Golovačevs Vasilijs

Mūžības bērni

Vasilijs Golovačevs

Relikts. IV grāmata

Mūžības bērni

.

Pirmā daļa. ZILONIS TRAUKU VEIKALĀ. RATIBORS

.

BEZ ĪPAŠA UZTRAUKUMA

Bija redzams, ka Ratibors skrien ar grūtībām, ar pēdējiem spēkiem, un viņa seja nebija bāla, kā Nastjai sākumā likās, bet gan zila, ar metālisku nokrāsu. Bet visvairāk viņš pārsteidza, atbaidīja un atgrūda ar savu trešo aci uz pieres, no iekšpuses izgaismotu it kā ugunī, piepildītu ar ciešanām un neizteiktu lūgumu.

Paklupis, Ratibors nokrita, un svešais, līdzīgs kristālisks klints fragmentam, kurš viņu panāca, noliecās pār viņu un sāka augt, paceļot virs nokritušā savas milzīgās spalvainās ķepas.

- Stāvi! - Nastja kliedza, pacēlusi universālu. - Atkāpies, vai šaušu!

- Pamēģini! - svešinieks nodārdināja Žeļezovska balsī tā, ka atbalss skanēja no visām pusēm.

Izmisumā Nastja nospieda mēlīti, bet pistole saliecās kā dzīva, izspieda šķidru liesmas straumīti, iezvanījās un sāka kust ar vaskainām asarām ...

Nastja pielēca, ar bezjēdzīgu skatienu aplūkoja guļamistabas iekārtojumu, omulīgo “lāču stūrīti”, un ar vaidu iekrita atpakaļ gultā, nomierinot savu pukstošo sirdi. Prātā ienāca rindas:

viss tur svešs,

Bet arī apburoši jauns

Kāpēc steidzies...

pamosties,

Baidoties no citas mošanās... [1]

Dzejnieks bija gandrīz uzminējis, izņemot to, ka epitets “apburošs” nebija gluži precīzs. kaut vispār negulēt!..

Gaitenī klusi nozvanīja durvju zvans.

Nastja atkal pielēca kājās, ielidoja viesistabā tikai peņjuārā, bet ieklausījās sevī un, saknupusi, atgriezās guļamistabā. Uzvilka halātu, noslaucīja seju ar sūkli un paskatījās pulkstenī: bija gandrīz divpadsmit naktī. Ak Kungs, ko tur... atnesis šajā stundā?

Zvans noskanēja trešo reizi. Tad viņa pavēlēja atvērt durvis. Uz sliekšņa stāvēja smaidošais Kosta ar milzīgu gladiolu pušķi.

– Viesus pieņemsi?

Nastja vēsi nodrebinājās, ietinās halātā un pagāja malā.

- Ienāc.

Viesis pasniedza viņai pušķi.

-Tu tā izskaties, it kā tu būtu gulējusi? Varbūt nosalusi? Sasildīsim. – Kosta iesmējās, ejot pieliecās, mēģināja noskūpstīt saimnieci, bet viņa atvairījās.

- Nevajag, Kostočka. - Balss bija klusa un blāva, un Nastja piespieda sevi izskatīties tā, kā viņu pazina institūtā. – Apsēdies, bet neatkārto visu savu ikdienas repertuāru, labi?

Nastja ielika ziedus vecā keramikas vāzē, ielēja ūdeni, paskatījās uz ziediem un nopūtās. Tad atgriezās pie sava viesa.

- Es tevi klausos.

Kosta ar brīkšķi apsēdās krēslā, uzmanīgi paskatījās uz meiteni, no viņa lūpām pazuda smaids.

- Izskatās, ka es šeit neesmu gaidīts. Bet vakar kāds mani uzaicināja pie sevis un apsolīja nepārspējamas baudas. Vai arī tas bija vājuma brīdis?

Nastjas acu priekšā parādījās svārstīgs attēls ar divām skūpstošām figūrām, tad uzplaiksnīja zibsnis, viena no figūrām pazuda.

Nastja pamāja.

- Tu visu labi saproti, Kostja, paldies par vakardienu, par līdzjūtību vispār, tu man ļoti palīdzēji... - Viņa paklusēja, jo viesis pamāja ar galvu, viņa seja uz mirkli kļuva asa un ļauna.

- Līdzjūtība? Cik atceros, vakar nebija nekādas līdzjūtības. Bija runa par kaut ko citu, par tevi un mani, un es sapratu, ka tu beidzot pamanīji...

Nastja pakratīja galvu, savukārt skatīdamās uz viesa seju, kustīgu, skaistu, pašpārliecinātu, ar enerģisku lūpu izliekumu, tāda cilvēka seju, kurš vienmēr sasniedz savu mērķi. Efanalītiķis Kosta Sahangirejs,  mākslinieks-universālists, viņa hobijs un pašizpausmes līdzeklis darbs ar inku viens pret vienu. Viņa secinājumi vienmēr ir krāsu un toņu pārpilni. lai kāds būtu uzdevums, tas ir mākslas darbs, vai sava veida “simfonija”. Viņš izceļas ar enerģisku aktivitāti un pašapziņu. IVK efanalīzes laboratorijas vadītājs, kur strādāja arī Anastasija. Vīrietis bez kompleksiem, kurš ne velti pretendē uz ekskluzivitāti. Un visbeidzot intrasenss.

- Nesaprotu, - viņš teica, paraustīdams plecus. – Es neesmu puišelis, Nastja. Vakar, šķiet, mēs visu apspriedām, un es kā džentelmenis pārtraucu notikumu attīstību, lai gan varēju vienkārši izmantot iespēju. Kas par lietu, kas mainījies?

- Paldies, - Nastja neviļus pasmaidīja, - ka biji džentlmenis un kopumā lāga puika. Vakar jutos ļoti slikti, pat neatceros visu, kas ar mani notika, bet šodien... nē, nē, nekādas būtiskas izmaiņas nav notikušas, un tomēr sarunu atliksim līdz labākiem laikiem. Neapvainojies, Kostja, labi? Varbūt šampanieti?

Kosta sadūma.

- Godīgi sakot, es nedomāju, ka tu... sagaidīsi mani šādi. Līdz šim man šķita, ka tu dzīvo bez visiem šiem aizspriedumiem, neierobežoti un brīvi. Vai arī esmu kļūdījies? Vai varbūt kāds no tavas paritātes pavēlniekiem ir pieprasījis galīgās tiesības? Kurš gan? Grehovs vai Berestovs?

Asinis atplūda no Nastjas vaigiem, lūpas kļuva nejūtīgas.

Kosta īgni pasmaidīja, piecēlās un mēģināja apskaut viņas plecus, ieskatīties acīs, bet nespēja: šķita, ka kājas pieljušas ar svinu, iesakņojušās grīdā, bet uz pleciem spiež smagums kā no paātrinājuma. Sajūtas uzreiz pārgāja, Kosta atjēdzās, varēja atbildēt ar to pašu, spēka pietika, bet attapās.

- Tev labāk iet prom, - Nastja nočukstēja.

- Atvaino, - viņš teica. - vienkārši neesmu pieradis, ka pret mani izturas kā pret puišeli... tāpēc tā iznāca pateikt. Bet ilgi dzīvot šitā... ar abiem tu nevarēsi...  un tad es nākšu. Vēlāk. Jo būs tā, kā es... - viņš gribēja teikt "es gribu", bet pārdomāja - kā esmu aprēķinājis. Uz redzēšanos.

Aizgāja.

Nastja apsēdās uz dīvāna malas un, salkumpa, nosēdēja šajā pozā vairākas minūtes, līdz gaitenī atskanēja jauns zvans, kas lika viņai sarauties.

Nedaudz pagaidīja un gandrīz mierīgi nodomāja: ja tas atkal būs Kosta, nolidināšu viņu pa kāpnēm. Bet tas nebija Sahangirejs. Nastjas priekšā stāvēja nepazīstams jauneklis ar labsirdīgu seju augstiem vaigu kauliem un, lai gan viņa lūpu izliekums bija ciets un stingrs, atklājot stipras gribas un stingru raksturu. Pelēkas, uzmanīgas acis skatījās tieši un atklāti, un tajās mirgoja pašpārliecināts spēks un viltīga (zemnieka, Nastja domāja, sākotnēji laucinieciska) gudrība.

Viesis bija ģērbies brīvā pelēkā kreklā, kas neslēpa viņa spēcīgo ķermeņa uzbūvi, brīvās biksēs un mokasīnos no slavenās firmas “Mazais Muks”.

-Jūs pie manis? – Nastja bija neizpratnē.

– Atvainojos, ka ar vizīti tik vēlā stundā. – viesis vainīgi noplātīja rokas. – Dienas laikā jūs ir grūti notvert. Mani sauc Jegors, esmu Ratibora draugs.

Nastja sajuta vājumu kājās un šķebinošu, aukstu tukšumu krūtīs. Viņa attapās no pieskāriena mugurai: viņu balstīja viesa karstā, stiprā roka.

- Atvainojos, - viņa teica, dziļi ieelpoja, iztaisnojās un attālinājās no rokas. - Nedomājiet, ka esmu tik vāja, ka nespēšu tikt galā ar sevi... Ienāciet.

- Paldies. – Jauneklis, apvēdīja saimnieci ar gaisa vilni ar siena un jūras smaržu, iegāja viesistabā, neskatoties uz augumu un svaru, klusi un mīksti likdams soļus; Ratibors staigāja tieši tāpat. Un uzmanīgi un klusi apsēdās piedāvātajā krēslā. Nastja apsēdās viņai pretī, sažņaudza dūres, paslēpa tās halāta piedurknēs.

- Es jūs klausos.

Viesis pašūpoja galvu, ar atklātu ziņkāri paskatījās uz viņu. Nastju pārņēma kaitinoša sajūta: viņa nevarēja uztvert Jegora emocionālo un garīgo sfēru. Mēģināja koncentrēties, bet nespēja.

- Otrādi, jūs klausos es, - viņš teica, būdams apmierināts ar apskati. - Ratibors man teica, lai atnāku pie jums, ja ar viņu kaut kas notiks... tāpēc arī atnācu. Kā varu jums palīdzēt?

Nastja atslāba, atspiedās krēslā un cauri asarām pasmaidīja.

- Ak Kungs, es jau domāju... Ratibors man stāstīja par jums, es atceros, bet es īsti nevarēju iedomāties, kāds jūs izskatāties.

- Un kāds?

Viņa atkal pasmaidīja.

-Jūs esat līdzīgs viņam. Vēlaties kafiju?

-Vēlos, - viņš nopietni pamāja.

Nastja pārsteigta un iepriecināta izlēca no krēsla.

- Vienu mirklīti. Ja gribat, ieslēdzat video, tur ir labi ieraksti, izvēlieties. Vai arī apskatiet albumus, kristālotēkas otro rindu.

Kad viņa atgriezās no virtuves ar paplāti, ciemiņš sēdēja ar stereo fotogrāfiju kaseti klēpī. Ar pirkstu norādīja uz vienu no fotogrāfijām:

- Jūsu māte?

Nastja nolika paplāti, noliecās pār Jegora plecu un ar interesi skatījās uz viņa koncentrēto seju.

- Uzminējāt, tā ir mana māte. - Neviens no maniem draugiem vēl nebija uzminējis, visi domā, ka tā esmu es. Dzeriet. Te ir pīrādziņi ar vjazigu, pašas cepti. Vispār no manis iznāktu labs pavārs.

Jegors pamāja, paņēmis pīrādziņu un kafijas tasi.

– Ratibors man stāstīja.

Viņi dzēra kafiju un tērzēja par “vertikālo” tūrismu, psihoekoloģiju, "saunddai" baletu un visādiem niekiem, un Nastja pārsteigta ieklausījās sevī, juzdamās kā tukšās melanholijas un sāpju siena, kas bija ieaugusi viņas dvēselē un atdalījusi no pārējās pasaules pēc Ratiboras aiziešanas pēkšņi sāka plaisāt un sabrukt.

Jegors izrādījās nopietns sarunu biedrs, kurš mīlēja un prata ne tikai pastāstīt, bet arī paklausīties. Bija jūtams, ka viņam par katru izvirzīto jautājumu ir savs viedoklis, ko viņš argumentēti un pietiekami droši aizstāvēja. Viņš bija nopietns, pamatīgs un līdzsvarots tiktāl, cik gandrīz vienmēr patīk vecākām sievietēm, nosaucot šādus vīriešus ar vienu vārdu "saimnieks", un Nastja neviļus pasmaidīja, atbildot uz savām domām, lai gan pēc minūtes visa viņas jautrība pazuda kā ar roku: kāds Jegora netveramais žests pēkšņi spilgti atgādināja Berestovu.

- Pastāstiet, kas ar viņu notika. - Viesis bija jūtīgs pret saimnieces emocijām un precīzi zināja, kad un kādus jautājumus uzdot. Šāds viņa ieskats kopumā kontrastēja ar ārēji zemniecisko izskatu, Nastja to atzīmēja mehāniski, taču šobrīd domas nodarbināja kas cits. Vispirms stostīdamās, tad vienā elpas vilcienā viņa Jegoram atstāstīja visu stāstu par savām attiecībām ar Ratiboru un, stāstu noslēdzot ar vārdu “aizgāja”, apklusa, pēkšņi siešķīgi iešņukstoties.

- Saprotu, - sacīja Jegors, domīgi paberzēdams ar pirkstu virsdeguni. – Tātad, Konstruktors izšķīlās, bet sūtņi palika iekšā?

– Vēl nav zināms, vai tas vispār izšķīlies, zinātnieki to nevar pateikt. Lš kanāls sašaurinās, un “lodes” vietā parādījusies dīvainu efektu zona, hiperģeometrijas apgabals, kā to sauc, kas turpina lidot tajā pašā virzienā, bet nekā līdzīga Rijīgajam Mazulim kurš pirms simts gadiem apēda pusi no Marsa.

- Tad viss vēl nav zaudēts. - Man likās, ka jūs jau droši ziniet, ka Ratibors... hm... gājis bojā, bet izrādās, ka nekas vēl nav zināms.

- Gabriels teica... - Nastjas balss aizlūza, un viņa čukstus pabeidza, - ka Ratiboram ir viena iespēja no miljarda...

– Gabriels ir tas Grehovs? Bet vai tad viņš nevar kļūdīties, tāpat kā jebkurš cits cilvēks?

- Viņš nevar. – Nastja dziļi ievilka elpu, noslaucīja vaigu un vainīgi pasmaidīja. - Lai gan  ļoti ceru, ka viņš kļūdījās.

Jegors pamāja, nezaudēdams mieru, viņa pelēkajās acīs pazibēja kaut kāda tikko manāma bažu ēna.

– Viņš atgriezīsies, Nastja, tici man, Ratibors nav tas cilvēks, kurš ies bojā vienkārši tāpat.

- Tiešām? – viņa alkatīgi jautāja, uzreiz savaldīdama impulsu.

