. To praksē pierāda mums zināmās civilizācijas Svešo, Orilouhu un Tartara sistēmās.

– Pievienojiet vēl Sējējus, Pelēkos spokus. – Vakula enerģiski paberzēja virsdeguni un nomurmināja. "Šķiet, ka es kļūdījos savos secinājumos par tavām zināšanām par ksenoloģiju." Protams, ksenobioloģijā un psiholoģijā esmu gandrīz diletants, amatieris, lai gan no pamatnodarbības brīvajā laikā cenšos turēt pirkstu uz atklājumu pulsa, taču nepiekrītu jūsu pēdējam apgalvojumam: ja Orilouhu KC ar piespiešanos var klasificēt kā informatīvu,  tad Svešo nevar. Tu tikko runāji par Midasa principu, kas nozīmē, ka zini, ka, attīstoties informācijas KC, robežas starp individuālo intelektu un visas civilizācijas intelektuālo potenciālu, starp indivīdu un sabiedrību kopumā, izplūst. Un uz šī pamata tikai Sējēji ir pilnīgi informatīva civilizācija, tāla no Svešajiem. Runājot par Konstruktoru, pirmkārt, viens indivīds nav visa sabiedrība, otrkārt, viņš ir paleosaoprāta pārstāvis, par kura darbību varam spriest tikai pēc atlikušajām “pēdām”: galaktikām un zvaigznēm, kas savāktas apbrīnojamās šķiedrainās struktūrās. Protams…

Ratibors pacēla roku, apturot aizrāvušos fiziķi.

– Jūs mani pārliecinājāt, Gordij, bet ir vēls, un mans laiks nepieder man, parunāsim par kaut ko konkrētāku. Kad būs gatavi T-konusa aprēķini? Līdz tā nodošanas termiņam atlikušas tikai trīs nedēļas.

Vakula kā parasti izbolīja acis, neapvainodamies uz viesi, pārtraukušo viņa runu.

– Tahis-konusa matemātiskais karkass ir gatavs, šobrīd pielāgojam modeli dotajiem parametriem, tomēr neviens nav aprēķinājis šāda veida konstrukcijas mērogu, lai gan celtniecība var sākties rīt vai parīt, no vienkāršākās lietas – no energobloka.

– Jūsu ieguldījums šajā jautājumā? Ko jūs dariet personīgi?

Vakula paraustīja savus apaļos plecus un piepūta lūpas:

– Aprēķinu uztveršanas zonas raksturlielumus un konfigurāciju.

– Cik svarīgs ir jūsu darbs?

- Tas ir, kā cik? – fiziķis pabrīnījās, paplešot rokas. – LŠ un T-konusa “savienojuma” precizitātei jābūt bezprecedenta! Konuss jāieslēdz ne mirkli vēlāk, kad tam tuvosies Lielais Šāviens, tāpēc slazda parametri jāaprēķina minimālās kļūdas robežās. Ko tu domā, operator?

Berestovs pavilcinājās.

– Vēl viens jautājums, varbūt ne gluži parasts: ar jums pēdējā laikā ir noticis kas dīvains?

Saimnieks paskatījās uz Ratiboru ar izbolītām acīm, halāts atspruka vaļā, atklājot viņa izspiedušās, spalvainās krūtis.

- Ko tu par to zini?

- Par ko? – Ratibors kļuva piesardzīgs.

– Man piezvanīja... piedāvāja iziet no grupas sastāva.

– “Delfu orākuls”?

- Ko? Orākuls? Aa... nē, zvanītājs priekšā nestādījāss, tikai izteica draudus, tas arī viss. Man likās, ka tas ir kāds neizdevies joks...

- Pārbaudīt, - Ratibors īsi pateica. Atbilde no "Gudrinieka", kurš saprata komandas nozīmi, atspoguļojās viņa ausī: "Pieņemts."

- Pārbaudīt ko? – Vakula apmulsis jautāja.

– To es pie sevis. Atļausiet sniegt jums padomu. – Ratibors piecēlās. - Esiet uzmanīgs.

- Kur? – arī Vakula piecēlās kājās.

- Visur. Kāds sāk ne pārāk patīkamas un, iespējams, bīstamas spēles, un jums tām jābūt gatavam. Diemžēl nevaru pateikt konkrētāk, tāpēc  lūdzu: esiet uzmanīgs. Kas zina, pie kādiem draudiem, izņemot verbālos, var ķerties šie “labvēļi”. Apsolāt?

Vakula pēkšņi iesmējās.

– Tu, operatīvais, mani acīmredzot uzskati par dīvāna zinātnieku, anhoretu, vārdu sakot, vārguli. – Fiziķis novilka halātu un palika peldbiksēs; viņa ķermenis nebija vis resns, bet masīvs, pietūkušām krokām un izciļņiem. - Skaistulis?

Nākamajā mirklī Vakula saspringa, un viņa ķermenī notika pārsteidzoša metamorfoze: pazuda krokas un pietūkumi, milzīgais vēders tika ievilkts un izspiedās ar muskuļainu reljefu, visa figūra šķita ietērpta atlētiskā muskuļainā rāmī! Ratibora priekšā stāvēja nevis kaut kāds resns zinātnieks, kādu viņu visi pazina, bet gan profesionāls sportists – cīkstonis vai svarcēlājs.

Vakula atslāba, uzvilka halātu un, pamanījis apjukumu viesa acīs, noķiķināja.

"Kā redzi, es tikai pēc izskata  vārgs un mīkstmiesis, bet vispār esmu spēcīgs, varu pastāvēt par sevi, ja rodas vajadzība."

- Cīņa, stienis?

– Ne viens, ne otrs – pieccīņa. Lai gan savulaik nodarbojos arī ar cīņu, kā amatieris, kā pašdarbnieks.

- Tad viss kārtībā. - Ratibors pakratīja saimnieka plato, mīksto plaukstu, kas uz mirkli pārvērtās par knaiblēm bet uzreiz samazināja spiedienu. – Vēlu uzturēt sevi formā arī turpmāk. Starp citu, jūs tiekat iekļauts trauksmes komandā un saskaņā ar režīmu "Vētra" jums vienmēr un visur ir jānēsā līdzi rācija, kurai jau bija jābūt pie jums.

– Iedeva. – Fiziķis vienaldzīgi atmeta ar roku. - Ja jau vajag, es to uzkabināšu rīt no rīta. Atnāc ciemos, tāpat bez iemesla, vienkārši tāpat. Viens pats, vai ar dāmu.

- Ja palikšu brīvāks, - Ratibors pieklājīgi apsolīja.

Mājās viņš nonāca pusstundu vēlāk bez starpgadījumiem, atmiņā ierasti pārbraucot pāri rītdienas plāna punktiem, nepamanījis, ka iespēju robežās, izmantojot ultraoptiku un lidojošu mikroiekārtu, viņu pavada vismaz divas cilvēku grupas, katra ar savu vadītāju.

***

Sešu dienu laikā Berestova dzīves ritmā nekas neizmainījās: milzīgo cilvēku komandu koordinācija, materiālie resursi un energoresursi, kas tika ieguldīti “šāviena aizsardzības” problēmas risināšanā - kā sāka saukt T-konusa konstrukciju, ar kuras palīdzību cilvēki vēlējās atbrīvoties no Konstruktora “lodes” - paņēma visus fiziskos, intelektuālos un emocionālos spēkus, kā arī personīgo laiku bez pēdām. Nācās sevi sasprindzināt, iemācīties manevrēt lidojumā, elastīgi reaģēt uz dažāda ranga speciālistu lūgumiem, izvairīties no asiem vārdiem personisko attiecību risināšanā un precīzi izvēlēties vienīgo pareizo risinājumu no visām alternatīvām. Un tomēr, lai cik smags likās operatora darbs, vienā jaukā brīdī Ratiboram šķita, ka viņam kļūst... garlaicīgi! Situācija stabilizējās, darbu spararats sagriezās un saglabāja savu apgriezienu skaitu, beidzās traucējumi būvlaukuma apgādē ar nepieciešamajiem materiāliem, lai gan savu klātbūtni lika manīt  “Biedrība Konstruktora glābšanai”, aizraujot sabiedrību ar video pārraidēm “ no notikuma vietas”, tas sevišķi nesatrauca, jo īpaši tāpēc, ka par to bija atbildīgs komisārs-2; nekas īpašs apkārt nenotika, un “Vētras” operatora darbs izvērtās par rutīnas pienākumu, kas līdzinās staijera skrējienam: turi tempu un vēro savu soli, lai nepakluptu un nenokristu.

Ātri zaudējis interesi par cieņpilni familiāro “operatora” nosaukumu, Berestovs gandrīz uzsāka konfliktu ar Žeļezovski, zinot, ka tam ir krasi negatīva attieksme pret padotā lomas maiņu - viņam bija apnicis nepārtraukti klausīties "Gudrinieka" aizrādījumus, kā: “Opera-prima no opera - sekunda – šādu jautājumu izlemt personīgi ir nevietā”, kad pēkšņi viens pēc otra sākās dīvaini un briesmīgi notikumi, kas prasīja pārskatīt visu “šāviena aizsardzības” doktrīnu, un Ratibors, kaut arī ar grūtībām, tomēr uzstāja uz personisku līdzdalību incidentu izmeklēšanā.

Otrdien, 9.augustā, Ārpuszemes kultūru institūta laboratorijā tika atrasts miris avāriju glābšanas dienesta nodaļas fizikas eksperts Gordijs Vakula, kur viņš kopā ar kolēģiem pētīja Lielā šāviena zonā iekļuvušos zondes un citus materiālos objektus.

Ratiboram neizdevās ierasties notikuma vietā starp pirmajiem, viņš tajā brīdī atradās tālu no Zemes, zonā, kur sākās T-konusa būvniecība, taču, atgriezies no reida, pirmais, ko izdarīj. apmeklēja pārvaldes morgu, kur atradās Vakula līķis.

Ārsti, izmeklējuši fiziķi, neizpratnē plātīja rokas, paziņojot, ka "nāve iestājusies no sirdsdarbības apstāšanās", taču diagnozei piebilst nevarēja neko. Uz Vakula ķermeņa netika atrasts ne skrāpējums, ne zilums vai ievainojums, ieskaitot iekšējos orgānus, viņš nebija cietis no slēptām slimības formām, tāpēc pazuda arī "dabiskās nāves konstatācija", lai gan nebija ticami noteikta arī vardarbīga nāve. Bijušajam sportistam, sporta meistaram pieccīņā bija lieliska veselība, viņš ne par ko nesūdzējās, nezināja, kas ir vājums, taču naktī no 9. uz 10. augustu atlaidis darbiniekus, apsēdās pie galda, pagrieza to inka terminālī un... nomira.

- Principā nogalināt cilvēku, neatstājot nekādas pēdas iespējams ir, - sacīja pārvaldes medicīnas eksperts, kurš pavadīja Ratiboru. "Lai gan, kā teica filozofs,, kas ir nāve nezina pat mirušie.

- Kā tad? – Ratibors drūmi jautāja, ignorēdams frāzes otro daļu.

Eksperts viņu saprata.

- Divos veidos. Pirmais - ar hipnoodozatora palīdzību, pārvarot pašsaglabāšanās instinkta slieksni, otrs - ar “psihiskā haosa” ģeneratora palīdzību, izstarojot plašā psi spektra diapazonā un radot tā saukto "troksni nervu mezglos". Šāda veida iekārtas, starp citu, tiek izmantotas klīnikās nervu un garīgo traucējumu ārstēšanai. Nedaudz pamainot ierīces parametrus sanāk slepkavības ierocis. Bet es… - eksperts pavilcinājās, - negribētu būt kategorisks. Mums izdevās skanēt mirušā smadzenes un... neatradām nekādas hipnouzbrukuma pēdas. Ja Gordijs tika nogalināts, tas notika man nezināmā veidā, lai gan slepkavībai es neticu. Bet viņa "dabiskā nāve"  arī paliek neatminēts noslēpums.

Ratibors pamāja, pastāvēja pie fiziķa ķermeņa, kas šobrīd nemaz nelīdzinājās sportista ķermenim, kādu viņš to bija redzējis pirms nedēļas, un klusēdams izgāja no telpas.

- Strādāsim, - vainīgi sacīja medicīnas eksperts viņam aizejot.

No pārvaldes Ratibors devās uz Ārpuszemes kultūru institūtu, gleznainā vietā Okas upes krastā netālu no Rjazaņas, un apskatīja ksenoloģisko problēmu laboratoriju, kuras ēka bija dimanta atomrežģa “vizuālais tēls”, daudzkārt lielāks nekā prototips: vienpadsmit identiskas divpadsmit metru lēcas bija savienotas ar caurspīdīgiem liftu stumbriem un citām komunikācijām skaistā režģotā konstrukcijā. Laboratorijas galvenais dators atradās kompleksa centrālajā “lēcā”, taču nekādi nevarēja palīdzēt: ne detektīvi, ne pārvaldes izmeklētāji neatrada nekādas pēdas, kas varētu pacelt draudīgā noslēpuma plīvuru.

Kad Ratibors iegāja operāciju zālē, ko blokos sadalīja mirdzošas perlamutra sienas, viņš sastapa tikai ārā aiz krēslu atzveltnēm lūkojošos laboratorijas darbinieku vadītājus un citus institūtu speciālistus, strādājošus pie kompjūteru darbvisrmām: uz galvām bija emkani, virs galdiem izliekti viomi, bet uz galdiem ap desmitiem “ūsu ar riekstiem”, dažāda veida sakaru ierīces: datu ierakstīšanai un apstrādei.

Pastaigājies pa zāli, Ratibors uz labu laimi noteica lifta kursu, un caurspīdīga kapsula aizveda viņu uz noliktavu: gar apļveida koridoru ar magnētiskā konveijera piekari, atradās vakuuma kameras ar zondēm, sensoriem, mašīnām un citiem objektiem, kas tika atrasti Lielā šāviena “stobrā” un kuru izpētei neatlika laika.

Pirmajās, lielākajās kamerās atradās bijušās mašīnas un transportlīdzekļi: pierobežas bāka, grifa Čestmira Treblicka robežsardzes kuteris, divi vakuuma galeoni un mazākas mašīnas - nefs, pinass, atsevišķi manipulatori. Ratibors apstājās pie kastes ar kuteri: ja ne uzraksts, kas mirgoja uz caurspīdīgās sienas, mašīnu nebūtu iespējams atpazīt. Kādreiz skaistais, estētiski perfektais, mērķtiecīgo kontūru trīskāršais “piliens” pārvērtās par grumbuļotu, neglītu, bālganu “sēni struteni”, augšējais kupris gludi pārvērtās par izliektiem “briežu ragiem”.

Otrais kuteris vairāk izskatījās pēc mušmires ar kātu, kas arī pakāpeniski pārvērtās par “ragiem”. Viens galions pārvērtās par nepatīkama izskata stiklveida zaļu augoni, pārejot par “kaktusa” konusu, otrs par “burkānu”, bet lakstu vietā no “buekāna” gala izauga “ērkšķains” saaugums”.

Īsi apskatījis pārējās ierīces, Ratibors atgriezās pie Treblicka mašīnas un domīgi nolieca galvu uz sāniem: viņš nekļūdījās - visu transformāciju formām bija pārsteidzoša līdzība, Lielā Šāviena kanāls tos “pagrieza”, izmainot ne tikai oriģinālo forma, bet arī materiāli funkcionālās īpašības, pārvērta par neparasta izskata antenām, pilnām ar slēptu estētiku un harmoniju. tas viss atgādināja Ratiboram Svešo kuģus.

Pārdomājis savus salīdzinājumus, Ratibors, vairāk aiz ieraduma, ne nepieciešamības, ierakstīja to visu inka atmiņā un uzdeva "Gudriniekam" atrast Žeļezovski.

“Rodena domātājs,” Berestovam par pārsteigumu, tika atrasts turpat institūtā, starp ksenopsihologiem, kuru laboratorija — kubs ar ieliektām malām — atradās bērzu birzī, netālu no ksenologu laboratorijas «dimanta režģa». .

- Ienāc septītajā modulī, - viņš pateica, kad "Gudrinieks" savienoja sakaru kanālus.

Septītajā kabinetā Ratiboru gaidīja trīs cilvēki: laboratorijas vadītājs, ksenopsiholoģijas doktors Anatolijs Savičs, jauns institūta darbinieks Džefrijs Hūberts un Žeļezovskis, sastindzis kā muskuļu kalns dziļā krēslā. Savičs, arī vēl pavisam jauns, gaišmatains, ar sārtumu pār visu seju, nosēdināja viesi pretī, pārvēršot istabu ēnainā vietā pie upes kraujas.

- Viņš nomainīs Vakulu, - sacīja komisārs-2, skatīdamies uz Saviču. – Ar nosacījumu, ka nodrošinām “lanspasad” [40]. Nosacījumu izvirzīju es.

Ratibors klusēdams pamāja; Pat jaunāks par Saviču, Hūberts ar ziņkāri un neuzticību vērīgi paskatījās uz drošībnieku, it kā cerētu ieraudzīt runājošu ziloni, bet tā vietā viņa priekšā izrādījās parasts cilvēks.

- Mēs runājām par Konstruktoru, pareizāk sakot, par evolūciju, kas radīja tādu būtni kā Konstruktors, - sacīja Savičs, iepazīstinādams viesi ar situāciju. – Ir zināmi pieci evolūcijas veidi, kas gaida cilvēci: kosmiskā, ķīmiskā, bioloģiskā, sociālā un tā sauktā psihonoosfēriskā. Tātad šķiet, ka Konstruktoru rase izlaida uzreiz trīs posmus, pārejot no kosmiskā tieši uz noosfērisko evolūcijas veidu. Kāds būs jūsu viedoklis? Galu galā, pēc komisāra teiktā, jūs esat izpētījis visus materiālus par Konstruktoru.

- Konstruktors ir ne-humanoīds, - Ratibors sausi sacīja, - un ne tikai ne-humanoīds, viņš ir paleosaprāta pārstāvis, par kura evolūciju teorija vēl nav izveidota. Un šādas teorijas izveidi tuvākajā nākotnē gaidīt nevajadzētu, jo tas prasa rūpīgu jauna veida sarežģītu "cilvēka dimensiju" sistēmu izpēti: "cilvēks - ne-cilvēks" vai "cilvēks - paleosaprāts". Taču fenomena iespiešana mūsu teoriju Prokrusta gultā nav drošākais veids. Es atbildēju uz jūsu jautājumu?

- Nu ko, - Savičs pasmējās, - pietiekoši. Neesmu sākotnējā viedokļa piekritējs, ka, izpētot ne-cilvēcisko, ātrāk nonāksim pie cilvēciskā, pie tā eksistences, lai saprastu jēdziena "dzīvība" nozīmi, bet jūsu  formulējumā ir zināma jēga.. Vai arī Konstruktors ir saprotams tikai diviem: viņam pašam un reizēm varbūt arī Dievam, kā dzejnieks teica par Einšteinu.

- Nelieto Dieva vārdu velti, Anatol, - pasmējās Hūberts, kurš runāja krieviski gandrīz bez akcenta. – Pēdējais vārds vienalga paliks zinātnei, vienīgajam nemainīgais morāles un ētikas pamatam jebkurā līmenī.

Ratibors dvēselē smaidīja: puisis gribēja atstāt par sevi labu iespaidu drošībnieku priekšā un bija gatavs jebkuram sholastiskam strīdam. arī Savičs saprata savu kolēģi pareizi.

- Nefilozofē, Džef, - viņš smaidot teica. – Zinātne pati par sevi ētiskas vērtības nerada un nevar būt par pamatu tām, tā rada tikai vienu vērtību – zināšanas, kas liek sakārtot mūsu priekšstatus par pasauli. Baidos, ka viesiem nepatīk mūsu oriģinalitāte, ko viņi vēlētos uzzināt konkrēti?

- Vispār neko daudz, - sacīja Žeļezovskis. Ratibors jau sen bija pieradis pie komisāra balss tembra un spēka, taču viņa zemais bass, gandrīz infraskaņas rēkoņa, kas it kā vibrēja gaisu, turpināja pārsteigt sarunu biedrus. - Kad Konstruktors izšķilsies no LŠ, ko mēs varam sagaidīt, kāpēc visi objekti LŠ zonā tiek pārveidoti pēc fraktāļu likuma, kāpēc Svešie gribēja mūs brīdināt par briesmām, kā viņus saprast... - Aristarhs paklusēja un parastā tonī pabeidza: - Nu, un vēl pie viena - kaut ko tādā pašā garā.

Huberts nošņaukājās, bet, tā kā neviens cits nesmaidīja, viņš Savičam pajautāja apmēram tā: viņi ko, te izsmej mūs?

- Mēs pamēģināsim, - Savičs teica vienkārši, bez manierīguma un nepārvēršot sarunu par joku, par ko uzreiz ieguva Ratibora cieņu. - Viss Zemes zinātniskais potenciāls, visi lielākie institūti tagad strādā pie problēmas, tāpēc katra diena nes nelielus atklājumus. Vēsture nekad nav pazinusi precedentu tādai prāta vētrai, kas jau pati par sevi ir veiksmes garants.

– Nesteidzieties gūt panākumus. – Žeļezovskis uzmeta skatienu Ratiboram. – Jūs abi esat atbildīgi par koordinēšanu: viens – zinātnisko centienu laukā, otrs – par drošības spēkiem, tad nu jūtat atbildību, kas gulstas uz jums? Cena ir pārāk augsta, lai ļautu sev kļūdīties pat vissīkākajās detaļās.

- Atvainojiet, bet es nesaprotu frāzi "just atbildību", -  Hūberts ierunājās, papurinādams matus. – Šos vārdus var lietot vispārīgi? Ja varētu palūgt nosaukt konkrētu situāciju...

- Nomierinies, Džef, - negaidīti skarbi viņu pārtrauca Savičs, - mēs nepiedalāmies lingvistiskajā kolokvijā.

- Bet ko tad es pateicu? – jaunais ksenofiziķis atkāpās, acīmredzot pazīdams kolēģa noskaņojumu; piemiedza Ratiboram ar aci. – Jūs droši vien vēl nezināt par hipotēzēm par "tuneļa noplūdi" un "strūklu caursitieniem"?

- Kas ir autors?

– Pirmajai - viens no Eiropas Savienības fiziķiem, šķiet, Valdmanis, bet otrai... – Hūberts nedaudz samulsa. - Esmu es.

- Formulējiet.

– Pirmā hipotēze, iespējams, ir skaidra bez paskaidrojumiem: Konstruktors vai kas cits “ieplūst” mūsu Visumā caur potenciālo barjeru, kas atdala Visumus vienu no otra. Otrā ir, ka nav nekāda Konstruktora. Tas ir, viņš bija, bet brīdī, kad notika izrāviens no cita Visuma uz mūsējo, eksplodēja, un Lielā Šāviena kanāls šajā gadījumā ir liesmas mēle vai sprādziena strūkla, kas mēģina caursist barjeru. Pilnīgi iespējams, ka LŠ vainago paša Konstruktora “šķemba”, taču tur ir tikai fragments.

- Interesanti, - Žeļezovskis nopietni nodārdināja.

- Bet pierādīt to nav iespējams, - Savičs noplātīja rokas. – Lai gan hipotēzei ir tiesības pastāvēt, tomēr uztvert nopietni, bez iespējas pārbaudīt eksperimentāli, ir vismaz vieglprātīgi. Es jūs sapratu, Aristarh.

- Iesim, - noburkšķēja Žeļezovskis.

Liftā viņš pagriezās pret Ratiboru:

- Tavs viedoklis?

– Hipotēze ir interesanta...

– Es nerunāju par to. Hipotēze ir nepieņemama jau tā iemesla dēļ, ka lietā iejaucās eksoseni un Svešie, un viņi labāk zina, vai mūsu robežās ielaužas Konstruktora “šķemba”, vai pats presapiens. Es runāju par Saviču. Vai viņš spēs aizstāt Vakulu?

- Nezinu.

Žeļezovskis pašūpoja galvu un pēkšņi drūmi un naidīgi paskatījās uz savu padoto. -"Gudrinieks" teica, ka tu seko tiem, kuri izmeklēja Vakulas lietu. Kas ir? Nav ko darīt?

- Es vēlētos piedalīties izmeklēšanā personiski.

- Aha. – Žeļezovska tonī ieskanējās piekrītošas notis. -  garlaicīgi palika? Enerģijas daudz, bet darbs parasts un vienmuļš, vai ne?

Ratibors negribīgi pamāja ar galvu, nojauzdams kaut ko sliktu.

- Bet ja tā, tad iesniedz oficiālu raportu un vācies uz avāriju glābšanas komandu - pieņems. – Piekrītošās notis “rodena domātāja” balsī bija tikpat maldinošas, cik viņa šķietamais lēnums. – Tu ko, nezini, ka operatora pašdarbības, lai tiktu galā ar jebkuru trauksmi, ir nepieņemamas? Ja ar tevi kaut kas notiks, kurš būs atbildīgs par operācijas neveiksmi?

- Bet vai tad ne tavi sargi mani pavada visur? – Ratibors nenocietās. – Kontrolē, vai es viens iegāju tualetē vai nē.

Žeļezovskis ar savām caurspīdīgajām, pelēkajām, neatlaidīgajām acīm iztaustīja Berestova seju.

- Ak tad pamanīji gan. Tualeti viņi nekontrolē. Taču šāda mēroga operatori vienmēr ir jānodrošina. Tas ir parastais “lanspasad”, ja nu vienīgi, ņemot vērā apsargājamā profesionalitāti.

– Un tomēr neviena no struktūrām man neaizliedz citos apstākļos rīkoties patstāvīgi, personīgi.

Lifta gliemezis atvēra caurspīdīgās durvis un izlaida pasažierus ārā pie ieejas metro zālē. Žeļezovskis iznāca pirmais un paskatījās pār plecu:

- ar Vakula lietu nodarbojas Junusova sektors, un mums tur nav ko bāzties. Viņiem arī pietiekami daudz profesionāļu. Informācijai: Morgansona aptvere pārbaudīja visas ierakstītās sarunas starp Vakulu un abonentiem, pēdējais zvans bija no Nju Potomakas.

- "Sabiedrība glābšanai," - Ratibors uzreiz saprata.

- Iespējams. Puiši no Amerikas filiāles joprojām strādā, bet pēdas ved uz turieni. Nesadomā skriet uz Ņju Potomaku. Līdz vakaram detektīvi aprēķinās "notikumu koku", pamatojoties uz Vakula sakariem; ja atnāksi, padomāsim kopā, izmantojot "Gudrinieka" pakalpojumus. Manis iedoto vārdu sarakstu esi labi izpētījis?

- Izpētīju.

- Visus piecpadsmit? Paturi prātā, tie puiši ir ne tikai profesionāli kosmosa pētnieki un operatīvie darbinieki, viņi ir eksosensi. Noteikti noskaidro visas viņu vājās un stiprās puses, īpaši tās stiprās puses, kuras Supermetamorfa iekšienē varēja tikt hipertrofētas un pastiprinātas vēl lielākā mērā. Īsāk sakot, šie cilvēki ir bīstami. Notiek viņu meklēšana. "Gudrinieks" ziņos, ja kas notiks.

- Tātad Vakulu nogalināja viņi, -  Ratibors drūmi norūca.

- iespējams. Tevi informēs. Tu ar savu darbu noņemies, operator, nenovērs uzmanību uz sīkumiem. Starp citu, bez Labovica neviens cits  atstāt šo darbu tev neieteica?

- Nē, - Ratibors stingri pateica.

- Nu tad turies. – Žeļezovskis pamāja, ievilka galvu plecos un iegāja zālē.

Drošībnieks pasekoja viņam ar skatienu un uzreiz neatbildēja "Gudriniekam", kurš murmināja viņam ausī: “Informācija no opera-prima - uz Hiparha Omegas pazuda speisers “Afaneors”...

***

Sīkāka informācija par notikumiem uz bijušās zvaigznes Ratiboram kļuva zināma divas stundas pēc pirmā ziņojuma. Žeļezovskis uz Hiparhu nosūtīja dežūras speiseri “Kraukļa jurta”, un desanta komandieris Pols Makgrats īsā laikā spēja noskaidrot galvenos notikušā punktus.

Robežsardzes dienesta pirmās klases speisers "Afaneors" uz Hiparha Omegu nogādāja trīs zinātniskās ekspedīcijas - vairāk nekā trīssimt cilvēku -, nometa nolaišanās stacijas, nosūtīja cilvēkus ( ar pirmo nolaišanos devās arī Ratibors) un palika orbītā kā bāze "hippo" - starpbāze pētniekiem, kas uztur sakaru kanālu ar Zemi. Uz kuģa pastāvīgi dežurēja viena no robežsargu maiņām, atpūtās arī ārpus dienesta esošie drošībnieki - kopā ar apkalpi divdesmit trīs cilvēki. 14. augustā “vakarā” pēc inka dispečera laika,  kuģis no atdzisušās zvaigznes “sūkļainā” slāņa dzīlēm uztvēra vāju SOS signālu, bet speisera komandieris Antons Ivanovs saņēma otru SOS signālu no cita zvaigznes apgabala. Lejā devās drošībnieku komanda, atstājot uz speisera klāja apkalpi trīs cilvēku sastāvā. Bet, kad robežsargu nolaišanās koggs atgriezās, zvaigznes augšējā slāņa dzīlēs uzdūries Svešinieku “lidojošajam dinozauram”, gaidīšanas punktā orbītā viņš atrada tikai divus “riekstus” - standarta glābšanas moduļus ar mierīgi guļošiem speismeniem: "Afaneora" komandieri (draivers-prima) Antonu Ivanovu otro un lidojumu inženieri Džordano Cakkoni. Speisers kopā ar trešo ekipāžas locekli Ernestu Giro (draivers-sekunda) bija pazudis.

Pazudušo speiseri neatrada pat “Kraukļa jurtas” meklētāji: kosmoss ap Hiparha Omegu radara redzamības robežās bija tukšs. Protams, speiseris varēja ienirtvairākus tūkstošus kilometru biezājā pašas zvaigznes porainajā virsmas slānī, taču neviens no iespējamajiem pēkšņas nolaišanās uz zvaigznes iemesliem inkam nevarēja traucēt kuģa bojas vai avārijas bākas atstāšanu orbītā, vai, kā pēdējo līdzekli, nosūtīt trauksmes signālu.

- Kuģis pazudis, - konstatēja Ratibors, stāvot aiz galvenā dispečera krēsla operāciju vadības telpā; zāle bija diezgan liela, tajā strādāja kādi divi simti cilvēku - katrs ar savu sakaru monitoru un uzraudzības -  kontroles psi-viriālu, bet klusums tajā bija ideāls.

- Kuģi nozaguši, - kā pazemes dunoņa nodārdēja Žeļezovska balss. Nepagriezis galvu, viņš stāvēja blakus.

- Giro?

Komisārs paklusēja, uzskatot jautājumu par lieku. Ernests Giro bija pirmais to eksosensu sarakstā, ko Konstruktors atstāja Sistēmā, un fakts, ka viņš nolaupīja robežsardzes speiseri, spējošu izturēt gandrīz visas iespējamās kosmiskās katastrofas, radīja skumju noskaņu. Bija palikušas jau nepilnas trīs nedēļas līdz tahi-konusa palaišanai, kas, pēc aprēķiniem, varētu “saspiest” Lielā Šāviena kanālu “stīgā” un iznest ārpus Galaktikas, bet Drošības padomes lēmuma pretinieki, iestājušies par "Konstruktora brīvību", pārgājuši no vārdiem pie darbiem. Kāpēc viņiem ievajadzējās speiseri, varēja tikai minēt.

– Kāds tur ir viņu devīzes formulējums? – Žeļezovskis domādams par “Konstruktora glābšanas biedrību”; centās runāt pēc iespējas klusāk, taču viņam tas izdevās slikti.

- "Lai dzīvo nehumanoīdu neatkarība no humanoīdu lēmumiem!" – Ratibors citēja. – Dažreiz ar piedevu “stulbo”.

Komisārs pasmējās:

- Oriģināli. Tātad mēs abi ietilpstam stulbeņu kategorijā. Kā redzu,  tev nav nekas pretī.

Ratibors paklusēja un tad negribīgi teica:

– Bet kāda jēga iebilst? Biedrības apoloģētiem ir taisnība daudzējādā ziņā, pat, iespējams, pašā galvenajā: ar T-konusa palaišanu mēs pārkāpjam likumu par pieļaujamās aizsardzības robežu.