- Tiešām, - viņš stingri pateica, tad piecēlās un pastiepa roku. – uz saziņu, Anastasij, jums ir mans telekss, zvaniet, kad vajag, it īpaši, ja ir kas steidzams. Savukārt nedusmojies, ja zvanīšu vēlās stundās, mana darba raksturs neļauj brīvi pavadīt laiku pēc saviem ieskatiem.

- Kur jūs strādājat?

– Vienā no bērnu izglītības pilsētām Tālajos Ziemeļos kā vienkāršs skolotājs.

- "Vienkāršs," - Nastja neviļus nošņaukājās, pavadīdama Jegoru. - It kā es nezinātu, cik grūts ir šis darbs. Paldies par vizīti. Godīgi sakot, es biju nomākta, un jūs mani no tā purva laicīgi izvilkāt. Priecāšos jūs redzēt atkal.

- Ar labu nakti, Anastasija.

- Sauciet mani par Nastju vai Stasju, labi?

- Lai notiek. Bet jūs mani saucat par Gorku vai Jegoršu, tā mani bērnībā sauca mana māte.

Nastja pasmējās, sajutusi pārsteidzošu atvieglojumu un vēlmi kaut ko darīt. Attapās:

- Kā tad es varēšu jūs atrast? Man nav jūsu numura.

Jegors atskatījās.

- Jau ir, mājas inka atmiņā.

Nastja apmulsusi ieskatījās viņa saprāta pilnajās acīs ar ironijas dzirksti un samulsusi iesaucās:

- Pansa, iedod man Jegora... ēē...?

- Maļigina, - Jegors pateica priekšā. - Laba atmiņa.

- Tātad esat... intrasenss? – Nastja beidzot uzminēja, atceroties savus mazos pārsteigumus iepazīšanās laikā, kas veidoja secinājumu ķēdi.

- Esmu pirmā zara šamanis, - Jegors nopietni atbildēja. – Saskaņā ar senajām leģendām par šamaņu kultu, ko savulaik veidojuši evenki un jakuti, topošo šamaņu dvēseles tiek audzētas ligzdās uz “pasaules koka” zariem, tāpēc es esmu šamanis no pirmā zara ligzdas. . Ar labu nakti, Nastja.

- Ar labu nakti, - Nastja atbildēja un, aizejošajam uzsmaidot, piebilda: - Jegoša...

Viņa klīda pa istabām, mentāli mainot apgaismojumu, līdz apstājās dzīvojamās istabas vidū ar kaut kāda iekšēja diskomforta sajūtu. Sajūta nebija ilga, taču viņa jau saprata, kas tas ir – par sevi darīja zināmu Gabriels, raidot psi vilni ar tikai viņam raksturīgām īpašībām. Izpratist viņas jūtas, iespējams, labāk nekā pati Nastja, viņš neapgrūtināja viņu ar zvaniem un nemeklēja tikšanos, bet vienmēr lika saprast, ka neizlaidīs viņu no redzesloka un var būt blakus jebkurā brīdī.

Nopūtusies, Nastja novilka halātu, kritiski apskatīja sevi spogulī, atzīmējot jaunu vaibstu parādīšanos izskatā, ar prieku iztaisnoja savu peņjuāru - viņa mīlēja skaistas lietas - un tad šajā vēlā vakarā atskanēja trešais zvans. Viņas sirds palēcās un krita, asinis atplūda no vaigiem, Nastjas pirmā doma bija – Ratibors! Tad atgriezās gudra un melanholiski saprātīga novērtējuma spējas: Ratibors būtu ienācis bez zvanīšanas, un Nastja atvēra durvis, pat nemēģinājusi noskaidrot, kas atrodas aiz tām.

– Neesmu par vēlu? – jautāja Zabava Bojanova, ar interesi skatīdamās uz saimnieci, kura bija aizmirsusi uzvilkt halātu.

Nastja atjēdzās, neviļus nosarkusi zem šī skatiena.

- Man šovakar ciemiņu vakars, - viņa teica, atkāpjoties viesistabā. - Atvainojiet, Zabava. Nebiju domājusi, ka tā esat jūs.

Bojanova pasmaidīja.

- Es tā sapratu. Kurš ta te bija? - Viņa sekoja saimniecei, ostīdama gaisu. - Fu-fu, smaržo pēc krievu gara! Vai tik ne muļķītis Ivanuška, bija ienācis? Atceries pasakas par Babu Jagu?

- Atceros. – Nastja pasmaidīja, iekšēji saņēmās. Bojanova bija “liela spēka” intrasenss; Nastja nevēlējās, lai būtu pamanāms viņas stāvoklis un iekšējais diskomforts. - Tikai jūs pēc Babas Jagas neizskataties. Bija pie manis divi labi kolēģi, kuri atrada brīvu brīdi, lai izrādītu līdzjūtību un žēlsirdību.

- Aha, redzu, redzu, tev tas tiešām ne sevišķi vajadzīgs. Nu ko, man patīk spēcīgas sievietes. Labāk gan - spēcīgi vīrieši. Es neaizņemšu daudz tava laika, man pašai tāda nav, bet, ja neiebilsti, pastāstīšu kaut ko interesantu?

Nastja neiebilda. Viņas apsēdās un kādu laiku skatījās viena uz otru, koordinējot psihoemocionālās saiknes.

Bojanova bija ģērbusies apbrīnojamā kleitā, melnā kā nakts, dzirkstošā zvaigžņu gaismās, slēpjošā un vienlaikus izceļošā augumu, un, lai gan Nastja arī zināja noslēpumus, kā brieduma gados saglabāt skaistumu un jaunību, viņa tomēr ar neapzinātu apbrīnu atzīmēja šīs sievietes spēju uzturēt sevi tik lieliskā formā un būt dabiskai vienmēr un ar visiem.

Zabava tikko manāmi pasmaidīja.

- Tu arī neesi dabas apdalīta, skaistā jaunava, no draugiem nav miera, tāpēc arī neskumsti. Cik ilgi es tevi neesmu redzējusi? Divus mēnešus? Un visu šo laiku nosēdēji noslēgti? – Bojanova noraidoši pašūpoja galvu. – Tavā vecumā vēl ir par agru aiziet sanjasā [2], pabēdājies, un pietiek, viss labais, kā mēdza teikt mana vecmāmiņa, vēl priekšā. Un ne viss ir skaidrs ar vēstniekiem, iespējams, viņi nav gājuši bojā.

Nastja ar rokām aptvēra plecus, viņas lūpu kaktiņi skumji nokrita, piešķirot viņas sejai unikālu Skumju fejas kolorītu.

- Nevajag, Zabava, ne mierinājumus, ne cerības, Ratibors neatgriezīsies, es zinu.

Bojanova sarauca pieri; viņas izskatā pēkšņi parādījās spēcīgs un izlēmīgs raksturs, kā neizdzēšams SEKON priekšsēdētāja amata zīmogs.

– Laikam tavs Grehovs tevi apciemojis? Bet pati laikam nezini, ka nākotne ir pakļauta varbūtības likumam? Vai tad tavas aprēķinātās futurgrammas vienmēr saskan ar absolūtu precizitāti? Pieļauju, ka Grehovs spēj saskatīt globālas izmaiņas laika stumbrā un pat atsevišķos lielos zarus, bet ne visos zaros un lapās. Nezinu, kāpēc, bet esmu pārliecināta, ka Berestovs tiks galā.

Nastja vēlreiz pašūpoja galvu, atbildot vairāk sev, nevis viešņai. Tad ar pūlēm apslāpēja iebildumus, kas bija gatavi izlauzties.

- Paldies, Zabava. Jūs neesat pirmā, kura tic ka viņš atgriezīsies, taču neviens no jums nezina Gabriela zināšanu robežas. Neuztraucieties, es saņemšos... jau saņēmos. Rīt iešu uz darbu. Pēdējā laikā īsti nesekoju notikumiem un esmu galīgi atpalikusi no dzīves. Tiešām ir daudz jaunumu?

– Galvenais jaunums ir tāds, ka Konstruktors, tāds kādu mēs viņu redzējām pirms vairāk nekā simts gadiem, nav pametis LŠ kanālu. Pareizāk sakot, iznāca pa pusei, vai varbūt transformējās līdz nepazīšanai. LŠ kanāls aiz tā praktiski savilkās “stīgā”, taču nepazuda, un fiziķi domā, ka šī “nabassaite” turpina savienot Konstruktora graudaino kokonu ar Visumu, no kurienes tas ienāca pie mums. Līdz ar to visi šie baigie efekti ar “Bulgakova metriku”, “peldošo topoloģiju”, daudzdimensionālo telpu, dīvainajām daļiņām, piemēram, monopoliem un teorētiskis prognozēto “kailo” kvarku parādīšanos ar “vakuuma krampjiem”. Bet kokons, kura tilpums ir vienāds ar desmit zvaigžņu tilpumu, turpina virzīties uz Sauli, lai gan ar ātrumu, kas tuvs gaismai.

– Tātad T- konuss vairs nebūs vajadzīgs?

- Kas to zina? savu misiju tas izpildījis - aiznesa Konstruktora priekšējo "ēnu"  ārpus Zara, bet, ja iksoīds - kā eksperti sauc parādījušos objektu - turpinās kustēties tajā pašā virzienā un tādā pašā ātrumā, tas sasniegs T- konusu sešos mēnešos. Tāpēc apsardze un robežsardzes patruļas turpina sēdēt uz "džogera". No Hiparha nju zvaigznes palicis kaut kas līdzīgs Konstruktoram, tikai mazākā mērogā - tāda pati daudzdimensionalitāte, hiperģeometrija un tamlīdzīgi. Daži no netriviālistiem pat liek domāt, ka tas ir nolauzts Konstruktora “gabals”.

- Bet pats viņš klusē?

– Ko var saprast starojuma putrā, ar kuru ir ietīts iksoīds? Jebkurā gadījumā starojumu atšifrēt nevar. Optimisti apgalvo, ka Konstruktors dziedē savas brūces, bet man nepatīk tāds rutīnas optimisms... vai pesimisms. Starp citu, tavam Grehovam ir tāds pats viedoklis - par "brūču dziedēšanu".

Nastja samiedza, atmeta galvu atpakaļ, bet Zabava vārdam “tavs” nepiešķīra lielu nozīmi.

- Železovskim trūkst efanalītiķu, kuri labi zinātu Konstruktora vēsturi un tā īpašības, - Bojanova turpināja. - Tātad nāc uz darbu meitiņ, viņš gaida. Ir sakrājies daudz problēmu: "pelēki cilvēki", Svešie ar saviem uzvedības kompleksiem, jaunu standarta režīmu izstrādes, "ekstrēmuma" seku prognozēšana - ja runa ir par tā iekļaušanu, iksoīda sfinktūra [3]. , T- konusa mērķis un Dievs zina, kas vēl! Īsāk sakot, tev kopā ar drošības profesionāļiem būs jāvelk viss MAVR [4] vezums.

Nastja nopūtās un vainīgi paskatījās uz viešņu, atbildot uz viņas aso, vērtējošo skatienu.

- Es... - neliela vilcināšanās, - esmu gatava.

- Nu re cik labi. – Zabava viegli, kā meitene, izplīvoja no krēsla, izstaipījās ar visu ķermeni, pakārtoja matus un paskatījās uz saimnieci, kas arī bija piecēlusies. - Nu kā ir, es vēl izskatos labi?

Nastja kā vīrietis parādīja īkšķi.

Bojanova iesmējās, noskūpstīja viņu uz vaiga un, labunakti novēlējusi, pazuda, it kā būtu izkūpējusi gaisā, tikai klusi nošņāca durvis.

Pirmo reizi kopš Konstruktora, pareizāk sakot, iksoīda parādīšanās, Nastja aizmiga, tiklīdz viņas vaigs pieskārās spilvenam.  bija pulksten divi naktī, devītais novembris...

***

Žeļezovskis ar uzacu kustību norādīja uz krēslu, un Zabava atviegloti nopūšoties apsēdās viņam blakus.

- Noskraidījos!

Viņa joprojām bija ģērbusies savā neatvairāmajā kleitā, un cilvēks-kalns ar redzamām pūlēm mēģināja saprast, ko tas varētu nozīmēt.

- Neko tas nenozīmē, - Zabava atbildēja skaļi, nevis mentāli, kā parasti, kad viņai bija labs garastāvoklis. – Apciemoju Nastju Demidovu, devu viņai emocionālu lādiņu, meitene skumst. Apsolīja rīt iziet darbā, pieslēdz viņu MAVRam, viņa ir laba speciāliste.

- Man jau pietiek viņas klases speciālistu.

- Nevajadzētu atstāt viņu vienu pārāk ilgi. Tu zini viņas biogrāfiju?

- Nē.

– Viņa iemīlēja Berestovu vēl kā meitene, kad ieraudzīja viņu “Černavā” monstrozauru dumpja laikā. Bet tad Grehovs viņai samuldēja, ka Berestovs ies bojā. Viņa sāka aprēķināt viņa likteņa kritiskos punktus un piespieda Gabrielu brīdināt Berestovu... vispār dīvainu likteņu savijums. Un tagad viņa gaida savu Ratiboru, lai gan jau ir pārliecināta par viņa nāvi... Saproti?

- Saprotu. – Žeļezovskis apklusa un nodeklamēja:

Mīlestība, mīlestība - bezgalīgais okeāns.

Mīlestība, tāpat kā nāve, nezin vieglas brūces [5].

Bojanova uzmanīgi paskatījās uz komisāru. Tas nekustējās.

– Tu arī domā, ka viņš gāja bojā?

- Nezinu. Grehovs izteicās citādi: pazuda bez vēsts, un viņš par Berestovu neko nezina. Bet, manuprāt, zina gan, bet nevēlas runāt. Starp citu, Nastja labi zina Konstruktora vēsturi, un, otrkārt, mēs nedrīkstam aizmirst, ka Grehovs ir viņas draugs. Un šis cilvēks ir ne mazāk noslēpumains kā pats Konstruktors.

– Nepārspīlē.

– Tu lieliski saproti, ka neko nepārspīlēju. Nevienam intrasensam, ieskaitot mūs, nav tik dziļas proskopijas [6], kā viņam. Es nezinu, kā tu, bet es jūtu viņā tādu neizpaudušos īpašību bezdibeni, ka  aizraujas elpa. Atceries manus vārdus, Grehovs mūs vēl pārsteigs ne reizi vien, un dod Dievs, lai viņš būtu mūsu pusē.

Žeļezovskis drūmi paklusēja. Bojanova paskatījās uz viņa nekustīgo seju, pievērsa uzmanību dziļajām rievām ap lūpām, un ieskatījās acīs.

- Noguri?

- Nē, - viņš atbildēja pēc minūtes.

- Kādi jaunumi?

– Fiziķiem – ir, mums... nezinu. Arvien modernāks kļūst termins “K-fizika”, un mēs arvien vairāk esam pārliecināti, ka Vakulam bija taisnība: tā ir citas matērijas fizika, sveša Visuma fizika. Savičs izteica viedokli, ka Konstruktors nevarētu iesūkties pie mums tīri un neielaist mūsu Visumā svešās telpas “gaisu”, vai, pareizāk sakot, nevis gaisu, protams, bet vakuumu, no tā arī šie neiedomājamie efekti.