- Nu, tad atvainojiet, - pēkšņi atskatījās dispečers, noņēma no galvas emkana trejlapi. – Ko, jūsuprāt, mums vajadzētu sēdēt un gaidīt, kamēr ĻŠ iziet cauri Sistēmai? Kas paliks pāri no tās jūsu “Sabiedrības”? No mums visiem? Viņi tiešām ir idioti, ja nesaprot tik acīmredzamu lietu? – Dispečers bija jauns un karsts, formulējumus neizvēlējās.

- Ar bērna muti... - Žeļezovskis nodārdināja, nemainot savu stāvokli. – Nomierinies, Saša, tev taisnība. - Viņš nopūtās. – Bet viņiem arī sava taisnība. Kurš no mums spēs atrast vai vismaz saskatīt robežu, kur jāapstājas, nepārkāpjot šo “liktenīgo līniju”? Oh, cilvēks ir nepilnīgs... pagaidām... un tāpēc turpina mācīties no savām kļūdām. Kas attiecas uz pieļaujamās aizstāvības robežu... - Aristarhs pagriezās pret Ratiboru, viņa acīs nozibēja ass aukstums, - tikai nez kāpēc esmu pārliecināts, ka mēs to nepārkāpsim. Lai arī uzbūvēsim T-konusu.

- Kāpēc? – dispečers jautāja, skatīdamies uz savu gaismas sektoru ar duci mirgojošu gaismu.

- Tāpēc, ka neļaus.

- Kas? Viņi? "Sabiedrība"? – dispečers bija neizpratnē bet uzreiz aizmirsa savu jautājumu, uzlika emkanu: viņš ir darbā un viņam nav tiesību novērst uzmanību. Taču Ratibors komisāru saprata.

- Pats Konstruktors, - viņš teica, izturējis Žeļezovska skatienu.

- Tev taisnība, operator. Bet tā domā nedaudzi, tāpēc mums nav tiesību riskēt, mēs varam riskēt paši ar sevi, bet ne ar visu cilvēci, mērogi ir nesalīdzināmi. Tāpēc galvenais mums ir neļaut eksosensu komandai iejaukties mūsu darbā.

- To es saprotu, - Ratibors pamāja. – Sliktākais ir tas, ka mēs nevaram viņiem apsolīt “neaizskart Konstruktoru”, nebūdami pārliecināti par pretējo. Man grūti spriest, uz kādām darbībām presapiens ir ieprogrammējis savus “desantniekus”, kuri tik ilgi gaidījuši savu stundu, bet ar tiem tikt galā būs grūti.

– Tev atkal ir taisnība, meistar, un es priecājos, ka mūsu viedokļi sakrīt... lai gan Padomē dominē cits viedoklis. Tāpēc šodien man būs jāizmanto veto tiesības. Zabava pieprasa ekstrēmumu, tāpēc esi gatavs uz visu.

Ratibors neticīgi paskatījās uz komisāra-2 akmeņaino profilu. Ar "ekstrēmu" - ekstramobilizāciju - tika domāts īpašs trauksmes veids - militārais, kas paredzēja visu robežsardzes dienesta un drošības spēku turēšanu pilnā kaujas gatavībā. Šis trauksmes veids bija izveidots jau valstu ar atšķirīgu politisko un sociālo sistēmu pastāvēšanas laikos un nozīmēja sagatavošanos militārām darbībām globālā mērogā. Kopš tā laika - gandrīz trīs simti gadu! – šīs trauksmes izstrādnes bija saglabātas kompjūtera atmiņā, nekad netika pieprasītas praktiskai ieviešanai. Tiešām pienācis laiks tās ieviest atkal?

Būtu žēl, ja viņš aizdegtos un mestos kaujā, ar zināmām bailēm domāja Žeļezovskis; viņš pēkšņi saprata, ka mīl šo puisi un ka viņam būs sāpīgi viņā vilties. Taču Ratibors nepievīla. Viņa skatiens kļuva aizplīvurots un drūms. Viņš nebaidījās, viņš vienkārši paredzēja, pie kā var novest “ekstrēmums”, un nedomāja par sevi. Tiesa, Žeļezovskis nezināja, ko Berestovs šajā brīdī domā par Anastasiju Demidovu, nožēlojot, ka bija viņu iesaistījis šajā baigajā notikumā ar “skriešanos gar dzīvību un nāvi”.

- Operatoram-prima, atgādinājums: pulksten divpadsmitos nulle nulle ir kontroles video ar "Zemplanu,” - ausī atskanēja Gudrinieka balss.

- Eju, - atbildēja Ratibors.

Žeļezovskis pasekoja viņam ar savu skatienu un profesionāli atzīmēja aizsardzības un nodrošināšanas aptveres kustību atbilstoši “miesassarga” imperatīvam.

PRESINGS

"Gudrinieks" viņu pamodināja pulksten piecos no rīta. Ratibors,  gulēdams vieglu miegu, nekavējoties pielēca un sāka ģērbties, beidzot attapies no vārda “ekstrēms”. Kamēr lidoja uz metro staciju un dzina liftu uz dienesta moduli, kļuva zināms iemesls “ekstrēma” izsludināšanai. Ratibors jau zināja, ka Bojanovas pirmo priekšlikumu par ekstramobilizāciju Drošības padome noraidīja.

Naktī no trīspadsmitā uz četrpadsmito augustu nezināmas personas septiņus reizes mēģināja uzbrukt T-konusa būvniecības zonas padomes locekļiem, zinātniekiem un piegādes līniju tehnologiem. Piecu mēģinājumu sagatavošanu laikus atklāja nodrošināšanas komandas, un uzbrukumi neizdevās, lai gan uzbrucējiem izdevās no vajāšanas aizbēgt; divi mēģinājumi bija daļēji veiksmīgi: Zabava Bojanova tika ievainota, un jaunais ksenologs zinātnieks Džefrijs Hūberts tika nogādāts ātrās palīdzības klīnikā ar centrālās nervu sistēmas paralīzi.

Piecos no rīta pēc Maskavas laika Ratibors, komisārs-1 Junusovs, komisārs-2 Žeļezovskis un Ērbergs ķērās pie sistēmas “Ekstrēms” gatavības uzraudzīšanas, savienojuši ar centrālo operatīvo trauksmes inku nosauktu par "Stratēģi" arvien jaunus kaujas formējumos izvietojamo drošības spēku un robežsardzes dienestu kanālus. Septiņos no rīta pārbaude beidzās, visi ieņēma apkalpei paredzētās vietas un sāka modri gaidīt neparedzamas naidīgo spēku izpausmes. No visām atbildīgākajām Drošības padomes un Kosmosa spēku personām varbūt tikai retais iztēlojās iekļautās sistēmas kolosālo apjomu civilizācijas mērogā attiecībā pret ietekmes objektu, taču citu ceļu, lai novērstu katastrofu, kas nav pārapdrošināšana, arī neviens nezināja lai gan neticēja "ekstrēmuma" īpašajai efektivitātei. Šo cilvēku vidū bija arī Ratibors Berestovs.

Viņš brokastoja ar Žeļezovski “personīgajā istabā”, pasūtījis sālītas sēnes, kimzi salātus, Milānas konsomē un arābu kafiju. “Rodena domātājs” apēda tikai divas sviestmaizes ar ceptu teļa gaļu un izdzēra glāzi ingvera tējas.

– Kas ar Zabavu? – Ratibors jautāja, slaucīdams lūpas.

- Normāli, - nodārdēja Žeļezovskis. - Viņi sāka presingu pa visu laukumu, nezinot dažu mūsu spēlētāju iespējas.

Ar vārdu “viņi” Aristarhs domāja Konstruktora izveidotos eksotus. Lai tos atšķirtu no “parastajiem” eksoseniem, Zemes iedzīvotājiem, kuri savas neparastās spējas saņēmuši “kā dāvanu” no kosmosa, Konstruktora “kalpus”, viens no drošības speciālistiem ieteica nosaukt par “ekstrasabotieriem”, bet lietošanā ātri ieviesās divi citi termini - K-diversanti un K-migranti.

- Un tomēr neviens no viņiem vēl arvien nav aizturēts, - Ratibors teica ar ārēju vienaldzību.

Komisārs-2 nekādi nereaģēja uz šo aizrādījumu, klausīdamies "Gudrinieka" čukstos, atsijājot personīgo informāciju, un operatīvo grupu vadītāju un riska aptveru nejauši iespraukušās mierīgajās balsīs. No "Gudrinieka" saņemtā informācija šobrīd bija paredzēta Ratiboram. Kompjūters ziņoja, ka Lielā Šāviena priekšā parādījusies "ēna", kas plēš telpu. Ja agrāk LŠ kanāls bija neredzams un to varēja noteikt, tikai tajā iekļūstot, tad tagad Lielā Šāviena gals sāka kalpot kā simts miljonu kilometru garš “melnuma koridors”, caur kuru nevarēja redzēt neko – zvaigžņu gaisma šajā koridorā tika pilnībā absorbēta.

– Ko nozīmē šī “ēna”? – Žeļezovskis jautāja. – Zinātnieku viedoklis?

"Saskaņā ar Saviča ideju "ēna" ir citā kontinuumā ejošā objekta "simetrijas rotācija", - atbildēja "Gudrinieks". – Kad objekts nonāks mūsu telpā, notiks acīmredzams efektu sarežģītības pieaugums.

Drošībnieki saskatījās.

- Es paskatīšos, - sacīja Ratibors.

– Paskaties, ja uzskati, par vajadzīgu. – Žeļezovskis palaida Ratiboru pa priekšu. – Tikai paturi prātā, ka "lanspasad" nedarbojas ārpuszemes maršrutos, piesargies pats. uz Vakula bērēm labāk neej, aiziešu es.

Ratibors pamāja, atviegloti nopūties iesēdās dīvānā savā dienesta modulī. Atcerējās, kas viņu bija satraucis, un sausi pavēlēja "Gudriniekam":

– Nekavējoties aptveri uz Taklamakana parku, pārbaudīt telpu ar "pelēkajiem cilvēkiem" un nodrošināt tās uzticamu apsardzi.

- Sapratu, - "Gudrinieks" tikpat sausi atbildēja.

– Uzdevums Stratēģim: T-konusa apbūves zonu nodrošināt ar aizsardzību atbilstoši AA variantam.

- Pieņemts.

Ratibors pasēdēja dažas minūtes atpūtās, tad piespieda sevi saņemties, apsēdās pie galda un ieslēdza darbvirsmas kib-pavadījumu.

– Datus no personīgajām kartēm pēc “K-diversantu” saraksta – uz virsmas, ar audio pavadījumu.

Virs galda izauga gaismas vioma vēdeklis un izvērsās trīsdimensiju supermetamorfa tēlā – valriekstam līdzīgā saņurcītā melnā olā; “Rieksts” uzpeldēja vioma augšējā kreisajā stūrī, un tā vietā parādījās uzraksts: “K-diversanti. Dienesta atļauja divi A.

Pirmais sarakstā bija bijušais pirmās klases pētnieciskais astronauts Viktors Batijevskis, otrais Ernests Giro, bijušais robežsargs no robežsardzes dienesta kreisera "Rīmans" komandas, tagadnē - speisera "Afaneor" draivers-sekunda, tiek turēts aizdomās par tā nozagšanu nezināmiem nolūkiem. Ratibors jau bija izanalizējis sarakstu, uzzinājis katra K-diversanta īpašības; Viņam nepatika nosaukums “K-diversanti”, un viņš turpināja saukt šos cilvēkus tā, kā viņus sauca Aristarhs - K-migranti. Bet Žeļezovska padomu - pievērst uzmanību katra K-migranta profesionālajām prasmēm un stiprajām pusēm - Berestovs nevarēja un negribēja ignorēt, viņam bija neskaidra priekšnojauta, ka ar viņiem nāksies padarboties vēl daudzreiz.

- Viktors Batijevskis, - lasīja kibersekretārs, - alpīnists, fiziski attīstīts, koordinēts, pārvalda autotreningu, "ekstra" reakcijas veidu, bet nav intrasenss; poligona sarežģītības augstākā kategorija - deviņi; divdesmit viena ekspedīcija tālajā kosmosā...

- Tālāk.

– Ernests Giro, taibo meistars (kaķa skola), pārvalda visas jogas apmācības pakāpes, reakcijas veids “fenomens”; BC poligona maršruts – desmit; četrdesmit septiņas eskspedīcijas tālajā kosmosā, deviņas robežsardzes dežūras...

- Tālāk.

– Grigorijs Grigs – pilots-maģistrs, regbija meistars...

– Metjūzs Kūpers – inženieris-universālists, šahists, lielmeistars, ...

– Nguo Rangi – arheonauts, pasaules čempions “dingo” boksā [41], mvai-mvai – Āfrikas u-šu analoga meistars...

Noklausījies līdz galam, Ratibors novāca attēlu, pasēdēja, pārdomāja saņemto informāciju. Pie sevis nomurmināja: ak tad tāda reakcija kā “fenomenons”... Hmm, vīri ir stipri, veikli, spēcīgi, neko nepateikt. Ko mēs varam viņiem personīgi nolikt pretī? Tenisa raketi? Nav par maz?.. Protams, nodaļā ir pietiekami daudz prasmīgu dažāda profila sportistu, taču nenāktu par ļaunu iemācīties kauties arī pašam.

Ratibors pārspīlēja, viņš bija apmācīts dadzos tuvcīņas paņēmienos un, piedevām visam, savulaik izgājis pirmo optimizācijas posmu – pašaizsardzības optimizāciju atbilstoši fiziskajām īpašībām un motorikai, bet, tiekoties ar K-migrantu, ar to acīmredzami nepietiktu. Sasodīts, kur lai atrod laiku treniņiem? Un vienlaicīgi nestandarta treneri?

- Steidzami atrast Salahetdinovu, - Ratibors deva uzdevumu kibersekretāram.

Baimurats Salahetdinovs savulaik bija drošībnieku grupas, kurā bija Berestovs, treneris, un viņu nevarēja aizmirst. Kamēr Ratibors zvanīja SEKON un pēc tam tehniskā centra ekonomistiem, sekretārs atrada treneri mājās.

Salahetdinovs pēdējo gadu laikā nebija mainījies: joprojām tas pats sudrabaino matu ezītis, tumša seja, krunciņas ap lūpām, samiegtas acis.

- Prieks tevi redzēt, - viņš teica, dodot mājienu uz smaidu; neviens viņu nekad nebija redzējis smejamies. – dzirdēju, ka tu tagad esi svarīgs cilvēks.

- Skolotāj, - sacīja Ratibors, - man ātri jāiziet ekstrēmā taibo optimizācijas versija.

- Ātri? – Salahetdinovs pārdomāja. – Ātri — būs mašīnmācības mēnesis un divi mēneši sparinga. Nāc.

- Viss, kas ir manā rīcībā, - Ratibors neviļus pasmīnēja, - ir mašīnmācība režīmā viens pret vienu šonakt - un rīt - sparings.

Trenera seja nemainījās, tikai acis vēl vairāk samiedzās.

- Neiespējami.

- Tā vajag, Baimurat.

- Tas nav iespējams, - Salahetdinovs atkārtoja, pakratīja galvu. – Ir optimālo slodžu likumi, kurus mēs nevaram pārvarēt.

– Vienīgais likums ir mana vēlēšanās! Dūre - mana policija! – nomurmināja Ratibors.

Treneris atkal vāji pasmīkņāja:

– Tu neesi nekāds Nekrasova dzejoļa varonis. Un, ja domā, ka operācijā “Vētra” viss ir atļauts, tad sveiki.

- Ne jau viss, - Ratibors gurdi sacīja, - bet man tiešām jāiemācās to cīņas veidu, skolotāj. Baidos, ka jau pavisam tuvā nākotnē man būs vajadzīga māksla kauties, bet man tās nav.

Salahetdinovs, gandrīz aizvēris acis padomāja, tad lēnām, neslēpdams nožēlu, pašūpoja galvu.

- Nē, Ratibor. Neviens cilvēks nespēj izturēt visu treniņu programmu vienas diennakts laikā - pat nedēļas laikā! Nepārliecini mani, es neesmu avantūrists, un neviens no taviem argumentiem mani pārliecināt nespēs.

- Žēl.

– Nāc, sāksim maksimālās slodzes versiju, es apsolu tevi sagatavot divreiz ātrāk, lai gan tas ir veselības apdraudējums.

- Tātad, nē? Žēl... - Ratibors atkārtoja. – Man praktiski nav laika, Baimurat, un pat lai brīvi runātos ar tevi, es izslēdzu visus sakaru kanālus, izņemot treku. Atvaino, iespējams, tev taisnība.

- Pagaidi... - Salahetdinovs nepabeidza, attēls sarāvās un ienira vioma arī uz galda darbvirsmas. Ratibors sēdēja nekustīgi un skatījās uz gludo galda darbvirsmu, kuras iekšpusē pulsēja sarkanas, dzeltenas un zaļas gaismas, slīdēja ziņojumu rindas, mirgoja un nodzisa sekundārie laika zīmogi, tikko dzirdamas pie dzirdes robežas divu desmitu zvanu skaņas, ko apslāpēja regulators, un ieslēdza pavadījumu. "Gudrinieka" balss viņu uzmundrināja un aizdzina melanholiju.

– Operatoram-prima: “pelēko cilvēku” morgs “Černavas” teritorijā Taklamakanā ir tukšs.

- Ko? – Ratibors uzreiz nesaprata runāto. - Ko tu teici? Kā tukšs?!

"Gudrinieks" pacietīgi atkārtoja darba grupas ziņojumu un piebilda:

- Parka darbinieki par "pelēko" likteni ir pilnīgā nesaprašanā. Viņu nolaupīšanas, vai bēgšanas pēdas netika konstatētas.

- Tā tik vēl trūka, - Ratibors nomurmināja, atcerēdamies Žeļezovska vārdus: - Viņi sāk pressingu pa visu laukumu." - Paziņo otrajam.

- Viņš jau ir Taklamakanā.

"ātri gan!" – nodomāja Ratibors. Ja pats Aristarhs devās kopā ar meklētājiem, tas nozīmē, ka ar "pelēkajiem cilvēkiem" tiek iecerētas nopietnas spēles. Kam bija vajadzīgi šie iekonservētie pseidocilvēki? K-migrantiem? Kādiem nolūkiem? Ko ar viņiem darīs? Sāks “karu”, diversijas uzbrukumus? Muļķīgi! Saujiņa “pelēko” pat “supermenu” vadībā neko nopietnu pret spēcīgo aizsardzību nespēs izdarīt. Un tomēr noslēpumainajiem nolaupītājiem, kuriem izdevās atvērt “pelēko” velvi, nesatraucot apsardzes mašīnas, viņi nez kāpēc bija vajadzīgi.

- Ziņojums no dežūras komandiera Demina, - turpināja Gudrinieks. – T-konusa būvniecības zonā parādījušies Svešo kuģi. Divi no tiem ložņā pie robežzīmēm, vēl trīs sāk kaut ko būvēt tieši pretī topošā konusa paplašinājumam. Kā parasti, signāliem nepievērš uzmanību.

Ratibors vairākus mirkļus novērtēja ziņu.

- Dodos uz zonu. Izsaukt uz turieni efanalītiķi Anastasiju Demidovu, IVK ksenologus, fiziķus-topologus un matemātiķus-problēmu speciālistus, dažādu paradoksu speciālistus.

- Pieņemts. Vēl viens interesants vēstījums: pārvaldē ar priekšlikumu pārbaudīt LŠ “asociācijas gara spēku” Pasaules burvju un spirituālistu asociācijas vārdā vērsās tās prezidents Teodors Stenlijs V.

- Kādēļ? – pārsteigtais Ratibors tikai pavaicāja.

– Lai glābtu cilvēci no gaidāmās katastrofas.

Ratibors pasmējās, atcerēdamies, kā pēc viena kopīga paziņas ieteikuma viņš ar Žeļezovski apmeklēja Luiziānas atrakciju parku un devās uz slavenās šovgrupas “Super-U” koncertu, kuras mākslinieks varēja būt tikai visstulbākais ķēms. Komisārs-2 izturēja izrādi līdz galam bet pēc tam izteicās at slaveno tirādi, kas apskrēja visu pārvaldi: “Kopš pitekantropu laikiem pasaule nemaz nav mainījusies, ja tajā joprojām ir daudz vairāk muļķu nekā parasto cilvēku.”.

- Tu viņiem pieklājīgi paskaidro... - Ratibors pēkšņi smīnēdams padomāja, ka varētu ar tīru sirdsapziņu pārlikt lēmumu uz cita pleciem, ar šiem jaunatklātajiem mesijām ļaut izskaidroties Aristarham, viņš ātri atrastu kopīgu valodu . - Vispār tiesības atbildēt uz burvju ierosinājumu atstāj operatoram-sekunda. tikai gribētos zināt, kā viņi gatavojas "apvārdot" Lielo Šāvienu? Ar kādiem buramvārdiem?..

Stundu vēlāk Ratibors iegāja speisera “Peruns” zālē, kur viņu gaidīja iznesīgais aukstacainais DD – robežsardzes kobra Dima Demins.

***

Svešie roīdi uzbūvējuši plakanu režģi ar dīvainu mirdzošu dzīslu rakstu. Katra dzīsla bija pirksta resnumā, un tāpēc visa konstrukcija šķita trausla kā stikla panelis, taču cilvēki jau bija pārliecinājušies par tās izturību, kad viena no automātiskajām laivām ar fermu kravu novirzījās no trajektorijas, iegāja T-konusa konstrukcijas zona un ietriecās režģī, saņurcoties plācenī.

- Ko viņi tur būvē? – Demins domīgi murmināja, nostājies vioma priekšā, rokas salicis uz krūtīm.

- Fiziķi saka, ka pinakoidālo antenu [42], - sacīja Ratibors, kurš stāvēja blakus tādā pašā stāvoklī, - matemātiķi saka, ka Sierpinski sūkļa topoloģisko režģi, inženieri saka, ka membrānu ar plakanu metriku,  patīk? Kur patiesība?

– Kā vienmēr – kaut kur pa vidu. Varbūt roidi nolēma uzbūvēt to pašu, ko mēs - lamatas Konstruktoram, izmantodami kādus citus principus. Vai varbūt tas ir atstarojošs vairogs. Nezinu, kādas ir šī režģa reālās funkcijas, bet iespaids ir pārsteidzošs!

- Jā, skaisti. Pat nespēju noticēt, ka šīe Svešie radījuši tik estētiski perfektu konstrukciju: viņu kuģi nebūt nav tik harmoniski.

- Kas zina, kura harmonija ir harmoniskāka, - filozofiski atzīmēja Demins, - mūsējā vai viņu harmonija. Tieši tas gadījums, kad par gaumēm tiešām nav strīdu. Ko mēs darīsim, operator? Roīdiem uz visiem mūsu signāliem ir viens arguments – nulle emociju. Ir divas iespējas: vai nu, pirms nav par vēlu, pārvietosim T-konusu aiz režģa, vai arī pārvietosim pašu režģi. Tertium non datur [43].

– Dīvaina uzvedība... Te pēkšņi mūs brīdina par briesmām, te bez jebkāda paskaidrojuma sāk grūstīties, traucēt, uzbāzties un izlikties, ka mēs neeksistējam. Kur loģika?

– Nehumanoīdiem sava loģika... antiloģika. Ksenologi joprojām nav izpratuši roīdu valodu vai, pareizāk sakot, viņu saziņas metodes. Ir skaidrs, ka tas nav radio, nav gaisma un nav mikroviļņi. Kaut kādas eksotiskas daļiņas, piemēram, gluoni? Vai psi-apmaiņa?

Demins apzināti novirzīja sarunu, saprotot, ka par pieņemto lēmumu galvenokārt ir atbildīgs Berestovs un tikai pēc tam viņš, un deva Ratiboram laiku pārdomāt situāciju.

- Pagaidām nedarīsim neko. - ««Vētras» operatora seja, pēc dabas tumša un ne no iedeguma, pauda apņēmību. – Bet dienu pirms konusa ieslēgšanas mēs šito kvadrātu sašķaidīsim gabalos! Lai kontaktpersonas brīdina, es tomēr domāju, ka roidi mūs dzird, vienkārši nevēlas atbildēt. Tātad, paskatīsim viņu reakciju. Robežsardze ir jāpastiprina, Argus imperatīvs jāpaaugstina līdz “Kall-ekstra” līmenim nepārtrauktā režīmā, būvniecības zonā nedrīkst iekļūt neviens svešķermenis: ne automāts, ne dzīva būtne, pat ne ods.

- Tu attiecībā uz odiem vari būt mierīgs, - Demins atbildēja, nepamirkšķinājis ne aci.

Viņi passtāvēja vēl mazliet, pēc kārtas aplūkoja abus būvlaukumus: cilvēku un roīdu. Roīdu kuģi rāpoja kā gliemeži, smagi un lēni, turpinot “aust” sava kvadrātveida režģa rakstu, kura izmēri platumā un garumā jau bija sasnieguši sešdesmit tūkstošus kilometru. Zemes celtnieki rīkojās ātrāk, taču viņiem vajadzēja uzbūvēt būvdarbu vēsturē nebijušu konstrukciju - režģotu gredzenu ar trīssimt tūkstošu kilometru diametru! Šo struktūru sauca par “konusu”, jo, ieslēdzot, gredzens veidoja spēka lauku konusa formā un pārvērtās par milzīgu slazdu Lielā šāviena “lodei”. būvniecības panorāmu vienā skatienā aptvert nevarēja, un no tikko pamanāmā režga kopņu pacēluma pa kreisi un pa labi līdz cilvēka acs redzamības robežām varēja tikai nojaust, ka tiek būvēts tieši gredzens.

- Paspēsim? – robežsargs pamāja uz vāji apgaismoto konstrukciju “zem kājām”. Viņš domāja to pašu.

- Jāpaspēj, - sacīja Ratibors. - Uz robežas, bet jāpaspēj. Zeme ir atdevusi visu, ko spējusi dot, un lūgt palīdzību no Svešajiem ir bezjēdzīgi.

- Jā, lepnums neļaus.

– Te nav lepnuma jautājums. Ja Svešie vēlētos palīdzēt, viņi jau būtu piedāvājuši.

– Bet mūs brīdināja, kas nozīmē, ka viņi nav pilnīgi bez līdzjūtības un humānisma principiem.

– Man šķiet, ka viņu “humānismā” slēpjas pavisam kas cits, ļoti tāls no antropolgiskās morāles, ētikas un psihes principiem. Ne velti ksenopsihologi ar viņiem vēl nav atraduši saskarsmes punktus.

- Informācija operatoram-prima, - ausī ieskanējās kompjūtera balss, apvienojoša visu zemes mašīnu sakarus būvniecības zonā. - “Konstruktora glābšanas biedrība” atrod arvien vairāk atbalstītāju visos pasaules reģionos un ir vērsusies VKS ar petīciju “apturēt vislielākās saprātīgās būtnes ieplānoto iznīcināšanu”. Rezultātā, lai apspriestu šo problēmu, padomes morāles un ētikas komisija sēdē uzstāja uz pasaules mēroga referenduma rīkošanu. Tiek piedāvāts daudz recepšu - no “Lielā šāviena apturēšanas, izmantojot potenciālo bedri” un “saziņu ar to caur nulles lauku” līdz Saules orbītas ar visām planētām maiņai.

Demins pašūpoja galvu, sānis skatīdamies uz Ratiboru: ziņu uztvēra arī viņš.

– Sākt būvniecību nav par agru? Spriežot pēc kampaņas mēroga, Padomei būs jāpārskata lēmums.

- Paskatīsimies. Man arī nepatīk, lai gan intelektuāli saprotu, ka mēs būtībā aizstāvamies. Novērotāji ziņoja, ka LŠ drīzumā paies garām vēl vienai zvaigznei - Hipparha ņju, to apbrīnot vēlēšanās nav?

– Kāpēc gan neaplūkot? Pagaidām te viss norit klusu, Svešie aizņemti ar būvdarbiem, viņiem zona praktiski nepieejama...

– Ziņojums operatoram-prima no operatora-sekunda: pulksten divos nul-desmit pēc neatkarīgā saņemt Huan-He speiseri kopā ar Pasaules burvju asociācijas delegāciju. Nodrošināt drošību un kontroli.

- Hm-jā! – Demins norūca ar neatkārtojamu intonāciju.

- Tā ja, - nomurmināja Ratibors, neslēpdams savu neapmierinātību. - Tagad ņemies te ar viņiem... Jums būs jāpaliek zonā, mon šer, paņemiet Huan-He speiseri un nodrošiniet drošību un... ēē... kontroli. Uzdevums skaidrs?

- To sauc par nepatikšanu uzgrūšanu padotajam.

- Pilnīgi pareizi. Komisārs — man, es — tev, turpini tālāk.

Robežsardzes priekšnieks smaidot pacēla roku, un Ratibors ar plaukstu sasita pa viņa plato plaukstu: viņi viens otru labi saprata.

***

Ikviens, kurš redzēja zvaigznes Hiparha omega metamorfozes, kad to trāpīja Lielā Šāviena kanāls, gaidīja aptuveni tādu pašu efektu no otrās tā ceļā gadījušās zvaigznes, - Hiparha ņju, 06 klases zilā milža, taču realitāte pārspēja ne tikai cerības, bet arī visdrosmīgākos pieņēmumus .

Zvaigzne neatdzisa, bet eksplodēja kā ziepju burbulis, un uguns “šķiedriņas” izkaisīdamās uz visām pusēm, izskatījās kā vēja piepūstas milzu buras, tās lidojumā saruka, kā Balzaka šagrēnāda, bet turpināja mirdzēt pilnā kodolintensitātē, pārvērtās klusos kodolsprādzienos, izplūda ar uzliesmojumiem, pazuda. Īsā laikā — burtiski dažās minūtēs — no zvaigznes pāri nebija palicis nekas, izņemot sauju izdziestošu dzirksteļu un izkliedētu starojuma mākoni.

Pagāja vēl dažas minūtes, līdz cilvēki atjēdzās un metās pildīt savus profesionālos pienākumus, piepildot ēteru ar sarunu viļņiem.

Ratibors, atrazdamies redzētā iespaidā ne mazāk kā citi, tikai jau pieradis pie ārējas atturības, pārmija dažus vārdus ar Šadrinu, kurš bija paguvis nomainīties, taču nebija pametis komandpunktu un atkal atgriezās speiserī "Peruns”, kur viņu gaidīja noraizējies Demins.

- ieradušies tie magi, - viņš teica. – Lūdz lai ielaiž zonā.

- Cik viņu tur ir?

– Četrpadsmit cilvēki, ieskaitot prezidentu. Visi apņēmības pilni.

– Ar ko izskaidro savu vēlmi? Galu galā LŠ joprojām ir tālu no šejienes. Ja vēlas “runāt” ar “konstruktora ēnu”, tad viņiem jādodas tuvāk LŠ, “ēnai”.

- Viņu vēlme mani arī satrauca.

Ratibors klusēdams uzvilka "spruta" emkanu. Kompjūtersakari būvniecības zonā savienoja “Peruna” inkomu vārdā "Svarogs", bet viņa balsī Ratibors saklausīja "Gudrinieka" intonācijas.

- Ekipāžām "vētras" brīdinājums, - sacīja Ratibors, noklausījies "Svaroga" un viņam personīgi atsūtīto Žeļezovska ziņojumu. – Pastiprinājuma speiseriem pienākt tuvāk "Huan-He" tiešā pārtveršanas attālumā. "Huan-He" komandieri uz sakariem.

Dažas sekundes vēlāk, kad "Svarogs" sarunājās ar ienākošā kuģa inku, krēslu loka priekšā izvērsās operatīva sakaru šūna, kas atspoguļoja daļu no speisera ekspedīcijas zāles ar magu delegācijas cilvēku grupu , kuru vidū ar žilbinoši baltu kokosu izdalījās Huan-He komandieris Li Sjaovans.

- Novēlu jums un jūsu bērniem ilgu mūžu, - sacīja Ratibors, īsi paklanīdamies. – Pasaules burvju un spirituālistu asociācijas pārstāvji būvniecības zonu atļautajos koridoros var apmeklēt ar kādu no ekspedīcijas galeoniem. Divu stundu laikā. Cik ilgs laiks jums būs nepieciešams, lai sagatavotos?

Li Sjaovanu ielenkušajā grupā, bija vērojama rosība: priekšā iznāca drūms, bārdains vīrietis ar kuplu melnu matu kodeļu melnā spīdīgā uzvalkā. Tas bija asociācijas prezidents, baltās un melnās maģijas profesors, “parapsiholoģijas un hipnoloģijas” doktors, planetārās maģijas konkursa zelta diploma ieguvējs Teodors Džonatans Golds Stenlijs piektais.

– Bet mēs saņēmām jūsu administrācijas atļauju netraucētam distances pārlidojumam visā Lielā Šāviena maršrutā un apmeklēt visus mūs interesējošos objektus. – Stenlija V balss bija dziļa, samtaina, iedvesa cieņu.

– Es kā "Vētras" operators apstākļu dēļ atceļu šo vadības lēmumu. Stingra kravas kustības grafika apstākļos T-konusa konstrukcijā nav iespējams veikt distanču lidojumus, kā arī ienākšana zonā ir nedroša, tāpēc galeonam un jūsu kolēģiem jāatrodas eskorta pavadībā un jāpakļaujas kontroles kompjūtera pavēlēm.

Li Sjaovans paskatījās uz profesoru un pasmaidīja:

– Apņēmīgs jauneklis, vai ne? Prieks iepazīties, operator. Esmu dzirdējis par jūsu varoņdarbiem. Taklamakana? – "Huan-He" komandieris runāja interlektā, acīmredzot krieviski neprata.

- Atvainojiet, tas uz lietu neattiecas, - Ratibors sausi atcirta. – Lūgums sagatavot galeonu un neaizkavēt darbu kosmisko telpu apkalpojošajam personālam. Jums ir man kādi jautājumi? Nē? Novēlu jums patīkamus iespaidus.

Vioms saritinājās mākonī un izgaisa. Ratibors domīgi pastaigāja gar krēslu rindu iepretim galvenajam viomam, kas rādīja divu būvlaukumu panorāmu: Zemes un Roīdu. Ja zemiešu atgādināja kaujas panorāmu ar ložmetējiem frontes līnijā, atvairot “ienaidnieka uzbrukumu”, pie kam “ložmetēji” bija divdesmit sešas kravu pieņemšanas stacijas, no kurām nepārtrauktos uzliesmojumos izlidoja gaismas “lodes” - dokstaciju moduļi, standarta montāžas elementu paketes un kopņu bloki, – tad Svešie “audīja” savu noslēpumaino laukumu kā zirnekļi.

- Šķiet, ka viņu paklājs būs apmēram tāda paša izmēra kā mūsu T- konuss, - sacīja Demins. – Zini, man ir sajūta, ka kaut kur jau esmu redzējis līdzīgu režģi.  Atmiņas efekts?

- Tad nepatiesa atmiņa ir mums abiem. Bet šķiet, ka esmu atradis efekta iemeslu: visām mūsu ierīcēm, zondēm un instrumentiem, kas pabijuši LŠ kanālā, ir aptuveni tādas pašas kontūras kā režģa elementiem. Ieskaties tuvāk.

- Tev taisnība, - Demins teica pēc minūtes. - Esmu mazāk vērīgs nekā tu. Varbūt tev ir izskaidrojums šai līdzībai?

– Svešinieku paklājs ir antena, cita izskaidrojuma nevar būt, matemātiķi uzreiz saprata, kas ir kas. Tagad mums ir jānosaka, kāda veida antena tā ir: sakaru, radara atbalsts, “superstīgas” izveide, vakuuma rezonanse vai telpas topoloģijas transformācijas. Maz ticams, ka paši roīdi mums pastāstīs, ko viņi būvē un kāpēc. Dima, es mazliet pasnaudīšu pie tevis, kamēr tie burvji taisīs savas burvestības. Tu paseko viņiem.

Izejot, Ratibors atskatījās:

- Varbūt sagatavot tev maiņu? Avārijas dežūra nav salda, it īpaši šādos apstākļos.

- Nav, nav salda, - Demins piekrita. – Virs mums nemanāmi lidinās Konstruktora gars, liekot saspringt, gaidīt kaut ko briesmīgu, neparastu, necilvēcīgu. Visvairāk psihi ietekmē tieši šīs gaidas. Bet es vēl neesmu noguris.

Ratibors robežsargam parādīja no pirkstiem gredzenu un aizgāja. Koridorā viņš izsauca "Svarogu":

- Darba kopsavilkumu.

- Fona svārstību ietvaros, - atbildēja kompjūters. – “Afaneors” nav atrasts. "Pelēkie cilvēki" nav atrasti. Uzbrukuma mēģinājums Savičam, taču uzbrucējs aizbēga. K-diversanti joprojām ir ārpus izmeklešanas redzesloka, lai gan atklāta viņu cieša saistība ar “Konstruktora glābšanas biedrību” un Pasaules burvju asociāciju. Situācija ap LŠ kanālu - normāla. Zvaigznes Hipparha nju vietā atklāts interesants objekts, kuru ierosināts nosaukt par “caurspīdīgo caurumu”. "Cauruma" tilpums - aptuveni vienāds ar zvaigznes tilpumu, un, lai gan gaisma  caur to iziet - no tā arī "caurspīdīguma" definīcija - šajā kosmosa reģionā vērojami neparasti efekti. Tiek pieņemts, ka “caurspīdīgais caurums” ir daudzdimensionāla telpas-laika realizācija.

– Sociuma svārstības?

– Baznīcas un visas reliģiskās kopienas uz planētas ir pastiprinājušas savu ietekmi uz ticīgajiem ar saukli “atgriežas Dievs”. Ir kļuvušas biežākas reliģiskā, īpaši musulmaņu fanātisma izpausmes. Pasaules sabiedrība nobažījusies par baumām par "tuvo pasaules galu". VKS izsludinājis visu cilvēces planētu referendumu.

Šķiet, ka Aristarham ir daudz vairāk rūpju nekā man, nodomāja Ratibors, lai gan viņš paļaujas uz Junusova sektoru. Man ir kontrole pār konkrētas situācijas “stunbru”, bet tam ir miljons seku “atzaru”. Ja salīdzināt darba apjomu, tad manējais ir vienāds ar aisberga smaili, bet viņam tikusi pārējā daļa. Ne velti viņš uzstāja, lai es kļūstu par operatoru-prima - viņš zināja, ka nevarēšu tikt galā ar “aisberga zemūdens daļu”. O, jā, "Rodena domātājs"! Ņēmis vērā visas nianses un nevienu nav apvainojis!

Ratibors atvēra kajītes durvis, izģērbās, izvēlējās sensora klipsi un ieslēdza projektoru, pavēlēdams "Svarogam" viņu pēc stundas pamodināt.

***

Pasaules burvju un garīgo apvienības  nofraktētais Ķīnas tūrisma kompānijas "I-Iņ" sspeiseris "Huan-He", atstāja celtniecības zonu stundu pēc tam, kad ar burvju delegāciju aplidoja zonu, nereaģējot uz brīdinājumu: "Netuvojieties LŠ tunelim aiz signālbojām" Ratibors caur robežposteņu ķēdi un sargautomātiem pārraidīja informāciju par iespējamo speisera parādīšanos un grasījās atgriezties uz Zemes, kad novērotāji pēkšņi paziņoja par Svešo aiziešanu.

Savas superantenas rakstainu paklāju audušie Svešo “zirnekļi”, sapulcējās tā malā “uz apspriedi”, īsu brīdi bombardēja viens otru ar šauriem gaismas stariem un tad viens pēc otra pazuda. Tie neparādījās pat tad, kad patruļas koggs lēnām pārlidoja gar gaišo laukumu divdesmit kilometru attālumā no tā plaknes.

– Tiešām pabeiguši? – Demins šaubīgi sacīja, pavadīdams speisera koordinācijas telpā dienas un naktis.

- Diez vai, - Ratibors pakratīja galvu, skatīdamies uz paklāju ar plānotu, bet nepabeigto ceturto malu. - Saskaņā ar visiem ģeometrijas kanoniem šī konstrukcija nav pilnīga, bet matemātikas likumi ir jāievēro pat roīdiem, kosmosa būtnēm, un ne tikai jāievēro, bet arī jābalstās uz tiem, jo tie ir esamības likumi. - Berestovs apdomāja. – No otras puses, asimetrija arī ir viens no esības likumiem.

- Loģiski, - pasmējās robežsardzes komandieris, - un pats galvenais, tas tiek pasniegts pieejamā formā. Atliek tikai sīkums - noskaidrot, ko Svešie būvē un vai viņu konstrukcija jau gatava.

- Patruļas laivu bez apkalpes, - ārā, - pavēlēja Ratibors, apsēdies krēslā zilā kiberoperāciju izvirzījuma priekšā. No izvirzījuma ar stiklveida krakšķi izstiepās mirgojošu ierīču [44] kolonna, tradicionāli saukta par pulti, izšāva pret cilvēku zaļu gaismas staru, izaudzēja mikrofona antenu un vēl vienu, resnāku un garāku, ar pūkainu baltu bumbuli galā. Ratibors ar knipi noklikšķināja uz bumbuļa un, kad tas izvērsās par emkāna režģoto lietussargu, pārvilka to sev pāri galvai.

Tā, it kā viņš atrastos šaurajā laivas kokona vadības telpā ar matēti pelēkām sienām un instrumentu izeju kristāliskajiem pilieniem. Ieslēdzās videokameras: pazibēja slūžu vārtu ribas, speisera rievotais, daudzpakāpju korpuss aizgāja uz augšu un atpakaļ, pārvēršoties tirkīza krāsas stiklainā blokā. Aiz tā parādījās kravas staciju "ložmetēji", kas pulsēja ar uguni, no to "stobriem" izlidoja konstrukciju moduļu "lodes", katra virzoties uz savu T-konusa kolosālā pamata gredzena posmu. Pats gredzens jau bija pusgatavs un uz melnā kosmosa bezdibeņa fona izskatījās kā vienmērīgs sudrabains tīkls ar pieaugošu antenu bārkstīm.

Svešo antena-paklājs, redzams ar vājām spokainām kontūrām, tuvojās, aizņemot visu pārredzamo priekšējo puslodi. Kad bija palikuši tikai daži kilometri, Ratibors laivu apturēja. Roīdu radītais noslēpumainais kvadrāts mirdzēja ar sarežģītiem izlocījumiem, salokoties skaistā asimetriskā rakstā, radot cilvēkiem harmonijas un pilnības iespaidu, neskatoties uz visu savu neparasto, nehumanoīdo būtību un sarežģītību. Un tomēr, jo vairāk Ratibors skatījās uz modeli, jo vairāk viņam šķita, ka tajā ir ietverts zināms skaistuma noliegšanas elements, kaut kas pretējs japāņu mono-no-avare [45], robežojoties ar klusiem draudiem, pareizāk sakot, ar gatavību dot jebkuram fiziski stiprajam cilvēkam raksturīgu pretsparu. Kāpēc tieši šis salīdzinājums ienāca prātā, Ratibors uzreiz nesaprata, un, kad saprata, viņš domās aplaudēja savai intuīcijai: lai kurš būtu mākslas darba radītājs, tie vienlīdz spēcīgi ietekmēja skatītājus, bet skaistumam un spēkam atšķirībā no domas nav nepieciešami papildu argumenti.

Sajūtot ēterā valdošo piesardzīgo klusumu - novērotāju, pilotu un celtnieku sarunas bija pierimušas, visi redzēja kogga kameru pārraidīto attēlu - Ratibors pavirzīja laivu vēl tuvāk, apstājās kilometru no tuvākā gaismas līniju posma un pavēlēja. :

- Zondi!

Koggs izspļāva divus metrus garu zondes cigāru, tas uzziedēja priekšgalā kā izsekošanas sistēmu margrietiņa. Pa kreisi un zem laivas galveno kameru pārraides lauka atvērās zondes kameru uztveršanas kvadrāts, pa kuru skrēja ziņojumu formu līnijas un numuri: zondes inks pārraidīja lauka situācijas parametrus ap ierīci. Netālu no Svešo struktūras elektromagnētiskā lauka fona vērtība visos mērījumu diapazonos bija normas robežās. Likās, ka režģis ir tikai videorēgs, hologrāfisks fantoms un patiesībā neeksistē, jo jebkurš materiāls ķermenis rada ap sevi lauku, vai tas būtu magnētisks, elektrisks, radiācijas, mikroviļņu, gravitācijas. Gaismas struktūras tuvumā telpa bija sterili tīra, izotropiska un tukša, gluži tāda pat kā tālāk no tās, izņemot mirdzuma efektu.

Ratibors noklausījās pētnieku, novērotāju un robežsargu pārsteigtos izsaucienus un pavērsa zondi tieši uz režģa izliekumu, sagaidot jebkādu reakciju līdz pat ierīces iznīcināšanai. Tomēr notika kaut kas, ko viņš gaidīja vismazāk: zondes sudrabzilais cigārs, mirgojot sānu gaismām, pieskārās režģa spožajām dzīslām, un pēkšņi, mirkšķinot, izplūda nepārtrauktā gaismas laukumā, un kad šis gaisma laukums atkal izveidoja režģa rakstu, zonde, uz mirkli pazudusi, mierīgi lidoja atpakaļ pretējā virzienā.

Ēterā valdīja nāves klusums; neviens, vēl neko nesaprata, ieskaitot Deminu kurš izsaucās:

– Šķiet, ka to apgrieza.

Taču Ratibors skaidri redzēja, kā viss notika, un noriskēja atkārtot eksperimentu, lai pārliecinātos, ka secinājums ir pareizs.

Zonde atkal aizpeldēja līdz Svešo “paklājam”, pieskārās vienai no gaismas caurulēm, un efekts atkārtojās vēlreiz: viss simttūkstoš kilometru lielais laukums notrīcēja, izsmērējās nepārtrauktā luminiscences laukā, kā izsmērējas ģitāras stīga kā tiklīdz tai pieskaras, un, kad rezonanse beidzās, zonde lidoja atpakaļ, it kā nekas nebūtu noticis, it kā tā nebūtu tikko virzījusies uz priekšu. - Ne tikai vienkārši pagrieza, - sacīja Ratibors. - to izgrieza otrādi. - Priekšgals jau dodas atpakaļ, bet pakaļgals joprojām dodas turp.

Demins klusi nosvilpās:

- Tātad tā tomēr nav nekāda antena.

– Netelpiskās koordinātu rotācijas ietekme. Nekad nebiju domājis, ka tīri matemātiska darbība - zīmes maiņa, izejot cauri pieņemto koordinātu sistēmai - var tikt realizēta fiziski reālajā pasaulē!

– Interesanti, vai šis pārslēdzējs darbojas tikai vienā virzienā vai abos? – Demins domīgi norūca.

Ratibors izlikās, mājienu nesapratis, bet minūti vēlāk lika laivai aplidot Svešo “atstarotāju”. Pēc ceturtdaļ stundas viņi pārliecinājās, ka "atstarotājs" demonstrēja spēju "pagriezt" objektus kustībā arī no aizmugures. Svešo žests bija vairāk nekā daiļrunīgs: tie bija uzbūvējuši necaursitamu šķērsli jebkuriem materiālajiem ķermeņiem un līdz ar to arī starojumam, it kā izolējot T-konusu no LŠ “lodes”, kas lidoja šurp. Tiesa, šo žestu varēja atšifrēt divējādi: vai nu svešie bija cilvēku pusē, un tad viņu “atstarotāja” uzbūve nozīmēja izveidot savu barjeras versiju LŠ, vai arī roidi negribēja lai Konstruktors ielidojis "stīgā" ietu bojā, kad tiks ieslēgts T-konuss, un tadā veidā viņu antenai vajadzēja novērst T-konusa ietekmi uz Lielā Šāviena šķēpu.

Kā sacīja zemes zinātnieku grupas vadītājs Savičs:

– Nezinot Svešo loģikas principus, nevaram droši interpretēt viņu rīcību, taču varam būt droši par ko citu: Konstruktora tikšanās vietas aprēķinus esam veikuši ļoti precīzi, un Svešie to viennozīmīgi apstiprina, uzbūvējot savu “atstarojošo paklāju” tajā pašā punktā, nevis desmitiem miljonu kilometru tuvāk vai tālāk. Atliek izlemt, vai paļausimies uz viņu aizsardzības spēkiem vai mēģināsim T-konusu novietot aiz restēm, tuvāk LŠ “ēnai”.

- Tas ir jāizlemj, - sacīja Demins, pavadot Ratiboru uz speisera iekšējo metro. – Tava ideja par atstarojošā slēdža sašķaidīšanu gabalos, visticamāk, nebūs iespējama. Pats redzēji.

Ratibors paklusēja. Pētnieki ar viņa atļauju “izošņāja” gandrīz katru režģa metru, mēģināja izmantot visas pieejamās metodes, lai “taranētu” svešo “atstarotāju”, tostarp jaudīgus izstarotājus, taču nekas neizdevās: maģiskais “atstarotājs” šķita neievainojams, demonstrējot Zemes fizikai absolūti nezināmus likumus.

Ratibors atgriezās uz Zemes bez noskaņojuma. Bija jāpieliek pūles, lai izskatītos mierīgs, uzmanīgs un mērķtiecīgs. Dvēselē iezagās šaubas par sevi un nepatīkamu pārsteigumu gaidas, it kā pār galvu karātos auksts un drūms mākonis, gatavs nolīt ar indīgu lietu, pilnu neticamu un bīstamu priekšmetu.

No nodaļas viņš sazinājās ar Saviču:

– Atvainojiet, Anatolij, man radušās šaubas: neesmu inženieris-universālists, bet man šķiet, ka mūsu ierīces, kas atrodās LŠ pārklājuma zonā, pēc pārveidošanas sāka atgādināt kaut kādas sarežģītas antenas. Jūs varētu paanalizēt, kādas antenas varētu būt šādas formas ģeometriskās figūras? Un vēl man šķita, ka, uzstādot savu “spoguļa atstarotāju”, Svešie izmantoja aptuveni tās pašas formas elementus. Tā ir sakritība vai funkcionāla identitāte?

- Sapratu, - ksenologs bez pārsteiguma pamāja. - Pārbaudīsim.

Ratibors ar mājienu atvadījās, fiksēja laiku: vēls vakars Maskavā. apmēram piecas minūtes zvanīja Salahetdinovam, vispirms uz sporta zāli, tad uz mājām, bet nevarēja viņu atrast ne tur, ne tur. Tādējādi viņa pieņemtajam lēmumam nekas netraucēja, un Ratibors, pārvarot dvēseles pretestību, juzdamies kā zaglis, iegāja trenera mājās – mājas kibs viņu pazina un atvēra durvis – un nozaga visvirtuozāko taibo - tīģeru skolas treniņu programmu..

Pusnaktī jau bija mājās. Un, kad veica dežurantu pārbaudi pēc parastās "Vētras" shēmas - caur "spruta" sistēmu - iegāja dušā un gatavojās gulēt, dzīvoklī burtiski ielauzās Anastasija.

- Ak Kungs, viņš tomēr dzīvs! – viņa nočukstēja, pieplakdama viņam pie krūtīm un krampjaini ar rokām apskāvusi kaklu.

- Kam tad ar mani bija jānotiek? - pārsteigts murmināja Ratibors, cenšoties aizvērt halātu. Noskūpstīja Nastju uz pakauša, viņas biezos matus. - Tev bija slikts sapnis?

- Man piezvanīja un pateica, ka tu esi miris, - meitene strupi sacīja, turpinot spiesties klāt ar visu ķermeni.

- Kas zvanīja? – Ratibors sausām lūpām jautāja.

– Sevi nenosauca.

– Balss ieraksts saglabājies?

– Viņš zvanīja uz institūtu, nevis uz mājām. Es sāku tevi meklēt pa visiem kanāliem, un tad metos šurp... - Nastja pacēla seju, viņas acis bija asaru pilnas. - Kāpēc tu man nepasaki, kur atrodies un kad atgriezīsies?

Ratibors pabīdīja meiteni tālāk, ielūkojās viņas sejā, maigā, skaistā, zaudējušā ierasto ironisko stingrību un stipras gribas iezīmes. Tagad Nastja bija tikai nobijusies meitene, vāja un neaizsargāta, neslēpjot satraukumu un bailes.

– Tu man nepastāstīji visu. Ko vēl viņi tev pateica?

Anastasija iešņukstējās, dziļi ievilka elpu un paberzēja degunu pret viņa krūtīm. Atraisīja rokas un apsēdās gultā.

- Piedraudēja... teica, ka, ja neatmetīšu manus maldus, es... - meitene pasmaidīja. - Lai pamēģina!

– Tā arī teica – “manus maldus”?

Viņa pamāja, aplūkodama viņu ar jaunu sejas izteiksmi.

– Nekad tevi neesmu redzējusi halātā. Zini, kā tu izskaties? kā aktieris pēc filmēšanas, kuru režisors un scenārists dabūjuši līdz izspiesta citrona stāvoklum.

Ratibors paklusēja, klausīdamies cauri asiņu rūkoņai galvā attālajās "Vētras" dežurantu balsīs un "Gudrinieka" balsī, kurš reizi pusstundā ziņoja: "Sistēmā viss mierīgi", tad klusēdams noņēma klipu no spruta rācijas, nepievēršot uzmanību viešņai, atnesa divas glāzes, vēderainu pudeli ar mirdzoši zaļu "artemovski", ielēja glāzēs, pacēla savējo:

- Par bezcerīgās lietas panākumiem.

Nastja nejautāja, ko viņš ar to domāja, viņa visu lieliski saprata.

***

Žeļezovskis pamīņājās ap galdu, nosētu ar video un audio kasetēm un vecām grāmatām, tad apsēdās, paslēpies retro stila stāvlampas ēnā. Zabava apsēdās pretī un pasmaidīja:

– Mēs ar tevi izskatāmies kā zilonis un mopsis. Kas ar tevi noticis? Tu esi noraizējies. Kas noticis?

– Nekas īpašs, bet pressings turpinās. Ierakstīti četrdesmit zvani  visu rangu "Vētras" vadītājiem... izņemot tevi, mani un Ratiboru. Draudi un šantāža. Atbildot uz Ērberga piezīmi: "Nepārvērtējiet savus spēkus", nezināmā persona pieklājīgi atbildēja, ka uzbrukumi, par kuriem mēs zinām, nav spēka demonstrācija, bet gan uzbrucēju demonstrācija izvairīties no jebkādas atbildības. Tāpat kā, ja tas būtu bijis nepieciešams, visi septiņi uzbrukuma mērķi būtu nogalināti. Bet pagaidām tādas vajadzības nav.

- Pagaidām... labs vārds. Un paldies par to pašu. Draudu motivācija?

– Joprojām tā pati: T-konusa būvniecības apturēšana.

– Tātad atkal “Biedrība Konstruktora glābšanai”?

– Par Konstruktoru vispār nebija ne vārda. Tā nav “Biedrība”, Zabava, tie ir K-migranti, kuru darbība netieši apliecina, ka LŠ ir Konstruktora pēdas. Loģiski būtu sagaidīt no “Biedrības” biedriem, cilvēkiem, starp citu, paskaidrojumus savai rīcībai, kurā noteikti izskanētu kādi vārdi Konstruktora aizstāvībai, taču tādu nav. Tas nav mūsu veids, cilvēki tā nerīkojas, tā var domāt tikai K-migranti, nevis cilvēki. Man bail pat iedomāties, kas notiks, ja viņi ķersies pie mums nopietni.

Zabava izklaidīgi pašķirstīja atvērtu senu grāmatu un pieglauda matus.

– Jūs centāties viņiem paskaidrot, ka Konstruktora liktenis nav tikai mūsu, civilizācijas aizsardzības sistēmas izpildinstitūcijas rokās? Ka mēs rīkojamies cilvēces uzdevumā un vārdā?

- Cilvēces pārstāvju, - Žeļezovskis kašķīgi palaboja. – Tas nav tas pats. Globāls referendums ir neizbēgams, cilvēkiem jau ir visa informācija par LŠ, par ar to saistītajām hipotēzēm, un no problēmas apspriešanas  izvairīties nevarēs.

– Neaicinu problēmu risināt privāti, taču cik daudz cilvēku – tik daudz viedokļu. Baidos, ka sabiedriskā doma nesakritīs ar vienīgo pareizo problēmas risinājumu. Humānisms sākotnējā formā ir stipras tautas pasaules uzskats, bet vai cīņā par eksistenci vienmēr ir uzvarējuši humānisti? Un jauna tikšanās ar Konstruktoru ir cīņas par eksistenci būtība, un, to nesaprotot, cilvēce var viegli sevi iznīcināt.

- Un tomēr man ir cits viedoklis, lai gan izpildīšu jebkuru Padomes gribu. Varam iztikt bez purnu dauzīšanas, jo īpaši tāpēc, ka ar Konstruktoru tieša kontakta nav.

Zabava pārmeta kāju pār kāju un pakratīja galvu:

- Es tevi neatpazīstu, Aristarh. Jūs, krievi, vienmēr esat izcēlušies ar vērienu un bezbailību: atvēzējaties no pleca, sasprindiniet dūri! Vai tiešām bezbailība mazinājusies? Šaujampulveris samircis? Dvēsele palūgusi mieru?

Žeļezovskis piecēlās sēdus, paskatījās uz viņas no halāta apakšas ceļgaliem, un pēkšņi pasmaidīja:

- Tu neizvēlējies labāko sakāmvārdu; varu jums dot simts citus, kas atbilstošāki situācijai." Piemēram: pērkons nespers, mužiks krustu neetīs. Bērns raud, māte nesaprot. Vai arī šādu: pārdrošnieks ilgi nedomā.

Bojanova pasmējās:

– Jā, jums ir daudz sakāmvārdu, visiem gadījumiem, zinu, zinu. Ir arī tāds: sievietes prāts labāks par jebkādām domām. Vīrieša, protams. Mums ir jāizvēlas mazākais no diviem ļaunumiem - vai nu “saspiest” Konstruktoru “stīgā”, tādējādi iznīcinot senāko no visām saprātīgajām būtnēm, vai arī ļaut tam iznīcināt mūs – kad LŠ sadursies ar Sistēmu vai kad Konstruktors izies no LŠ. Tad nu izlem.

Viņi paklusēja, labi saprotot viens otru un bez vārdiem.

– Ko mēs varam likt pret K-migrantiem? – Zabava klusi jautāja. – Bez drošībnieku un robežsargu bezbailības, drosmes un gribasspēka?

– Ar to nepietiek?

- Maz! – Bojanova skarbi atcirta. – Visas tavas imperatīvas, štatu režīmi, operatīvie tīkli paredzēti cilvēkam, viņa loģikai, saprātam, morālei un ētikai, bet tu pats teici, K-migranti nav cilvēki! Un mums viņiem ir vajadzīga cita pieeja.

- Kāda? – Žeļezovskis saviebās. – Kāda pieeja vajadzīga būtnēm, kas no mums atšķiras tikai ar savu pasaulē parādīšanās veidu? Un kādas mums ir tiesības de jure uzskatīt viņus par cilvēkiem? Un, ja mēs sākam viņus vērtēt no šī viedokļa, kas tad mēs esam paši?

- Nabaga Aristarhs, - Bojanova skumji sacīja. – Nabaga “rodena domātājs”. Kā tu joprojām esi iespiests morālo konstrukciju ietvaros, baiļu, kļūdīšanās un nepatiesu priekšstatu par humānismu verdzībā. Ja mūsu vairs nebūs, tad kam visas mūsu runas par nežēlību, vardarbību un tiesībām izvēlēties?

Atkal iestājās klusums. Tad Žeļezovskis slepus ar pirkstiem izlika zīmi, lai atvairītu ļaunos garus.

- Es palikšu?

Zabava pašūpoja galvu, un komisārs paklausīgi piecēlās.

- Neapvainojies. – sievietes balss skanēja gurdi un skumji. - Man nav vajadzīgs rūpes, tu zini.

Žeļezovskis, neskatoties uz saviem izmēriem un svaru, pilnīgi klusi devās uz durvīm un uz sliekšņa atskatījās:

- Tu kļūdies, Zabava.

- Kur, meistar?

– Tas, ka tev nav vajadzīgas rūpes... nemaz nerunājot par mīlestību. Augstā stilā runājot: viss labais dvēselē dzimst tikai no mīlestības, pārējais nāk no ļaunā. Ar labunakti.

Aizgāja.

Zabava kādu laiku pasēdēja tādā pašā pozā, tad pasmaidīja un, izlikusi no sienas spoguli, ilgi skatījās uz sevi, vispirms halātā, tad kaila, tad noglaustiem matiem, tad ļaujot tiem krist uz pleciem. Nopūtās. Stāvlampas gaisma lēnām sakļāvās līdz punktam un nodzisa. Telpu kā ēteriska migla piepildīja tumsa. Un tad kļuva skaidrs, ka Zabava seja nedaudz kvēlo no iekšpuses, kā izkausēts stikls, un šis spīdums pulsēja vienā laikā ar sirdspukstiem.

AIZ MUMS – MĒS PAŠI

Robežsardzes dienesta "Fjords-III" transporta bāzē dežurējošais grandoperators Olbors Šellaners, personisku iemeslu dēļ ar nepacietību gaidīdams savas maiņas beigas, bija patīkami pārsteigts, kad piezvanīja bāzes galvenais šefpārvaldnieks un pateica, ka maiņa būs divas stundas agrāk.

Apmainījušies ar skatieniem ar savu pārinieku, Šellaners, slēpdams prieku, pamāja ar galvu un tad attapās:

- Kaut kas noticis? Vai arī mēs neiekļaujamies grafikā?

Šefpārvaldnieka seja ar smago zodu, gaļīgu degunu un caurspīdīgām acīm, ar garu vaigubārdu un vikingu bārdu nenodrebēja.

– Centrs lūdza mainīt stāžēšanās programmu, tāpēc jūs nomainīs Stensena apkalpe.

– Es nevienu no viņiem nepazīstu?

- Nē, bet tam nav nozīmes.

- Neklausieties viņā, viņš piekrīt, - iejaucās Šellanera partneris, turpinot domu dialogu ar inku-koordinatoru: satiksmes plūsmas bija blīvas, bāze apkalpoja ne tikai Norvēģijas-Zviedrijas-Somijas reģionu, bet arī Ārpuszemi, tāpēc neskatoties uz kompjūtera koordināciju, transporta sadale saskaņā ar pieprasījumiem vienmēr prasīja cilvēka iejaukšanos.

- Varu viņus aizsūtīt uz citu korpusu, - melanholiski sacīja Šefvadītājs.

- Nē, nē, viss kārtībā, - Šellaners steidzās piekrist. - Lai iziet kontroli.

Dažas minūtes vēlāk bāzes pirmās ēkas mājīgajā pasta zālē, kas apgādā patērētājus ar vidējas tonnāžas kosmosa tehniku ienāca divi bāzi apkalpojošie darbinieki, ģērbušies standarta bāzi apkalpojošā personāla brūnajos kombi.

Viņi apstājās zāles centrā, aiz no grīdas izaugošajām vadības krēslu “tulpēm”, kuru iekšpusē kā putekšņlapas puķē sēdēja pirmās vakara maiņas operatori, kas sākās pulksten sešos vakarā.

Emkanu “ziedlapiņas” mentālajai (psi) un skaņas kontrolei, trīs reizes dublētas saziņai ar vides kontroles konmpjūteru, avārijas un ugunsdzēsības dienestu, viena no uz sāniem noliekto “tulpju” krēslu “tulpēm” atvērās, un no tā izlīda Olbors Šellaners un. iztaisnojoties, izlieca muguru.

- Stensens,- stādījās priekšā pirmais no maiņas, garš jauneklis ar šaurām acīm.

- Kārtībā, - Šellaners atbildēja, slēpdams savu nepacietību un pārsteigts paraudzījās uz otro maiņas dežurantu. - Novēlu jums mierīgu dežūru. Tas ir tas stažieris?

Stensens uz mirkli pacēla smagos plakstiņus, tad atkal samiedza acis, bet, lai cik aizrāvies Šellaners bija ar savām domām, tomēr dežuranta izskatā pamanīja kādu dīvainību.

–  Ir kādas šaubas? – praktikants negaidītā basa balsī jautāja; viņš izskatījās apmēram sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadus vecs, ne vairāk.

Apjukušais Šellaners samulsa, paraustīja plecus, atskatījās uz Stensenu, bet tas jau bija pazudis “tulpē”. Ar šalkoņu atvērās otrā krēsla ziedlapiņas, no tā izkāpa smaidošais Šellanera partneris, jautru skatienu paskatījās uz praktikantu un apjucis pacēla uzacis:

- Nodevi? Norma. Tā ir tā mūsu maiņa?