- Tas nav galvenais, - sieviete klusi teica.

- Ko? Kāpēc? – Žeļezovskis nesaprata.

– Jo mums galvenais paliek problēmas sociālekoloģiskie aspekti, un pēc pusgada, pat agrāk, atkal būs jāatrisina ētiskais vienādojums – Konstruktors vai mēs.

Komisārs ilgi neatbildēja, sastindzis kā auksts klintsbluķis, lai gan Zabava visu laiku juta viņa domu “siltumu” - viņš domāja par viņu, un emociju straume bija dzīva, caurstrāvota ar maiguma, pieķeršanās un melanholisku gaidu viļņiem.

– Bet,  ja nu nenogriezīsies vai apstājas pirms T- konusa?

- Apstāšanās problēmu neatrisinās. – Toties atcels izvēles vienādojumu.

– Nezinu, man liekas, ka tas netiks atcelts, bet vienkārši uz brīdi aizkavēsies, jo neviens un nekas netraucēs Konstruktoram turpināt ceļu uz Sauli. Labi, atstāsim šīs debates, Aristarh, pastāsti, kas tevi satrauc īpaši.

Žeļezovskis pamainīja pozu, visas tās bija “skulpturālas”, it kā izlietas no metāla vai akmens, un kļuva kā “Herkulesa statuja atpūtā”. Zabava pasmīnēja par pratā ienākušo salīdzinājumu, un Aristarhs pasmīnēja pretī – viņš uztvēra šīs domas.

“Džoggers” noēd cilvēkiem daudz nervu enerģijas, un tas mani uztrauc, pirmkārt,, jo nav tālu laiks, kad atkal būs jāieslēdz augstākās trauksmes formas, bet pārvaldes rezerves nav bezgalīgas. Un es nevaru atcelt “džoggeru”, K-migranti joprojām ir reāls spēks un rada reālus draudus T- konusa un pētnieku komandai.

-Tu joprojām neesi tos izskaitļojis un izķēris?

- Nē, - Žeļezovskis teica ar riebumu. – Viņi neatrodas uz Zemes un vispār Sistēmā, bet jūtu, ka viņi visu laiku atrodas tuvumā un uzrauga notikumus, tam viņiem ir pietiekami daudz iespēju. Mēs izķērām lielāko daļu “pelēko”, viņu programmas bija stingri specifiskas - iznīcināt T-konusu, tie cilvēkiem īpašu apdraudējumu neradītu, taču mēs tos tomēr izolējām.

– Mani joprojām uztrauc jautājums: kāpēc viens no viņiem brīdināja Berestovu, kad viņš nolēma satikties ar K-migrantu sūtni? Kas piespieda “pelēko” rīkoties šādi, kas viņam iedeva informāciju un iegrūda “golemā”? Galu galā tā patiesībā ir tieša informācijas noplūde no K-migrantu nometnes.

– Arī mani moka šis jautājums. Spriežot pēc “pelēkā” izskata, pirms viņa bēgšanas notika baigs kautiņš, viņš bija burtiski sakapāts un turējās tikai uz stingrās pavēles pamata. Viņu atdzīvināt nebija iespējams, arī mentoskopēt - viņa atmiņa bija praktiski pilnīgi tukša. Acīmredzot mēs nekad neuzzināsim, kas viņu ieprogrammēja.

- Bet kāds tomēr piespieda. - Varbūt šis “kāds” atkal par sevi dos kādu ziņu?

Žeļezovskis pakustināja plecu un, acīmredzot, mentāli lika inkam ieslēgt telpas sienu optisko blīvumu: viena no tām kļuva caurspīdīga un ielaida viesistabā naksnīgās debesis ar otrādi apgrieztu Mēness sirpi.

Lūk, sēžam uz sūnām

Purvu vidū

Trešais — Mēness virs mums —

Saviebis seju -

Zabava dziedoši nodeklamēja.

- Man labāk patīk fināls, - Aristarhs nomurmināja:

Nomocīts sapnis par ūdeni,

Rūsas vilnis...

Mēs esam

Kādu dziļumu aizmirstas pēdas [7].

Bojanova pasmaidīja:

- Tas bija mājiens? Tomēr, iespējams, Aleksandram Blokam bija taisnība, un mēs patiešām esam aizmirstas kādu dziļumu pēdas. Galu galā cilvēki kļūst intrasensi, jo sāk aktivizēties latentie, slēptie gēni, bijušās cilvēka dziļumu “pēdas”.

– Es nebiju domājis mūs, bet K-migrantus, viņi ir Konstruktora “pēdas”... tāpat kā “pelēkie”.

– Bet kā “pēdas” tādā gadījumā ir Svešie? Vai tiešām arī Konstruktora? Vai drīzāk viņa radinieku? – Zabava salīgi nodrebēja un ar plaukstām paberzēja elkoņus.

- Auksti? – Žeļezovskis satraucās. - Esmu pieradis. Tūlīt būs silti. Varbūt kafiju? Paša recepte – no grauzdētiem riekstiem. Vai arī  steidzies, kā parasti?

Bojanova pakratīja galvu, uzlūkodama saimnieku ar dīvainu uzmanību.

- Nesteidzos, bet...

- Izsaukšu patruļu.

- Nevajag, Aristarh, es palikšu. Līdz rītam. Ja neiebilsti?

Ilgi, ilgi, vairākas minūtes, Žeļezovskis ar lielām šaubām pētīja Zabavas seju, līdz saprata, ka viņa nejoko. Viņš lēnām piecēlās, piegāja pie sievietes, nometās ceļos pie krēsla un juta, kā Zabava karstie pirksti uzmanīgi pieskaras viņa pakausim, sabužina raupjos matus, karstās plaukstas dedzināja plecus un piespieda galvu pie viņas krūtīm...

***

Visu redzes lauku piepildīja mirgojošu daudzkrāsu uguņu putenis: sarkanās gabarītgaismas piederēja pētnieciskajām laivām, oranžās – bīstamo zonu norbežojošām avārijas bākām, dzeltenās brīdinājuma gaismas – robežsardzes dienesta patruļas "pakmakam", bet zaļās un violetās bāzes "Hippo" un fona stacijām, kurām bija savi metro. Tuvumā šo gaismas viesuli nevarēja saukt par sakārtotu, taču no attāluma kļuva pamanāma galvenā “puteņa” kustība - tas vijās spirālē ap blīvas komiskas tumsas milzu tukšumu, kurš gandrīz gaismas ātrumā skrēja pāri Galaktikai.

Ik pa laikam šī tukšuma dzīlēs, kurā Saule un planētas varēja viegli ietilpināt līdz Veneras orbītai, pēkšņi parādījās gigantiski dīvaini gaismas uzplaiksnījumi, kas atgādināja Zemes polārblāzmas un pēc tam telpa ap šo iksoidu sāka “svārstīties”, griezties un vibrēt, liekot tukšumam pa pēdām skojošajām zemes mašīnām izklīst dažādos virzienos, atpalikt, bēgt. Un tikai divi vai trīs “taurenīši” no visa bara turpināja skriet blakus Konstruktoram tā, it kā nekas nebūtu noticis, iepakoti cita kontinuuma kokonā, nepievēršot uzmanību vakuuma spazmām un citiem baismīgajiem efektiem; tie bija Svešo kuģi.

Grehovs pavērsa drakara videokameras uz vienu no “taureņiem” un deva integrālu palielinājumu. “Taureņi” metās pretī, pieauga, secīgi pārvēršoties par “zvirbuļiem”, “ērgļiem”, “ziloņiem” un visbeidzot par kalnam līdzīgu briesmoni divu kilometru lielumā - bruņurupuča, čūsku kamola un mušas krustojumu ar caurumu izbārstījumiem. Nekā līdzīga mākslīgai struktūrai, kurai būtu noteikta funkcionāla ģeometriskā forma, kas ļauj tai pārvietoties telpā ar vislielāko iespējamo ātrumu.

Gabriels pasmīnēja, pieķēra sevi pie domas, ka nevienam, ieraugot Svešo kuģus, nav bijis citu asociāciju kā tikai ar augiem. Spilgts piemērs zemapziņas patiesības atspoguļojumam, ja nav tiešas informācijas. Maz ticams, ka kāda no zinātniskajām brālībām var noteikt, kas patiesībā ir roīds, tāpat kā arī viņu "zvaigžņu kuģi".

- Pieņēmumi ir apstiprinājušies, - rācijas austiņās noskanēja robežsardzes posteņa komandiera Demina balss. – Tass ir "Sudraba drakona" klases ātrgaitas koggs, tas pats, kas tika nozagts no Somijas bāzes Fjord-III, identifikācija pabeigta.

– No kurienes viņš atlidoja,  aprēķinājāt?

– Noteiktai visas pieslēgto mašīnu parka atrašanās vietai ir iespējams tikai viens ieejas koridors koordinācijas karuselī: Hipparha-Saules vektors.

– Tas nozīmē, ka “Afaneors” var atrasties tikai uz Hiparha omegas; ne velti uz bijušās zvaigznes apklusa viens no bāzes “hippo” – K-migranti to pārvērtuši par bāzi un atbasta punktu.

Demins neatbildēja.

- Padomājiet, kā viņu pievilināt pie speisera, - turpināja Grehovs. - negribētos sākt spēcīgu uzbrukumu mašīnu jūklī, saistot sevi ar manevra brīvības trūkumu. Atšķirībā no mums, viņus ētikas un morāles kategorijas nesaista un viņš, kad sapratīs, ka ir atmaskots, sāks šaut uz jebkuru sasniedzamo objektu.

– Ja nu tur nav tikai viens K-migrants, bet visa viņu komanda?

- Viens pats, - vienaldzīgi sacīja Grehovs.

– Tā ir intuīcija vai precīzi dati?

- Pilnīgi precīzi.

- Garantēti?

- Ar manu dzīvību, - Grehovs atcirta, sapratis jaunā robežsarga jūtas. - Pieviliniet viņu, es būšu blakus.

- Labi, paļaujos uz jums. Ierosinu režīma maiņu ar patruļmašīnu atgriešanu un nomaiņu. Ja viņš vēlas uzkāpt uz speisera, tad noteikti izmantos sniegto iespēju. Atlikušās iespējas automātiski pārvēršas spēka kontaktā ar visām no tā izrietošajām sekām. Atvainojiet... ee... Gabriel. – Demins centās atrast pieklājīgu jautājuma formulējumu. – Jūs esat pārliecināts: "a" - ka tas ir K-migrants, "b" - ka viņš meklē veidu, kā "klusi" nokļūt uz Zemes caur mūsu metro un neko citu?

– Es nevaru bezgalīgi atkārtot vienu un to pašu. – Grehovs padomāja un mīkstināja sarunas toni. – Jūs taču zināt, ka visi Zemes tālie metro atrodas mūsu kontrolē, bet K-migrantiem uz planētas ir pietiekami daudz darāmā, vajadzīgi sakari ar palikušajiem, vajadzīga koordinācija, pastāvīga informācijas apmaiņa, piegādes kanāli. ..

- Es to visu saprotu, - Demins sausi sacīja. – tikai nesaprotu, kā jūs zināt K-migrantu mērķus. Taču, tā kā mums nav laika konsultācijām, uzņemos atbildību. Jūs esat gatavs?

Grehovs saprata: šajā situācijā par sekām kontrolējamajā zonā nemitīgās “džoggera” trauksmes laikā bija atbildīgs pats Demins, nevis prokonsuls Grehovs, un bija nepieciešama liela drosme, lai pieņemtu lēmumu, pamatojoties uz mutvārdu simt piecdesmit gadus veca cilvēka paziņojumu.

- Sāciet. Es būšu klāt pēc piecām minūtēm, tikai pieskatīšu nomaiņu.

Drakkars, kuru vadīja K-migrants, nepievīla cerības un, sekojot maiņas koggiem, izrakstīja glītu trajektoriju uz speiseri "Peruns", it kā tas vienmēr būtu piederējis pierobežas priekšposteņa komandai. Drakkara pilots, pametis mašīnas bortu lielas tonnāžas transporta nojumē un nesastapies ar šķēršļiem, nesteidzīgi devās uz metro nodalījumu, tērpies zilā standarta pierobežas dienesta kokosā. Grehovs viņu uzreiz pazina, vērojot gaiteņus video monitorā.

Iegājis metro kupejā, viesis atrada tikai divus cilvēkus, kas pie antigrava ratiņiem rosījās ap konteineru kaudzi un nevienam nepievērsa uzmanību. Bet, tiklīdz svešinieks tuvojās metro starta kabīnes durvīm, aiz muguras atskanēja stingra un klusa balss:

- Nesteidzieties, maestro.

Viesis ātri apsviedās, un viņa rokā mirkli parādījās “universāls”. Taču nodalījumā esošajiem cilvēkiem arī rokās bija pistoles. Viens no viņiem – Grehovs – pagājās uz priekšu.

– Sveiks, Ernest, bijušais glābēj. Nez kāpēc es domāju, ka tas būsi tieši tu.

- Kā tu pazini? – Ernests Giro mierīgi pajautāja.

Grehovs tikpat mierīgi paraustīja plecus.

– Es zinu gandrīz katru jūsu soli, jūs vēro mani draugi.

- Kuri tieši? – Žiro ironiski samiedza acis.

- Svešie. Paslēp tak to savu šaujamo.  aiziet no šejienes uz Zemi tev neizdosies, bet sarunai ar ieroci rokās ir nedaudz atšķirīgs raksturs. Turklāt reakcijas ziņā es neesmu lēnāks par tevi, un mēs šeit esam divi.

– Otrais neskaitās.

– Skaitās, skaitās, tas vīrs ir intrasenss un īpaši trenēts.

Viesis padomāja un paslēpa pistoli, un likās, ka pistole no viņa plaukstas būtu pazudusi. Līdzīgi “pazuda” arī Grehova “universāls”, bet viņa partneris vienkārši piekāra ieroci pie jostas.

- kāpēc jūs mēģināt nokļūt uz Zemes es zinu, - Gabriels turpināja. - Atbildi man tikai uz diviem jautājumiem, un tu esi brīvs.

Giro, neveiksmīgi pamēģinājis izzondēt sarunu biedra psi-sfēru, saknieba lūpas, it kā grasītos nospļauties, un viņa acīs parādījās neuzticība.

- Tu mani atlaidīsi?

- Man tava dzīvība nav vajadzīga, mēs neesam ienaidnieki, kā pats esi pārliecinājies. Pirmais jautājums: kas nogalināja Vakulu?

Giro pavilcinājās.

- Bet ja es?

– Pārbaudīju tavu alibi, nevairies no atbildes.

- Metjūss Kūpers.

- Kāpēc?

– Fiziķis ierosināja ideju par T-konusu un sāka īstenot formulas; mēs cerējām pārtraukt darbu šajā virzienā.

– Izrādās, ka arī kļuvuši par pārcilvēkiem mēs nespējam izvairīties no kļūdām, kuru pamatā ir vissliktākās cilvēku īpašības: savtīgums, varaskāre, gļēvums un vienaldzība. Es saprotu, ka lēmumus pieņemat kolektīvi, bet, lūdzu, nodot Kūperam – es viņu nogalināšu. Un ņemiet vērā arī brīdinājumu: katrs no jums, kurš izdarīs slepkavību - jebkura iemesla dēļ - tiks iznīcināts.

- Kas to izdarīs? – Giro nicīgi jautāja. – Drošības darbinieki? Robežsargi?

- To izdarīšu es, - sacīja Grehovs. – Atceries Batijevski. Arī viņš bija pārliecināts par savu pārākumu. Velns parāvis, kad jūs beidzot sapratīsit, ka mēs varētu dzīvot mierīgi, apvienot spēkus, atrisināt problēmu. Jūs ko, turpināsiet karu līdz uzvarošajam beigām? Kamēr jūs visus nogalinās?

- ES varu iet?

- Dima, palaid viņu lai vācas.

Demins bumerangā pakāpās malā, Giro lēnām devās uz nodalījuma izeju, apstājās pie sliekšņa un atskatījās.

— Piesegumam trauksme atsaukta, — Demins klusi ierunājās rācijas antenā. – Bez trokšņa pavadiet klientu līdz viņa mašīnai.

- Kāpēc tu esi ar viņiem, nevis ar mums? Ar'tu taču visu esi parādā Konstruktoram.

Grehovs drūmi pasmaidīja, ar redzamu nožēlu skatījās uz Giro.

– Vēl nav zināms, kurš kuram vairāk parādā. Un kāpēc ar viņiem?.. Es esmu vairāk pats par sevi, nevis ar viņiem, tas būs precīzāk. Bet es neesmu ar jums.

K-migrants pazuda klusi, it kā būtu izkūpējis gaisā. Gabriels atslāba, ar saprotošu mājienu atbildēja uz Demina skatienu.

- Viss pareizi, Dima. Mēs varējām viņu aizturēt, bet nevarējām noturēt. Es ceru, ka kādu laiku varēsim strādāt mierīgi, lai gan mums nevajadzētu zaudēt modrību.

- iešu paziņošu Žeļezovskim, - nomurmināja robežsargs, - un Erbergam.

- Cik ir pulkstenis?

– Otrā stunda pēc Sistēmas vidējā.

- Tātad arī tur ir nakts... Kas attiecas uz komandieri, piezvani viņam, viņš ir tavs tiešais priekšnieks, bet netraucē komisāru-2 līdz vismaz līdz septiņiem no rīta. – Grehovs pasmaidīja par savām domām. - Ir tā, it kā viņš šonakt būtu piedzimis no jauna.

– Viņam dzimšanas diena? – Demins pacēla uzacis.

– Nē, bet atļauj viņam pavadīt vismaz šo nakti bez raizēm.

- Labi, - robežsargs pamāja, neko nesapratis. - Bet jūs uz kurieni? Atvainojiet…

- Es? – Gabriels atkal kļuva iepriekšējais Grehovs, drūmi mierīgs, skops vārdos un sejas izteiksmē. - Es uz Zemi. Turies, kobra, tev vēl par agru atpūsties.

ROĪDA NĀVE

Žeļezovskis ieradās ar robežapsardzes kuteri, ņiprā, izspūrušā Šadrina, Berestova bijušā vietnieka pavadībā.

Savičs vēroja, kā viņi kāpj ārā: Žeļezovskis, neskatoties uz viņa augumu un vairāk par simts kilogramiem, nolēca zemē ne mazāk veikli un viegli kā sīkais Šadrins.

Berestova uz Marsa “atklāto” pierobežas bāku jau norobežoja robežsardzes dienesta vienības, un tās tuvumā bija izaugusi neliela  pilsētiņa: trīs standarta dzīvojamie kupoli, reaktora kesons un četri laboratorijas konusi. Pati “bāka” vairs neizskatījās pēc cilvēka roku darba, hologrāfiskā maskēšanās bija izslēgta, un tas, kas zem tās paslēpās, vairāk izskatījās kā divdesmit metrus garš plaukts, ietīts žilbinoši baltā “stīgu tīklā” ar lielām, nelīdzenām acīm. . Abos apakšējos "skapja" plauktos, atvērtos uz visām pusēm, gulēja divi piecus metrus gari “akmeņi” neaprakstāmi melnā krāsā.

- Roīdi? – Žeļezovskis nodārdināja, pienācis tuvāk un aplūkodams "akmeņu" stūrus.

- Pilnīgi pareizi, - Savičs pamāja. - Miruši. Tāpēc arī guļ te, aizmirsti. Spriežot pēc “stīgu tīkla” izmēriem - bet patiesībā tas ir ar nezināmu metodi izaudzēts lauka stabilizators -, roīdi bijuši trīsreiz lielāki, bet simts gadu laikā “zaudējuši svaru”, tā teikt, sarukuši.

-Viņi patiešām miruši?

– Tādā ziņā, kā to saprotam mēs. Tie neizstaro nevienā elektromagnētisko vai citu lauku diapazonā, lai gan katram masa ir aptuveni desmit tonnas. Zinātnieki atklāja dažus interesantus efektus, vēlaties apskatīt? Ja paveiksies, protams.

Žeļezovskis atskatījās uz tuvējo topošā Konstruktora - Rijīgā mazuļa - izēstā krātera krauju.

-Ko viņi te darījuši? Ko gaidījuši?

Arī Savičs atskatījās uz krātera krauju.

- Maz ticams, ka kādreiz to uzzināsim; šo objektu sfinktūru pat nevar izmērīt. “Zinātnieku grupas vadītājs apstaigāja "skapi", paņēma akmeni un pameta to gaisā.

- Redzat traipu? Nedaudz gaišāks. Mēs to nosaucām par "līķa plankumu".

Savičs ar spēku svieda akmeni pret Svešā ķermeni. Tas atlēca atpakaļ.

- Netrāpīju.

Arī otrs akmens atlēca no ķermeņa, un trešais pazuda melnumā, kā ūdenī.

- Iesim. – Savičs aizvilka ar viņu atbraukušos, apejot dažādu veidu ierīču, mērīšanas sistēmu un aparātu sarežģītās antenas. Pie instrumentiem strādājošie pašķīrās, bet pēc tam nesteidzīgi, metodiski, nepiespiesti un mierīgi turpināja strādāt. Savičs apstājās otrpus "Skapim", tuvāk roīdam, pa kuru bija metis akmeni, paskatījās pulkstenī, pamāja uz ķermeni:

– Tūlīt parādīsies. Mēs izmērījām: laiks, ko zonde pavada roidā, nepārsniedza četras minūtes.

It kā atbildot uz ksenologa vārdiem, no mirušā Svešā melnās sejas izlēca zinātnieka mestais akmens un gandrīz trāpīja Šadrinam. Žeļezovskis vēroja tā lidojumu un pacēla uzaci:

– Tas izlido tādā pašā ātrumā, ar kādu tika iemests?

- Praktiski ar tādu pašu. Tā, it kā tas lidotu sešsimt metru vakuumā, nepakļaujoties gravitācijai. Tomēr daži akmeņi neatgriežas, bet to vietā uztveram vājus gamma starojuma uzplaiksnījumus.

- Interesanti. Kā to izskaidrojat?

– Idejas ir. – Savičs ar vieglu neizpratni kustināja pirkstus. – Bet tās ir nedaudz ekstravagantas... lai neteiktu vairāk. Piemēram, ksenologi tām pilnīgi nepiekrīt. Līdz šim ir zināms viens: Svešie nepavisam nav tādi, kā mēs viņus iedomājam.

Žeļezovskis pasmīkņāja:

– Kaut ko slēpjat, godātais.

– Nebūt ne, es vienkārši, pirms izvirzīt hipotēzi diskusijā, esmu pieradis paļauties uz faktiem vai labi aprēķinātām ekonomikas prognozēm.

– Kā jums izdevās izslēgt viņu maskēšanās ģeneratoru?

- Izslēdzās pats no sevis - acīmredzot izsīka enerģijas avots.

Žeļezovskis domīgi apstaigāja kāda Svešo ēku ar mirušiem Svešajiem, apstājās pie tumši pelēkas, gandrīz melnas krāsas ložņaugu joslas, noliecās un pieskārās.

– Tā ir viņu flora?

- Nē, - atbildēja Šadrins, skraidelējot ap komisāru te no kreisās te no labās puses, paspējot uzraudzīt situāciju, sarunāties pa rāciju ar trim abonentiem vienlaikus un apmainīties ar dažām frāzēm ar "bākas" pētniekiem. – Tā ir Marsa dremļa, atšķiras ar to, ka zaudējusi zilo krāsu. Bet te lūk sirmais beregens, un tālāk indīgais villainis. – Šadrins norādīja uz violetu ērkšķi ar platām, caurainām lapām. - cits nekas te neaug.

Žeļezovskis ar interesi paskatījās uz viņu, bet pateica tikai:

- Atgriežamies.

Jau pie kutera viņš atcerējās Saviču:

– Divdesmit trijos pēc vidējā Sistēmas laika gaidu jūs uz "Peruna" ar materiāliem. – Komisārs atbildi negaidīja. - Ko tu par to domā? – viņš jautāja savam pavadonim, kad viņi jau bija gaisā.

- Tumša lieta, - vienzilbīgi atbildēja Šadrins, kurš nevarēja ne mirkli nosēdēt mierīgi, meklēja darbu rokām, kājām, ķermenim. No malas šķita, ka viņš ir nervozs, patiesībā tas bija iedzimts uzvedības veids, un savaldības drošības grifam Jurijam Šadrinam pietika par trim.

Žeļezovskis pašķielēja uz viņu un nobubināja rācijas mikrofonā:

– Šodien Djula grupa nogādās Svešos uz īpaši aizsargāto bunkuru Taklamakanā. Imperatīvs "moderato".

- Pieņemts, - atskanēja Marsa centrā dežurējošā inka balss. – Nupat trekā atnāca ziņa: maršrutā Hiparhs-Saule parādījusies Svešo eskadra.

- Kā? – komisārs nesaprata. - Eskadra? Viņi ko, lido kaujas grupā?

- Izmantoju izteicienu tēlainībai, - Inks palaboja. – Pirmo reizi novērots tik daudz citplanētiešu kuģu – vairāk nekā desmit tūkstoši.

- Cik?! – Šadrins pārjautāja, pirmo reizi pārvērties par statuju: arī viņš bija iekļauts pastāvīgajā operatīvajā saiknē.

— Vairāk nekā desmit tūkstoši, — dežurants pacietīgi atkārtoja. – Iespaids tāds, it kā roīdi izlidojuši sveikt sengaidītu ciemiņu – Konstruktoru.

– Iksoida drošības zonā – “trīs devītnieki”! – Žeļezovskis reaģēja, palielinot kutera ātrumu. – Visai izpētes flotei iziet no apgabala līdz turpmākai pavēlei un sekot kolonnā aiz iksoīda divu vienību attālumā.

– Robežsardzes daļas priekšnieks iksoida zonā jau ir devis šādu komandu.

- Labi darīts, Demins, ātri sapratis, - sacīja Šadrins.

– SEKON un Drošības padomes priekšsēdētājiem pēc divām stundām ierasties uz "Peruna".

- Pieņemts, - atbildēja dežurants.

– Atrast pa sakaru līnijām VKS prokonsulu Grehovu, dot komandu arī viņam ierasties uz speisera.

- Pieņemts.

- robežsardzes vienības kobram-divi Deminam: būšu pie viņa pēc četrdesmit minūtēm. Bez manis neko neuzsākt.

- Kaut es nosprādzis! – Šadrins mierīgi sacīja. - Tas vairāk atgādina gatavošanos masveida uzbrukumam, nevis sagaidīšanai ar sālsmaizi.

Žeļezovskis iztēlojās tūkstošiem Svešo kuģu, kas lido ierindā, sakļāvušies unikālā draudīgā uzbrūkošās kolonnas formā, un viņam šķita, ka viņš dzird roīdu saucienu, šausminošu un valdzinošu saucienu, sastāvošu no zvēra rēkšanas un eņģeļu dziedāšanas ar indiešu kara bungu rīboņu, kas spēj nobiedēt vājos un brīdināt gudros, kas skan no visurienes un no nekurienes īpaši, un komisārs pirmo reizi mūžā gribēja būt tikai šīs šausminošās ainas vērotājs, nevis galvenais varonis.

"Pienācis laiks doties atpūtā", - viņš saprātīgi un mierīgi nodomāja bez ierastās melanholiskās zaudējuma sajūtas. – "Emocionālās spriedzes dogma nepaiet velti pat intrasensiem, bet es jau sen esmu izsmēlis visas garīgā līdzsvara rezerves. Arī Zabava to juta, citādi viņa nebūtu palikusi pie manis...”

Žeļezovskis apspieda acīs saskrējušo sāļā mitruma vilni, un neapmierināti nodomāja: “tā tik vēl trūka! Ar iesauku “Rodēna domātājs” viss ir kārtībā, bet “raudošais domātājs” jau ir muļķības. Lai gan neviens nezina, ka pēdējos gados esmu turējies dienestā, tikai pateicoties spējai izcelt situācijas, kas tiešām prasa maksimālu sasprindzinājumu un nosvērtību... Tāpēc arī tā pieķēros Ratiboram - viņš prot arī atslābināties un, kad to prasa reālā situācija, cīnīties līdz pēdējai iespējai. Kur tu esi iestrēdzis, dēliņ?..

***

Baiga, pēc mēroga neiedomājama sniega vētra plosījās pa diagonāli, pāri vioma centrālajam laukam un tai nebija gala! “Sniegpārslām”, kuru izmērs bija trīs kilometri vai vairāk, bija unikāls raksts, un pāri to sarežģītajiem ķermeņiem vēlās dzeltenā mirdzuma viļņi, izkropļoja to kontūras, pārvērta tās par pulsējošām gaismas bojām vai bākugunīm, brīdinādamas ikvienu sastapto par kaut ko nezināmu.

Protams, acs šajās struktūrās gandrīz uzreiz pazina nu jau ierastās Svešo kuģu asimetriskas kontūras ar neregulāriem izvirzījumiem un padziļinājumu rakstu, taču šoreiz dīvainais sērīgais apgaismojums piespieda cilvēkus atkal un atkal skatīties uz bezgalīgi mirgojošo Svešo kosmosa kuģu kolonnu, novērtēt viņu nodomus un spēku.

Kolonnu pavadīja neapgaismotii kuģi, kas izskatījās pēc koku stumbriem, sēnēm, vai jūras gliemežvākiem, taču, pēc novērotāju domām, to bija maz - ne vairāk kā divi desmiti. Svešie nepievērsa uzmanību cilvēkiem, viņu prasībām un kontaktu mēģinājumiem, un pēc divu stundu pārlidojuma - no atklāšanas brīža - kolonna apstājās un sāka pārvērsties par viena "ķieģeļa"- kuģa biezuma sienu.