Stažieris veikli ielīda krēslā, “tulpes” ziedlapiņas sakļāvās, norobežojot viņu no jebkādiem traucējumiem.

- Norma, - Šellaners nomurmināja, joprojām censdamies saprast, kas tieši viņu satrauca Stensena izskatā, tad attapās, gaidīdams tikšanos, par kuru bija sapņojis visu maiņu. -Tu uz mājām? Tiekamies rīt darbnīcā, es parādīšu tev savu jauno šedevru.

Pārinieks šaubīgi atskatījās uz savu krēslu, caur kura "ziedlapu" režģi varēja redzēt praktikanta figūru.

- Redzēji?

- Ko tieši? – Šellaners devās uz izeju.

- tam puisim acis... - pārinieks pavilcinājās. – Nesmejies, bet man šķita, ka viņam acis ir ar divām zīlītēm.

Šellaners, ejot iesmējās... un apklusa, apstājās. Beidzot viņš saprata, kas tik dīvains šķita Stensena izskatā: acis!

- Patiešām! Bet man šķita... - Šellaners paberzēja virsdeguni, kaut ko domās izlemdams. - Bet nu, pagaidi.

Viņš piegāja pie sava krēsla un ar kāju pieskārās interkoma antenai ar operatoru:

- Piedod, draugs, vai tu nevarētu...?

Nākamajā mirklī “tulpe” atvērās un no tās izlēca Stensens. Viņa acis bija atvērtas, pilnīgi caurspīdīgas, ledainas acis, un Šellaners, stingstot, ieraudzīja šajās acīs nevis vienu zīlīti, nevis divas, bet trīs! Viņš nepaspēja neko izdarīt, tāpat kā viņa pārinieks, kurš bija pilnīgi nesagatavots šādam notikumu pavērsienam, negaidīti saņemdams klusu un spēcīgu hipnotriecienu.

Stensens ar neizteiksmīgu skatienu pavadīja abu ķermeņu nokrišanu, skaļi pateica: "Laba uzmanība, bet slikta reakcija," ielīda atpakaļ krēslā un stundu strādāja normālā tempā, kā tas arī pienākas transporta bāzes grandoperatoram. . Bet rezultātā trīs “Sudraba drakons” tipa pakmaki ar pilnu iepakojumu tika iekrauti nevis transportā "Mūlis", bet gan nevienā maršruta lapā nereģistrētā speiserī, par ko bāzes vadība uzzināja tikai vēlu naktī. .

***

Kosmosa kontroles dienests konstatēja speisera "Afaneors" parādīšanos Saules sistēmā gandrīz uzreiz pēc tā iziešanas no kompaktkustību "stīgas", taču nevarēja uzreiz identificēt, bet "Afaneors" vispirms pārlidoja virs Mēness, uzņēma no Nerses krātera palaisto kravas laivu, un pēc tam netraucēti nolaidās Fjord-III bāzes startodromā. Tādā pašā veidā viņš piecēlās divdesmit minūtes vēlāk, un, lai gan Piezemes robežsardzes dienests jau bija informēts par bēguļojošā kuģa parādīšanos, robežsargi nepaspēja neko izdarīt: speiseris atkal devās tālāk pa "stīgu” un pazuda nezināmā virzienā.

Ziņa par notikušo Ratiboru sasniedza Zemes Zinātņu akadēmijas Fizikālā institūta (FIAN) netriviālo fizisko problēmu laboratorijā. Fiziķi aplēsa LŠ transformācijas beigu fāzi un parādīja "Vētras" operatoram visus savus aprēķinus un iespējamos secinājumus. Pirmais variants parādīja cilvēku prognozēšanas metožu nepietiekamo pilnīgumu, dziļumu un piemērotību: neskatoties uz vairāku LŠ efektu sakritību ar iespējām, ko savulaik demonstrēja Konstruktors, zinātnieki neuzdrošinājās apgalvot, ka LŠ ir gar daudzdimensiju “stīgu” "izsmērēts” Konstruktors, pastāvēja iespēja, ka cilvēki ir atklājuši jaunu fizisku parādību, sava veida “Eiklīda metrikas sabrukumu”. Otrais variants, uz kuru sliecās lielākā daļa fiziķu, sagādāja vilšanos: LŠ ir lidojošs Konstruktors, un, “izšķiloties” no “ēnas”, tas ir spējīgs ierosināt vakuuma fāzu nobīdi, kuras sekas bija katastrofāli neparedzamas. Pirmais variants, kā saka, "atbrīvoja rokas" cilvēcei, dodot iespēju bez sirdsapziņas pārmetumiem cīnīties ar LŠ no spēka pozīcijām, it kā tā būtu dabas katastrofa, bet otrais lika cilvēkiem saspringt, meklēt kompromisu.  Taču ne viens, ne otrs variants neatstāja Ratiboram atkāpšanās ceļu, un abos gadījumos par kolektīvo drošību bija atbildīgs 'Vētras" grandoperators, lai gan otrais variants viņam patika daudz mazāk. Uzzinājis par "Afaneora" parādīšanos, Berestovs steidzīgi atvadījās no fiziķiem, prātodams, kāds varētu būt pazudušā speisera dīvainās uzvedības iemesls, taču, pirms viņš paguva pamest FIAN teritoriju, "Gudrinieks" paziņoja par vēl vienu jaunumu. ziņas, ko viņš sašķirojis no visiem nestandarta vadības ziņojumiem, - par trīs Pakmaku zādzību no Fjord-III bāzes ar pilnām desanta laivu aptverēm. Lai salīdzinātu šos divus notikumus, nebija nepieciešamas smadzenes, un Ratibors, pusceļā uz Ārpuszemes kultūru institūtu, pagriezās uz pārvaldi.

Žeļezovskis viņu sveicināja ar izklaidīgu “tieši laikā”, viņš runāja ar "Gudrinieku". Pabeidza pēc minūtes.

- tavs viedoklis?

- Kaut kādu iemeslu dēļ viņiem bija vajadzīgas mašīnas ar jaudas rezervi, - sacīja Ratibors. - Un tā kā Sistēmā šīs mašīnas nav kur izmantot, visticamāk, "Sudraba drakonu" izmantošanas vieta būs T - konusa būvniecības zona.

Žeļezovskis nekad neslavēja savus darbiniekus, bet, ja bija ar tiem apmierināts, viņa sejas izteiksme kļuva tāda, it kā ar viņu sarunātos telegrāfa stabs, it kā būtu ierunājies cilvēks, kuru viņš uzskatīja par kurlmēmu! Tagad viņa sejā bija tieši šāda izteiksme.

- Nesen man sanāca strīds ar... vienu cilvēku, - viņš ierunājās pēc pauzes. – Patiesībā mēs runājam par lūk ko: saņēmuši papildu spējas, K-migranti būtībā palika cilvēki, jo viņu rīcību var paredzēt. Visticamāk, “Afaneor” parādīsies pie T- konusa un dienu vai divas pirms tā iedarbināšanas, kad, iznīcinot, to vairs nebūs iespējams atjaunot. Un visticamāk Ernests Giro tur nav viens pats.

– Ja tie ir K-migranti, tad ar trim “pakmakiem” pietiks visai viņu komandai.

– Ne tikai K-migranti. Pastāv aizdomas, ka speiseris no Mēness paņēma arī visus “pelēkos”. Meklēšana tikko atklāja viņu klātbūtnes pēdas vecās raktuvēs Nerses krāterī.

Ratibors saknieba lūpas, it kā gribētu nosvilpties:

– Simts “pelēko” - tas jau vesels pašnāvnieku bataljons!

– Pareizi saproti. “Pelēkie” par savu supermetamorfisko saimnieku savulaik cīnījās līdz nāvei, un tagad var sākt uzbrukumu, nezinādami ne bailes, ne žēlumu. Zabavai atkal būs nepieciešama “ekstrēmā” iekļaušana, un šķiet, ka viņa nemaz nav tik kļūdījusies, un tagad priekšējā līnija pāriet uz būvniecības zonu... lai gan K-migranti mēģinās mums traucēt arī uz Zemes. . Sadalīsim ietekmes sfēras. Ko tu izvēlies?

- Priekšējo līniju, - sacīja Ratibors.

Žeļezovskis pasmējās:

- Bet rutīno aizmugures tīrīšanu atstāsi vecim. -  Viņš bija viltīgs un zināja, ka Ratibors par to zina. – Tu izdarīji pareizo izvēli, mana reakcija vairs nav tāda kā jaunībā. Ej, meistar. Rīt kļūs zināmi planētas referenduma rezultāti, mēs beidzot uzņemsimies pilnu kopējā lēmuma nastu, turklāt bez tiesībām šaubīties un rīkoties citādi. Esi gatavībā.

Ratibors piecēlās:

- Esmu. Tikai viens lūgums: noņemiet to "lanspasadu", vismaz tāpēc, lai es droši zinātu, ka viņi seko, "gana", kas nozīmē, ka nav savējie. Man būs vieglāk.

- Labi, - sacīja komisārs. - Bet tādā gadījumā tev uz galvas būs jāpanēsā psi-ekrāns.

- Kam tad tas?

– Fjord-III bāzē, no kurienes nezināmie nozaga pakmaku, dežūrējuši sargi saņēma neparasti plaša spektra hipnotriecienu, no kura joprojām nav atguvušies. Lai pasargātos no psioniskiem uzbrukumiem, tevi var glābt tikai ekrāns.

– Jūs arī tādu nēsājat?

- Man tāds nav vajadzīgs. – Žeļezovskis uzmanīgi paskatījās uz sarunu biedru, un Ratibors pēkšņi sajuta, ka kaut kur zem galvaskausa uzpūš “silts vējš”, acu priekšā pazibēja gaiši plankumi, aizmigloja redzes lauku un izveidojās par caurspīdīgu vīrieša figūru ar galvu dzelzs bruņinieka ķiverē.

- Saprati? – Žeļezovskis jautāja.

- Jā! – Ratibors aizsmacis atbildēja, saprotot, ka ir saņēmis Aristarha mentālo pārraidi bez psirācijas.

— Bet ekrānu tomēr paņem, — komisārs-2 pabeidza ikdienišķā tonī, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

Ratiboram bija atšķirīgs viedoklis, taču viņš mēģināja vismaz ārēji neizrādīt nekādas emocijas, lai gan to neuzskatīja par lielu grēku.

Savā kabinetā piezvanīja uz visiem “Vētras” režīma kontrolētajiem dienestiem, brīdināja par iespējamo speisera "Afaneors" parādīšanos būvniecības zonas tuvumā vai LŠ trasē un deva pavēli nomainīt atbildes kodu “draugs - ienaidnieks”. visām mašīnām trauksmes zonā, tā ka novērotāji nekavējoties atklātu svešinieku ar neadekvātu reakciju uz pieprasījuma signālu.

- Un vēl palūgšu... - Ratibors apklusa, domās formulēdams savu lūgumu. – Ja iespējams, atturieties no šaušanas, bet ja parādās K-migranti, mēģiniet viņus saņemt dzīvus.

– Tas ir lūgums vai pavēle? – neapmierināti jautāja kāds robežsardzes posteņa komandieris.

- Lūgums, - Ratibors pavilcinājies atbildēja.

- Tad ļaujiet mums pašiem izlemt šo jautājumu.

- Ja es lūdzu, - Ratibors mīksti un ļoti pieklājīgi sacīja, - tad tā ie pavēle ar termiņu atkarībā no izpildītāja; ja es pieprasu, tad jāizpilda nekavējoties.

Ēteris izskanēja nevainīgiem smiekliem, jokpilniem izsaucieniem un ar “spruta” sakaru tīklu saistīto vadītāju izsaucieniem. Jaunie puiši nezināja, kur likt spēku un enerģiju, kā remdēt piedzīvojumu slāpes, un ar pašpārliecinātu likteņa izredzēto optimismu cerēja uz veiksmi un taisnības triumfu, neuzskatot par vajadzīgu sagatavoties ļaunākajam.

"No šī brīža stājas spēkā "KALL-ekstra" [46]," piebilda Ratibors, nogaidījis kad apklusīs troksnis. – Operatora atrašanās vieta tiek pārcelta uz speiseri "Peruns". palūgšu SEKON nodrošināt atbildības kvalitāti [47].

- SEKON pieņemts, - atskanēja Zabavas Bojanovas balss.

– Kvalitatīva gatavība – divpadsmit stundas.

Pēc īsas operatīvās apspriedes Ratibors palika viens ar "Gudrinieku", kurš pacietīgi un precīzi nesa uz saviem “pleciem” ienākošās informācijas apstrādes nastu, integrāli selektīvu saziņu ar visiem “spruta” abonentiem un gandrīz tūlītēju nepieciešamās informācijas piegādi visu vispārējo tīkla datos iekļauto banku galvenajam vadītājam.

- Taimauts, - Ratibors beidzot nomurmināja, cīnīdamies ar vēlmi piezvanīt Nastjai.

- Nesapratu, - atsaucās "Gudrinieks".

– Ņemu taimautu līdz rītam. Domāju, ka pa šo laiku nekas nenotiks ne ar LŠ, ne T-konusu. Tu vari uzzināt, kur kātrs atrodas, nejautājot abonentam?

- Kas vajadzīgs?

- Anastasija Demidova.

– Viņa ir IVK baseinā.

- Viena?

"Gudrinieks" mirkli pavilcinājās, izlemdams, ko trauksmes operators ar to domājis.

– Nē, blakus atrodas SEKON eksperts Gajs Delorms un VKS sinklīta eksperts Gabriels Grehovs.

Ratiboram sabojājās noskaņojums.

- Nu tad... Konstruktors ar viņiem!

Drūmas apņēmības pilns viņš devās lejā uz metro zāli, nokļuva Roslavļā, paņēma taksometru un pēc divdesmit minūtēm bija mājās. Viņam šķita dīvaini, ka turpināja fiksēt savas personas novērošanas pazīmes, bet tad viņam šķita, ka “rodēna domātājs” vienkārši vēl nav paspējis atsaukt imperatīvu “miesassargs”.

Pārģērbies sporta triko, Ratibors izņēma no Salahetdinova aizņemto ierakstu ar optimizācijas programmu, ievietoja to hipnopēda uztvērējā un, izmantojot iestatīšanas adatu, iestatīja ierīci režīmā “viens pret vienu”, kas , veidojot dinamisku atgriezenisko saiti, sniedz iespēju īpaši ātrdarbīgi apstrādāt informāciju, piemēram, hipnopēda kompjūtera un apmācāmā smadzenes. Pēc tam viņš pierasti ieveda sevi hipermnēzijas stāvoklī — super-iegaumēšanā — un ievadīja iepriekš sagatavotu, stiprāko centrālās nervu sistēmas stimulatoru no visiem zināmajiem. Saskaitīja līdz desmit, dziļi ievilka elpu, noregulēja emkana tīkla loku uz galvas un pavēlēja kompjūteram startu.

Acu priekšā uzvirpuļoja varavīkšņaina migla, no kuras rindu pa rindiņai parādījās apdrošināšanas teksta formulārs: “Optimizācijas programma: tīģeru skolas taibo, seno fiziskās pilnveidošanās tehnikas elementi - taekvondo, džudo, kregs, ušu, sambo-divi. . Brīdinājums: Režīms viens pret vienu aizliedz rapid sacensības bez paralēla atbalsta. Insulta risks. Auto traumatiskais risks, ja nesakrīt apgūtās metodes un saņēmēja fiziskās iespējas. Esat pārliecināts par savām spējām?"

Neviens vēl nekad nav noteicis, uz ir spējīgs ko ķermenis, Ratibors atcerējās Spinozas teikto un ar apņēmību, kas pārsteidza pat viņu pašu, mentāli iesaucās: "Starts!" – sajūta, kā sirds sāka strādāt arvien ātrāk. Tā mēģināja piegādāt skābekli smadzenēm, kas  tagad darbojās kompjūtera ātrumā. Nebija laika ne just, ne domāt kaut ko citu.

Sešos vakarā viņs ar pūlēm noņēma emkanu, un viņam pietika tikai spēka izdzert stiprinātu kokteili no smiltsērkšķu sulas, ar pāris pilieniem žeņšeņa un pusglāzi fruktozes...

Pulksten septiņos viņš pamodās no mājas video skaļajiem triļļiem, taču, kamēr nokļuva vioma nišā, zvanīt pārstāja. Apēdis kaut ko saldu ar rūgtenu brūkleņu želejas garšu, Ratibors atkal aizmiga, nokritis uz biezā pūkainā paklāja blakus krēslam. Beidzot atjēdzās deviņos, iegāja dušā, ar prieku pagatavoja vakariņas uz mājas kombaina “Klostera celle-33”: gaļas čorba spāņu gaumē, tomātu mišmišs ar sēnēm, mandeļu pudiņš, auksts piens - un ar ne mazāku prieku paēda vakariņas, jūtot kā atgriežas spēks. Un, kad grasījās zvanīt Nastjai, ieraudzīja viesistabā svešinieku, kurš laiski pārlūkoja vecu grāmatu par autotreniņiem no bibliotēkas, ko Ratibors bija mantojis no sava vectēva.

Asu briesmu sajūta piespieda Ratiboru dažos mirkļos savākties, taču, lai cik ātri viņš kustējās, svešinieks rīkojās vēl ātrāk: lūk, viņš tikko bija šķirstījis grāmatu, bet tagad jau stāvēja pretī ar aukstu bretera skatienu - garš, melnmatains, ar stingru lūpu sakniebienu un taisnām uzacīm, ģērbies parastā pussportiskā vasaras uzvalkā. Ratibors viņu pazina gandrīz tajā paša brīdī, kad viņu ieraudzīja: Viktors Batijevskis, bijušais pirmās klases kosmosa pētnieks, viens no pirmajiem, kuru Jūlijas vienradža sistēmā norija supermetamorfs, un tagad viens no K-migrantiem, turēts aizdomās par diversiju darbībām.

- Pazini, - skanīgā balsī konstatēja Batijevskis. - Jo labāk, nebūs ilgi jāskaidro atnākšanas iemesls. Jūs, meistar, pieļāvāt divas kļūdas: jūs noņēmāt “spruta” psi-rāciju, tāpēc "Gudrinieks" tā arī neuzzinās jūsu nāves iemeslus, un neuzlikāt psi-ekrānu, kā to ieteica Žeļezovskis.

Ratibors saknieba lūpas:

– Jūs esat teicami informēts.

- Jā,  nesūdzos. Tiesa, pat ja jums būtu rācija, neviena no operatīvās apsardzes aptverēm nepaspētu atnākt jums palīgā. Kas attiecas uz ekrānu, tas negarantē...

Ratibors lēca virsū bez sagatavošanās, viņa ķermenis strādāja pats no sevis, viņš gandrīz sasniedza nelūgto viesi un saņēma šausmīgu viļņu triecienu pa apziņu. Acu priekšā viss sagrīļojās un sašūpojās, grīda kļuva nestabila un slidena, un ķermenis pārvērtās par irdenu, želejas kamolu ar duci taustekļu divu roku vietā. Un tomēr viņam izdevās noturēties uz samaņas robežas, ķermenis nikni pretojās svešajai gribai un uz instinktu un zemapziņas robežas ieslēdza iekšējās rezerves, kas gandrīz neitralizēja smadzenēs radušās neirobremzēšanas ietekmi. Migla acīs izklīda, Ratibors atklāja, ka ir saliecies vairāk nekā metra attālumā no Batijevska, kurš skatījās uz viņu ar aukstu ziņkāri.

- Teicami! Acīmredzot esat labs sportists, ja pat nepārbaudīta iedvesta optimizācija palielinājusi dabiskos talantus līdz gandrīz absolūtai ķermeņa meistarībai. Protams, neekstrasensoro spēju robežās.

- Kāpēc jums tas? – Ratibors truli jautāja, nepaceldams galvu, krādams jaunus spēkus.

- Kas tieši?

– Šāds pressings: draudi, uzbrukumi, diversijas akti, mēģinājumi traucēt T-konusa būvi. Ja cilvēce nolems to ieslēgt, tāpat nevarēsiet to novērst.

– Ļoti strīdīgs paziņojums. Mēs visu aprēķinām ar absolūtu precizitāti, kļūdas ir izslēgtas, es domāju tās kļūdas, ar kurām rēķināties jūs, pieņemot mūs par sev līdzvērtīgiem psiholoģiski un morāli. Tā ir nepareiza pozīcija. Bet jūs man devāt ideju, un es mainīju domas jūs nogalināt šodien. Aiz piesardzības, nevis aiz žēluma. Paziņojiet visiem, no kuriem tas ir atkarīgs: mēs neesam nekādi stulbi teroristi vai Konstruktora kalpi, mēs esam viņa partneri un nekad nebūtu iejaukušies jūsu darbā, ja jūs nebūtu pieņēmuši lēmumu, kas apdraud mūsu partnera dzīvību. Komisārs Žeļezovskis kļūdās, uzskatot mūs par cilvēkiem, taču SEKON priekšsēdētājai Bojanovai nav pilnīga taisnība, noliedzot mūsos cilvēciskās īpašības, galu galā mēs ar jums esam dzīvojuši kopā vairāk nekā simts gadus.

– Pasludiniet šo savu doktrīnu visiem cilvēkiem, esmu pārliecināts, ka rezultāts būs jums labvēlīgs un pressings nebūs vajadzīgs.

Batijevskis pakratīja galvu:

– Diemžēl mēs jau zinām visas planētas nobalsošanas rezultātu, un tas nav mums par labu: dzīvot grib visi, un lielākā daļa grib dzīvot, praktiski nedomājot. Domāt ir ļoti grūti.

Bezkaislīgajā K-migranta balsī Ratibors saklausīja rūgtuma un nožēlas notis.

"Vētras" operators iztaisnojās:

- Jūs ieskatāties nākotnē? Referenduma rezultāts vēl nav zināms nevienam.

- Pietiek ar to, ka tas ir zināms mums. - Brīdiniet visus, ja jūs neatradīsiet citu konflikta risinājumu, mēs neapstāsimies nekā priekšā.

– Cita risinājuma vienkārši nav: ja Konstruktors netiks apturēts, no Saules, no planētām, no cilvēces nepaliks pāri nekas!

- Viņš apstāsies pats, tikai netraucējiet. Paliec sveiks, meistar... pagaidām. Mēs gaidīsim.

Batijevskis pazuda. Lūk, viņš stāvēja Ratibora priekšā, bet tagad viņa vairs nebija, pareizāk sakot, viņš jau bija priekšnamā.

- Bet mēs neesam vieni, - Ratibors klusi sacīja, ejot viņam pakaļ. – Arī Svešie zina par Konstruktoru un gatavojas viņu satikt. Un maz ticams, ka jūs no Konstruktora ceļa varēsiet noņemt viņu “atstarotāju”.

- Laiks rādīs, - noskanēja atbilde.

Durvis atvērās un aizvērās, saimnieks palika viens. Bet ne uz ilgu laiku, uz mirkli. Atkal kāds ienāca nezvanījis, pareizāk sakot, ieskrēja, ieskatījās virtuvē un iebrāzās viesistabā. Tas bija Gabriels Grehovs personīgi.

Ieraudzījis Ratiboru stāvam saspringtā pozā, pamāja, it kā nebūtu gaidījis ieraudzīt neko citu:

- Aizgāja?

- Tikko.

– Ir ļoti grūti aprēķināt viņu uzrašanos līdz minūtei. Paldies Dievam, ka arī šoreiz viss beidzās labi. Kā redzu, tu esi apvārdots, jaunekli. Bet trešo reizi viņi nejokos un nesacentīsies veiklībā un kaujas paņēmienu zināšanās. Par to, ka esi izgājis cauri optimizācijas paātrinātajai versijai, slavēju, lai gan Aristarham, iespējams, būs cits viedoklis, bet tomēr ievēro viņa padomu, nēsā psi vairogu. Tu vēl neesi intrasenss, bet tikai intrasena embrijs, un ar K-migrantiem bez tehnoloģijām galā netiksi.

- Viņi... - iesāka Ratibors.

- Zinu. Viņiem lielā mērā ir taisnība. Konstruktors nav tikai viņu partneris, tas ir arī liels citādas domāšanas simbols, mūžīgi neaptveramā, bezgala sarežģītā simbols, simbols ticībai citām iespējām, nezināmas dzīves esamībai, realitātei, kas pārsniedz parastās idejas, bet ticību nogalināt nevar! Mednieks nenogalina putnu, viņš nogalina lidojumu!

"Kāda ir jūsu ticība?"" – Ratibors gribēja jautāt, bet atturējās. Un tomēr Grehovs sadzirdēja viņa domu. Viņš caur savu ierasto drūmo aukstumu pasmaidīja:

– Manas ticības simbols ir vienkāršs: rīt es zināšu! Tiekamies vēlāk, operator. Paliec sveiks. Šķiet, ka tev ir vēl viens viesis, uzņem nu.

Durvis pavērās, un, ātri izlidojusi caur priekštelpai viesistabā iebrāzās Nastja. Viņa strauji samazināja ātrumu, bet zem vīriešu skatieniem nesamulsa.

- Kārtībā, - sacīja Grehovs, uzsita Ratiboram pa plecu un aizgāja, pat nepaskatījies uz meiteni. Bet, lai arī cik noguris un apmulsis bija Ratibors no apmeklējumiem, viņš tomēr spēja uztvert nelielu zibeni — klusu grūdienu galvā — psi apmaiņu starp Anastasiju un Grehovu. pat šķita, ka viņš saprata, ko prokonsuls jautāja un ko Nastja atbildēja.

- Ej vien, ej, - viņš klusi nomurmināja. - dzirdēju, viņš tevi gaidīs.

Anastasija pacēla galvu, pēc skriešanas atvilka elpu, acis piemiegusi paskatījās uz Ratiboru un kaut ko ieklausījās. Tad īsi pateica:

- Es palikšu.

- Ej vien, man aukles nevajag, bet tavs Grehovs kļūs dusmīgi. Kāpēc tev vajadzīgi šādi kompromisi?

Meitenes acis satumsa:

- Tu esi nekaunīgs, meistar, tu kļūdies. Nemēģini mani sadusmot vai aizvainot, vēlāk pats nožēlosi.

- Protams nožēlošu, bet nevēlos dalīt tevi ne ar vienu! Un nedalīšu! Ej tak, viņš taču teica, ka gaidīs. Turklāt viņš ir eksosenss, bet es - normāls cilvēks, kam nav svešs pašlepnums.

Anastasija pēkšņi it kā apdzisa, viņas seja kļuva nedzīva, bāla, izsmelta.

- Izrādās, ka tu vari būt nežēlīgs, meistar, bet tas neskaistina vīrieti, es domāju stipru vīrieti. Ko tu zini par Gabrielu? Kāpēc tev viņš tā nepatīk? Tu maz zini, cik daudz šim cilvēkam bijis jāpārdzīvo? Viņš gāja bojā un augšāmcēlās četras reizes, uz viņa nav nevienas vietas bez rētām! Visi viņa draugi vai nu gājuši bojā, vai jau sen miruši, viņa sieva, sapratusi, ka kļūst veca, bet viņš nekļūst, izraisīja avāriju, ietrieca "ātro palīdzību" kravas "nefa" priekšgalā, viņa dēls gāja bojā ekspedīcijā uz Svešo... – Nastjas balss apklusa, un viņa čukstus pabeidza: – Viņš ir tik vientuļš, vai zini? Tik vientuļš, kā neviens cilvēks nekad nav bijis! - Viņa pagriezās un izgāja no viesistabas.

Ratibors atjēdzās, paklupa, panāca viņu pie durvīm un klusi sacīja viņai mugurā:

- Piedod…

Anastasija sastinga un atskatījās pār plecu.

- Piedod, Stasja... - Viņš sagrīļojās. - Esmu muļķis…

Vēlāk, stundu vēlāk, viņi gulēja noguruši, pārdzīvojot to jauno, kas uzsācies starp viņiem, izņemot pievilcību un slāpes pēc mīlestības un pieķeršanās; psi apmaiņas pavediens joprojām bija tikko jūtams un ne vienmēr darbojās abos virzienos - Ratibors Nastju “dzirdēja” sliktāk, nekā viņa, un tomēr viņš tagad zināja, ka kļuvis daudz bagātāks. Tiesa, sazinoties ar viņu, viņš joprojām nevarēja iztikt bez vārdiem.

- Es grasījos tev piezvanīt... kad ieradās tas nelūgtais viesis.

- Kurš tieši?

- Batijevskis. Godīgi sakot, man viņš šķiet simpātisks, ļoti nopietns un gudrs. Žēl, ka K-migrants.

- Žēl, - Anastasija nopūtās, tumsā atrada viņa matus, sabužināja tos un noglāstīja vaigu. -Tev tāds dīvains vārds - Ratibors, stiprs un kareivīgs, no vārdiem "armija" un "kauja", to nevar saīsināt, nevar padarīt to par mīļvārdiņu. Tu pārstāvi to reto cilvēku tipu, kuriem nevar iedot citu vārdu vai iesauku. Nevaru iedomāties tevi kā Aristarhu. – Viņa klusi iesmējās. - Aristarhs Berestovs. Vai Sidors.

- Aha, - viņš nomurmināja. - Mans vārds ir kā sudraba medaļa, nevis kā tava nemirstīgā Grehova vārds - Gabriels. Ri, Els... neizklausās nopietni.

Meitene nopūtās un vēlreiz pārbrauca ar savu silto plaukstu pār viņa vaigu:

- Nedusmojies, meistar, bet Gabriels... viņš ir ļoti nopietns, stingrs un stipras gribas cilvēks, varbūt pārāk stiprs, un tomēr kādam ir jābūt viņam blakus.

- Saprotu. – Ratibors saspringa, grasīdamies piecelties, bet Anastasijas roka viņu atturēja.

- Neko tu nesaproti. Viss ir ļoti sarežģīti, neviennozīmīgi... un man vajag pierast pie... tevis, pie tavas spītības. Ja vēliesies, sapratīsi, vienkārši mēģini būt pacietīgs un nesāpināt mani tā, kā to izdarīji šodien. Mums ir pārāk daudz, kas jāpārdzīvo, priekšā vēl tādi pārbaudījumi, ka nedod Dievs, tev nesalūzt!

- Tu runā tā, it kā zinātu manu likteni.

– Gabriels zina.

- Bet tu?

- Es nē.

- Nopietni? Grehovs zina? – Ratibors neticīgi iesmējās. – Viņš tiešām ir gaišreģis?

- Nesmejies, - Anastasija klusi teica tādā tonī, ka gaisā uzvirmoja vēsums. – Viņš spēj saredzēt... nākotni. Ne visās detaļās, protams, bet spēj. Un nekad nav kļūdījies. Pēc C klasifikācijas viņš ir “supers”, un varbūt pat vēl augstāks, tāds, ko klasifikators neparedz.

Ratiboru šī ziņa īpaši nepārsteidza, viņš vienkārši nenoticēja tai līdz galam, taču jutās nepatīkami un neērti, it kā būtu kļuvis par leļļu teātra tēlu, kura liktenis skatītājam ir zināms iepriekš, spiests dzīvot zem nežēlīgi apžilbinošās skatuves gaismas.

- Tātad zina... burvis... interesanti... bet ja  zina, velns parāvis, kādam velnam nemitīgi iejaucas un brīdina par briesmām? Varbūt esmu viņam kāds attāls radinieks?

Anastasija noņēma roku un atvirzījās:

– Tu esi neizturams, tāds pats... kā tavs Žeļezovskis!

- Kāds ar to sakars viņam? – Ratibors bija apmulsis, paceļoties uz elkoņa.

- Es zinu par tevi visu, meistar, pat to, par ko tu pats nezini, un... un parunāsim par ko citu.

– Kāds ar to sakars Žeļezovskim?

Nastja paklusēja, pašķirstīja matus, un tad skumji sacīja:

– Aristarhs jau pusgadsimtu kā bezcerīgi iemīlējies Zabavā Bojanovā.

- Nu, kas ta tur pārsteidzošs? Bet viņa?

– Viņa... Zabava joprojām mīl savu vīru, kurš gāja bojā arī pirms aptuveni pusgadsimta.

Un Ratibors saprata: Anastasija zina par Karēliju un zina arī to, ka viņš nav aizmirsis...

***

Referenduma rezultāts, kā jau prognozēja K-migrants Batijevskis (prognozēja? Varbūt tiešām zināja?), nebija par labu Konstruktoram. Konfliktu atrisināt citādi arī nevarētu, kā jau sen bija brīdinājuši sociologi un konfliktsituāciju speciālisti, kuri savus secinājumus pamatoja ar Saskaņas institūta bagātīgo pieredzi un kolektīvo lēmumu teoriju. Bet Drošības padomei kļuva skaidrs, ka ir radies jauns konflikts starp cilvēci kopumā un saujiņu K-diversantu, kuri ar visiem pieejamajiem līdzekļiem aizstāvēja tiesības uz sava partnera, kas deva viņiem dzīvību pēc nāves, eksistenci. Skaidrs bija arī kas cits: konfliktam jāatrod abām pusēm pieņemams risinājums, jo pretējā gadījumā abas puses var saskarties ar savstarpējas iznīcināšanas faktu: K-migranti - atklātā cīņā ar cilvēces aizsargsistēmu, kuru nespētu izturēt, cilvēce - vakuuma fāzes pārstrukturēšanas rezultātu (šī iespēja netika izslēgta) Konstruktora “izšīkšanās” laikā no Lielā šāviena “lodes”.

Tūlīt pēc balsošanas rezultātu paziņošanas Drošības padome pilnā sastāvā sapulcējās senajā ANO ēkā, K-migrantu argumentus atzina par nepamatotiem - to, ka viņi it kā zinot par veiksmīgo Konstruktora “dzimšanu”, un izstrādāja stratēģiju vienam no konflikta subjektiem, proti, cilvēcei: pagaidām Zemes lielākie socioloģijas institūti meklēs uz sadarbību vērstu risinājumu, kas var apmierināt abus konflikta situācijas dalībniekus, drošības dienestus, glābējus un robežsargus, izmantojot likumu par pieļaujamajām aizsardzības robežām, veiks nepieciešamos pasākumus, lai aizsargātu visu iesaistīto kontingentu un novērstu atklātu sadursmi starp cilvēci un K-diversantiem.

Ratibors, nākamajā rītā pieslēdzies SPAS treka sistēmai, bija pārsteigts: viņš negaidīja, ka ieraudzīs tādu cilvēces aizsargspēku koncentrāciju, kas tiks izmantota tādā mērogā, neskatoties uz kolosālajām enerģijas un materiālu izmaksām. Turklāt viņš ar kaunu atklāja, ka viņa gandrīz 24 stundu atpūta pēc sadursmes ar Batijevski nebija nejauša ("Gudrinieks" nezvanīja pat ne reizi), bet to viņam iedeva komisārs-2, kurš pārņēma  visas "Vētras" operatora funkcijas.

Taču Ratiboram nožēlot savu kļūdu neļāva: sākās notikumi, kuru sekas nevarēja aprēķināt neviens efanalītiķis, un katram izpildītājam savā atbildības jomā bija jāpieliek visas pūles, lai nepieļautu kļūdas un nepieviltu tos, kuri bija atkarīgi no viņa aktivitātēm. "Spruta" kompjūtersakaru tīkls, tā kā neviens cits tehniskais līdzeklis, ļāva īpaši asi sajust radušās atmosfēras spriedzi, draudus, kas karājas pār visu cilvēci. Pirmo reizi Ratibors Konstruktoru, kura ēna jau satricinājusi cilvēku dvēseles, salīdzināja ar Molohu, nežēlīga un nepielūdzama spēka simbolu, kas pieprasa daudzus cilvēku upurus.

Nonācis uz speisera "Peruns", kas joprojām tika izmantots kā "hippo" atskaites bāze un "ģenerālštābs", Ratibors attīstīja izmisīgu darbību: savilka papildu "Zelta drakona" tipa ātrgaitas transportlīdzekļu ešelonus, kas spēja iedarboties patstāvīgi pārslēdzoties uz acumirklī caurdurtas telpas “stīgu” un tajā pašā laikā kustēties ar kreisēšanas špugu; uzdeva būvdarbu koordinatoram pieredzējušu ekspertu uzraudzībā aprēķināt visas kontrolējamās zonas ievainojamās vietas un, noteikt adekvātus pretpasākumus nelūgto viesu gadījumā, uzstādīja papildu TF radarus, kas sakarā ar  kosmosa "krampjiem", varētu miljonu kilometru attālumā atklāt pat naglas parādīšanos.

No Žeļezovska pienāca ziņas par jaunu “Biedrības Konstruktora glābšanai” darbības uzliesmojumu, par biežākiem negadījumiem rūpnīcās, kas piegādā detaļas T-konusa konstrukcijai, par “psihiskās temperatūras” paaugstināšanos, diskusijas, par notiekošo visās sabiedriskās dzīves sfērās par humānismu un morāli saistībā ar Konstruktora rūgto likteni, par tūkstošiem saņemto priekšlikumu un kompromisa risinājumiem, un tikai K-migranti savādi klusēja, apturējuši visa veida darbības, sākot no iebiedēšanas līdz sabotāžai (lai gan nelaimes gadījumus rūpnīcās varēja organizēt tieši viņi).

Cilvēces aizsardzības sistēmas atspere savilkās līdz galam, gatavojoties pieņemt baismīgās kataklizmas triecienu un to atvairīt vai nu uz pašiznīcināšanās rēķina novērst civilizācijas iznīcināšanu.

Mēnesi ilgusī nepārtrauktā T-konusa montāža, kas neapstājās ne uz sekundi, tuvojās beigām. Montāžu veica trīs Glavmontažspecstroj filiāles - Eiropas, Ziemeļamerikas un Austrumāzijas, un Āzijas Montažspecstroj speciālisti bija pirmie, kas pabeidza darbu pie kolosālā gredzena savas trešdaļas.

Ratibors, neizejot no "Peruna" sakaru kajītes, varēja redzēt gan visu gatavo sektoru, gan jebkuru tā daļu, taču viņam labpatika veikt apskates braucienu un ar savām rokām “pataustīt” būvdarbu mērogus.

Viņš nejutās gluži labi: smadzeņu pārslodze, strādājot ar kompjūteru režīmā viens pret vienu, un no K-migranta Viktora Batijevska saņemtā psi trieciena sekas darīja savu, taču viņš tomēr atrada spēku un laiku turpināt trenēties speisera sporta kajītē, atklājis Dmitrijā Deminā lielisku sparinga partneri. Viņš saprata, ka, optimizējot savas kaujas iemaņas, diez vai kādreiz atradīs tām pielietojumu, tomēr līdz ar iekšējo gandarījumu apzinājās, ka “Vētras” situācijās vienmēr ir iespēja satikt ienaidnieku, netikai starp dabas elementiem, bet arī starp cilvēkiem.

Ieņēmis patruļas "Pakmaka" drakkaru, Ratibors, pārbaudot kuģi un savu bijušā draivera-prima prasmi, atlocītā spirālē aplidoja divkāršo speisera disku un aizvirzīja mašīnu uz mirdzošo laukumu Svešo "atstarotāju"  kur pie redzamības robežas, lidinājās divi desmiti pētniecisko laivu.

Jau iepriekš bija zināms, ka “atstarotāja” īpašības padara to par ideālu: tas vienlīdz veiksmīgi “apgriež” gan materiālos objektus, gan visa veida starojumus. Taimfāgu ģeneratori, kas radīja "vakuuma krampjus", kuru laikā telpa tika savilkta viendimensionālā stīgā visā "krampju" garumā, to neietekmēja.

– Ko mēs ar viņu darīsim? – Ratibors sadzirdēja Demina balsi; Viņa lidojums tika novērots no visām pusēm.

– Ko ar viņu var izdarīt? – Berestovs uz jautājumu atbildēja ar jautājumu. – šī “žoga” fiziku mēs nezinām pat teorētiski; tā nav mūsu Visuma fizika.

- Toties to zina Svešie. - Starp citu, man ir ideja: ja nu roīdi ir izjukušā Konstruktora pēcteči?

Ratibors paklusēja, pārdomādams robežsarga ideju un vērodams noslēpumainā režģa pulsējošo mirdzumu.

– Nav slikta ideja, aizsūti to ksenologiem. Bet mēs varam piedāvāt divus variantus: pirmais - pabīdīt savu T-konusu par pāris simtiem miljonu kilometru atpakaļ, lai varētu paskatīties uz LŠ tikšanās ar “atstarotāju” efektu; otrs - to “norīt” ar T-konusu un aizmest pa “stīgu” ārpus Galaktikas.

- Nav slikta ideja, - Demins atbildēja tādā pašā tonī. – Ja vien to būtu iespējams īstenot. Lai transportētu tādu konstrukciju kā T-konuss pieklājīgā attālumā, no diviem līdz trīssimt miljoniem kilometru, ir vajadzīgi apmēram pieci gadi, bet mums līdz tikšanās ar LŠ ir palikusi nedēļa. Turklāt LŠ var rikošetēt no “atstarotāja”, un mēs to vairs nenoķersim.

- Kam viņu ķert? Galvenais, lai šāviens netrāpa Sistēmai, bet tam, kā mēs to panāksim, nav nozīmes.

Ratibors novirzīja drakaru tieši uz režģa mezglu un, spriežot pēc acumirklī iestājušās ētera klusuma, noteica novērotāju stāvokli, nobremzēja dažus metrus no "spoguļa" plaknes, kuras raksts saplūda šķietami bezgalīgā biezā smaragdainā  “pļavā” ar mirdzošu zāli. Klusums austiņās bija tik dziļš, ka Ratiboram šķita, ka viņš dzirdēja režģa gaišo dzīslu kluso stīgu sanoņu, gaismas pulsāciju pa šīm stīgām un tālu, pie dzirdamības robežas, iedziļinoties dūkoņā. un svilpienos, izplatījuma šņukstos, necilvēcīgu čukstu:

Bet vējš starp mirušajām smiltīm,

Klusāku par nokaltušu lapu šalkoņu,

Par okeāna viļņu šļakstiem,

Bez vārdiem, kaut ar izveidojot vārdus,

No kosmiskajām miglu sfērām

Dzirdama kā balss, kas it kā sauktu,

Kā cauri gadusimtu bezdibenim

Apklusušas viesuļvētras lidojums [48].

Ratibors nodrebēja. Viņš patiešām sadzirdēja kādus čukstus, pat ne čukstus – čukstu ēnu, mentālu aicinājumu, satraucošu, brīdinošu, svešu, nepiederošu cilvēkam. Varbūt iespējams, ka Svešo “atstarotājs” papildus kalpo arī kā psi antena? Atspoguļo arī domu?

- Uzmanību! – Ratibors klusi teica. – “Džoggers” visiem apsardzes posteņiem un patruļām!

Drakkarā, tāpat kā citos kosmosa transportlīdzekļos, pilota kabīne bija arī kokon-krēsls ar sensoru, vadības sistēmu un video kameru rādījumiem, kas tika pārraidīti caur emkanu uz pilota smadzenēm, tāpēc visu izsaukto komandieru grupu atbildes, reaģējot uz izsludināto trauksmi “lejā” attēla darbības laukā, Ratibors redzēja, ko viņam pārraida drakkara videokameras: mirgojoši zaļi cipari ar indeksiem. Neatbildot uz jautājošo klusumu ēterā – arī Demins klusēja, gaidot turpinājumu – Ratibors novirzīja drakkaru uz tuvāko T-konusa posmu, kas bija neredzams šajā attālumā.

Austiņās vāji un trausli “iekrita” signāls personīgo sakaru diapazona ieslēgšanai.

- Kas noticis? – atskanēja DD balss. – Kāpēc tu visus savus dienestus noliki kaujas gatavībā?

- Tāpēc ka priekšējā līnija, - atbildēja Ratibors. – K-migranti nesnauž, un viņu brīdinājumi nav tukša muldēšana, viņi gatavo fronti. Bet frontē, kā zināms, priekšējo līniju kaujas gatavībai jābūt maksimālai. No šī brīža mēs visi skriesim. Turklāt tā nav "polundra", tāpēc izturēsim.

- Nu ko, tu zini labāk.

Uz vāji mirdzošu zvaigžņu putekļu fona ar lielāku gaismu izkliedi - Lūša zvaigznāju - parādījās lokā izliektais gaismas tīkls. Tas pienāca tuvāk, pārvēršoties par režģa konstrukciju, atgādinādams panorāmas rata daļu.

- Par tevi interesēja divi cilvēki.

- Kas? – Ratibors ātri pajautāja.

– Ziņu aģentūras korespondents vēlas iegūt no tevis informāciju raidījumam “Vremja”. Un vēl, Anastasija Demidova.

- Kāpēc viņai es būtu vajadzīgs? Starp citu, tas ir mūsu eksperts...

– Zinām, esam daudz dzirdējuši. Viņa lika pateikt tikai divus vārdus: "Pelēkie cilvēki."

- "Pelēkie cilvēki"? Un viss?

Demins neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

Panorāmas rats pārvērtās par daļu no milzu riteņa loka, kuru bija pilnīgi neiespējami pārredzēt pilnībā. Loka biezums sasniedza trīs desmitus kilometru, un, neskatoties uz tā režģa lonstrukciju, tā masa sasniedza miljonus tonnu.

"Bet arī mēs varam uzbūvēt kaut ko monumentālu!" – Ratibors ar netīšu sajūsmu un nelielu ironijas devu nodomāja, atcerēdamies Konstruktoru darbības mērogus, kuri spēja pārstrukturēt metagalaktikas domēnu tūkstošiem, ja ne miljoniem miljardu gaismas gadu diametrā. Kas viņiem kaut kāds nieka T- konusa gredzens ar trīssimt tūkstošu kilometru diametru! Cilvēk, neesi lepnīgs...

Interesanti, ko Nastja gribēja pateikt? Ko nozīmē “pelēkie cilvēki”?

Domas atgriezās pie konkrētām lietām un bažām. Ratibors pagrieza drakkaru gar apmali un deva simtkārtīgu paātrinājumu, sasniedzot apgabalu, kur T-konusa “Āzijas” sektors satikās ar “amerikāņu”. Lidojot tuvāk ekspluatācijas būvniecības zonai, satiksmes intensitāte kosmosā pieauga un drīz vien sasniedza rekordlielu blīvumu jebkuriem apstākļiem: konteineru savienotāji ar pabeigtiem loka posmiem steidzās no sešām pusēm uz uzstādīšanas vietu - ar ātrumu divi desmiti kilometru sekundē un tikai ar divdesmit sekunžu intervālu; montāžas “krabji” zibens ātrumā izrāva iestrēgušos “vilcienus”, un acu priekšā pieauga būvējamā loka gals; Simtiem sekundārā montāžas viļņa robotu metās uz visām pusēm - gar galvenajām konstrukcijām vilka elektropārvades līnijas un sakarus; Bija ar atstarojošajiem spoguļiem piekrauti remonta “skudi”; Kur vien skatiens sniedza, telpa dzirkstīja, vārījās, izšāva mašīnu sprādzienus un kravas strūklas, eksplodēja un sadalījās simtos un tūkstošos gaišās daļās, no kurām izauga slaids, ģeometriski skaists un harmonisks T-konusa loka korpuss. Un visa šī vārīšanās bija pakļauta cilvēka un kompjūtera būvdarbu vadītāja gribai, un atkal, pretēji saprātīgam vērtējumam, Ratibora dvēselē iekustējās lepnuma sajūta: pirms simts gadiem šāda mēroga celtniecība bija pilnīgi neiedomājams sapnis. . Bet atkal atcerējās Konstruktora iespējas, un pašcieņas sajūtu nomainīja neveiklības sajūta, it kā kāds būtu sadzirdējis drošībnieka domas un pārmetoši noklakšķinājis mēli...

Ko Anastasija gribēja pateikt? Brīdināt? Par ko?..

Ratibors izveda drakkaru no neticami ātrās celtniecības karstuma, ļāva ķermenim atpūsties, atslābinājās un izsūca glāzi smiltsērkšķu sulas. Un pēkšņi saprata: Nastja domāja, ka K-migranti var izmantot "pelēkos cilvēkus" sava uzbrukuma vissvarīgākajā virzienā vai nu kā galveno diversijas vienību, vai kā novērsošu manevru.

Viņš nosvīda. Ak Kungs, līdz sektoru savienošanai atlikušas tikai dažas stundas! No kurienes gaidīt sitienu? Kādu? Radiāciju? Kādos diapazonos un kādas jaudas? Ko darīt, ja tas būs TF uzbrukums? Visu T- konusu iznīcināt viņi nespēs, taču pietiks ar to, ko sastrādās: cilvēki, pirms pienāks LŠ salabot konusu nepaspēs. Un pats galvenais, kā glābt cilvēkus?

Ratibors uztvēra "Peruna" pelengu un ieslēdza pilnu ātrumu. Celtniecības zona aizvirzījās atpakaļ bezdibenī, un apkārt atkal pavērās tukša starpzvaigžņu telpa ar blīvumu divi desmiti atomu uz kubikmetru.

- Operator, tevi vēlas redzēt kāds vārdā Grehovs, - Demins teica. – varu nodrošināt tiešos sakarus.

- Kur viņš ir?

– Protams, uz Zemes. Iedomājies viņa iespējas, ja viņam izdevies piekļūt "Vētras" operatīvajam trekam piecdesmit gaismas gadu attālumā no Saules?

- Savieno.

Pēc minūtes gluda pulsējoša fona, kamēr drakkars gāja uz speiseru, “spruta” austiņās atskanēja prokonsula balss:

- Berestov, tu mani dzirdi?

- Normāli, - Ratibors drūmi atsaucās, iekšēji koncentrēdamies.

- Tad klausies: tu esi atbildīgs par visiem, kas tagad ir ar tevi, tāpēc atmet savas glupjās ambīcijas un dari to, ko es teikšu. Viņi uzbruks un uzbruks drīz; pats zini, viņiem ir pietiekami daudz iespēju.

– “Pelēkie cilvēki” vai K-diversanti?

- Pareizi domā. K-diversanti nav muļķi, viņi vispirms "pakmakos" sūtīs “pelēkos cilvēkus”, un tad dosies paši, tāpēc, lai nostiprinātu T-konusu un izglābtu tūkstošiem speciālistu, ir jāiznīcina visi pēkšņi parādījušies objekti. .! Saprati?

Ratibors norija kaklā kamolu.

- Tu saprati, Berestov? Iznīcināt! Citādi viņi iznīcinās tevi... un visus pārējos. Diemžēl Zabavai šajā jautājumā pilnīga taisnība. K-diversanti vairs nav cilvēki, un viņiem sava loģika. Bet aiz mums esam mēs paši, un neviena cita. Tu esi izpildījis atbildības kvalitāti, konsultējies ar to un šauj. Pirmais! Saprati?

Ratibors aplaizīja lūpas:

- Sapratu. Padomāšu.

- Atvienojās, - Demins ziņoja, cenšoties būt lakonisks.

- Lūk ko, DD... - Ratibors uzreiz nesavāca domas, tāpēc izlaboja: - Tomēr pagaidi. Uzmanību visiem! Operatīvo aptveru komandieriem pārģērbt savu personālu "bumerangos" ar pilnu komplektu. Kā sapratāt?

- Pamatojums? – Tā bija SEKON pārstāvja balss.

– Personīgas tikšanās iespējamība ar K-migrantiem.

Īss klusums, tad atbilde:

- Pieņemts.

- Kvalitāte nav apdraudēta, - atzīmēja "Gudrinieks".

- Izpildīt!

Atbilde bija zaļu skaitļu mirga.

Drakkars ienira pa pietauvošanās bimmera logu, iekrita izejas tunelī uz angāru, apgriezās un sastinga angāra vidū starp citiem līdzīgiem transportlīdzekļiem, saturēts ar apkalpes mašīnas ķepām. Redzes lauks sašaurinājās līdz redzokļu lielumam. Ratibors nometa emkanu, atsprādzējās no krēsla un piecēlās kājās. Atstāt kajīti negribējās. Staigādams ap diviem atvērtiem krēsliem kā tulpju ziediem, Ratibors ieklausījās savās sajūtās: intuīcija kā suns saboza spalvu un izstiepa purnu uz priekšu.

Tad viņš atvēra ekipējuma nodalījumu un pārģērbās bumerangā. Ap minūti pierada pie skafandra inka, līdz no galvas pazuda psi-atgriezeniskās saites troksnis.

“Bumerangs” būtībā bija tas pats kokoss, bet ar iebūvētu papildu mikro un enerģijas tehnoloģiju, īpaši iepakots un uzticams. Turklāt tas bija apgādāts ar enerģijas ekrānu un "universālu" - ieroču sistēmu ar mentālo vadību caur inku. Bloķēt palaišanu varēja tikai skafandra personālais kompjūters, ja šāvienu nebija izraisījuši ārkārtas apstākļi. Ratibors pārbaudīja antigravu, aizpildošo eksoskeletonu - ārējo "skeletu", kas daudzkārtīgi palielina cilvēka muskuļu spēku, un pārbaudīja "universāla" lādiņu. Pēc tam piestiprināju pie galvas emkana sietu ar tēmēkļu brillēm, pārbaudīja mērķa peldošo sektoru - tēmēšanas krusts paklausīgi pārvietojās no tēmēšanas lauka stūra uz stūri.

Iet ārā joprojām negribējās.

Ratibors pašūpoja galvu un, pārvarot iekšējo pretestību, pameta drakkara gondolu. Lifta stingrās membrānas saspieda viņu no sāniem, pēc dažām sekundēm  palaida vaļā, saritinājās un iegāja atpakaļ korpusā: drošībnieks stāvēja blakus drakkaram bet pretī, desmit soļu attālumā, ģērbies pelēkā kokosā, viņu gaidīja, Viktors Batijevskis.

- Grehovs kļūdījās tikai vienā, - viņš garlaicīgā balsī sacīja. – Mēs sāksim pirmie, darbu pabeigs “pelēkie”. Mēs jau jūs brīdinājām.

Ratibors beidzot ieraudzīja, ka K-migranta acīs ir nevis viens, bet trīs redzokļi!

- Kā jūs te nokļuvāt?

- Nav svarīgi. Senajiem filozofiem bija taisnība: cilvēks ir evolūcijas kļūda, un kļūdas agrāk vai vēlāk pienākas labot. Žēl, jūs man ar kaut ko esat simpātisks, bet man tas jādara...

Nākamajā mirklī tēmēekļa zīmes sakrita ar Batjevska labo plecu, un Ratibors izšāva.

Plazmas "lodes" trieciens atsvieda K-migrantu pret tuvējo "pakmaku", sadedzinot daļu no kokosa skafandra; Batijevska plecs trieciena vietā ieguva zeltainu nokrāsu, it kā izgaismojās no iekšpuses. To visu Ratiboram izdevās ieraudzīt vienā mirklī, kamēr Batijevskis, pārsteigts par notikušo, lidoja pa gaisu. Viņa reakcija bija kolosāla, taču Ratibors ātrumā nebija daudz lēnāks par viņu, paļaujoties uz bumeranga inka reakciju.

K-migrants palika kājās, tikai izpletās kā krabis un uzreiz atbildēja ar spēcīgu psi izlādi, nedaudz vājinātu no attāluma un zināma apjukuma rezultātā; viņš sita "visā laukumā" un plašā psi spektra diapazonā, nevis ar vērstu staru uz konkrētu sāpju vilni. Ratiboram šķita, ka angāra griesti virs galvas sabrukuši, redze aptumšojās, kā stīgas saspringtie nervi, šķita, pārtrūka, sāpēs aizrāvās elpa, un caur iekšām izskrēja tāds kā dedzinošs vilnis. . Ja viņš kaut mirkli būtu pavilcinājies šajā pozīcijā, neviens viņu vairs nebūtu varējis glābt, taču Ratiboram izdevās izšaut vēlreiz, un atkal - ar šausmām, redzot, kā Batijevskis tiek atmests, bet joprojām savācies, auksts, koncentrēts. Šāvieni no universāla nedeva viņam iespēju atbildēt ar nepieciešamo spēku un precizitāti, un Ratibors atkal un atkal raidīja uz viņu impulsus, līdz pamanīja, ka K-migranta ķermenis sāk mirdzēt un uzbriest.

- Objekts kļūst enerģētiski nestabils, - brīdināja skafandra inks. – Manuprāt, viņš ir uz sabrukšanas robežas.

Ratibors izšāva vēlreiz un nokrita uz grīdas aiz drakkara pakaļgala pilona. Tajā pašā sekundē Batijevska ķermenis pārvērtās par neciešami mirdzošu “kaktusu” un pārsprāga, izšļakstinot adatveida uguns straumes, sadaloties šņācošas elektriskās liesmas drumslās. Karstais vilnis uzķēra Ratiboru un trieca pret blakus esošā "pakmaka" korpusu.

SASPRINGTĀ ATSPERE

Žeļezovskis robežsardzes dienesta komandiera Ērberga pavadībā iegāja “Peruna” ekspedīcijas zālē, ar uzacu kustību lika robežsargiem atstāt telpu. Dažas minūtes vēlāk zālē palika tikai ieradušies viesi: Dmitrijs Demins, SEKON pārstāvis Gajs Delorms, VKS priekšsēdētāja vietnieks Barencs un Ratibors Berestovs, bālāks nekā parasti, ar sasitumu pēdām uz sejas: viņš atteicās doties uz medicīnas daļu, tikai izgāja pusstundu ilgu ekspresārstniecības kursu.

- Tu jūties labi? - basā nodārdināja Žeļezovskis. Viņš jau zināja incidenta analīzes rezultātus: Berestovs neizmantoja visu “universāla” spēku, instinktīvi ieslēdzis to nevis uz nogalināšanu, bet gan atvairīšanu, it kā negribētu nodarīt pretiniekam lielu ļaunumu.

- Normāli, - Ratibors atbildēja, vainīgi novērsdams skatienu.

– Kā viņš tika uz speisera?

– Caur "Desnas" bāzes metro staciju. Operators neko nepamanīja, taču, spriežot pēc medicīnas eksperta slēdziena, viņam vienkārši tikusi izdzēsta atmiņa. Pēc pārbaudes nekavējoties nobloķēju visus ar Zemi savienotos metro.

– To bija jāizdara agrāk. Ja nu viņš tevi? ..

- Vajadzēja viņu saņemt dzīvu, - klusi  caur degunu ierunājās Erbergs. – Būtu noskaidrojuši viņu plānus.

- Maz ticams, ka K-migrantu var saņemt dzīvu, - Demins pieklājīgi iebilda. – Viņi tā piesūknēti ar enerģiju, kā MK akumulatori, vari paskatīt caurumu angāra grīdā pēc šī... pseidocilvēka sprādziena.

– Vai pēc šī incidenta var garantēt, ka uz citiem speiseriem un mazajām mašīnām nav K-diversantu?

- Nevar, - Berestovs atbildēja pēc mirkļa vilcināšanās. – Bet ekipāžas brīdinātas un visus iztestēja "Svarogs"... Atbildes ir adekvātas katra personiskajām īpašībām, un tās nevar viltot.

– Daudz jau nu zinām par tām nehumanoīdu spējām... Lai identificētu viesus, es tomēr pārbaudītu visu floti.

- Kā? - Komisārs-2 apsēdās vienā no krēsliem un sastinga kā klints.

Pārējie palika stāvam, pavirzījušies tuvāk. Ērbergs, padomājis, arī apsēdās.

– Ar vienu no "pakmaka" riska aptverēm vajadzētu apiet visu mašīnu parku, kur ir metro, lai viņi pārmeklē transportus ar homodetektoriem, protams, ar maksimālu drošības tīklu. Iespēja ir maza, bet tāda ir.

— Darbojieties, — pamāja Žeļezovskis, kurš prata ātri domāt.

Demins pa rāciju uzreiz nomurmināja pavēli, apmainījās ar abiem saprotamām zīmēm ar Ratiboru.

- Par to, ka paspēji uzvilkt "bumerangu", slavēju -  turpināja Aristarhs, skatīdamies uz Ratiboru. – Lai gan par to domāt vajadzēja agrāk, nevis uzticēties tikai intuīcijai. Šādos gadījumos nepieciešams aprēķins, pamatojoties uz precīzu prognozi. Starp citu, kāpēc tavā komandā nav etanalītiķu?

- Viņi atrodas... uz Zemes, - Ratibors negribīgi atbildēja.

- Bet vajadzētu būt šeit, iekļautiem "spruta" darbības tīklā. Es devu pavēli, ka divi no viņiem jebkurā brīdī atradīsies uz "Peruna". Strādā.

- Bet jūs? – Jautājums Ratiboram uzspruka nejauši, pret paša gribu, viņš to uzreiz nožēloja, iekšēji saviebās: varēja padomāt, ka viņam bail palikt vienam.

- VKS sasauc savu sinklītu... - Komisārs visu saprata, kā nākas. – domāsim, ko darīt, ja T-konuss kāda iemesla dēļ... nedarbosies.

- Mēs nepieļausim... - Demins iesāka. Žeļezovskis pacēla plaukstu:

- Jārēķinās ar vissliktākajiem iespējamajiem scenārijiem. Pieņemsim, ka K-migrantiem nepaveiksies savā darbībā, bet T-konuss tomēr nepalīdzēs, ko tad?

Zālē kļuva pavisam kluss.

- Evakuācija? – nomurmināja Demins.

– Cik mēs paspēsim evakuēt atlikušajā nedēļā, pirms LŠ pietuvosies Saulei? Pat ja mēs izmantojam visu floti un ārējo metro? Un uz kurieni?

- no diviem ļaunumiem izvēlas mazāko...

- Tad arī izvēlēsimies, ja neatradīsim kompromisa risinājumu. – Bet Zeme jau izlēmusi, visi desmit miljardi zemes iedzīvotāju!

– sagatavoties un pieņemt lēmumus vajadzētu profesionāļiem! – Žeļezovska balss atskanēja kā nogruvuma atbalss kalnos. – Augsti kvalificētiem speciālistiem. Neticēt viņiem nozīmēs neticēt sev, cilvēkiem tas ir jāsaprot. Un, lai to izdarītu, viņiem ir jāsaņem pilnīga informācija par visu, ar ko esam saskārušies. Aiz mums esam mēs paši, un neviena cita! Atcerieties to.

Ratibors nodrebēja: Aristarhs atkārtoja Grehova vārdus. Šie cilvēki bija pārsteidzoši līdzīgi – ne tikai ar notiekošā novērtējuma precizitāti un reakciju uz ārējiem stimuliem, bet arī ar skatījuma dziļumu un zināšanām par cilvēka psiholoģiju.

– Kad tiks pabeigta gredzena montāža?

- Divas diennaktis, plus, mīnus divas stundas, - atbildēja "Svarogs", nemanāmi klātesošs jebkurā sarunā.

- Strādājiet. – Žeļezovskis kādu laiku skatījās uz Svešo “atstarotāja” zaļgano fasetu plankumu un piecēlās ar negaidītu vieglumu un kaķa lokanību tik apjomīgam ķermenim. - Iesim, Ingvar.

- Es labāk paliktu, - iesāka Erbergs.

– Kā pieņemtais tēvs?

Robežsargu komandieris nosārta. Viņš nesaprata humoru un nezināja, ka viņa kolēģis vispār spējīgs jokot. Bet šajā brīdī zālē ienāca Anastasija Demidova. Viņa ar skatienu sameklēja Berestovu. Viņas acis uz mirkli pazibēja, atklāja jūtas, kas piepildīja viņas dvēseli.

- Efanalītiķe Demidova. Norīkota "Vētras" operatora rīcībā.

- Bet tu - es labāk palikšu, - Žeļezovskis izmēdīja, pamāja ar roku Ratiboram un aizgāja.

Erbergs viņu panāca pie ieejas metro kabīnē.

- Tātad mīnus viens. Palikuši trīspadsmit K-migranti. Tas ir daudz vai maz?

- Gan uzzināsim.

- Dod Dievs, lai ne par vēlu. Starp citu, šo meiteni tavā nodaļā vēl nebiju redzējis.

– Viņa tika pieņemta darbā nesen un pašlaik strādā par IVK analītiķi.

– Jūsu operators uz viņu skatījās kā uz Kristus parādīšanos tautai.

Žeļezovskis pasmīnēja un pirmais iegāja metro kabīnē.

***

Desmitvietīgais orbitālais gaisa kuteris šķietami nesteidzīgi peldēja pār nepārtraukto mākoņu jūru, ko pilnībā caurauda saule; automātiskās mašīnas vadīts, atgriezās no ciemata tuvumā esošajām rūpnīcām, kristāla vēderā nesot cilvēces trauksmes dienestu vadītājus: Drošības padomes priekšsēdētāju Jaropolku Barencu, Zemes zinātņu akadēmijas prezidentu Maksimovu, UASS direktoru Kiju-Koronatu un Augstākās koordinācijas padomes priekšsēdētāju Hakanu Rūbu. Ārkārtas komisijas sastāvā viņi piedalījās incidenta izmeklēšanā ar konveijeru izslēgšanu uzreiz trīs rūpnīcās un nolēma atgriezties uz Zemi nevis ar metro, bet gan romantiskākā veidā, kā savulaik astronauti to darīja savos "pirmsplūdu" lidojumos - ar raķetes ķīmiskās degvielas dzinējiem.