Kad Bojanova un Barencs ieradās uz "Peruna", siena vai, pareizāk sakot, režģis jau bija uzbūvēts un atradās tieši iksoīda, ar iekšā esošo domājamo Konstruktoru, ceļā. Palika ne vairāk kā pusotra stunda, līdz iksoids pietuvojās šai zonai.

- Ko darīsim? – Demins jautāja, turēdamies ar par kārtību atbildīgā saimnieka smalkjūtīgo autoritāti.

Kopā ar Bojanovu uz speisera klāja ieradās gandrīz visi atbildīgie cilvēces trauksmes dienestu pārstāvji, augsta ranga zinātnieki un ziņu aģentūru korespondenti, kopā ap divdesmit cilvēku, un Deminam tos nācās izvietot ekspedīcijas zālē, kas nebija paredzēta tik lielai auditorijai.

- Lai runā ksenopsihologi, - lika priekšā Šadrins, paspējis reizes divdesmit izskriet no zāles un atpakaļ. – Tā ir viņu eparhija.

Demins skatījās uz viņu, ar aizturētu izsmieklu. Kad Šadrins ieraudzīja roīdu kolonnu, pateica tikai divus vārdus: "māte mīļā!"

- Mēs esam tādā pašā situācijā kā visi pārējie - nervozi sacīja ksenopsihologu tumšādainais vadītājs Ranbirs Sings. – Turklāt saskaņā ar likumu, jo vienkāršāks risinājums, jo grūtāk to atrast.

– Bet galu galā jūs esat eksperti pa Svešajiem.Vai tiešām pēc simts gadu pētīšanas neesat spējuši noteikt viņu parametrus un uzvedības motīvus?

- Ja to var saukt par izpēti, - atcirta viens no jaunajiem ksenopsihologiem. - jūs laikam nezināt, ka roīdi ar mums nekontaktē? Es personīgi nekad neesmu redzējis dzīvu Svešo, bet mirušu ieraudzīju tikai vakar, kad tas no Marsa tika atvests uz laboratoriju. Un man radās iespaids, ka mēs visi stipri maldāmies, nosakot Svešo būtību. Tās nav saprātīgas būtnes šī vārda pilnā nozīmē, pareizāk sakot, ne tikai saprātīgas būtnes, bet arī daudz sarežģītāki objekti.

Pa visu zāli izplatījās īss klusuma brīdis. Tad atskanēja soļi, un zālē ienāca Gabriels Grehovs.

- Iesaku neuzmākties Svešajiem un pavākties no viņu struktūras tālāk. Pēc pusotras stundas šeit būs ļoti nemājīgi.

Sings ziņkārīgi atskatījās; viņš bijušo glābēju pazina ne pārāk labi.

– Jūs šķiet, esat Grehovs? Jūs varētu atšifrēt terminu “nemājīgi”? Psihologu leksikā tam ir diezgan specifiska nozīme.

- Kur nu vēl skaidrāk, - Gruhovs drūmi nomurmināja. – Kā kāds var justies ērti kosmosa rajonā ar mainīgu ģeometriju un “putojošu laiku”, telpā,  kur atomu kodoli spontāni sadalās komponentos? Kāda aizsardzība varēs izturēt tik dziļu matērijas transformāciju?

– Jūs domājat to kosmosa rajonu, ko aizņem iksoīds? – Sings neizpratnē jautāja.

– Es domāju rajonu, kas izveidojsies pēc Konstruktora sadursmes ar Svešo sienu. Droši apsolu, ka visi prognozētie K-fizikas efekti parādīsies vizuālā izskatā.

- Domāju, ka prokonsulam taisnība, - Bojanova domīgi novilka. – Lai gan katru reizi esmu pārsteigta par viņa pārliecību. Vienīgi žēl, ka viņš nekad līdz galam neizstāsta visu, ko zina. Gabriel, pasakiet taču, ka ziniet, kas tas ir? – SEKON priekšsēdētāja pamāja uz viomu, kurā peldēja plakanais Svešo kuģu režģis.

- Zinu, - pēc pauzes atbildēja Grehovs. - Gribiet, lai parādu? Mums vēl ir laiks.

- Tas ir, kā  parādīsiet? Jūs gribat?..

– Nu jā, aizlidot pie viņiem un apskatīt tuvāk.

- Roīdi netraucēs?

– Mēs viņus neinteresējam. Bet robežsargi nodrošinās.

- Es ar jums, - Demins pieklājīgi, bet ar nelokāmu apņēmību sacīja.

- Es arī, - nomurmināja Žeļezovskis. -  ierosinu atcelt “trīs devītniekus”, robežsargi un drošībnieki var pāriet uz “džoggeru”, bet pētniekiem nevajadzētu pienākt tuvāk par tūkstoš megametriem, kamēr iksoids satiksies ar... – “Rodēna domātājs” meklēja vārdu.

- Kā sapratu, zinātniekus līdzi neņemsiet, -  ar pārsteigumu un aizvainojumu brīnījās ksenopsihologs.

- Pareizi sapratāt, - Demins pamāja. -  apsolu, ka jūs varēsiet novērot visu, ko mēs tur darīsim.

Drošībai, viņš paņēma "pakmaku" ar pilnu koggu aptveri, kaut kādā veidā sasēdināja pasažierus aptveres aksiālajā drakkarā: pats rezervēja trīs kokonkrēslos - kā pilotus nozīmēja Bojanovu un Žeļezovski - pēc tam, kad Grehovs atteicās ieņemt šo vietu un palika stāvam, uzvilcis rezerves sakaru emkanu ar drakkara inku.

Svešo kuģu "siena", no kuriem katrs bija trīs līdz četras reizes lielāks par zemes speiseriem, tuvojās, sadalījās atsevišķos objektos, nomaļākais no tiem sāka palielināties, pārvērtās kalnā, plankumainā no mirdzuma viļņiem, kas vēlās gar tā sāniem.

- Jums neliek aizdomāties, - klusi sacīja Grehovs, - ka visu svešo struktūru parametrus nosaka nevis tehnoloģiskā apstrāde, nevis tehnoloģija kopumā, bet gan virzīti procesi, piemēram, "kristālu augšana"?

- Ko jūs vēlaties teikt? – radioaustiņās atskanēja uz speisera palikušā galvenā ksenopsihologa balss.

– Tikai to, ka roīdiem nav cilvēka rokām līdzīgu efektoru, un tie izaudzē visu nepieciešamo, mērķtiecīgi stimulējot videi dabiskos procesus. Tas dod iespēju kontrolēt atvērtas fiziskas sistēmas bez jaudīgiem enerģētiskiem procesiem. Nekādas analoģijas neredzat?

Zinātnieks neatbildēja. Drakara stūres mājā neviens neteica ne vārda, tikai Demins ik pa laikam atskatījās, it kā gribētu pārliecināties, vai Grehovs nav pazudis.

Svešo kuģis pietuvojās un nosedza visu kogga videokameru priekšējo redzes lauku.

– Sekotājiem īpašu uzmanību! – Demins mentāli pavēlēja. Viņš vēlreiz atskatījās: - Ko tālāk?

- Meklēju dobumu ar elektromagnētiskā lauka pulsāciju, - sacīja Grehovs. - Tur ir ieeja.

Demins paskatījās uz Bojanovu, kurai seja vai nu pastiprināja dzelteno spīdumu, kļūstot zeltaina, vai arī kļuva tumšāka – atkarībā no mirdzuma viļņiem, kas turpināja klusi slīdēt pāri Svešo kosmosa kuģa sarežģītajam ķermenim; Lai gan attēls tika pārraidīts tieši no videokamerām uz katra sēdošā cilvēka vizuālajām sinapsēm, inks dublēja pārraidi, pārvērtis pretējo sienu par viomu.

- Nekompleksējiet, kaptein, - sacīja Bojanova sausāk nekā parasti. – šajā situācijā jūs neesat viens.

- Atvainojiet, - Demins nomurmināja.

- Nieks vien, - vienaldzīgi attrauca Grehovs. – Redzat to taisnstūrveida plankumu? Tā ir ieeja. Diemžēl ar drakkaru iet tālāk nevarēs; būs jāiet skafandros.

– Ārējais novērojums – situācija?

- Divi "dinozauri" dreifē piecu vienību attālumā no jums, - ziņoja novērotāji,  -vēl viens, gliemežvākam līdzīgs, seko jums, pārējie ir sagrupējušies starpsienas centrā. Tāda sajūta, ka apspriežas.

- Vedamais divi, pārņemiet vadību, mēs iesim iekšā. Trešais un ceturtais vedamie nodrošina piesegumu, īpašu uzmanību pievēršot “gliemežvākam”.

- Izpildīsim.

- Ejam? – Demins atvēra izejas slūžu lūku no drakkara, un paceļamais desanta lifts tos vienu pēc otra izsvieda ārā.

Ieeja Svešo gigantā izrādījās pietiekami plata, lai visi četri varētu tajā brīvi ienākt vienlaikus. Taču Grehovs ar roku padeva zīmi un iegāja pirmais. Koridora iekšpusē uzplaiksnīja viņa laternas gaisma, izcēla nelīdzenās zilganās sienas ar reljefu violetu rakstu.

- Viss kārtībā, - atskanēja prokonsula aicinājums. – Nav nekādu briesmu. Iesaku netērēt laiku sīku detaļu un apkārtnes izpētei, bet nekavējoties doties uz galveno nodalījumu.

- kā redzu, jūs labi orientējaties Svešo kuģos, - Zabava nenocietās. – Jau esat ceļojis šādos monstros?

Prokonsuls neatbildēja.

Pēc dažām minūtēm ātri izskrējuši  caur daudzkārt izlocīto koridoru, kurā valdīja vakuums, viņi apstājās strupceļā, siena šķita cieta un kustīga vienlaikus.

— Parastais em-lauks, — noburkšķēja Grehovs, — drosmīgāk. – Un pirmais iekāpa sienā, radīdams difrakcijas ainu, līdzīgu ūdenī iemesta akmens apļiem.

Demins iegāja, pareizāk sakot, ielidoja otrais un bija spiests apstāties, jo aiz spēka lauka sienas nekā nebija! Pareizāk, sākās kolosāla izmēra tukšums, kurā lukturīša stars pazuda kā bezdibenī. Tikai neskaidras pelēcīgas ēnas, ko uztvēra gaismas konusi divsimt metru attālumā no cilvēkiem, liecināja, ka izlūki atrodas kaut kādā telpā un nav izlidojuši no kuģa kosmosā.

Grehovs pakāpās malā, dodot ceļu Žeļezovskim un Bojanovai, no jostas speciālās iekārtas akumulatora izņēma bleizera cilindru un izšāva to uz priekšu un uz augšu no universāla. Dažas sekundes vēlāk zem milzu kupola uzliesmoja žilbinoša gaismas bumba, izgaismojot milzīgu sfērisku melnu akmeņu kaudzi, akmeņu izmērs bija no metra līdz trīs desmitiem metru diametrā. Tomēr tie nebija akmeņi.

- Roīdi! - Bojanova čukstēja. – Miruši roīdi!

Demins to saprata mirkli vēlāk. Viņš, protams, nekad dzīvē nebija saticis dzīvus Svešos, taču zināja, kā tādi izskatās. Dzīvi Svešie plūsmoja - ja šo terminu varētu attiecināt uz akmeņiem līdzīga materiāla veidojumiem, tas ir, tie pastāvīgi, kaut arī nelielās robežās, mainīja formu. Viņu "āda" bija nokaisīta ar kristāliem un "elpoja". Šie roīdi ne ar ko citu kā krāsu neatšķīrās no iežu fragmentiem. Daži no tiem bija tik dziļi melni, ka kļuva praktiski neredzami, absorbēja gaismu kā teorētiķu aprēķinātais absolūti melnais ķermenis, radot ilūziju par "melnajiem caurumiem" kosmosā.

– Cik viņu tur ir? - Žeļezovskis teica ar dīvainu intonāciju. - Vesela kapsēta!

– Bet citu kuģu tilpnēs? – Demins jautāja.

- Tas pats, - atbildēja Grehovs.

– Vēsture atkārtojas. – Žeļezovskis skafandrā aizpeldēja uz sāniem un ieslīdēja dziļāk milzu dobumā. – Svešie atkārto rituālu, tikai plašākā mērogā. Atcerieties, kad viņi mēģināja savu bojāto ar tautiešiem pilno transportu palaist LŠ kanālā? Varbūt tas viņiem ir tāds bēru rituāls, tā teikt, bēres Svešo stilā visaugstākajā līmenī.

Grehovs pasmīnēja:

– Jūs vienmēr cenšaties Svešos apveltīt ar cilvēciskām īpašībām, psiholoģiju un morāli, lai gan jau sen pierādīts, ka viņi ne tikai nav humanoīdi, tie ir objekti ar vairāk nekā dīvainu uzbūvi. Neviens no jums vēl nav saskatījis analoģiju?

- Saskatīja, saskatīja, - komisārs norūca. - Man patīk jūsu veids, kā nezinātājus bāzt ar degunu tikai jums zināmās patiesībās. Jūs gribat teikt, ka Svešie un Tartara Tīrītāji ir radiniekii?

Demins, nespēdams savaldīties, trokšņaini izdvesa: viņš bija pārsteigts. Bojanova arī bija pārsteigta, lai gan mazākā mērā.

-Jokojat, Gabriel?

- Nemaz, - prokonsuls pasmējās. – Svešie un Tartara melnie Tīrītāji patiešām ir radinieki, izņemot to, ka pirmie attīstījās nedaudz agrāk un to izmēri ir par vienu vai divām reizēm mazāki.

- Tie tik ir jaunumi! – Demins sacīja, atvilcis elpu. - Tāpēc man visu laiku šķita, ka esmu jau kaut kur sastapusi roīdus... Bet Tīrītāji ir milzīgas gravitācijas lokalizētas svešas telpas platības, kurās katrā ir sava dzīvība, tikai to mērogs nav salīdzināms ar mūsējo, vai ne? Izrādās, ka katra roīda iekšpusē arī ir svešs kosmoss? Bet iekšā mirušajiem?

— Mirušā Sveša iekšienē ir mirusi telpa, — Bojanova domīgi sacīja. - Tu nu gan esi cūka, Aristarh! Zināt un nepadalīties!...

- Līdz šodienai nezināju, - Žeļezovskis neapvainojās, - līdz uz Marsa ieraudzīju mirušu roīdu un Savičs iemeta tam ar akmeni. Protams, nojautu, bet neticēju, mērogs un, pats galvenais, uzvedība bija ļoti atšķirīga. Tīrītājus tāpēc arī sauc par tīrītājiem, ka viņi kontrolē Tartara ekoloģiju - viņu izpratnē ir dabiski uzbrukt mūsu ierīcēm, lai tās izmestu no planētas atmosfēras, bet Svešie jau spēj saprast, ka mēs esam ne tikai dzīva matērija, bet arī radoša matērija, saprāts, brīva griba. - "Rodēna domātājs" izrunāja un apklusa; viņš nekad agrāk nebija uzstājies ar tik garām runām, kas liecināja par viņa uztraukumu.