- Nokavēsim,- klusumu pārtrauca Maksimovs. Viņš domāja, ka saskaņā ar tradīciju VKS sinklīta sanāksmēs bija jāparādās “klātienē”, nevis ar “dingo” savienojumu hologrāfiska fantoma veidā.

- Es tomēr vēlos uzzināt jūsu viedokli pirms sanāksmes, - sacīja Barencs, noregulēdams virs auss "spruta" rācijas antenu. – Saskaņas institūts, neskatoties uz globālistu ieteikumiem [49], nav devis viennozīmīgu konflikta risinājumu, un iespējamā kompromisa meklējumi var ievilkties ilgi, vēsturē nav bijuši tādi precedenti kā pašreizējais.

- Globālisti nav nekādi dievi, - vēsi sacīja Kijs-Koronats. – Jā, es nenoliedzu, ka viņi savulaik veiksmīgi atrisināja metaglobālas problēmas planetārā mērogā: miera uzturēšanu uz Zemes, atbruņošanos, zinātnes un tehnikas progresa sociāli ekonomiskās un vides sekas, sociālisma deformācijas, taču ir maz ticams, ka spēs tikt galā ar Konstruktora mērogiem. Diemžēl mēs paši nezinām, vai ir morāli vai amorāli glābt sevi uz Konstruktora dzīvības rēķina. Strīdi turpinās līdz pat šai dienai. Tomēr nenoslīdēsim līdz sholastiskās amatieriskās spriešanas līmenim, mums nav alternatīvas: glābt vai neglābt – ir skaidrs, ko vajag glābt. Bet ir jautājums vai T-konuss darbosies! Un ja nē, ko darīsim?

Kuteris ienira sniegbaltajā mākoņu grādā, salonā kļuva tumšs, “Džordža” - autopilota zaļā gaisma uz plakanā tīkla diska ierīces priekšgalā, kļuva pamanāmāka.

– Ko konkrēti piedāvā globālisti? – nočērkstēja Hakans Rūbs.

- ierosina paļauties uz masu apziņu, - Maksimovs pasmīnēja. – Ievērot kolektīvo lēmumu teorijas likumus. Fiziķi pagaidām klusē, meklē veidus, kā sazināties ar Konstruktoru, bet tīrie filozofi iesaka atstāt visu, kā ir.

- Principā filozofiem taisnība, - sacīja Barencs. – Vai jebkurā gadījumā morālāk nekā mums.

- Nu, pieņemsim, ka tas ir apstrīdams, - Kijs-Koronats saviebās. – Tikums un morāle pēc būtības ir cilvēku kopējās uzvedības formas, kas atvieglo kopdzīvi, bet ko patiesībā piedāvā filozofi? Viņpasauli? Liels paldies! Šajā jautājumā nevar būt nekādu kompromisu. Un kā vēlme dzīvot var būt amorāla?

– Bet, ja evakuāciju? – Robs atliecās sēdeklī un pilnībā aizvēra acis. – Ingvars to piedāvāja kā pēdējo iespēju.

Barencs pakratīja galvu:

– Kā atlasīsiet kandidātus? Uz kāda pamata? Cik daudz paspēsim evakuēt? Un kā paskaidrot pārējiem, kāpēc viņiem jāpaliek? Un paturiet prātā arī to: tiklīdzsvārstīsimies un sāksim meklēt veidus, kā atrisināt problēmu daļēji, sāksies panika! Un kā tā varētu beigties, nav zināms. Tātad, es jūs sapratu, džentlmeņi. Visas cerības ir T-konusā un fiziķu gaišajos prātos, lai strādā dienu un nakti. Ja T-konuss nez kāpēc neapturēs LŠ vai neizmetīs no Galaktikas vai vismaz aiz Spirāles Zara, atliek tikai paļauties uz viņiem, kā brīdināt Konstruktoru... vai iznīcināt to pie visiem velniem!

– Bet mums ir vēl viena problēma – K-diversanti!

– Neesiet naivi, K-diversanti nepārstāv reālu spēku, kas spēs kalpot par šķērsli cilvēcei, gadījums ar Berestovu to pilnībā apstiprina: augstas klases speciālo apmācību izgājušie drošības speciālisti spēj ar viņiem cīnīties uz līdzvērtīgiem noteikumiem. Ja ar K-diversantu tiek galā viens cilvēks, tad drošība kaut kā tiks galā ar to saujiņu, lai gan, iespējams, ne bez zaudējumiem. Risināsim globālas problēmas, pārējo atstāsim attiecīgo izpildītāju ziņā.

- Tomēr es nepiekrītu. K-diversanti var izdarīt daudz nepatikšanu, dodiet tik viņiem brīvību, - nepadevās Kijs-Koronats. - Tas, ka viņi nebāzās mūsu dzīvē vairāk nekā simts gadus, neko nenozīmē. Viņi vienkārši gaidīja savu stundu... un sagaidīja.

– Ko jūs domājat ar vārdiem “dodiet tik viņiem brīvību”? – Maksimovs pieklājīgi painteresējās.

- Iznīcināt, - atcirta UASS direktors. - Un jūs lieliski saprotat, ka ar to galu galā tiks pārtrauks mūsu kontakts ar viņiem.

- Neesmu pārliecināts... - Hakans Rūbs iesāka, attapies no monologa ar sevi, bet šajā brīdī Barencs iekliedzās:

- Sargieties!

No visiem kutera pasažieriem viņš vienīgais bija intrasenss un lieliski sajuta briesmas. Kamēr pārējie, nesapratnē, skatījās uz viņu, Barencs paguva paraut manuālās vadības kloķi, un uzreiz gaisa kuģa blisterī parādījās caurums cilvēka galvas lielumā. Kuteris strauji sagāzās uz sāniem, taču neizdarīja to pietiekami ātri, jo mašīnas caurspīdīgajā motora pārsegā parādījās vēl divi caurumi, un tikai tad pasažieri saprata, ka uz viņiem tiek šauts no kāda spēcīga ieroča. Pāri aparātam ātri pazibēja zils bultas formas siluets, kas atgādināja plēsīgo putnu, uguns bumba ielidoja kutera kabīnē un pārsprāga trīs uguns kūļos Iekliedzās. Maksimovs.

Barencs iespiedās krēslā, saspringa.

Kuteris nira lejā, iegāja mākoņos, caurdūra tos ar spirāli un iznira virs Karēlijas. Zilais aparāts - "trīs kāju" klases ātrgaitas nefs - neatpalika, taču ne velti Barencs savulaik bija draivers-prima un neļāva nezināmajam šāvējam nomērķēt precīzāk, metot ierīci pa neiedomājamām trajektoriju formām, kuras inkam nebija iespējams aprēķināt.

Dīvainas gaisa kaujas karuselis beidzās tikpat pēkšņi, kā sācies: nodrošinājuma aptevere saskaņā ar “miesassarga” imperatīvu beidzot sasniedza tiešo pieseguma diapazonu un pievienojās kaujai. Kuteris izlīdzinājās, bet turpināja trīcēt un šūpoties kā klibs zirgs.

Barencs pameklēja ar acīm šāvēja mašīnu, un paspēja saskatīt incidenta beigas: baltas uguns uzliesmojumu, dzirksteļu mākoni, kas krītot nodzisa kā uguņošanas raķete, un trīs straujas mirgas uz robežsardzes transportlīdzekļu korpusiem. .

- Atvainojos par kavēšanos, - interkomā iečērkstējās patruļas komandiera balss. - palīdzību vajag?

- Nē, - Drošības padomes priekšsēdētājs stingri sacīja, liekot drebošajam kuterim laisties zemāk. – Kāpēc netika aizturēti dzīvi? Kas šāva?

-  lai iznīcinātu nešāvām - sausi attrauca robežsargs. - uzsprāga pats no sevis.

–  uzbrukumam ieprogrammēts inks?

– Ja tas būtu Inks, būtu rīkojies precīzāk.

- K-diversants? Cilvēks?

– Ne viens, ne otrs. Acīmredzot tur bija "pelēkais". Viņš gāja mums pretī normālā ātrumā, bet mēs uzreiz nepamanījām, kas ir iekšā. Labi, ka viņš atklāja uguni no attāluma.

Barents pagriezās un ātri pārskatīja kompāniju: Maksimovs turēja plecu, kreisais vaigs bija apdedzis un sarkans. Hakans Rūbs, neskarts un vesels, pusaizvērtām acīm sēdēja Tibetas lamas pozā. Kijs-Koronats drūmi grozījaa rokās blistera šķembu.

- Nu ko, esat dzīvi, tēvi? Sēdīsimies.

- Tu taču teici, ka K-diversanti ar viņu "pelēko gvardi" nepārstāv reālu spēku, - noņurdēja UASS direktors. – Bet viņi ir visprastākie teroristi ar ļoti plašām iespējām.

Barencs atkal paskatījās apkārt, viņa sausā, kaulainā seja ar plato pieri un nesmaidīgajām acīm bija nopietna, bet balsī bija dzirdamas viņam neparastas nožēlas notis:

— Tomēr ne velti tevi sauca par Koročunu, Ostap. Tavā vietā es padomātu par šādas iesaukas izcelsmi.

- Vēl neesmu dzirdējis, ka priekšnieki patiktu visiem viņu padotajiem, - Kijs-Koronats, neapvainojoties, atbildēja tādā pašā kašķīgā tonī. - Labāk ir būt Koročunam, nevis "Komandora statujai", kā iesaukuši Erbergu.

Rūbs, apskatīdams savas rokas nagus, iesmējās klusus, sīkus smiekliņus. Kijs-Koronats paskatījās uz viņu ar izbrīnu, Maksimovs ar ziņkāri un Barencs ar neizpratni.

Mašīnas caurspīdīgajā pārsegā izdurtajos caurumos, ar plaisu tīklu, svilpoja vējš, kuteris nodrebēja un mēģināja ieiet štoporā, tā rāmī kaut kas šķīndēja un sprakšķēja - it kā grasītos izjukt, bet VKS priekšsēdētājs smējās...

Kaut kas pazibēja aiz borta, Barencs asi pacēla galvu, uzreiz saspringa, bet tie bija eskorta galeoni, viens no tiem mierinoši pašūpoja šauros stabilizatoru lonžeronus.

***

Saviča dienesta modulis neatšķīrās no Žeļezovska kabineta, izņemot to, ka tā īpašnieks bija saistīts ar informācijas masīvu apstrādi pilnīgi citās zināšanu jomās.

Ieslēdzis ainavu: pļavu, mežmalu, zilas debesis, upi, Savičs apsēdās blakus viesim un pielaboja emkana sieta ziedlapiņu uz galvas. Pretējā siena pārvērtās dūmakainā plīvurā, apgāzās, paverot kosmosa melno bezdibeni ar zvaigznāju izkliedēm; Uz šī fona pa kreisi aizslīdēja caurspīdīga bālgana caurule, līdzīga, ar gaiši sarkanīgu “galu” rotāta šķēpa kātam, pazuda bezgalībā. Bija skaidri redzams, kā “smaile” lēnām kustas, pagarina vārpstas asti, raisot asociācijas ar senu raķeti un augstu lidojošu lidmašīnu. Tas bija ar kompjūteru izvērsts Lielā Šāviena tuneļa attēls, ar "ēnu" galā.

- Vairāk nekā simts tūkstoši parseku, - Savičs pārtrauca klusumu. - Bet domāju, ka "stumbrs" sniedzas līdz mūsu metagalaktiskā domēna robežām, mums vienkārši nav pietiekami daudz iespēju, lai noteiktu visu tā garumu.

Uz bālganās vārpstas iedegās zaļas un dzeltenas uguntiņas, norādot brīdinājuma un robežu bāku atrašanās vietas. Likās, ka to ir daudz, vairāki tūkstoši, bet patiesībā attālumi starp kaimiņu pāriem sasniedza vismaz trīssimt miljardus kilometru.

- Fronte, - drūmi sacīja Žeļezovskis savā basa balsī.

Savičs, sapratis sarunu biedru, pamāja.

– Senais termins nav miris, tas dzīvo, piepildīts ar jaunu nozīmi un nezaudējis veco. Nekad nebiju domājis, ka fronte var pastāvēt bez karojošām pusēm, bez ienaidnieka. Nekad nebiju domājis, ka saprātīgs spēks ir iespējams ārpus tā materiālā iemiesojuma! Bet man ir viens no augstākajiem abstrakcijas līmeņiem Sistēmā. Šķiet, ka Konstruktors galu galā iemācīs mums domāt nestereotipiski.

– Diez vai, domāšanas inerce cilvēcē ir kolosāla, cik daudz piemēru tam... Velns būtu rāvis to jūsu “domāšanas spēku”. Kad tas beidzot apstāsies?

– Diez vai tas iespējams bez ārējas palīdzības. Konstruktors vienkārši nespēj ielauzties mūsu kontinuumā caur vakuuma potenciālo barjeru, kas atdala Visumus - mūsējo un to, no kura viņš cenšas iziet, pretējā gadījumā viņš fiziski būtu parādījies jau sen.

- Bet uzturieni tak viņš izlauzās, vai ne? Kāpēc tad nevar atgriezties?

Savičs paraustīja plecus.

- Varbūt tam Visumam bija zemāks enerģijas piesātinājums, varbūt eksistēja "stīga", kas savienoja pasaules, uz kuras viņš trāpīja. Kas zina, kas vēl? Cilvēks vēl nav pietiekami nobriedis, lai apgūtu iracionalitāti; tādēļ viņam ir jāpieņem daudzas patiesības, jāiemācās nepieļaut kļūdas, jāpārvar bioloģiskais strupceļš un beidzot jāapgūst savas psihes noslēpumi. Varbūt tad sapratīsim, ko vēlas Konstruktors? Bet šobrīd  maz ticams, ka ar viņu atradīsim kopīgu valodu. Ja viņš neapstāsies, mēs nekad nesasniegsim jūsu aprakstīto ideālu. Bet pietiek filozofēt. Esat aprēķinājis T-konusa mijiedarbības augšdaļu?

– Precizitāte līdz divdesmitajai zīmei aiz komata. Svešo “atstarotāju” var satvert ar T-konusa slazdu, ja lauka ģeneratoru jaudu palielina tikai divas reizes, tad tas ir pilnīgi reāli.

- Nu ko, tad palielināsim jaudu un izmēģināsim konusa ietekmi uz roīdu režģi. Ja eksperiments izdodas, tad arī iespēja nosūtīt LŠ ārpus Zara ir pilnīgi reāla.

– Ja tikai neiejauksies K-migranti un viņu “pelēkā komanda”.

Žeļezovskis paklusēja, ik pa laikam pakustinādams uzacis.

- Domāju, ka netraucēs. Tie, protams, nav cilvēki šī vārda pilnā nozīmē, bet nav arī speciāli izgatavotas iznīcināšanas mašīnas, kiborgi-slepkavas. Konstruktors nevarēja optimizēt militārās programmās diversiju aktivitātēm, tie ir cilvēka “ģēnija” izgudrojumi. Bet “pelēkie cilvēki” ir tikai kalpi, un nekas vairāk, viņi arī nespēj iziet ārpus uzvedības standartiem.

– Viņi - jā, bet ne K-migranti, kuriem ir ne tikai cilvēciskās loģikas, bet arī nehumanoidās domāšanas pamati. Nemaldiniet sevi ar to, ka jums ir spēcīga flote, tā ir laba aizsardzība pret mums līdzīgiem radījumiem, bet nehumanoīdi, tie paši Svešie, roīdi, jau ir cita kvalitāte, citas iespējas, citi mērķi...

Atkal paklusēja, skatījās uz LŠ maršrutā mirgojošajām ugunīm. Tad zinātnieku vadītājs, kas strādāja pie Konstruktora problēmas, izslēdza Lš attēlu un ieslēdza citu: roīdu “atstarotāja” režģoto zaļgano kvadrātu. Lēnām virzījās tam pretī, atstāja malas ārpus attēla lauka. Taču, pirms Savčs paguva ko pateikt, abi sarunu biedri saņēma '"Gudrinieka" ziņu par uzbrukumu kuterim ar trauksmes centru vadītājiem.

- Kas tur bija? – Žeļezovskis ātri jautāja. - K-migrants?

- Neizskatās, - atbildēja "Gudrinieks". – Rīkojās pārāk nepārdomāti, pareizāk sakot neveikli, apgrūtināja sev uzdevumu. K-migrants nešautu no tāda attāluma, it īpaši no “nāves cilpas” pozīcijas. Situāciju nofilmējām, eksperti strādā, un tiklīdz sintezēs attēlus, pavairošu un nosūtīšu.

– Kas ir piesegšanas aptveres komandieris?

– Kobra Makgrats.

- Kāpēc nokavēja?

– Tāpēc, ka eskortam tika novērsta uzmanība – droši vien ar nolūku.

- Tas nav attaisnojums; neviens cits apstāklis, izņemot pašu personīgo nāvi, nedrīkstēja ietekmēt apsardzes misijas izpildi. Labi, es vēl noskaidrošu.

Žeļezovskis piecēlās un pašķielēja uz ksenologu.

– Teicāt, ka esat gatavs piedāvāt trakas idejas saistībā ar LŠ problēmu – pienācis laiks. Pēc stundas būs VKS sinklīta sapulce, aicinu piedalīties un izlikt tur visu savu “trakumu”. Starp citu, kāpēc par jūsu hipotēzēm neko nezina "Gudrinieks"?

Pār Saviča seju pārskrēja ēna.

– Pašreizējā situācijā jebkura nepārbaudīta hipotēze, kas nav apstiprinājusies ar dziļu analīzi, lietai var nodarīt neatgriezenisku kaitējumu, jūs to zināt tikpat labi kā es. Par “trakajām” idejām... varu padalīties ar to, kas mani uztrauc visvairāk.

Žeļezovskis, paskatījies uz rokassprādzi, virs kuras loga parādījās laika cipari, atkal apsēdās.

– Pamēģiniet to izdarīt piecās minūtēs.

- Nekas nav vienkāršāk, - Savičs teica ar jūtamu ironiju. – Jūs jau esat dzirdējuši par fāzu nobīdes bīstamību vakuumā Konstruktora “izpausmes” laikā. Briesmas pastāv, un šādas lokālas pārstrukturēšanas rezultāts var būt katastrofāls: mēs iegūsim Visuma dzimšanas modeli miniatūrā, lai gan šī "miniatūra" nozīmē, ka mūsu Galaktikā izplūdīs enerģijas okeāns, kuru mēs nespēsim apturēt.

Drošības pārvaldes komisārs-2 palika nekustīgs, bezkaislīgs un kluss, tikai viņa acīs uz mirkli pazibēja dzelkšņainas uguntiņas. Tiesa, Saviču tas netraucēja, viņš pie Žeļezovska uzvedības jau bija pieradis.

– No otras puses, pat ja vakuuma fāzes nobīde nenotiks, jāņem vērā, ka pie mums “pazudušā” Konstruktora aizsegā klauvē saprātīgais Visums! Tādi ir iespējamās parādības mērogi. Bet te pat nav mēroga jautājums; pastāv bažas, ka Konstruktors durvīs, kuras viņš atvēris uz  mūsu pasauli, “ielaidīs” “svešo atmosfēru”, svešā Visuma vielu kam pilnīgi citas konstantes. Kas notiks kontinuumu mijiedarbības rezultātā, var tikai minēt.

- Kā tad ar aprēķināšanu? – Žeļezovskis norūca.

- Pamēģināsim, - Savičs pamāja. - Bet rezultāts ir tik fizikāla un matemātiska eksotika, ka es to diez vai varēšu skaidri izskaidrot pat sev." Otrā hipotēze, kuru mēs analizējām, attiecas uz roīdu "spoguli". Visticamāk, roidi nebūvēja šķērsli LŠ, kā sākumā domājām, bet tikai sakaru antenu. Tas nozīmē, ka viņi zina, kā sazināties ar Konstruktoru. Vispār tas ir interesants pasākums no visiem skatpunktiem, kas netieši apstiprina vēl vienu hipotēzi - ka Svešie ir Konstruktoru pēcteči, bet lai ar to tiek galā ģenētiķi, evolucionisti un ksenologi. Tas ir viss.

– Bet Berestova pieņēmums?

– Par kādu pieņēmumu mēs runājam?

– Visi objekti, kas pabijuši LŠ tunelī, pēc formas tiešām atgādina kaut kādas antenas. Turklāt tā pati ģeometrija tika izmantota arī Svešo “spoguļa” struktūrā.

– Jūsu enerģiskais operators nedaudz kļūdījās: visi Lielā Šāviena kanāla transformētie objekti, ar retiem izņēmumiem, ir tā sauktās “Bulgakova metrikas”, tas ir, divpadsmitdimensiju telpas jeb hiperģeometrijas, formulu elementi. Skaidri definētais transformācijas procesa virziens vēl jāpaskaidro, taču skaidrs ir viens – tā nebūt nav nejauša parādība. Man personīgi ir radies iespaids, ka Konstruktors paredzēja savas atgriešanās grūtības un sagatavojis mums instrukcijas, kā viņam palīdzēt, taču viņš kļūdījās cilvēku saprāta novērtējumā - mēs neprotam atšifrēt norādījumus, mums vienmēr bijis vieglāk tikt galā ar sekām, nevis iznīcināt cēloni.

– jauku perspektīvu jūs šeit uzzīmējāt. – Žeļezovskis saviebās. – pašam bail nav?

- Bail, - Savičs, nesmaidot, atzina. – Lai gan dvēseles dziļumos gruzd cerība, ka Konstruktors spēs izkļūt no situācijas, neizraisīdams globālu katastrofu.

– Varbūt vēl paspēsiet atšifrēt norādījumus?

- Pa atlikušo laiku? – Zinātnieks šaubīgi pagrozīja galvu. – Ja vien neuzradīsies kāds ģēnijs. Mūsu spēju patiesais novērtējums ir tāds, ka neviens no esošajiem jaunākās paaudzes inkiem visu informācijas krājumu par LŠ un Konstruktoru nespēj integrēt un nespēj sniegt vienīgo pareizo ieteikumu.

- Ziņojums operatoram-sekunda, - sarunā iejaucās Gudrinieks. – Operators-prima ēterādeva “polundru”!

Žeļezovskis klusēdams piecēlās un pazuda. Pareizāk sakot, Savičam tā šķita: viņš zināja, bet nekad nebija redzējis, cik ātri var kustēties intrasenss, kad nav laika - pat apmācītam cilvēkam nebija pietiekama reakcijas ātruma, lai paspētu sekot līdzi šo pagaidām dažu cilvēces jaunā atzara pārstāvju reakcijām.

- Kas tur noticis? – jautāja ksenologs.

- T-konusa būvniecība  pabeigta, montāžas vietā parādījās "Afaneors", un tā jaunā komanda izmeta balto karogu sarunām, - atbildēja "Gudrinieks".

Tas parādījās pie radara redzamības robežas - mazs zaļš gredzens ar mirgojošu zilu zvaigzni automātiskai atbildei “Esmu savējais”. Un apstājās, juzdams, ka ir pamanīts. Speisera "Peruns" zālē atskanēja divu toņu signalizācija, un cauri ausīm izplūda skaņu lavīna: pastāvīgi ieslēgtā komunikācija nesa novērotāju balsis, aizsargjoslu patruļu komandas un ziņojumus no visu rangu kuģu inkiem.

- Attālums - divpadsmit miljoni kilometru, - ziņoja "Svarogs". – Esošo līdzekļu izmantošana, lai iznīcinātu mērķi šādā attālumā, ir neefektīva.

- "Polundra"! – pateica Ratibors, sajuzdams sev uz muguras Anastasijas skatienu; viņa sēdēja otrajā dežūras krēslu rindā.

– Ir “polundra” Zonā!

- Pieprasījums.

- Ieslēgts. atbildes nav... sekundi, ir atbilde. Lūdz tiešu sarunu uz “treka” viļņa.

robežsargu un Ratibora priekšā izvērsās SVS militārā vienība. uz cilvēkiem nepamirkšķinot skatījās jauna pievilcīga sieviete oranžā kokosā.

- Misis Stensena, - reaģēja koordinators, zinot visas cilvēku un K-migrantu konfrontācijas detaļas.

- Berestov, uzaicinām jūs uz sarunām, - sacīja sieviete; viņai acīs bija pa vienai zīlītei, kā parastiem cilvēkiem, bet šīs zīlītes pulsēja – vai nu sašaurinājās līdz punktam, vai kļuva milzīgas, piepildot gandrīz visu aci.

Ratibors gaidīja visu, bet ne šādu piedāvājumu.

- Ar kādu nolūku?!

Misis Stensena pastiepa savas pilnīgās, spilgtās lūpas aukstā smaidā.

- Dīvains jautājums.

— Nav mazāk dīvains par ierosinājumu, — Ratibors atcirta, pārvarējis apjukumu. – Jūs zināt mūsu nostāju, bet sarunas var vest caur sakaru kanāliem. Un tomēr piekrītu. Kādu sarunu procedūru jūs piedāvājat?

- “Pakmaks” no jūsu puses, “pakmaks” no mūsu puses.

- Piekrītu. Kurš veiks sarunas no jūsu puses?

- Es. Vai arī neapmierinu? – Sieviete atkal demonstrēja dīvainu nedaudz ironisku un pārākuma pilnu smaidu.

- Piekrītu.

Vioms saritinājās gaismas pavedienā un nodzisa. Ratibors, atslābinājies,  galvenā vioma ekrānā skatījās uz svešo “atstarotāja” gaišo kvadrātu.

- Labāk iešu es, - Demins pārtrauca klusumu.

Ratibors attapās, piecēlās un noraidoši pakratīja galvu.

– Katram savs darbs. Dežūras "Pakmaku" ar pastiprinājuma aptveri uz startu! Saglabāt “Polundra” līdz atgriezīšos.

- Sapratu, - Demins atbildēja vienlaikus ar "Svarogu".

Taču Ratibora vadītajam "pakmaks" pat nepaspēja attālināties desmit kilometru no speisera, kad pēkšņi novērotāji, kuri ziņoja, ka no "Afaneora pretī lido mašīna, pamanīja citu ierīci – spriežot pēc nelielā izmēra , “golems”. Ratibors sajuta galvā klusu grūdienu – pastiprinot briesmu sajūtu, sāka darboties intuīcija.

- Stop! – viņš nokomandēja “pakmaka” inku. - vizuālu attēlu ar palielinājumu.

Uz zvaigžņu izkliedes fona, ko svītroja orientiera tēmekļa spožās sarkanās līnijas, uzradās trīs objekti: trīskāršais speisera gredzens, "pakmaka" rievotais "zīmulis" un "golema" graudiņš.  Tā kā attālums līdz "Afaneoram" bija amatīgs, likās, ka gan "pakmaks", gan "golems" rāpo kā gliemeži, bet patiesībā abas mašīnas pārvietojās špuga režīmā – dubultā paātrinājumā, uzņemot ātrumu baigā tempā: burtiski pusotra minūtē viņu ātrums jau bija desmit tūkstoši kilometru sekundē! Un tad notika negaidītais: “golems” pēkšņi metās sānis, aplieca “pakmaku”, un plēsonīgi metās tam pakaļ, sākot mest kolēģim lāzeru ceriņkrāsas izlāžu zibeņus.

- Kas tad tie par jokiem? – atskanēja DD balss. -Viņi jūk prātā?!

Ratibors brīdi padomāja:

– “Devītnieks” – Serovs, “seši” – Mgviadze, palīdzi bēglim, aizsardzības režīms - pasīvs. Dariet visu, ātruma robežās. “Četrdesmit otrais” – Hanstroms, vajadzības gadījumā aizsargājiet ar “sarkano aizkaru”. lūdzu tīru ēteru.

Balsis uz “spruta” vispārējā viļņa apklusa, un ēterā tagad valdīja pilnīgs klusums, ko uzsvēra sakaru fona zvanīgā nots.

"Svarogs" noorientējās attiecībā pret galvenā trauksmes operatora pozīciju un informēja Ratiboru ar logaritmiski mērogotu notiekošā attēlu, tas ir, saspieda attālumus starp konfliktā iesaistītajiem transportlīdzekļiem, atstājot to izmērus redzamus radariem, nemainīgus. Serova un Mgviadzes “pakmaki” apsteidza “golemu” ar nezināmo pilotu pirms “pakmaks” “Afaneors”, pārklāja ierīci ar jaudas aizsardzības lietussargiem un rāpoja atpakaļ, nereaģējot uz mašīnas ar K-migrantu komandu uzbrukumiem. Bet tad darbībā iejaucās Hanstroma speisers, reaģēja uz lāzera staru ar uguns upi, kas pārklāja koggu savienojumu - "pakmaku': plazmas lāpa "pakmakam" nevarēja kaitēt, tas bija vairāk psiholoģisks, nevis kaujas uzbrukums, brīdinājums, nevis atbildes šāviens uz nogalināšanu, un "pakmaka" no "Afaneora" vadītāji saprata. Koggu paka izveidoja skaistu cilpu, pagriezās uz augšu un atpakaļ, un metās pretī savam speiserim.

- "Četrdesmit otrais", mēģiniet panākt, - pavēlēja Ratibors. – Redzēsim, ko viņi darīs. “Devītnieks”, velciet “golemu” uz pirmo angāru, pārbaudiet ar detektoriem, vai nav mīna? Kas būtu, ja mūsu draugi K-diversanti izlemtu ar mums paspēlēts stulbos un gudros?

- Ratibor, uzmanīgi, - par sevi atgādināja Demins.

- Atgriežos," Berestovs noburkšķēja, iedomājies Anastasijas lūdzošo skatienu; Demins acīmredzot simboliski brīdināja viņu pēc Nastjas lūguma.

Hanstroma speisers “izsmērējās” bālā gaismas joslā, uzsākot pakaļdzīšanos “spoka” režīmā, bet otro lēcienu pabeigt nepaspēja - “Afaneors”, norijis parlamentāro “pakmaku”, ienira “stīgā” un mirkli agrāk un pazuda kosmosa tumsā.

Ratibors izvietoja savu “paku” un pēc dažām minūtēm pietauvojās pie patruļmašīnu angāra enerģijas vada. Pirmajā nodalījumā viņu gaidīja Demins un Žeļezovskis ar pastiprinājuma grupu, ielenkuši Serova robežsargu piegādāto “golemu”.

- Atcel to "polundru", - gandrīz klusi nočukstēja  komisārs-2, izlikdamies, ka noņem neesošās pūkas no Berestova kokosa. - Mēs neatrodamies uz Zemes, šeit šī forma būs neefektīva, un skarba nerviem. Pietiek atstāt “Kall-extra”. - Skaļi teica: - Nez, ko viņi no mums gribēja? Sarunas par kontaktu viņu situācijā ir muļķība.

- Kas tur ir iekšā? – Ratibors pamāja uz “golemu”.

- Nekas bīstams, enerģijas rezerves minimālas, nekādu pārsteigumu, -atbildēja platplecu, lēnprātīgais Serovs. – Bet gondolā kāds sēž – viens cilvēks, pilots.

- Atveriet.

Serovs pamāja saviem speciālistiem ar universālajiem instrumentu komplektiem, mēraparatūru un datorlogotehniku: “golema” pilots uz izsaukumiem neatbildēja, nācās meklēt lūkas atbloķēšanas kodu, nezinot programmu. Visi pacietīgi gaidīja, kad robežsargi beigs savu darbu. Ratibors pēc minūtes atjēdzās un atcēla “polundru”, sapratis, ka Aristarham taisnība: drošības spēki un robeždienesti jau tāpat  “sēdēja gatavībā”, trauksmes pastiprināšana šajā situācijā izraisīja spēku, enerģijas izšķiešanu un nervozitāti.

Pēkšņi “golema” lūka atvērās, un cilvēku pūlis neviļus atkāpās: no ierīces golema uz angāra grīdas izkrita “pelēkais cilvēks”. Viņš mirkli pagulēja, sagrozījās, apgriezās uz vēdera, un tad visi ieraudzīja viņam mugurā milzīgu brūci - no kakla līdz augšstilbam, it kā kāds būtu iecirtis “pelēkajam cilvēkam” ar zobena asmeni. Eļļaini, caurspīdīgi zili pilieni krājās griezuma malās un krita uz grīdas. “Pelēkais cilvēks” ar pūlēm piecēlās, atspiedās pret “golema” apvalku, pagriezās pret cilvēkiem savu maskai līdzīgo seju, ko izkropļoja nesaprotama grimase, un pēkšņi no viņa lūpām izlauzās šņākoši un sprakšķoši vārdi:

- Brīdinājums... nājums... ne cilvēkie ir... klausies uzmanī...

Izbrīnītie robežsargi sastinga, atskatījās uz Ratiboru.

“Pelēkais”, šausmīgi viebdams seju, mokoši izvēloties vārdus, klusi plātīja lūpas un atkal ierunājās, atšķirdams katru vārdu:

- Bīstamu... ir... jūs šeit... ne bīstamu... ārā bīstamu... saprat, a?..

- Ko viņš teica? – viens no sanākušajiem aizelssies jautāja.

“Pelēkais cilvēks” sastinga, atbalstījās ar muguru pret “golema” lūkas malu, no sāpēm noraustījās, bet palika kājās.

- Novēršana nē, es... novēršana iekša... ne bīstam tas... mat... matr... mitri... Bija baisi skatīties uz dīvainās būtnes grimasēm, kurai nebija runas aparāta šī vārda vispārpieņemtajā nozīmē, bet kurš centās runāt Zemes valodā. - Ir bīstam metrou... metro iekš. ""Pelēkais cilvēks" apklusa un smagi nokrita uz sāniem, apgāzās uz vēdera, divreiz noraustījās un apklusa.

Žeļezovskis pirmais saprata, ko bēglis gribēja pateikt.

Uz "Afaneora" K-migrantu nav, - viņš sacīja Ratiboram. – Tikai misis Stensena un “pelēko” gvarde uzmanības novēršanas manevram, pārējie, šķiet uz Zemes, gatavojas sagrābt metro ar pieeju būvniecības zonai.

Ratibors arī saprata, par ko "pelēkais" gribēja brīdināt (kas viņu sūtījis? Kā ziņu ievietoja?), viņam vienkārši bija lēnāka reakcija nekā komisāram-2. Viņš domās  pateica vienu vārdu: “Ekspress,” norādīja Deminam, lai tas ieņemtu vietu vadības krēslu pakaviņā un pirmais metās no angāra uz liftu, izsaukdams uz sakariem ""Svarogu".

- Dzirdu,  atbildēja inks. – Mēs uzturam četras tiešās metro “stīgas” ar Zemi, visas četras atrodas robežsardzes dienesta kontrolē bāzēs "Radimičs-2", "Finns" un "Oimjakons".

- “polundru” uz bāzēm! Atspējot metro ar "Finnu" un "Ojmjakonu", bloķēt metro nodalījumus uz visiem flotes kuģiem! Bloķēt visas "Peruna" telpas un gaiteņus! Piekļuve uz stūres māju un vadības telpu tikai ar manu pavēli. Ielaist DD.

- Pieņemts. Informācijai: Uz speisera ieradās Grehovs, Barencs un Bojanova.

- Ko? – Ratibors paklupa, atskatījies uz Žeļezovski, kurš steidzās viņam pakaļ.

"Svarogs" mierīgi atkārtoja ziņu.

- Uz metro! - Aristarhs pavēlēja. - Šķiet, ka mēs, lai to izslēgtu, attapāmies par vēlu.

Lifts viņus dažu sekunžu laikā nogādāja metro kajītē, kur sastapa viņiem pretī skrienošos viesus. Bojanova un Barencs bija ģērbušies pelēkzilos kokosos, Grehovs, kā parasti, melnā kombinezonā ar izliektu spīdīgu rombu un nezināma mērķa kvadrātu rakstu.

- Mēs aizsteidzāmies viņiem priekšā tikai par minūti vai divām, - prokonsuls drūmi sacīja, - un nepaspējām brīdināt. Tūlīt būs šeit.

Ratibors izdarīja kustību, palabot sakaru emkanu, Grehovs paskatījās uz viņu.

- Nepaspēsiet arī jūs. Tradicionālās metodes K-migrantu aizturēšanai nav piemērojamas, tikai uzspridzināt speiseri kopā ar viņiem.

- Un ar mums, - Bojanova pasmīnēja, skatoties uz Žeļezovski. – Diemžēl man izrādījās taisnība, Aristarh. Mēs tuvojamies robežai, liktenīgajai līnijai un no otras puses.

- Uzmanību, redzu tuvojošos objektus četrdesmit divos vektoros, - ziņoja Svarogs. – Puse objektu atrodas tieša trāpījuma zonā.

- Sākuši uzbrukumu "Pelēkie" , - Barencs mierīgi sacīja.

Ratibors dziļi ievilka elpu un, paskatījies uz Žeļezovski, kurš tikko manāmi pamāja ar galvu, stingstošām lūpām pavēlēja atklāt uguni, uz nogalināšanu. Viņš tikpat kā nejuta žēlumu pret K-migrantu gribas uz pašiznīcināšanos ieprogrammētajiem “pelēkajiem”, atceroties, kāda varētu būt šī žēluma un kavēšanās cena.

Tajā brīdī metro finiša kameras durvis pašķīrās ar diafragmu, un pirmais, ko cilvēki sajuta, bija apdullinošs psi lauka trieciens! Ratibors palika dzīvs tikai tāpēc, ka pusi no viļņa jaudas absorbēja aizsargekrāns, bet atlikušā psi-impulsa daļa bija pārāk liela: šķita, ka viss apkārt izkropļots, nodalījuma griesti noslīdējuši, grīda uzbriest, sienas peld uz leju, kā plastilīns, biedru figūras pārvērtās plakanās loksnēs ar katlu galvām! Gaiss nodalījumā sabiezēja un trīcēja ar karstu dūmaku, it kā būtu sakarsis līdz augstai temperatūrai. Ratibors nepamanīja, kā K-migranti iznāca no metro kameras. Bet nepakrita — kāds viņu atbalstīja aiz elkoņa.

Bija desmit K-migranti, lai gan Ratibors, cīnoties ar nelbuma reiboni uzreiz nepazina, kurš ir kurš. Nedaudz priekšā stāvēja Viljams Šebranns baltā kokosā, viņam sekoja Nguo Rangi, Sviridovs, Šustovs, Šubins, Stenseni – tēvs un dēls, Grigorijs Grīgs, Metjūzs Kūpers un Patriks Frigdoms. Klusums bija tāds, ka ausīs sāka pulsēt pa dzīslām plūstošo asiņu troksnis.

Tā viņi stāvēja siena pret sienu, desmit K-migranti un pieci cilvēki, līdzīgi viens otram ar spējām kontrolēt sevi un pagaidām baiga, apslēpta spēka sajūtu. Tad no rombiem uz Grehova krūtīm — viņš arī stāvēja nedaudz priekšā — pazibēja divi tievi sarkani stari, it kā aplencot K-migrantu grupu pa kreisi un pa labi.

- Tālāk jums ceļa nav, - Grehovs klusi sacīja, un šie vārdi Ratibora mugurai uzvējoja ledus vēsumu.

- Maz jūsējo, gan tiksim garām, - Šebranns mierīgi un tikpat klusi un nepiespiesti sacīja, norādot uz šķietamo spēku pārsvaru.

- Kļūdieties. Mūs brīdināja, un mums izdevās pieņemt mērus. Bet jūs jau no paša sākuma bijāt lemts sakāvei, neskatoties uz to, ka jums bija daudzas spējas ar priedēkli “super”. Jūs esat aizmirsuši, ka cīnāties nevis pret konkrētiem indivīdiem vai pat pret noteiktiem cilvēces dienestiem, bet gan pret visu sistēmu! Pret stabilu homeostatisku sistēmu, ko sauc par "civilizāciju", kas kontrolē sarežģītus nelīdzsvarotus režīmus, kas nodrošina to ar zinātnes, tehnikas un sociālo progresu. Jūs varat tikt galā ar mums, ar nelielu grupiņu, lai gan ne bez kaujas un ne bez zaudējumiem. – Grehovs ātrā smaidā pastiepa lūpas. - Es jums tos apsolu. Bet ar pārējiem, kuru vārds ir Leģions, jums galā netikt!

– Iznīcināsim jūs, tad T-konusu, vairs nevajadzēs. Tas, kuru jūs saucāt par Konstruktoru, būtībā ir mūsu radītājs, un viņam ir jāatgriežas sveikam un veselam. Uzskatām, ka turpmāka diskusija lieka. Nost no ceļa.

K-migrantu vidū notika vispārēja klusa kustība, viņi izklīdinājās un, nezin no kurienes, pavērsa uz cilvēkiem ieroču stobrus (“universāli-101,” mehāniski atzīmēja Ratibors).

Ratiboram, ģērbtam “bumerangā”, tāpat kā Grehovam, ierocis kaujai nebija jāsagatavo, savukārt pārējie - Barencs, Žeļezovskis un Bojanova savus “universālus” izvilka tikpat ātri kā K-diversanti. Uz brīdi metro nodalījumā iestājās baismīgs klusums, gatavs uzliesmot ar ugunīgiem zibšņiem, piesātināts ar smagiem draudiem. Tiesa, Ratiboram visu laiku šķita, ka viņš vienlaikus redz un dzird dīvainus uzplaiksnījumus un skaņas, kuru patiesībā nemaz nebija, lai gan galu galā saprata, ka tie ir psi fona uzliesmojumi: savā starpā sarunājas gan K-migranti, gan intrasensi psi diapazonā, bet, ja cilvēku psi-saruna tika uztverta kā viegls caurspīdīgs zibens, tad K-migrantu sakari atgādināja smago ložmetēju šāvienu kārtas.

- Stāviet! - sacīja Grehovs, no kura krūtīm ik pa brīdim uzdzirkstīja rubīna stari: Ratibors saprata, ka tas ir prokonsula skafandra tēmeklis. – Pirms sākam, mēģiniet saprast divas patiesības. Pirmkārt: jūs esat lamatās, no kurām izeju kontrolējam mēs. Otrkārt: nav nepieciešams iznīcināt T-konusu, mums ir iespēja iztikt bez kaujas.

- par slazdiem pilnīga taisnība, - atbildēja Šebranns, neizdarījis nevienu kustību, taču tas viņu nepadarīja mazāk bīstamu. – Kāda ir tā iespēja? Konstruktors jau ir devis iespēju cilvēcei izzināt savas morāles robežas, taču cilvēce šo iespēju nav izmantojusi.

– To esam gatavi atzīt arī mēs, taču nevajag spriest par visu cilvēci, katrā konkrētajā gadījumā parasti tiek iesaistīti konkrēti cilvēki. Šajā gadījumā Konstruktors patiešām iejuties Robežas simbola lomā, taču neviens likums neaizliedz dzīvajiem izvēlēties dzīvību. Atstāsim šīs debates filozofu ziņā; jums tik un tā neuzvarēt. Bet Svešie mums devuši iespēju, novietojot T-konusa priekšā “atspoguļojošo” režģi.

– Kā Svešo "spogulis" var kalpot kā iespēja izlādēt situāciju? Saskaņā ar mūsu datiem tā ir tikai sakaru antena, tāpat kā jūsu SBS antenas.

– Jūs atkal maldāties, nekļūdīgie, tas ir pāreju ģenerators, vai, ja vēlaties, vakuuma transformācijas ģenerators. Jums jāzina, ka mūsu Visumu no citiem “atdala” potenciālu barjeras, kuru Konstruktors līdz šim neveiksmīgi mēģina pārvarēt. Tātad Svešie atraduši elegantu problēmas risinājumu visos aspektos un uzbūvējuši pārveidotāju, ar kuru viņi var “izurbt” caurumu potenciālajā barjerā un nosūtīt pie Konstruktora sūtni. Risks, protams, liels, un nav zināms, vai Konstruktors ciemiņu uzņems, taču iespēja pastāv, un jūs varat brīdināt otro radītāju. Ierosinu vienu no jums iekļaut riska grupā, lai pārietu “uz otru koordinātu pusi”. Nu, ja no tā nekas nesanāks... - Grehovs noplātīja rokas, - tad mēs vienalga būsim spiesti ieslēgt T- konusu.

- Ja mēs ļausim jums to ieslēgt, - sacīja Šebranns; viņš domāja ļoti ātri, tāpat kā viņa biedri, un pieņēma lēmumu gandrīz acumirklī. – Cik cilvēku būs  iekļauti sūtņu pulkā?

- Viens.

- Kurš?

- Varbūt es. Mēs šo jautājumu izlemsim kolektīvi.

– Pieņemsim, ka mēs piekrītam, bet kā jūs pierunāsit roidus paņemt līdzi mūs?

Grehovs noguris pasmaidīja.

- Tās jau manas rūpes. Man šķiet, ka jūs jautāsiet, kāpēc viņi vispār uzbūvēja "spoguli", kādas attiecības viņiem ir ar Konstruktoru un ko viņi vēlas sasniegt.

– Mums vienalga. Galvenais, lai sakristu mūsu intereses. Kad tās pārstāj sakrist...

- Nu tas skaidrs. Tādas pagātnes paliekas kā morāle, ētika, jūtas jūs protams netraucēs, jūsu ideāls ir domājošs spēks! Bez emociju ēnas.

- Kāpēc? – Nguo Rangi, kurš stāvēja pa kreisi no Šebranna, iebilda. – Nekas cilvēcisks mums nav svešs, vienkārši emocijas sniedz tik maz nepieciešamās informācijas, ka esam atraduši citas prognozēšanas metodes. Ziniet: mēs varētu ar jums saprasties, kā to darījām veselu gadsimtu, līdz sadūrās savstarpēji izslēdzošu interešu zonas... - Rangi apklusa, jo Šebranns deva zīmi atkāpties.

K-migranti klusi un veikli atkāpās pie ieejas metro kabīnē, turpinot turēt cilvēkus stobru priekšā. Viens pēc otra viņi pazuda durvju atvērumā.

- Mēs izskatīsim jūsu priekšlikumu, - sacīja Barencs, paslēpdams universālu.

Grehovs pamāja un pagriezās; viņa seja spīdēja kā pulēts koks, acis bija pilnas bezdibenīgas tumsas.

- Viņi pārorientēja finiša vektoru, tāpēc neuzsāka kauju, jo viņiem radās evakuācijas ceļš. Kā tur ārējos priekšposteņos?

- Uzbrukums atvairīts, - ziņoja atdzīvojies "Svarogs". – Zaudējumu nav. Iznīcināti 22 koggi, septiņi pārtverti un aizturēti, visu piloti izrādījās “pelēkie”. Pārējie aizgāja.

Prokonsuls ar plaukstu noslaucīja seju un ar acīm atrada Ratiboru, kura ausīs joprojām peldēja piedzīvotā stresa odu sīkšana.

- Nu, operatīvais, vēl dzīvs? Sauksim to par "polundru" visā zonā. – Viņš pagriezās pret Bojanovu. - Es domāju, ka viņš tika galā labi, vai ne?"

- Nav slikti, - nomurmināja SEKON priekšsēdētāja. - Lai gan visu laiku baidījos, ka viņš sāks šaut.

- Viņš, šķiet, baidījās no tā paša, - pasmaidīja Žeļezovskis.

Intrasensi barā devās uz nodalījuma izeju. Žeļezovskis uzsita ar akmens plaukstu Ratiboram pa muguru un čāpoja viņam pakaļ.

- Se zone rose fioriranno [50], - nomurmināja Ratibors un, attapies, deva pavēli atsaukt trauksmi.

PĀREJA CAUR KOORDINĀTU SĀKUMU

Svešie pie sava “atstarotāja” parādījās brīdī, kad Ratibors un  "Stratēģis" pabeidza dienestu sasaukšanos - divus kilometrus gari “baļķi” ar “sēņu veida” izaugumiem. Tieviem baltiem stariem mirgojošie “baļķi” aplidoja “atstarotāja” perimetru un sastinga virs režģa centra, bet pēc tam izlaida no slūžām ap trīs desmitus figūru zeltainos aizsargtērpos, aiz sevis velkošus vai nu šļūtenes, vai kabeļus.

No daudzu desmitu balsu čabojošās murmināšanas, kas piepildīja speisera zāli izkristalizējās klusums. Neviens no vadītājiem, kuri bija ieradušies no Zemes, nesteidzās atgriezties, pastāvīgi ieradās jauni viesi, galvenokārt Drošības padomes locekļi, un zāle pamazām piepildījās: pirmsvētras notikumu atmosfēra pieauga lavīnas veidā, tās mērogs sēja nenoteiktību. un mistisku bijību dvēselēs, un cilvēki neviļus meklēja viens otrā atbalstu un uzmundrinājumu.

Grehovs savā neparastajā skafandrā sēdēja pa kreisi no Ratibora, uz viņu skatījās ar ziņkāri un pat bažām, un ne tikai robežsargi, jaunieši, bet arī pieredzējušie intrasensi, tostarp Bojanova, bet viņš, sastindzis krēslā tikpat nekustīgs kā un Žeļezovskis, klusēja. Anastasija sēdēja viņam aiz muguras, laiku pa laikam uzmetot skatienu vispirms viņam un pēc tam Ratiboram, taču viņas acīs, kas dzirkstīja no asarām, nekas nebija nolasāms, it kā viņa tās apvaldītu.

- T-kompleksa sinhronizācija pabeigta, - austiņās nočaukstēja "Svaroga" balss. – Sistēma pieņemamās robežās. Iesaku veikt testa palaišanu.

"Visiem, gaidīt," Ratibors mentāli noraidīja. – Cik daudz laika atlicis līdz LŠ pienākšanai?

– Divas diennaktis, plus mīnus stunda.

–  precīzās mērķēšanas aptverēm uzsākt darbu. Pārējiem gaidīt.

Berestovs vērsās pie komisāra-2:

– Tā kā mēs nespējam atvilkt T-konusu miljons kilometru aiz “spoguļa” režģa, mēģināsim lūgt Svešajiem pašiem to noņemt no konusa fokusa plaknes. Saskaņā ar aprēķiniem, kad konuss būs ieslēgts, "spoguli" var ievilkt "stīgā".

- Nevajag, - atskanēja klusā, bet skanīgā prokonsula balss, tā ka visi nodrebēja, pieraduši pie viņa klusēšanas. – Roīdi sākuši gatavoties sava vakuuma pārveidotāja startam. Kad viņi to palaidīs, tas vairs nebūs vajadzīgs.

– No kurienes šī informācija? – nepatīkamā balsī jautāja UASS direktors. – Jūs ko, tā brīvi sarunājaties ar Svešajiem?

Grehovs neatbildēja, lai gan Barencs, Zabava Bojanova un Žeļezovskis skatījās uz viņu ar nepārprotamu interesi un neuzticību. Neskatoties uz pūlēm, neviens no viņiem nespēja nolasīt prokonsula domas, cieš ar psi blokui noslēgto domāšanas sfēru.

Anastasija paskatījās uz Grehovu, tas viegli pamāja ar galvu, it kā atļaujot runāt viņa vārdā.

- Par tiešu sarunu nav runas, - meitene sacīja, vēsi sadrebinādama plecus. - Gabriels vienkārši... zina, kas notiks. Un nekad nav kļūdījies savās prognozēs, es to vēlreiz apstiprinu kā efanalītiķis.

– Tātad jūs esat gaišreģis? – Kijs-Koronats jautāja tajā pašā nepatīkamajā balsī. – brīvi lasāt nākotni? Kāpēc tagad nepastāstiet mums, kas mūs sagaida?

Grehovs arī šoreiz paklusēja, un atkal Demidova atbildēja viņa vietā, uzņemdamās tādu kā advokāta lomu:

– Velti ironizējat, viņš tiešām spēj paredzēt nākotni, bet ne vienmēr skaidri, ar visām detaļām.

– Skaidrs, nav Dievs, bet tikai viņa apustulis. – UASS direktors sašķieba lūpas. - Nu, šāds sabiedrotais arī ir dāvana, lai gan es gribētu, lai šis draugs būtu runīgāks.

- Nepiekasieties, Ostap, - iejaucās Bojanova. – Es saprotu jūsu jūtas, bet nevajag savu slikto garastāvokli pārnest uz citiem. Turklāt Nastjai taisnība. Atvainojiet, Gabriel. Lai gan, godīgi sakot, arī es nesaprotu, uz ko balstītas jūsu zināšanas.

Prokonsuls pēkšņi skumji pasmaidīja:

– Jums tiešām tas ir tik svarīgi, Zabava? Esmu pārliecināts, ka risinājums nenesīs jums ne laimi, ne gandarījumu. Ķersimies pie lietas, neesmu jaunkundze un kaut kā pārdzīvošu nepatiku pret mani personīgi un naidīgumu pret visiem eksosensiem kopumā. Visa "Vētras" vadība ir klātesoša, pienācis laiks beidzot izlemt, kurš dosies pie Konstruktora par vēstnieku. Uzreiz piedāvāju savu kandidatūru.

Zālē atkal iestajās klusums, un šajā klusumā Ratibors pēkšņi izdzirdēja savu balsi:

- Iebilstu!

Visi atskatījās uz viņu. Bojanovas un Barenca acīs bija redzams pārsteigums; Kijs-Koronats paskatījās uz Berestovu ar savu ierasto noraidījumu. Žeļezovskis šķita vienaldzīgs, bet Anastasijas acīs tiešām trīcēja asaras: viņa jau zināja, kas notiks. Ratibors pēkšņi to saprata ar apžilbinošu skaidrību. Sakoda zobus.

– Es, trauksmes operators prim pēc “Vētras” formulas, Ratibors Berestovs, pieprasu izpildīt manu pēdējo pavēli: par vēstnieku pie supermeta... Konstruktora iešu es.

Barencs nomurmināja.

— Izlemiet, — Grehovs vienaldzīgi sacīja, piecālās, palūkojās uz visiem un pievērsa skatienu Ratiboram. - Gaidīšu tevi kajītē, operator, mums vajadzēs aprunāties.

Izgāja.

Anastasija, kura nebija novērsusi acis no Ratibora, iešņukstējās un izskrēja viņam pakaļ. Klusums, kas sekoja šai ainai, bija ļoti daiļrunīgs.

-Kas šeit notiek? – Kijs-Koronats neizpratnē teica. – Te ir robežsardzes postenis vai dižciltīgo jaunavu pansionāts? Kas ir tā dāma?

- Gatavojies, - Žeļezovskis pievērsās Ratiboram, neatbildējis pārvaldes direktoram. – Iespējams, tā ir labākā izvēle šajā situācijā. Ja es būtu jaunāks...

-Apmēram par septiņdesmit gadiem, - Bojanova ironiski piebilda un, piecēlusies kājās, pastiepa roku Berestovam; viņa bija izdarījusi savu galīgo izvēli, lai gan drošībniekam uzticējās tikpat lielā mērā kā Grehovam. – Kā visi veci cilvēki, arī Aristarhs ir tikpat kašķīgs un pašpārliecināts. Veiksmi jums... un arī mums visiem. Tikai neaizmirstiet, ka jums līdzi dosies K-migrants.

- Un Svešie, - piebilda Barencs. - Tiešām interesanti, kāpēc Gabriels ir pārliecināts, ka roidi mūs paņems līdzi?

Neviens viņam neatbildēja.

***

“Golems” ar Berestovu bija gatavs startam, visi vārdi bija izrunāti, atvadu vārdi pateikti, ēterā valdīja klusums, kuru ik pa laikam pārtrauca smalki svilpieni: "Svarogs" ziņoja, ka Sistēmā viss mierīgi. Visu vadīja Žeļezovskis, kurš oficiāli izteica vēlēšanos pēc Ratibora atgriešanās atkāpties no operatora-2 un vispār no drošības pārvaldes komisāra-2 amata.

Neviens nezināja, kur meklēt K-migrantus un kā viņiem nodot uzaicinājumu piedalīties startā, uz tikšanos ar Konstruktoru izmantojot Svešo “loci , tāpēc tika nolemts sniegt īsu paziņojumu visā Zemes un Saules sistēmas televīzijas tīklā. kā arī dublēt to T-konusa zonā un pārraidīt pa bākām gar LŠ “stobru”. Gāja laiks, bet K-migranti nereaģēja, pazuduši nezināmā virzienā.

- Gaidīsim tieši tik ilgi, cik vajadzēs mums, nevis viņiem, - atbildēdams uz Demina piezīmi, dobjā balsī pateica Žeļezovskis. - Vēl palikusi pusstunda.

Aiz viņa Bojanova klusā balsī mierināja Anastasiju Demidovu:

– Tas nav briesmīgāk par parastu ķenguru, un Ratibors nav tas, kurš mierīgi gaida nāvi, kad izsmēlis visas iespējas. Viņš atradīs citu iespēju, iespējams, pat par spīti Fortūnai. Varu godīgi teikt, ka, kad pirmo reizi satiku, man viņš nepatika, man vispār nepatīk šāds etalons, bet te visi kanoni savijušies vienā personā: garš, slaids, stiprs, drosmīgs, izskatīgs. .. nu kuram gan tāds varētu patikt uzreiz?..

Žeļezovskis, klausīdamies Zabavas vārdus, kuri raksturoja viņas attieksmi pret vīriešiem vispār, pie sevis smīnēja.

- Bet tad viņš atklājās darbā, un es sapratu, - Zabava turpināja, - ka viņš nebūt nav tik vienkāršs un parasts, kā šķiet no pirmā acu uzmetiena. Turklāt viņš ir intrasenss, bet nez kāpēc viņa spējas atklājušās tikai šajā vecumā... kas arī ir oriģināli. Viņš izgrozīsies, meitiņ, un nevajag pārāk bieži izrādīt vīriešiem savu vājumu, asaras cīņā par mīlestību nav tas spēcīgākais arguments.

- Es neraudu, - Anastasija klusi teica. - Esmu viņu gaidījusi piecus gadus... un es jau esmu izmisusi gaidīt.

– Vienmēr ir grūti gaidīt, it īpaši, ja vīrietis ir līderis, taču kopš seniem laikiem tā ir bijusi sievietes profesija – gaidīt, nesūdzēsimies par to, ko mums ir devis Dievs.

Anastasija skumji pasmaidīja, paklusēja un klusi nodeklamēja:

Ak viltīgākā būtne

kopš seniem laikiem

pēc dabas stiprie sisti,

Lai pierādītu savu triumfu,

un tikai ārkārtējais spēks,

Fortūna var dot uzvarošu kauju -

citādi viss būs kā agrāk [51].

Saruna aiz muguras apklusa. Žeļezovskis izsauca "Svarogu":

- Nekā?

- Viss kluss, - atbildēja inks.

- Laiks, manu zēn.

- Esmu gatavs, - Ratibors īsi atbildēja; Sakaru vioms rādīja viņa mierīgo seju ar stingri sakniebtām lūpām.

– Acīmredzot “solo pa stīgu” tev būs jāspēlē vienatnē. Pareizāk sakot, Svešo kompānijā.

Berestovs paklusēja.

“Golems” bija piebāzts ar sakaru un datu pārraides sistēmām, ierakstiem desmitiem zemes valodās par katru iedomājamo programmu saziņai ar Konstruktoru, un visi brīdinājumi un atvadu vārdi bija lieki, tāpēc komisārs-2 neatkārtoja instrukciju paragrāfus, viņš vienkārši pateica:

- Gaidīsim tevi atpakaļ, dēls.

No ārējiem videomonitoriem bija redzams, kā “golema” sudraba tetraedrs no starta manipulatora bļodas izslīdēja pretī Svešo “atstarotāja” gaismas režģim, ar pārveidotāja režģa piramīdu centrā. Un šajā brīdī burtiski piecdesmit kilometru attālumā no speisera nez no kurienes parādījās “aizbēgušā” speisera “Afaneors” gaišais korpuss, un skaļruņi, ķērcot, ziņoja ar kāda metālisku balsi:

- Lūdzu, uzņemt vēstnieku.

Izsaucienu, komandu, jautājumu un atbilžu vētra, pīkstienu un punktu un domuzīmju uzplaiksnījumi - automātu "sarunas" - uzplīvoja un apklusa, cilvēki bija gatavi atvairīt uzbrukumu un reaģēt uz sitienu, bet komisāra-2 balss kalpoja visiem kā auksta duša:

– Uzbrukums – tikai kā atbilde uz uzbrukumu! “Polundru” uz aizsardzību! Berestov, bremzē. Kas tur runā?

- Mēs. - Ātrā atbilde parādīja "Afaneora"vadības telpu un krēslos trīs cilvēkus - Metjūsu Kūperu, Anatoliju Šubinu un Šebrannu.

– Jūs saprotat, ka esat bloķēti visos vektoros, izņemot evakuāciju? Viena nepareiza kustība un automāti...

- Saprotam un pieņemam jūsu noteikumus.

- Laikā. Kas ir jūsu pārstāvis?

– Nguo Rangi.

– Paņemiet Berestova “golema” pelengu, viņš ir mūsu vēstnieks, steidzieties, laiks iet uz beigām.

- Mēs paspēsim. Ziņnesis būs vienlaicīgi ar Berestovu.

- Tad izlaidiet vēstnieku un atstājiet trauksmes zonu. Visai operācijai dodu trīs minūtes laika.

Sakari ar "Afaneoru"pārtrūka.

Novērošanas skatā bija redzams, kā no slūžu lūkas, kas bija atvērusies speisera sānos, izslīdēja sniegpārsla - vakuuma kuteris ar vienu pilotu. Fotopavairotāji pietuvināja ierīci, un skatītāji, kas vēroja šo attēlu, ieraudzīja bijušā robežsarga Ernesta Giro auksto seju ar cieši sakniebtām lūpām.

“Afaneors” pēc tam atvēlētajām trim minūtēm ietinās kompaktās pārvietošanās baltajos “dūmos” un pazuda pa "stīgu". Kuteris metās aiz Berestova “golema” un panāca viņu netālu no skaistās režģa piramīdas Svešo vakuuma pārveidotāja centrā.

Roīdu “baļķu” kuģi joprojām atradās netālu no savas struktūras, taču nekādi nereaģēja uz viesu parādīšanos. Blakus viņiem vairākas stundas nekustīgi karājās Gabriela Grehova "pakmaks".

Uzzinājis par Ratibora lēmumu un SEKON pārstāvju vienošanos piešķirt kontakttiesības pašam "Vētras" operatoram, Grehovs ārēji uz to nekādi nereaģēja, it kā šis lēmums viņu nemaz neskartu vai vismaz būtu viņam vienaldzīgs. Neviens nezināja, par ko viņi runāja ar Ratiboru, bet pēc sarunas Berestovs nekavējoties palika vienatnē un parādījās speisera slūžu zālē minūti pirms iekāpšanas “golemā”; pēc sarunas Grehovs paņēma “pakmaku” un devās pie Svešo kuģiem, lūdzot netraucēt viņu ar sarunām.

Pēkšņi Anastasija piecēlās un, piegāja un pieliecās pāri Žeļezovskim, ierunājās, ar gaismām mirgojošas garas ūsiņas mikrofona lodlītē, uz vadības pults “čiekura”:

- Ratibor!

- Klausos, - Berestovs pavilcinājies atbildēja.

Anastasija ar roku satvēra kaklu, mēģināja kaut ko pateikt, cīnījās ar sevi. Zālē sarunas pieklusa, cilvēku galvas pagriezās viņas virzienā. Žeļezovskis klusēja un nekustējās. Bojanova viņam aiz muguras nopūtās.

- Es sapratu, Nastja, - atlidoja Berestova klusā balss. – Viss kārtībā, Gabrielam atkal taisnība: nevar sēdēt uz diviem krēsliem vienlaikus. Es ceru, ka mēs par to varēsim parunāt vairāk, kad atgriezīšos. Nu, bet ja es neatgriezīšos... atceries, pie Toro?

kļūšu eksistences sastāvdaļa

Klausīšos satrauktajā balsī.

Un laiks kā zvīņas

Zudīs, atklās Mūžību... [52]

“Golema” dzirkstele savienojās ar piramīdas virsotni, tam sekoja kutera piliens ar K-migrantu. Kustība Svešo “atstarotāja” zonā sastinga. Arī cilvēki sastinga, neelpojot, lūkodamies melnajos viomu logos ar “atstarotāja” fasetēm. Spriedzi, satvērušu tūkstošiem cilvēku vienību, izkaisītu pa milzīgās telpas kubu ar T-konusu centrā, varētu pielīdzināt cunami vilnim, uzplūstošam krastā: ūdens paceļas arvien augstāk, kļūstot par stiklveidīgu skuvekli ar putu skaidiņām uz cekuliem, vēl mirklis - un tas trieksies krastā, aizslaucīdams visu savā ceļā!.. Tieši tāds “cunami” ieauga cilvēku dvēselēs, kuri bija gatavi palīdzēt savam vēstniekam ar visu, ko varēja, bet nezināja, ar ko tieši.