- Bet tad tu, Gabriel... - Bojanova iesāka.

- Piekrītu, - Grehovs ātri atbildēja. – Lai gan man nez kāpēc neviens par to nejautāja.

Žeļezovskis izlaida zemu burbuļojošu skaņu — viņš tā iesmējās. Arī Demins neviļus pasmaidīja.

– Bet bija tāda skaista ideja par bērēm. Tomēr kāpēc svešie, tā sakot, mestu Konstruktora ceļā “ izdedžu gabalus”? Ko viņi cenšas panākt?

- Ejam mājās, šeit palikt ir bīstami, - Grehovs ierosināja atbildes vietā un pirmais izgāja cauri mirgojošajam priekškaram koridorā, kas sadza visu Svešo kuģi pa asi.

***

Iksoīda sadursmi ar Svešo uzstādīto "šķērssienu", no šķietami neskartiem kosmosa kuģiem ar mirušiem roīdiem iekšā, novēroja visa zemes iedzīvotāju flote, kas atradās trīssimt miljonu kilometru attālumā no iksoīda.

Spiesera “Peruns” ekspedīcijas zālē nebija kur nokrist ābolam, tā bija tik pieblīvēta, un Demins mēģināja izmantot saukļa “Nepiewderošiem ieeja aizliegta” spēku un varu, taču samierinājās, izdzirdis īsu komisāra-2 frāzi: "Ielaid tak viņus, nepaliks jau ilgi."

Anastasija Demidova stāvēja blakus Bojanovai, bāla, bet mierīga. Arī Grehovs bija netālu, bet uz viņu neskatījās. Pat ciešā savējo ielenkumā viņš spēja izskatīties vientuļš un svešs, pareizāk sakot, atsvešināts, norobežojoties ar mentālu barjeru.

- Nezinu, kāpēc, bet es uztraucos, - Bojanova iečukstēja Anastasijai. – Tu zināji, ka roīdi būtībā ir Tartara Tīrītāji?

Nastja pamāja.

– Ksenologi ar sērīgu lūgšanu kori apglabā savas teorijas; šis atklājums ir jūtams trieciens viņu lepnumam. Bet toties interesants!

Bojanovas sejā atspoguļojās mistiska sajūsma, kas skanēja arī viņas balsī, un Nastja, klausoties viņas jūtās ar zināmu neuzticību - viņa juta Zabavas psi vilni, bet uzreiz nesaprata - piekrītot pamāja.

– Cik daudz nezināmu un lielu noslēpumu mūs sagaida! – Bojanova, šķiet, runāja pati ar sevi. – Un cik daudzi no tiem apslēpti pagātnē! Divdesmitā gadsimta izcilajam krievu zinātniekam Konstantīnam Ciolkovskim ir izteiciens: “Aiz mums stiepjas laiku bezgalība. Cik ir pagājuši laikmeti, cik mums neizprotamu saprātīgu būtņu veidošanās gadījumu! Šie vārdi satur īpašu nozīmi un pievilcīgu spēku, kam nav cenas. Galu galā patiesībā mēs tikai tagad esam sākuši atšķetināt Visuma sfinktūru gan ārpus mums, gan mūsos.

- Uzmanību! – atskanēja skaidra balss no augšas, no zāles kupola apakšas. - Minūte līdz sadursmei.

Sarunas zālē apklusa, visas galvas pievērsās galvenajam novērošanas viuomam, kura centrā kvēloja Svešo šķērspsienas plānais dzeltenais plīvurs. Tieši zem vioma malas pavērās melnas operatīvo sakaru apjomu akas, uz kurām tika pārraidīti attēli ar dažādos attālumos no objekta izvietoto zondu videokamerām.

Nastja sasprindzināja dzirdi, piespiedusi rokas pie krūtīm. Likās, ka viņas sejā dzīvo tikai acis, kas alkatīgi tver tālo zvaigžņu vājo gaismu. Bojanova pēkšņi jaunajā sievietē sajuta sīvu satraukuma, sāpju un cerību cīņu un, piegājusi klāt, apskāva viņas plecus, cenšoties nomierināt. Vēl viņa dzirdēja no malas klusu psionisku refrēnu, kā, buramvārdus: nomierinies, nomierinies, nomierinies... Tas laikam bija psioniskais aicinājums no Grehova.

Zvaigznes viomā, veidojušas pavedienus, vājas izkliedes un "dūmainas" strūklas, pēkšņi pazuda, it kā tās būtu aizpūtis vējš, un nekavējoties Svešo "kapsētas" režga starpsienas vietā uzzibsnīja  tūkstošiem caururbjošu zaļu zibeņu, pareizāk sakot, pilnīgi taisni ugunīgi šķēpi, kas saplūda vienā kolosālā straumē. Šie “šķēpi” metās no kreisās uz labo pusi pāri vioma laukumam, izstiepjoties miljons kilometru garā “vārpstā” un pārvērtās par izdziestošu liesmu kolonnām, kas acu priekšā mainīja krāsu no spilgti zaļas uz dzeltenu un tumšsarkanu.

Operatīvos viomos viens un tas pats attēls tika sadalīts fragmentos, un tuvākās zondes ar video raidītājiem tika sadragātas vienā mirklī, turpināja raidīt tikai tās, kas atradās lielos attālumos. Bet pēc dažām sekundēm attēlu pārraidi  pārtrauca arī tās, viena pēc otras viomu logi izdzisa, atstājot tikai speiseru pārskata laukumu, uz kuru dedzīgi skatījās desmitiem acu.

- Flotei - imperatives Kutuzovs! – Psi-sakaru kanālā atskanēja Žeļezovska pavēle, kas nozīmēja ātru, organizētu atkāpšanos.

Tomēr kosmosa spazmas, kas radās no iksoīda sadursmes ar Svešo kuģu “bēru veidojumu”, lidoja ātrāk un panāca Zemes kuģus.

cauri speisera zālei  izskrēja izkropļojumu vilnis, šausmīgi saplacinādams priekšmetus, krēslus, interjeru un cilvēku ķermeņus. Nelīdzēja ne aizsardzība, ne ātrums, ne pārslēgšanās uz “ķengura” režīmu, un speisera apkalpi un pasažierus izglāba tikai tas, ka bija izdevies attālināties no šīs briesmīgās vietas pietiekami tālu - apmēram četrus miljonus kilometru. .

Zāle pārstāja viļņoties, lūzt un peldēt, drebuļi pazuda sienās, grīda nomierinājās, pārstāja rādīt “visuma ugunsgrēku”, atgrieza kosmosam samtaino melnumu un dziļumu, bet cilvēki neattapās tūlīt pat. Samaņu nezaudēja tikai daži, pieredzējušākie un stiprākie,: Žeļezovskis, Bojanova, Barencs, Demins, kāds gara auguma melni pelēkā kokosā tērpies nepazīstamais un Gabriels Grehovs.

- Palīdzība vajadzīga? – no sienas atskanēja speisera komandiera balss. - Visi dzīvi?

- Tūlīt attapsies, - atbildēja Grehovs, noliecies pie Nastjas. Viņš paņēma viņu uz rokām un nosēdināja krēslā, no kura bija atteicies Demins. Tad paskatījās uz nēģeri.

– Bet jūs ar kādu likteni šeit, bijušais arheonaut Nguo Rangi?

- Helou, - melodiski atbildēja melnādainais, saburzīdams seju smaidā, lai gan viņa acis ar trim zīlītēm katrā palika auksti mierīgas un nogaidošas.

– Turpiniet spēlēt kazakus - laupītājus. Nav apnicis?

– Situācija nav mainījusies.

- Kļūdieties. Turklāt šobrīd nekādas situācijas izmaiņas nav jūsu kontrolē. Tāpat kā mūsu.

Nēģeris izdarīja neskaidru žestu ar roku, bet tajā pašā mirklī divi rubīna stari no Grehova pleciem šķiet apskāva svešinieku, nomirgoja centimetru no viņa sejas pa labi un pa kreisi. Nēģeris sastinga, smaids apdzisa. Viņi vairākas sekundes skatījās viens otrā, tad prokonsuls pašūpoja galvu:

- Ejiet vien. Jūsu bēda ir tā, ka es zinu, kas esat, ko darat un kāpēc. Un atceries: mēs esam mierīgi cilvēki, kamēr pie mums nāk ar mieru, bet kas nāks ar zobenu...

- Sapratu, - Nguo Rangi sacīja, palikdams bezkaislīgs. Un pazuda. Protams, ne šī vārda fiziskajā nozīmē. Vienkārši viņa kustības bija tik ātras, ka cilvēku reakcija nebija pietiekama, lai tās reģistrētu.

- Kas tas bija? – Bojanova jautāja, pienākdama tuvāk: viņai joprojām bija slikti, lai gan viņa turējās.

Grehovs paskatījās uz viņu, tad noraizējies uz Anastasiju, noglāstīja viņas roku - meitene nāca pie samaņas - un atskatījās uz Žeļezovski, kurš nepārtraukti skatījās viomā.

- Kur viņš palika? – komisārs truli jautāja. Viņš nesaprata.

Tā vietā, lai atbildētu, prokonsuls izsauca vadības telpu:

- Dodiet man tālo attēlu.

Attēls viomā nodrebēja, skata lauka centrā tikko saskatāmie zaļgani zilie gaismas pavedieni sāka augt arvien lielāki un tuvāki, it kā speisers ņipri steigtos tiem pretī dubultā paātrinājuma režīmā. “Pavedieni” pārvērtās apbrīnojamos ažūros zilas un zaļas uguns recekļos, atgādinot dzīvas, kustīgas ziepju putas; atsevišķi “ziepju burbuļi” no tā atrāvās, kādu laiku pārvietojās pa sarežģītām trajektorijām un izkaisījās krāsainu dzirksteļu spietos. Likās, ka šajā vietā desmitiem miljonu kilometru garumā vārās telpa.

- Kas tur notiek? – Bojanova jautāja, aizmirsusi par K-migranta vizīti.

Zālē esošie cilvēki pamazām atjēdzās, sāka kustēties, atskanēja pirmās balsis, nevienmērīgas nopūtas, izsaucieni, čaukstošas skaņas, viss saplūda vieglā troksnī.

- K-fizika vizuālā attēlojumā, - neatskatījies nomurmināja Grehovs,. – Visu daļiņu un lauku, ko paredz Lielās apvienošanās teorija [8] dzimšana un nāve. No otras puses, tā ir cīņa starp mūsējo un “aizuniversa” fiziku, pilnīgi atšķirīgu vakuumu sadursme ar dažādām fizikālajām konstantēm. Es skaidri izteicos?

- Pietiekami, - atbildēja atjādzies Savičs.

- Kur tad Konstruktors? – Žeļezovskis atkārtoja jautājumu.

Grehovs atkal atbildēja sev raksturīgā veidā:

– Kabīne, dodiet sadursmes pašas kulminācijas ierakstu palēninātā kustībā.

Viomu melnais tukšums ar “putām” uz brīdi pārklāja dīkstāves režīma mirgojošā balta gaisma un tas  atkal pārvērtās par milzīgu logu, tikai tagad “putu” vietā uzziedēja kolosālas liesmas izvirzījums, ko caurdura daudzas ugunīgi zaļas strūklas-bultas. Lēnām, lēnām šis trakulīgās uguns receklis sūcas cauri aso liesmu strūklu straumei, it kā noraudams kūpošās vielas skrandas, kļūstot tīrāks un caurspīdīgāks, un beidzot kļuva straujš, mirgojošs ar neredzētu ātrumu, mainot formu, caurspīdīgs ķermenis - plats konuss, no kura izplūda zili, it kā lipīga izskata, kūpoši pavedieni, kas kaut kur neiedomājamā tālumā izklīda caurspīdīgu “ūdens pilienu” uzplūdos...

- Viņa majestāte, pazudušais Konstruktors, - nomurmināja Grehovs ar neaprakstāmu intonāciju.

Bojanova ātri uzmeta viņam skatienu, bet uz prokonsulas metāliski cietās sejas neko nevarēja nolasīt.

– Kas mums būtu jādara, Gabriel? – viņa klusi jautāja.

Grehovs neatbildēja minūti, noskatījās uz no kustīgām granulām sastāvošā Konstruktora attālinošos “spoku”. Tad negribīgi teica:

– Tāpat kā iepriekš – gaidīt. Tikai ievērojiet šo padomu: netuvojieties viņam tuvāk... vismaz pagaidām un vispār atvirziet visu pētniecības floti uz Zemi, pētniekiem Konstruktora tuvumā tagad nav ko darīt.

-Tomēr kontakta problēma taču ir jārisina ksenopsihologiem un kontaktpersonām, - iebilda Sings. – Zinātnieki no citām disciplīnām tiešām var atgriezties, bet mēs...

– KIontakta problēmu ar Konstruktoru mums neatrisināt neizdosies. – Grehovs uzmeta skatienu Anastasijai.

- Kurš tad? – Bojanova noprasīja. – K-migranti?

– Nē, pats Konstruktors. Jūs, Zabava, reiz teicāt, ka jums nepatīk dežūroptimisms, tāpēc mēģiniet savu viedokli pierādīt IVK ksenologiem, viņi spriežot pēc emocijām nav gatavi dialogam ar Konstruktoru.... Atvainojiet, džentlmeņi, man steidzami jāatgriežas uz Zemi. – Prokonsuls devās uz durvīm un draudzīgi pamāja Deminam.

- Pagaidi, El, - no aizmugures atskanēja atjēgušās Anastasijas balss. - Es ar tevi.

Viņi izgāja.

Bojanova pagriezās pret komisāru.

– Aristarh, man ir sajūta, ka ar mums tagad runāja nevis Grehovs, bet gan pats Konstruktors. "Viņa vēsi nodrebināja plecus. – Man bail no viņiem abiem!

Žeļezovskis beidzot novērsās no vioma, piegāja un uzlika savu milzīgo roku uz viņas pleca.

AIZ NEIESPĒJAMĀ ROBEŽAS

Viņš gulēja ar seju uz leju, rokas un kājas izstieptas uz kaut kā cieta, kas atgādina nomīdītu zemi ar sīku un asu akmeņu izbārstījumu, tie spieda ķermeni. Nebija spēka, kā arī vēlmes elpot un domāt. Spriežot pēc sajūtām, pāri ķermenim vēlās sāpju viļņi, uzplūda kā paisums pie jūtīgāko nervu mezglu saliņām - viss ķermenis bija ievainots, apdedzināts, caurdurts ar nezināmu augu ērkšķiem. Dažkārt uzpeldēja dīvainas, mežonīgas, nesalīdzināmas sajūtas: sāka šķist, ka viņam nav divas rokas un divas kājas, bet daudz vairāk, tad pazuda galva, “iekrita” ķermenī, izšķīda tajā, ķermenis apauga ar tūkstoš ausīm, kas spēj sadzirdēt zāles augšanu... Bet visu pārtrauca sāpes, nepārtrauktas, kodīgas, smeldzošas, reibinošas, kaut kādu šausmīgu notikumu sekas, ko, dzīvojot atsevišķi aizmirsusi galva.