Pēkšņi Svešo kuģu “baļķi” noslīdēja uz sāniem, paātrinādamies, kam kā zibens sekoja Grehova “pakmaks” zem Anastasijas Demidovas dziestošā čuksta: “Ratiboruška!..” - pēkšņi citplanētiešu vakuuma pārveidotāja kvadrāts sāka salocīties, ar malām aptverdams piramīdu centrā. Tas tika salocīts “pakā” un iespīdējās ar griezīgu zaļumu. Nesaprotamu izkropļojumu spazmas izkropļoja vizuālos attēlus, sasniedza Zemes dienestu transportlīdzekļus, izkropļoja to ķermeņus, šausmīgi izkropļoja cilvēku sejas un figūras un izraisīja trauksmes signālu vilni: spēkstacijās, kas baroja būvlaukumu un transportu. un tehnoloģiskās bāzes, spontāni sākās aktīvās vielas trieciensairšanas process.

- Velni tādi! – Barencs nolamājās. – Viņi mūs samals putekļos! Aristarh, nekavējoties iznīciniet šo baigo “stīgu maisu”, pretējā gadījumā pazaudēsim T konusu!

“Atstarotāja” režģis patiešām atgādināja stīgu maisu, turpinot salocīties un sarukt, līdz pārvērtās par gigantisku šķēpu, notēmētu kaut kur Hiparha zvaigznāja virzienā, un no tā gala sāka lauzties un izgaist gigantiski zaļu zibeņu uzliesmojumi, aizlidoja tālumā, no kā speiseri raustījās kā paralizēti, lai gan atradās divsimt tūkstošu kilometru attālumā.

Žeļezovskis spītīgi klusēja.

Tagad jau kliedza no visām pusēm:

- Automātika uz robežas!

– Aizsardzība neiztur, katapultēju reaktoru!...

- Aizeju pa "stīgu"...

– Esmu “divdesmitais”, cilvēki zaudē samaņu, gaidu pavēles.

– Ziņojums operatoram-prima: lauka situācija zonā nestabila! Konstatēta mezona strūkla un neitrīno plūsmu parādīšanās, kā arī tādas parādības kā “peldošā topoloģija” un “Bulgakova metrika”.

– Ak Kungs, vai tas tiešām būs vakuuma fāzes pāriešanas sākums? – Bojanova klusā balsī teica. - Aristarh, kāpēc klusē? Mums kaut kas jādara!.. Vai nu aiziet, vai...

- Visiem tīru ēteru! – beidzot vispārējo troksni pārtrauca komisāra-2 dārdošais bass. – Zinātniskā bāze “hippo” un visi tehniskie dienesti nekavējoties atstāt teritoriju! Prettrieciena patruļai sagatavojieties TF triecienam pret Svešo... hm... šķēpu!

Iegūtajā klusumā atskanēja un skaļi klauvēja speiseru aizsardzības sistēmas izsaukuma klaudzieni: kuģu inki savā starpā koordinēja TF lauka ģeneratoru tēmēšanu.

Anastasija Demidova vāji noelsās:

- Tur taču Ratibors!..

Bet šajā brīdī no skaļruņiem atskanēja pazīstamā skanīgā Gabriela Grehova balss:

– Nejūciet nu prātā, kolēģi! Es lūdzu operatīvos darbiniekus atlikt TF uzbrukumu!

- Iemesli? – Žeļezovskis dārdināja.

- Mēs nedrīkstam riskēt ar T-konusu, Zemes aizsargvairogu!" – piebilda Barencs. - Vēl  minūte, un to sasniegs pārvērtību vilnis.

– Nekādas pārvērtības nenotiks, viss šis satraukums ir Svešo urbja darbības sekundārie efekti, tas novilnīs un beigsies. Ja vakuumā būtu notikusi fāzes nobīde, mēs pat sajust neko nepaspētu, viss būtu beidzies uzreiz.

- Ko jūs piedāvājat?

- Pagaidīt!

- Ticiet viņam! – Anastasija piespieda dūres pie krūtīm. - Viņš zina, ka viss būs... labi.

- Atsaukt uzbrukumu! – Žeļezovskis nodārdināja.

Un, it kā gaidīdams šo pavēli, Svešo transformatora kolosālais šķēps pārvērtās par garu žilbinošu bultu baru un izgaisa naktī, aizjoņoja pretī Lielā Šāviena konusam, uzplēsdams kaut kur priekšā telpu.

Speiseris pārstāja vērpties spirālē, iztaisnojās, zāles kontūras un priekšmeti ieguva normālas formas, ķermeņi un sejas pārstāja šķobīties, sastingušie cilvēki skatījās viens uz otru, it kā baidoties noticēt neredzētās parādības veiksmīgam iznākumam. .

– Viņi tiešām tika cauri? – Bojanova klusi jautāja. - Aristarh, sazinies ar mūsu LŠ posteņiem, varbūt mēs varēsim novērot, kas tur notiks.

- DD, - Žeļezovskis izsauca robežsardzes komandieri, - nodrošiniet pilnīgu zonas aizsardzību un normālu dienestu darbību, dodamies uz LŠ virsotni." Ja parādīsies K-migranti, galā tiksiet?

- Gan jau, - Demins mierīgi atbildēja.

"Viņi droši vien jau gaida savu "krusttēvu," Barencs nopūtās, piecēlās un izstaipījās. - Tur, pie LŠ “lodes”. Klausies, Nastja, kāpēc jūs esat tik pārliecināta, ka prokonsuls zina, kā viss beigsies? Viņš spēj ceļot uz nākotni un atpakaļ? Un kā viņš panāca sarunas ar Svešajiem, lai uzņem mūsu vēstnieku un ļauj piedalīties eksperimentā?

Anastasija, ne vārda neteikusi, izgāja no zāles.

- Jūs uzdodat pārāk daudz jautājumu, Jaropolk, - sacīja Bojanova. – Bet šai meitenei tagad ir grūti. Baidos, ka Berestovs neatgriezīsies, un viņa... to zina.

- Sekojošais divi, - Žeļezovskis izsauca dežūras speisera “Borisfens” komandieri. – Saņemiet delegāciju, dodamies uz LŠ priekšposteni. Sagatavojieties aiziet pa "stīgu".

- Mašīna gatava, - īsi atbildēja speisera komandieris.

- Ejam. – Žeļezovskis piecēlās kājās. - Zabava ņem Nastju, viņa nāks kopā ar mums.

- Ja vēlēsies, -, ienākdams zālē sacīja Gabriels Grehovs.

- Protams, - komisārs nomurmināja, atskatījās uz Barencu: "Šķiet, tu gribēji kaut ko no viņa uzzināt? Tad nu jautā.

- Vēlāk, - neapmierināts norūca Drošības padomes priekšsēdētājs.

- Es ar jums, komisār, ja tik neiebilstat, - Grehovs sacīja, it kā nekas nebūtu noticis. – Vai arī ir atteikuma iemesli?

- Nav, - atbildēja Žeļezovskis. - Nu ko, ja nevienam nav drosmes, pajautāšu es. Gabriel, godīgi sakot, mūs interesē...

- Tak zinu, - Grehovs pamāja, ar neskaidru nožēlu skatīdamies uz pret viņu pavērstajām sejām. – Kas attiecas uz roīdiem, tad tie nav vis Konstruktora pēcteči, pat ne mazbērni un pat ne mazmazbērni, kā domā daži oriģināli, un to varējāt nojaust paši, ja būtu atcerējušies Tartaru. Jums ko, tiešām bija grūti to izdarīt?

- Ko? – Bojanova sastinga pie izejas. - Tartaru? Gribi teikt, ka Svešie ir no Tartara?!

– Nav iezemieši, viņi, tāpat kā tartarieši, ir atnācēji mūsu Visumā, kuriem izdevās pie mums nokļūt no cita Visuma. Bet, ja Tartars joprojām nav spējis pilnībā salauzt iekapsulējošās mijiedarbības čaulu, tad Svešajiem tas ir daļēji izdevies.

- Ak Kungs,  tik vienkārši! - Bojanova nočukstēja. – Bet mēs te cīnāmies, atšķetinam iemeslus, kāpēc svešie pret mums tik vienaldzīgi... Bet viņi mūs vienkārši nedzird! Gluži tāpat kā tartarieši... lai gan reizēm cenšas sarunāties.

Neviens viņai neiebilda, intrasensi - Barencs un Žeļezovskis - visu saprata un momentāni izanalizēja informāciju, pārējie vēl apdomāja paziņojumu.

- Velns parāvis! – Demins pārtrauca klusumu; viņš arī prata domāt ātri. – Tāpēc man vienmēr šķita, ka roīdi gan pēc izskata, gan uzvedības līdzinās kaut kādiem – Tartara aborigēniem! Tāds pats negatīvisms pret mums.

– Jums taisnība, jaunekli. – Grehovs pastiepa lūpas smaidā. – Kas vēl interesē cienījamos vadītājus? Iesaku pasteigties. Drīzumā izšķilsies Komnstruktors. Un neļaujiet manām zināšanām jūs izbiedēt, es neesmu K-migrants, lai gan es, tāpat kā viņi, varētu uzskatīt Konstruktoru par savu "krusttēvu". Ejam.

- Viens jautājums, pēdējais, - Bojanova klusi sacīja. - Ja jau visu zinājāt... kāpēc tad Berestovu aizsūtījāt... drošā nāvē? Kas ar viņu notiks?

Grehova seja satumsa. Vairākus mirkļus viņš smagi, ar klusu izaicinājumu un trulu melanholiju skatījās uz SEKON priekšsēdētāju un pašūpoja galvu.

– Es jūs sapratu, Zabava, bet jūs kļūdaties, Nastjai ar to nav nekāda sakara. Viņš... nolēma doties pats, lai gan es viņu brīdināju... un piedāvāju savu kandidatūru. Bet nesteidzieties apglabāt Berestovu, ne velti šo vīru nosaukuši par Ratiboru, tur jums taisnība, viņš spēj daudz mainīt. Varbūt es... - Grehovs padomāja. - Jā, es neiebilstu, viņš atgriezīsies.

- Neiebilstat? – Kijs-Koronats, kurš līdz šim bija klusējis, savā nepatīkamajā balsī teica. - Bet ko, jūs varētu būt arī pret? Varējāt vēlēties viņa nāvi? Tā jūs jāsaprot? Labs palīgs, nav ko teikt!

Grehovs, neteicis ne vārda, aizgāja.

- Tomēr tu nemainies, Koročun, - Železovskis burkšķēja. - Ejam, Zabava, Jaropolk.

- Es visu varu saprast, - sacīja Bojanova, kad viņi jau tuvojās metro nodalījumam, - vienu es nesaprotu, kāpēc prokonsuls neatrunāja mūs no T-konusa būvniecības, zinot, ka tas nebūs vajadzīgs?

- Kurš gan viņam būtu noticējis? – Barenčs smagi jautāja. - Vai tad arī mums vajadzēja nostāties viņa pusē? Tu būtu bijis pirmais, kas viņam būtu metis ar akmeni.

- Tas gan, - Žeļezovskis pamāja.

Viņi gaidīja.

Robežsardzes dienesta un drošības pārvaldes analītiķi ar varbūtību tuvu vienam izrēķināja vietas koordinātes, kur Konstruktors “izkritīs” no LŠ kanāla, taču visi saprata, ka šie aprēķini var nebūt precīzi. Tāpēc visā turpmākajā LŠ maršrutā - tā "lode" lidoja kaut kur trīs vai četru gaismas nedēļu attālumā - tika novietotas zondes ar video aparatūru, kas ļāva cerēt noķert visdīvainākās un spēcīgākās būtnes, ar kādu saskāries cilvēks "otrās atnākšanas" brīdi.

Speisers "Borisfens" aprēķinātā laukuma tuvumā pavadīja divas diennaktis – tieši tik ilgā laikā LŠ veica atlikušo distanci pirms tikšanās ar Svešo "vēstnieku paketi" - nepārtraukti zondēja apkārtējo telpu, veica sarunas ar Zemi un citām Zemes ierīcēm, gatavojoties sagaidīšanas ceremonijai. Otrās dienas beigās spriedze, kurā dzīvoja Zemes iedzīvotāji, sasniedza savu robežu. Cilvēces dzīvē atkal ielauzās Nezināmais, neizpētītais un, iespējams, neaptveramais, bet, to pārdomājot reti kad kādam no cilvēkiem paātrinājās elpošana un sirdspuksti.

Pēdējās dažas stundas pirms aprēķinātā laika punkta "Boristēna" pasažieri pavadīja speisera desanta zālē, cieši saspiesti kopā krēslos, kas nepieciešamības gadījumā pārvērtās par aizsargājošiem kokoniem ar autonomu dzīvības uzturēšanas sistēmu. Žeļezovskis sēdēja starp Bojanovu un Barencu, bet pa kreisi un nedaudz priekšā - Grehovs ar Anastasiju Demidovu. Visi pieņēmumi jau bija apspriesti, jaunumi izrunāti, un klusumu zālē tikai reizēm pārtrauca robežsargu klusās piezīmes un speisera komandas vienzilbīgie jautājumi un atbildes.

Zāles viomi bija ieslēgti, liekot domāt, ka platforma ar krēslu grupu karājās tieši kosmosā, tiem apkārt tikai melns bezdibenis ar brīnišķīgu, nemirgojošu zvaigžņu bariem. Sārts aplis ar tievu balta mērķa zīmju krustu rādīja apgabalu, no kura vajadzēja iznākt Konstruktoram... vai viņa “ēnai”, ja viņš nespētu izlauzties cauri barjerai, kas atdala Visumus. Žeļezovskis šo attēlu iztēlojās kā balonu, kura gumijas sieniņā iedūrusies adata, bet sienu nespēj pārdurt, tikai izstiepj visā caurduršanas garumā. Kas notiks, kad gumija neizturēs? "Adata" nonāks bumbas iekšpusē, un tas arī viss? Vai arī balons tajā pašā mirklī pārsprāgs?..

Aristarhs pašķielēja uz Bojanovas mierīgo seju, saņēma psi attēlu: šaujampulvera mucu un degošu bigforda auklu un bez mīmikas izteiksmes atbildēja ar īsu: nepārspīlē. Viņš visu laiku juta Grehova psi-sfēras tuvumu, spējīgu uz tiešu domu saziņu: it kā tuvumā, aiz tukšas sienas, sēdētu spēcīgs, labi dzirdošs, piesardzīgs un bīstams burvis, kura arsenālā ir ne tikai labais, bet paslēpti arī ļaunie brīnumi - tāpēc visu laiku nācās sevi kontrolēt, uzturēt formā un neizrādīt prokonsulam stresu. Barencs reiz individuālā sarunā smejoties atzinās Aristarham, ka baidās no šī eksosensa, uz ko Žeļezovskis atbildēja ar sakāmvārdu: “Nepiemini velnus uz nakti.” Viņi pasmējās, lai gan nevienam no viņiem smiekli nenāca. Grehovs bija noslēpumains cilvēks, viņa zināšanas bija tumšas, maģiskas, svešas, un līdzdalība cilvēku incidentā ar Konstruktoru bija vairāk satraucoša un biedējoša nekā iepriecinoša, bet Žeļezovskis ar šo pārliecību nevarēja neko padarīt.

- Ziņojums no kontroles dienesta, - ikviena austiņās atskanēja sakaru koordinatora klusā balss. – Telpa ceļā uz LŠ sāk mainīties: parādās vājš pozitronu fons.

- Beidzot! – Savičs atturīgi iesaucās. – Tur aizgāja Svešo transformatora “šāviens”. Tā iedarbības zonā vakuuma svārstības sasniedz galējas robežas, tiek sadalīti elektronu-pozitronu pāri, pozitroni pārstāj būt virtuāli un parādās realitātē, bet elektroni “ieripo” potenciālu akā...

– Bet tas taču ir fāzes nobīdes sākums! – Erbergs nespēja valdīties; Robežsardzes komandieris atšķirībā no visiem pārējiem stāvēja pie sava krēsla kājās.

- Principā... - Savičs iesāka, bet viņu pārtrauca skaļš trauksmes signāls un novērotāja balss:

– Aptuveni pie tūkstoš simts otrā KP es novēroju neparastus efektus! Dodu attēlu.

Zvaigžņotais fons cilvēku priekšā zālē nemainījās, tas ir, zvaigznāju raksts nemainījās, lai gan video uztvērēji pārgāja uz uztveršanu no tūkstoš simt otrās zondes kamerām, bet melnais caurums skatītāju priekšā pārstāja būt melns, to sadrebināja spazmas, zvaigznes izzīmēja gaismas lokus, nodejoja, tad izbalēja kolosāla gaismas konusa svinīgā un lēnā mirdzumā (lai gan šis lēnums bija nepatiess attēla milzu mērogu dēļ). Zilas žilbinošas dzirksteles metās iekšā konusā, noripoja gar to, radīja tūkstošiem tievu adatveida staru, izdzisa, atkal iemirdzējās, manāmi mainot krāsu uz zaļu, atkal un atkal izgāja cauri visai krāsu gammai no dzeltenas līdz tumšsarkanai, bet konuss sāka izbalēt, kļuva stiklveidīgs - caurspīdīgas formas, kā ziepju putas vannā.

Zondes drebuļi pie elpu aizraujoši krāsainās uguņošanas, ko radīja Konstruktora lode, saduroties ar “vēstnieku paketi”, acīmredzot sasniedza tādas amplitūdas, ka neizturēja tehnika: konusa attēls pazuda, radot pamatu kliedzienu vilnim - ne visi saprata, kas tur notiek. Un, kad operatoram izdevās atjaunot attēlu, cilvēki redzēja fenomenālu mērogu spēkpilnu, pārsteidzošu caurspīdīgu figūru, atgādinošu šķēpa smaili.

***

- Viņi izlauzas! – pilnīgā klusumā atskanēja kāda zvanīga balss. – LŠ “lode” pieņēmusi Berestova “golema” formu!

Bet simt četrdesmit miljonus kilometru garais šķēps, kas krietni pārsniedza Sistēmas izmērus, pēkšņi nodzisa. Atkal attēlu sadrebināja spazmas, zvaigznes viomos nodrebēja, izplūda blāvos, miglainos mākoņos un... pazuda.

Grehovs pēkšņi metās uz izeju no zāles un aizskrēja pa gaiteni. Neviens to nepamanīja, visi satraukti raudzījās uz gaismas mistēriju viomu centrā.

Savienojums pēc minūtes tika atjaunots, un skatītāji uz mirkli ieraudzīja pēdējo posmu LŠ “ēnas” pārtapšanā par Konstruktoru: grandiozu, elpu aizraujošu sprādzienu - Lielā Šāviena triecienvilnis panāca “lodi” un, tai uzdūrusies, pārvērtās enerģijā...

Viom kļuva tukšs. uz apstulbušajiem cilvēkiem klusi skatījās zvaigžņu mākoņi - kosmosa zonā, kur karājās speiseris "Borisfēns", atkal viss bija mierīgi, sprādziena gaisma nebija paspējusi atnākt. Klusumā atskanēja šņuksti. Cilvēku galvas pagriezās pret Demidovu: viņa raudāja, un Žeļezovskis, noliecies pie viņas ar neizdibināmu seju, glāstīja viņai matus. Viņš nopūtās, uztvēra neveiklo pauzi, un atcerējās savus pienākumus.

- Ķenguru uz Melnās Cauruma reģionu! [53] MC pelengu flotei! Kurš tur ir tuvāk, mēs neko neredzam. Kas ar Konstruktoru? Dodiet taču vienreiz attēlu!

– Apgabalā, kur viņš parādījās, valda šausmīgs juceklis! – atsaucās viens no robežsargiem, kas jau bija pabijis notikuma vietā. - Uguns jūra pāri pusei Galaktikas! Pienākt tuvāk par piecām vai sešā m AV nav iespējams! Visas sešas starpstaciju ešelona zondes sadragātas,  mēģinu veidot jaunu sēriju.

– Viņš  tiešām nespēja sevi aizsargāt? – Barencs nomurmināja. - Anatolij, ko teiksi?

– Konstruktors droši vien izšķīlies no LŠ, lai gan to vēl nav iespējams pārbaudīt. Pēc mūsu datiem, kāds LŠ “lodes fragments” turpina lidot tajā pašā virzienā un ar tādu pašu ātrumu, lai pēc stundas jau atstos pie T-konusa.

– Ja nu tas ir pats Konstruktors?

- Nezinu…

Komisārs-2 pameklēja kādu ar acīm.

- Kur  tad Grehovs?

Bojanova atskatījās.

- Bija šeit. Nastja, kur Gabriels?

Demidova klusēdama norādīja uz izeju; viņa nevarēja parunāt, baidījās izplūst asarās.

– Atlikt ķenguru Melnā Cauruma reģionā! Visai flotei vajadzētu aiziet no T-konusa zonas, tūlīt tur parādīsies LŠ! – Žeļezovskis ar vienu kustību izsprāga no krēsla un arī metās ārā no zāles, pavēlēdams inkam sagatavot rezerves drakkaru.

Viņš startēja tūlīt aiz Grehova laivas, tikai dažas minūtes pēc viņa.  Ieslēdza špugu, T-konuss izauga viņam priekšā kā spīdošs ritenis, pienāca tuvāk, ar malām izgāja ārpus redzamības robežām un pārvērtās par kaut kādu apokaliptisku tiltu, kas savieno "bezgalības krastus".

Žeļezovskis ievirzīja drakkara priekšgalu T-konusa centrālās vadības bloka piestātnē blakus diviem citiem transportlīdzekļiem: galeonam ar robežsardzes servisa marķējumu un koggam bez numuriem vai atzīmēm. Ignorēdams bezsvara stāvokli un zemo gaisa spiedienu bloka gaiteņos, viņš devās uz sadales zāli, piefiksēja ar perifēro redzi četras guļošas pelēkas figūras, un ar “universālu” rokās iebrāzās zālē.

Gar ar gaismām mirgojošā kiberkontroles monitora puslodi rosījās melna figūra, kad Aristarhs piepeldēja tuvāk, atskatījās. Tas bija Grehovs pats personīgi.

- Komisār? Tā jau domāju. Lieliska reakcija. - Prokonsuls atkal noliecās pār puslodi, izvilka no tās mikrofona antenu, kaut ko pateica, pagaidīja un norāva no galvas emkanu. Atviegloti iztaisnojās.

– Paldies Allaham, viņi nepaspēja palaist “tārpu” [54].

Žeļezovskis pamanīja vēl divus pelēkus ķermeņus zāles dziļumā un stiklainu iespiedumu grīdā. Grehovs pārtvēra viņa skatienu un saviebās.

- K-migrants, nācās nošaut. "Pelēkos" tikai apdullināju.

- Kas viņš bija?

– Nguo Rangi.

- kāpēc?

Grehovs ironiski paskatījās uz pistoli komisāra rokā un, tas, padomājis, ielika to makstī pie jostas.

– Konstruktors izšķīlās no LŠ kanāla, bet pats kanāls neizgaisa un turpina augt, lai gan ir sašaurinājies desmit reizes. Tas gan būs jāsagusta “stīgā” un jāizmet no šejienes, lai neietriecas Saulē. Cita veida, kā to apturēt nav.

- Bet Konstruktors?

– Konstruktora apturēšanas problēma vēl priekšā.

– Atkal tumšas zināšanas? – Žeļezovskis iesmējās. - Kā viņi šeit nokļuva? "Viņš pamāja uz nekustīgajiem pelēkajiem ķermeņiem.

- Tāpat kā mēs. Domāt un strādāt viņi tomēr prot.

-Ko viņi gribēja izdarīt?

– Izdzēst programmu. Ejam, komisār, mums nav daudz laika, LŠ būs klāt pēc pusstundas. Dodiet flotei komandu atstāt šo apgabalu.

Žeļezovskis, kurš to jau bija izdarījis, aizejot paklusēja, pareizāk sakot, pirmais izpeldēja no zāles, bet Grehovs saprata viņa klusēšanu un apstiprinoši pasmīkņāja.

– Cienu profesionalitāti.

- Pagaidiet. – Žeļezovskis koridorā satvēra kronšteinu un apstājās. – Bet, ja jums bija taisnība no paša sākuma, tad, iznīcinot T-konusu, K-migranti tādējādi parakstīja Sistēmas nāves spriedumu?

- Nevajadzētu viņus vainot tik smagā grēkā. - Viņi jau arī nezināja, ka Konstruktors parādīsies agrāk un ka LŠ saglabās kustības vektoru. Viņu vidū nav tādas klases gaišreģu.

Klusēdami nokļuva piestātnes slūžās. Grehovs apstājās pie sava kogga izejas lūkas, pašķielēja uz masīvo komisāra figūru.

– Kaut kas jūs nomoka, Aristarh. Kas tieši? Berestova liktenis vai kas cits?

Žeļezovskis nebija pārsteigts par prokonsula gaišredzību, viņš smagi nopūtās:

– Jā, Ratibora liktenis.

– Ko darīsiet, ja pateikšu, ka nezinu?

- Neticēšu.

Grehovs pagriezās, atvēra lūku un, neatskatījes, sacīja:

- Es patiešām nezinu. - Un no slūžām piebilda: - Bet ļoti ceru.

- Uz ko?

- Ka viņš tomēr atgriezīsies...

tulkojis Imants Ločmelis

Piezīmes

1

"Ķengurs" - robežsargu un glābēju žargonā runājot - kurjera vai cita kuģa lēciens pēc izsaukuma, īss reids ar vienu uzdevumu.

2

"Špugs" - Kreisējošs lidojums ar dubultu paātrinājumu.

3

"Kobra" - riska klipa vai aptveres (klips, aptvere - trauksmes grupu žargonā - vienība) komandieris.

4

"Treks" - trauksmes kanāls. "Trīs devītnieki" trekā - trauksmes signāls.

5

Pilna klipu(aptveru) paka - trīsdesmit divi cilvēki.

6

Zinātniskās spekulācijas - drosmīgas, bet vēl nepietiekami pamatotas hipotēzes izvirzīšana.

7

Frīdmanoloģija - zinātne, kas apvieno kosmoloģiju un elementārdaļiņu fiziku.

8

Prognožu konsultants.

9

Speciālisti saskarsmēm ar citām civilizācijām.

10

"Metro" - mirkļa transporta sistēma.

11

Piegalaktikas klaidoņi - zvaigznes, kas dzimušas pirms galaktikām.

12

Viena no mums tuvākajām galaktikām.

13

Uz problēmām orientētas datu bāzes.

14

UASS un drošības pārvaldes speciālisti izstrādājuši štata režīmus (imperatīvus) riska grupu darbam dažādos apstākļos, un, tos pielietojot, kompjūteriem atliek tikai pārrēķināt režīmus atbilstoši konkrētai situācijai.

UASS(Управления аварийно-спасательной службы) - Avāriju Glābšanas un Drošības Dienesta Pārvalde.(AGDDP) Varena organizācija, kas rūpējas par cilvēces civilizācijas drošību gan uz Zemes, gan cilvēku izpētītajā Visuma daļā.

SEKON(СЭКОН)социально-этический контроль опасных направлений науки - bīstamo pētījumu sociālās un ētiskās kontroles pārvalde(BPSEGP) ar ļoti plašām pilnvarām. Bez šīs organizācijas atļaujas nedrīkst tikt izdarīti nekādi potenciāli bīstami zinātniski vai tehniski eksperimenti.

15

SSV - superstīgu video sakari, izmantojot telpas salocīšanās principus.

16

"Dingo" sakari - trīsdimensiju video sakari, balstīti uz dinamiska hologrāfiska attēla principiem.

17

Mentālās(domu) kontroles aparatūra.

18

Saziņas kanāls, ļaujošs lasīt informāciju, netraucējot vadībai.

19

"Polundras" režīma operators ar īpašu pilnvaru kart-blanšu. Kart-blanš (fr. Carte blanche burt. "balta / tukša karte") - neierobežotas pilnvaras veicot saimnieciskos darījumus pilnvarotāja vārdā.

20

Katabolisms - vielmaiņas reakciju kopums organismā, kas sastāv no sarežģītu organisko vielu sadalīšanās; anabolisms - reakciju kopums uz organisko vielu veidošanos.

21

Opojek - (burt. dzirdināmais) piena teļš (veckrievu).

22

"Sauciens" - baznīcas himna.

23

Ja nav ārējas ietekmes, visas vakuuma īpašības ir tieši tādas pašas attiecībā uz jebkuru inerciālo atskaites sistēmu.

24

C klasifikācija (no: sinektika - neviendabīgu elementu savienošana mākslā) - indivīda radošo spēju īpašību kopums.

25

R.L. Stīvensons.

26

Fotosfēra - zvaigznes (ieskaitot Sauli) atmosfēras apakšējā daļa. Saules fotosfēras biezums ir aptuveni 350 km, temperatūra ir aptuveni 6000 Kelvina grādu.

27

Serpinski sūklis - figūra, kurai nav tilpuma (fraktālis), fraktālis ir līkne, kuru nevar atrisināt diferencējot.

28

Ko Fung.

29

Abiem pavadoņiem nav pareizas sfēriskas formas; Fobosa izmēri 27x19 km, Deimosa 15x11 km.

30

Noslēpuma šausmas (lat.).

31

Aprakstītajā laikmetā pultis bija mikrobloki tehnoloģisko un organizatorisko procesu kontrolei, tās izmantoja domu un skaņas kontroles principus un iebūvētas ēku sienās, starpsienās utt. lai netraucētu apkalpojošo personālu. To, ka tā ir pults, var pazīt pēc inka atsaukšanās un signalizācijas.

32

Hakarigoto - plāns, nodoms (jap.).

33

Metožu sistēma vadības kļūdu novēršanai un komandu apstrādei.

34

Salamans Mācītājs(Ekkleziasts) 3:1.

35

Gudmunds Herneo.

36

Tachis - stīga (lat.).

37

Ļaunais gars, kas saīsina dzīvi (veckrievu val.).

38

Demos - tauta (grieķu val.).

39

A. Ahmatova (1914).

40

Imperatīvs "miesassargs".

41

Bokseris cīnās ne tikai ar vienu pretinieku, bet arī ar viņa līdzinieku "dingo", un viņam jānosaka, kurš ir kurš, nevis jāuzsāk cīņa ar spoku.

42

No "pinax" - dēlis (grieķu val.).

43

Trešais nav dots (lat.).

44

PVV - psi-viriāla vadība, darbojas ar mentālām un skaņas komandām.

45

Termins, kas apzīmē objekta vai parādības slēpto šarmu, burtiski - skumjš šarms.

46

“SUL-Ekstra” - speciālas uzmanības likums, kas neļauj nepamanīt pat šķietami nenozīmīgus niekus.

47

Atbildības kvalitāte - ārkārtas apstākļos par pieņemto lēmumu atbild vismaz trīs personas: cilvēku darbā iesaistītais operators, uzvedības imperatīvu izstrādātājs (regulārie specdienestu darbības režīmi) un komisijas pārstāvis par morāli un ētiku.

48

Balmonts K. Tuksneša zvaigzne.

49

No vārda "globālistika" - zinātne par mūsdienu globālajām problēmām.

50

“Ja tās ir rozes, tad tās ziedēs” (G. Fiorentini).

51

Makjavelli.

52

Toro Henrijs Deivids. Iedvesma.

53

Ārkārtas operāciju zona.

54

Domāta programma iznīcinātājs (kompjūtervīruss), kas iznīcina informāciju kompjūterā.

Content

Golovačevs Vasilijs Pazudušā Konstruktora atgriešanās

Pirmā daļa. OPERATORS BERESTOVS.

LIELAIS ŠĀVIENS

SVEŠIE ROĪDI

LEĢENDA PAR RIJĪGO MAZULI

DESANTS UZ BIJUŠĀS ZVAIGZNES

LIKTENĪGĀS ROBEŽAS PSIHOLOĢIJA

Otrā daļa. ATKLĀJOT MŪŽĪBU. ŽELEZOVSKIS

PIEĻAUJAMĀS AIZSARDZĪBAS ROBEŽA

PRESINGS

AIZ MUMS – MĒS PAŠI

SASPRINGTĀ ATSPERE

PĀREJA CAUR KOORDINĀTU SĀKUMU

Piezīmes