Kustēties negribējās. Vienreiz viņš mēģināja pacelt galvu, ieraudzīja kaut ko līdzīgu kalna nogāzei, ko pa pusei slēpa sārtas miglas plīvurs, un saņēma kolosālu triecienu pa apziņu: likās, ka viņa ķermeni no augšas. galvu līdz viņa kāju pirkstiem būtu caurdurusi elektriskā strāva! Viņš iekliedzās, nedzirdēja savu balsi, locījās kā saspiests tārps, un zaudēja samaņu, bet, kad atguvās, apsolīja nekustēties, lai kas arī notiktu.

Kāds viņam iekšienē teica:

Pacel mani no dziļumiem

mūžīgā pazemojuma bezdibeņa,

lai es,

kā tevis izglābts pravietis,

dzīvoju jaunu dzīvi [9].

Ratibors saspringa un uz mirkli izlīda kāda vai kaut kā iedvesmotā “pakalnā guļošā ievainotā” tēla čaumalas, viņš paspēja saprast, ka atrodas golema kabīnē, ietinies kompensācijas fizioputās, bet tūlīt sekoja smags un sāpīgs trieciens pa galvu (psi-impulss!), un atkal atgriezās sajūta, it kā viņš guļ, sakropļots, akmeņaina pakalna nogāzē...

Slinkas domas aprāvās, traucēja viena otrai un mīcījās miera purvā:  velns ar viņiem, pagulēšu, tā vismaz mazāk sāp... Interesanti, kurš nupat tur runāja par bezdibeni? Vai viņš neredz, kādā stāvoklī es esmu?.. Vai tad neviens neredz, ka es te guļu?..

Un atkal kāds tuvumā klusi, bet skaidri pateica:

- Pamosties, operator, pirms pavisam nenojūdzies...

- Kas tur runā? – Ratibors vienaldzīgi painteresējās. Galvā ieplūda ass svaigums, nosmaržoja pēc aukstuma un ozona, viņš atkal ieraudzīja acu priekšā sarkanu transparantu: “AA Trauksme”, taču nespēja palikt uz apziņas robežas un ieripoja redzes, spokainu sajūtu un sāpju bezdibenī...

Vēl divas reizes pamēģināja cīnīties par neatkarību un brīvību, piedzīvoja baigas sāpes un mokas, un beidzot pārvarēja ārējās ietekmes barjeru, ar kuru sīvi cīnījās emociju un zemapziņas līmenī. Viņš atradās “golema” kokonkrēslā, pieslēgts pie avārijas reanimācijas sistēmas: abu roku vēnās atradās barošanas un asins apmaiņas adatas, uz krūtīm pulsometra “korsāža”, uz galvas bija maksimālās psi aizsardzības ķivere.

Dzīvs, Ratibors gandrīz ar bailēm domāja, bet situācija tomēr nonākusi līdz intensīvai terapijai, kā mēdza teikt Aristarhs... Neko neatceros! Izdevās, vai nē? Kur, velns parāvis, es esmu? "Pavadoni," viņš mentāli pasauca, piedzīvoja vājuma lēkmi, atcerējās "golema" koordinatora vārdu un izlaboja: - Dar, parādi informāciju un sniedz ārēju pārskatu.

- Paldies Dievam, atdzīvojies! – atsaucās inks. – Šeit nav pārāk omulīgi un paaugstināts psi fons, jūti?

Ratibors tikai tagad sajuta nepatīkamu spiedošu smagumu galvā un tirpšanu acu ābolos - tas bija spēcīga psi lauka ietekmes rezultāts.

- "Šeit" - tas ir kur?

- Nezinu, - godīgi atzinās koordinators. - Mēģini noskaidrot pats. Sniedzu pārskatu.

Ratibora acīs ieplūda spocīga gaisma, pazibēja tumšākas svītras, tad gaišākas, garā serpentīnā virpuļoja spokainas komētas, dzirksteles, dūmu mutuļi...

"Golems" griežas! – Ratibors saprata.  - Pareizāk sakot, tas kūleņo gaisā... vai vakuumā?"

– Stabilizāciju uz trim asīm! – viņš pavēlēja koordinatoram. – Lokāaciju garo viļņu diapazonā, vides parametru raksturojums.

Krāsaino straumju un svītru vērpšana visapkārt palēninājās, svītrainais haoss sadalījās bezveidīgos plankumos, mirgojošās gaismās, dūmu mākoņos un loksnēs, dūmos kustējās dīvainas savītas ēnas. Ik pa laikam cauri dūmiem izlauzās zaļi zibeņi, un visa ainava nodrebēja, kā krampjos. Šādos brīžos "golema" kabīnē atskanēja dūkšana un pilota acu priekšā pazibēja vārds “Radiācija” un cipari - tā līmenis ierīces iekšpusē.

Lokācija garo viļņu diapazonā neko nedeva: radioviļņi iesprūda kā dūmos un, apkārtējās vides absorbēti, neatgriezās. Augstfrekvences viļņi dūmos iezīmēja dažus glumus, apaļus priekšmetus, kas lēnām ieplūda viens otrā, aiz kuriem redzamības robežās parādījās cietas, rievotas un grumbuļainas sienas, mijoties ar nišām, alām un bezdibeņiem.

- Mirāžas, - komentēja koordinators. – Nespēju pareizi novērtēt ienākošo informāciju. Viss, ko mēs redzam, patiesībā ir fantomi, ārējās ietekmes atspoguļojums un refrakcija mūsu sajūtās. Halucinācijas.

-  Vari pielāgoties?

– Pagaidām neizdodas, radiācijas un psi fons ir pārāk augsts, turklāt spēcīgais akustiskais lauks traucē precīzi foksēt sensorus. Gribi paklausīties, kas notiek mums apkārt?

Ratibora ausīs ieplūda skaņu kakofonija - no kaķu ņaudēšanas līdz sprādzieniem un zāģu čīrkstoņai; šo troksni nevarētu izturēt neviens, pat īpaši apmācīts cilvēk,. Koordinators samazināja skaļumu līdz neizteiksmīgiem ;sņācieniem, un Ratibors neviļus nomurmināja:

– Baltais troksnis... tas bija troksnis, Dar, tikai ārkārtīgi lielas jaudas.

– Apmēram trīs simti decibelu, tālu aiz sāpju sliekšņa, labi, ka “golems” paredzēts šādai iedarbībai.

Ratibors paklusēja, apdomādams koordinatora ievadīto datu porcijas.

Vide, kurā karājās “golems”, izrādījās hēlijs ar inertu gāzu un metāla tvaiku piemaisījumiem no dzelzs līdz osmijam, un to caurstrāvoja vesela cilvēkiem nāvējoša radiācijas “paka”.  “golema” inks spēja tikt galā tikai ar trim to veidiem: gamma starojumu, neitrīno plūsmu un augstas enerģijas protonu stariem; pārējo starojumu Dars varēja kvalitatīvi novērtēt tikai ar universālo reģistratoru reakciju. Uz pilota jautājumu, kur atrodas “golems” viņš atbildēt nespēja.

- Noteikti ne kosmosā, - viņš ajoņizap, ne bez humora. – Tā varētu būt nezināmas planētas virsma, uz kuras mūs nometis Svešo "atstarotājs", varbūr tās dzīles vai pat formējošās zvaigžņu sistēmas kodols.

– Varbūt pat Konstruktora iekšpusē. Sliecos uzskatīt, ka roidi ir labi aprēķinājuši sava vēstneša ceļu un nu esam kaut kur Konstruktora dzīlēs. Vienīgais, kas mani uztrauc, ir pašu roīdu trūkums. Un K-migranta arī nav. Viņi mūs aizsūtīja kopā.

Pēkšņi uznāca vājuma vilnis, acīs pavīdēja ledains zaļums, rokas un kājas kļuva vājas, kaklā sakāpa vēmiens, apziņa...uz brīdi izdzisa. Dars reaģēja uzreiz, ievadīja stimulējošus un uzturošus līdzekļus.

Galva noskaidrojās, lai gan sliktā pašsajūta palika.

- Varbūt pameklēsim, - ieteica Ratibors, stipri svīzdams; un uzreiz medicīnas kompleksa pirksti kutinoši pārslīdēja pār muguras ādu, krūtīm un zem rokām, noslaucīja sviedrus.

Koordinators virzīja “golemu” uz augšu - ja vietu virs aparāta augšdaļas varētu saukt par augšu, un it kā izlauzās cauri neredzamai plēvei, kas iepriekš no cilvēka bija slēpusi citas ainavas - "golems" izlauzās saulainā dienā uz Zemes! Lai gan ne uz Zemes, kā apdullinātais Ratibors saprata, lūkojoties uz ainavu, kas parādījās acu priekšā, izgaismotā tā, it kā kvēlotu pats gaiss.

Paugurains līdzenums, apaudzis ar biezu zāles un ziedu paklāju, stiepās uz visām pusēm līdz bezgalībai, ne jau līdz apvārsnim, kā uz Zemes, jo tieši tāds pats līdzenums stiepās virs galvas, kā atspulgs caurspīdīgā spoguļslānī. Bet ar to nepietika: pa labi un pa kreisi, diezgan tālu no “golema”, saskaņā ar mašīnas sajūtām un sensoriem (apmēram tūkstoš kilometru,  konstatējaDars), bija redzamas vertikālas efemēras sienas ar kalniem un citām ainavām, kas dažkārt kļuva reālas, skaidri un labi redzamas. Šī pasaule atgādināja ģeometrisku figūru, kurā bija vismaz sešas plaknes, kas savstarpēji krustojās taisnos leņķos, katrai no tām bija savas ainavas un reljefa iezīmes, taču piecas no tām bija efemēras, iluzoras, kā mirāžas, un tikai viena neradīja šaubas par savu realitāti.

- Gargantua Heksoīds, - komentēja Dars, un Ratibors atcerējās, no kurienes viņš pazina šo dīvaino pasauli: materiālos par Konstruktora pirmo parādīšanos, toreiz vēl sporas - supermetamorfa formā, kā viņu sauca, bija kāda drošībnieka Djego Virta iluzorā ceļojuma apraksts pa tieši tādu pašu pasauli, kurai tad arī tika dots nosaukums Gargantua Heksoids. Vēsture atkārtojās. Ja vien Berestova ceļojums notika patiesībā.

- Mēs esam Konstruktora iekšienē, - Ratibors rezumēja savas domas. – Tie ir viņa mērogi un ainavas.

“Golems” pārvietojās virs līdzenuma pa spirāli, pārvarot vietējās gaisa vides saspringto pretestību: hēliju, inertās gāzes, metāla tvaikus.

- Hēlijs? – Ratibors pēkšņi bija pārsteigts. - Un zāle pakalnos? Ko tas nozīmē?

- Tikai to, ka mēs esam Konstruktora iekšpusē, - nomurmināja koordinators. – Nešaubos par kalnu un visu pārējo realitāti, saņemtā informācija ir nepārprotama un neprasa īpašu analīzi. Kāpēc zāle nevarētu augt arī hēlija vidē?

- Izskatās pārāk līdzīga tai, kas uz Zemes...

Aiz viena no tālajiem kalniem pazibēja sudrabota svītra. Ratibors bez vilcināšanās pagriezās tajā virzienā un pēc minūtes lidojuma nosēdināja “golemu” pakalnā blakus no blāvi spīdīga materiāla, kas atgādina sudrabu izgatavotam ceļam.

- Es iziešu.

- Neiesaku, - Dars noņurdēja. – Radiācijas fons šeit ir mazāks, bet psi fons pulsē ārpus cilvēka normālajām iespējām.

- Atver.

Koordinators paklausīja.

“Golema” kokonkrēsls, kas būtībā bija arī tā vadības telpa, “izgriezās uz āru” kā biezs kažoks, atbrīvoja pilotu. Ratibors, iesaiņots hermētiskā kokosā, izlīda no krēsla, apgāja ap to un iekāpa blīvā caurspīdīgā cilindrā, kas aizņēma pārējo brīvo vietu kabīnē. Tajā pašā mirklī cilindrs saruka un pārklāja pilotu ar caurspīdīgu, atstarojošu plēvi. Ratibors aizsprādzēja enerģētisko jostu, piestiprināja tai "universālu", nostājās uz baltā apļa pie sienas, un kāpņu elastīgais pumpurs iznesa viņu ārā.

Ceļa materiāls izrādījās nebija  sudrabs, un vispār metāls: tiklīdz Ratibors spēra soli, visa ceļa spīdīgā josla pēkšņi pārklājās ar plaisu tīklu, it kā tā būtu izgatavota no trausla porcelāna. Puķes ceļa malās atgādināja kaut kādu mašīnu sarežģītās detaļas, sena pulksteņa zobratus un vienkārši abstraktas puzles, bet zāle bija īsta Zemes zāle, mīksta un zīdaina, bet, noplūkta, tā nepārvērsās ne par ko citu. . Sajūtot neparastu smagumu visā ķermenī un kaitinošu blāvu troksni galvā, Ratibors domīgi paberzēja pirkstos zaļās šķiedras, paklaiņoja ap atvērto “golema” melnā smailā akmens ķermeņa lūkas atveri un caurspīdīgo trapa kāpņu burbuli, un uzkāpis aparātā, noslēdza lūku. Aptīšanas un pieslēgšanas pie sakaru, vadības un analīzes sistēmām procedūra ilga divas minūtes, pēc kuras “golems”, pārvērties par plakanu lidojošo šķīvīti, aizlidoja  virs dūmakā kaut kur neiedomājamā attālumā izzūdošā ceļa. Nākamajā mirklī ainava zem “golema” tika izkropļota, pakalni uzliesmoja elektriskā starojumā, pilotam negaidīti un klusi trāpīja šokējošs trieciens, kā slepens tīģera ķepas sitiens, Ratibors nepapēja neeko saprast vai izdarīt...

Viņš atkal gulēja pakalna nogāzē, ievainots un bezpalīdzīgs, un sāpes vēlās lokos pa visu ķermeni, un no vaļējām brūcēm strūklām plūda asinis, un viņam nebija spēka pacelt galvu, lai paskatītos apkārt ieņemtu ērtāku stāvokli vai saukt palīdzību...

Nākamā vīzija bija citādāka un negaidīta: viņš gulēja piesiets akmens cietumā, ienaidnieki stāvēja viņam apkārt un vairākkārt spārdīja viņa ķermeni ar zābakos ieautām kājām, ar cietiem purngaliem...

Ratibors attapās.

"Golems” karājās virs ceļa, kas veda uz pilsētu, kas izskatījās pilnīgi Zemes, ar birzēm un dārziem, ēku kompleksiem un senām arhitektūras celtnēm, seniem pieminekļiem, muzejiem, un šī pilsēta pilotam bija sāpīgi pazīstama. — Roslavļa! – Ratibors saprata, norijot spēcinošo želeju caur Dara padoto iemuti.

-Kas ar mani notika? – viņš mentāli jautāja.

- Psi fona teta līnijas jaudas pēkšņs pieaugums, - atbildēja koordinators. – Joprojām nevaru atrast efektīvu aizsardzību pret starojumu. Jāpaciešas.

– Kas tā par pilsētu tur priekšā? Un kad tā parādījās?

– Spriežot pēc dažām pazīmēm, tā ir jūsu dzimtene - Roslavļa, lai gan ir “papildus” detaļas, un tās parādījās pirms minūtes, uzreiz pēc psi-impulsa, gandrīz acumirklī. Konstruktors mums demonstrē K-fizikas iespējas.

– Diez vai šīs dīvainās metamorfozes ir demonstrācija, drīzāk mēģinājums izprast savu pozīciju citas telpas “kažokā”. Pat iespējams, ka Konstruktors šobrīd atrodas bezsamaņā. Mums jāmeklē viņa nervu mezgli, jāmēģina paziņot par sevi, jāsniedz viņam visa atnestā informācija, un būtu jauki atrast kolēģus sūtņu misijā - K-migrantu un Svešo.

– Manuprāt, viņi ir šeit, pilsētā, sniegšu variāciju.

Panorāmā, kas pavērās pilota acu priekšā, parādījās divi gaismas gredzeni, kas ierobežoja attēla daļu, metās pretī, pieauga, līdz aizņēma visu skata lauku, un Ratibors varēja aplūkot ainavas abos gredzenos pēc kārtas, nekustinot acis. .

Pirmajā gredzenā cauri papeļu un bambusa biezokņiem varēja saskatīt slaidās drakkara kontūras, kurā atradās K-migrantu sūtnis, bet otrajā aiz senas baznīcas ar zaļu kupolu un zelta krustiem, nomelnējis simts metrus garais roīda klintsbluķis. Bet dīvainākais bija tas, ka pilsētas iedzīvotāji, kas steidzās savās darīšanās, bija... “pelēkie cilvēki”!

- Murgs! – sacīja Ratibors, izšķīstot kārtējā vājuma stāvoklī.

- Tad mēs murgojam abi, - rūgti atbildēja koordinators. – Esmu spiests atzīt, ka manas iespējas adekvāti atspoguļot realitāti ir izsmeltas, un situācijas analīzes metodes ir nepilnīgas.

Ratibors, saspringaa, mēģināja koncentrēt uzmanību uz pseido-Roslavļu, ko bija radījusi vai nu viņa iztēle, vai kaut kādas sarežģītas Konstruktora dvēseles kustības, un saņēma kārtējo triecienu no psi lauka, tas satricināja ķermeni līdz zemapziņas dziļumiem; viņš rāpoja pa karstām oglēm un asu adatu biezokņiem, ar ko bija noklātas bezgalīgas šauras alas grīdas, sienas un griesti ar nepārtrauktu paklāju, un kliedza no sāpēm, kad sienas spiedās virsū, bet griesti nogāzās, saspiežot visu ķermeni briesmīgā haizivs rīklē...

Kāds noliecās pār viņu, vēsi pirksti pārskrēja gar pakausi, mazināja sāpes un karstumu, un uzmanīgi pieskārās mugurai, radot kutošas ādas viļņus.

Ratibors piespieda sevi atvērt acis, pagriezt galvu un ieraudzīja kāda cilvēka basās pēdas, iedegušas, slaidas, gaišas. Sieviete apsēdās, un viņš ieraudzīja seju, Nastjas Demidovas seju, stingru, skaistu, kalsnu, uzrautām uzacīm un kuplām lūpām ar skumji nolaistiem kaktiņiem.

- Celies meistar, - Nastja teica klusā balsī, uzliekot viņam uz pieres vēsu plaukstu. - Ir jāiet.

- Kurp? – viņš nočukstēja, sagaidīdams pierastās sāpes, taču sāpju tikpat kā nebija, tikai tirpšana roku un kāju pirkstu galos, undeniņos pulsēja asinsvads, it kā galvā tikšķētu uzvilkta mīna.

– Mūs gaida. – Nastja palika roku viņam zem kakla un pacēla galvu. - Celies augšā, meistar, laiks izvēlēties draugus.

Ratibors uzmanīgi pacēlās uz elkoņiem, apsēdās, ieklausīdamies sevī – gandrīz nekādu sāpju, tikai acis bija aizmiglotas no vājuma; viņš sakoda zobus, cīnīdamies pret savu ķermeni, un, kad lēkme pārgāja un no acīm noslīdēja duļķainais akluma plīvurs, viņš attapās sēžam zālē pilnīgi kails, pārklāts ar šausmīgām un nesen apdzijušām purpursarkanām rētām.

Nastja, tērpusies plūstošā, nedegošā liesmā, pasniedza viņam kokosu.

- Apģērbies, operator.

Ratibors, nejūtot nekādu apmulsumu, pieskārās garajai, spīdīgi zilajai rētai uz krūtīm, sajuta asiņu pulsāciju zem pirkstiem un pacēla galvu.

- Kad mani tā?... Kur es esmu? – Viņš paskatījās apkārt.

Meža klajumiņš, apaudzis ar zāli un sēnēm ar pērļotām acīm, zaļas debesis ar baltiem pūkainiem mākoņiem virs galvas, gaiss svaigs un smaržīgs, koku stumbri mirdz un sprakšķ, miza uz tiem nedaudz kustas, it kā dzīva, mainot savu rakstu...

- Rjazaņā mums sēnes ar acīm, - nomurmināja Ratibors. - Tās ēd, bet viņas skatās... Kur es esmu, Stasja?

Kaut kas viņam neļāva sekot Anastasijas padomam, kaut kāda iekšēja nenoteiktība, neveiklība, apmulsums, satraukta sajūta, ka gaidāmas nepatikšanas... un kaut kas līdzīgs čukstam galvā. Ratibors ieklausījās un uztvēra balsi, kas bija tik vāja kā elpa:

- Mosties, mosties, operator, izkļūsti no transa, tu riskē nekad neizkļūt... mosties...

Satraukums pastiprinājās, iekšējā neveiklība pārauga šaubās par savu saprātu. Un visu laiku šķita, ka no kaut kurienes caur kurluma sienu skan baigs troksnis: dārd bungas un timpāni, rēc trompetes, gaudo taures, bet dīvainā kārtā viņš neko no tā nedzird, tikai jūt... .

- Pie vella! - skaļi nokliedza Ratibors, atcerējās kas viņš ir nometa kokosu zālē, kas steidzīgi sāka skafandru ēst. "Es esmu sūtnis un tas viss man rēgojas! Piedod, Nastja. - Viņš no visa spēka iesita sev ar dūri pa rētu uz krūtīm un novaidējās, sakozdams zobus. Sāpes uzlija kā verdoša ūdens un skābes ūdenskritums, apziņa aizmiglojās...

Kā slapja kaķa ķepa pa seju pārskrēja tampons. Ratibors atvēra acis un atkal atradās “golema” vadības telpā. Viņa sejas un roku āda dega, kaulos bija sastindzis izkausēts svins, ķermeņa muskuļi krampjos raustījās, tos bija skāris ārējais psi-starojums, be ausīs smeldza troksnis, ko izraisīja simtiem cilvēku nesakarīga valoda.

- Slikti, - čukstēja koordinatora tikko dzirdamā mentālā balss. - Man kļūst arvien grūtāk atgriezt tevi no iluzoras eksistences dziļumiem. Konstruktors pamazām sevī izšķīdina tavu “es”... un arī manējo, lai gan es neesmu spējīgs uz murgiem. Ko lai dara?

- Iedod attēlu.

- Kāda jēga? Arī videokameras nespēj atdalīt īsto ainavu no mirāžas.

Ratibora acu priekšā nozibēja krāsaina migla, atkusušajā melnajā logā uzdzirkstīja smaragdzaļa lāse, tuvojās, pārvērtās par planētu... par Zemi?!

Pilots aizvēra acis, norija kamolu kaklā, juzdamies pilnīgi sagrauts, taču uzreiz tās atkal atvēra, pretojoties vājumam un nevēlēšanās vispār dzīvot. Šis cilvēks, viņš domāja par sevi trešajā personā, kamēr viņš cīnās, viņš dzīvo. Ienāca prātā: cilvēks sākas tur, kur beidzas vajadzību apmierināšana.

Kāds, aizraujoties elpai iesmējās. Varbūt pats.

- Uz priekšu, uz Zemi!

- Šis objekts nevar būt Zeme, - koordinators šaubīdamies iebilda. – Iesaku nenolaisties.

- Mēs tiekam pārbaudīti, un atteikties no pārbaudes nozīmē zaudēt.

– Kā tas zināms, ka mūs pārbauda? varbūt esam mēs nokļuvuši vienā no bojātajiem Konstruktora orgāniem, un visas mūsu vīzijas ir viņa bezsamaņas murgu, neapzinātu krampju sekas.

— Droši vien tev taisnība, Dar, bet es sevī tomēr sajūtu dīvainu pārliecību par savu prognožu pareizību. Protams, intuīcija nav zināšanu, bet ticības simbols, bet es sev ticu.

Zaļgani pūkainā planētas bumba metās pretī, pārklāja redzes lauku un atvērās kā milzu bļoda ar izplūdušām kontinentu aprisēm. Ratibors mēģināja orientēties, atrada Eiropu, Balto jūru, Volgu, mēģināja pagriezt “golemu” uz dienvidiem un atklāja, ka tiek vadīts - ierīce nepakļāvās pilota gribai, it kā  kustību ģeneratoros nebūtu palicis ne kripatiņas enerģijas. Tomēr enerģija bija - Ratibors tai pašā acumirklī nolasīja sensora rādījumus, kas tika raidīti tieši smadzenēm, un pārliecinājās, ka rezerves ir uz pusi mazākas, salīdzinot ar sākuma enerģijas resursu. Un komandas uz visiem “golema” komplektiem nonāca normāli, pilots to pārbaudīja ar testu palīdzību dažu mirkļu laikā. Tad viņš veica pagriezienu un deva maksimālu vilkmi dubultā paātrinājuma režīmā. Un atkal iekrita aizmirstības sarkanajā bezdibenī...

Atvēris acis,saprata, ka “golems” lido pāri kalnainai virsmai, caur žilbinoši baltu mākoņu šķipsnām.

- Pagriez! – viņš caur sakostiem zobiem teica koordinatoram, cenšoties nomierināt no ķermeņa gatavo izlēkt kuņģi. - Pats to nevaru. Pagriez un laižamies lapās, kam teicu!

Bet tas, kas viņam atbildēja, nebija Dars:

- Nomierinies, operator. – Balss skanīga un pazīstama. - Viss norit normas robežās, neviens tevi neaiztiks, tikai nerausties un nestreb karstu.

-Kas runā?

Smiekliņš, arī pazīstams.

– Nepazini?

- Grehovs!

Atkal smiekliņš.

- Kārtībā, atkopies.

“Golems”,  nezināmu spēku vadīts, uztaisīja pirueti un mīksti nolaidās zālienā blakus skaistai “krievu tempļa” stilā celtai divstāvu kotedžai. Uz izgrebumiem rotātā lieveņa atvērto durvju sliekšņa stāvēja vīrietis melnā uzvalkā, taču Ratibors uzreiz nevarēja saprast, vai tas ir Grehovs vai nav, — asaroja acis.

- Lien laukā, šeit nav ne radiācijas, ne citu mēslu. - Balss iekļuva tieši smadzenēs, un šķita, ka no tās atbalsojas galvaskausa kauli. – Nebaidies, operator, tev sakrājies daudz jautājumu, bet es esmu pilnvarots uz tiem atbildēt.

Ratibors pasauca koordinatoru, atbildi nedzirdēja, traucēja balss un džinkstoņa ausīs; atpūsdamies pēc katras kustības, izkāpa no krēsla. Iedzēra divus malkus vitamīnu koncentrāta, sakopoja spēkus un izrāpās no aparāta zālē, tomēr apdomājies un uzvilcis plēves skafandru - automātiski, par to nedomājot.

Cilvēks pamāja no lieveņa ar roku un pasmīkņāja:

– Profesionālis paliek profesionālis arī tad, kad slims. Ienāc mājā.

Ratibors paskatījās apkārt.

Ap māju bija lekns ziedošs dārzs: ābeles, ķirši, milzu burkāni, tomātu koks, banānpalmas, papeles, araukārijas, valrieksti, kaut kādas pūkainas kārtis, uz saknēm akmeņi, no tālienes atgādinoši  zirnekļus - visu klāja žilbinoši balti ziedi cilvēka galvas lielumā, daudzi ziedi elpoja un locīja savas ziedlapiņas, kā aizlidot gatavi tauriņi. Debesis virs galvas bija citrondzeltenas ar pelēkām plaisām, kas veidoja takira rakstu.

acis turpināja asarot, un Ratibors pārstāja piepūlēt redzi. Briesmu sajūta bija notrulināta, gribējās ieiet dušā, pārģērbties, apgulties uz dīvāna un - maksimālā svētlaime! - lai Nastja veic masāžu...

- Nastjas šeit nav, - paziņoja cilvēks.

- Žēl, - Ratibors nopūtās.  - Kā dzied vecā dziesmā: esmu apceļojis visu pasauli un nekur neesmu atradis savu mīļoto."

Pēkšņi pārņēma dīvaina dualitātes sajūta, pareizāk sakot, apjukums - Ratibors apzinājās sevi trīs vietās vienlaikus: viņš stāvēja pie Grehova mājas, līdz kaklam iepakots kompensācijas skafandrā sēdēja “golema” pilota gondolā, un ievainots gulēja nokalnē ar seju uz leju... Ratibors papurināja galvu - sajūta atkāpās.

Kā nokļuva mājā - nesaprata. Jau sēdēja antīkā koka krēslā ar grebtiem roku balstiem, tas stāvēja uz gaišas līdz medus spīdumam noberztas koka grīdas. Pretī tādā pašā melnā krēslā sēdēja kāds ļoti pazīstams cilvēks un caur pieri skatījās uz viesi. Žeļezovskis?!

Ratibors novilka ar plaukstu pār acīm, garāmejot pārsteigts, ka ir bez skafandra, atvēra plakstiņus un ieraudzīja pazīstamo Gabriela Grehova seju ar ironisko acu skatienu.

- Man kaut kas nav kārtībā ar redzi, - nomurmināja Ratibors. Mēģināja aplūkot telpu, bet nevarēja: tās sienas šķita pazūdošas plūstošajā krēslā, kā izplūdis akvarelis, un šajā izplūdumā kaut kādi vairogi, gaiši mirdzoši kvadrātveida logi, nišas ar zvaigžņu rakstu iekšpusē, gleznas ar nesaprotamām kompozīcijām, neskaidri redzami krāsaini plankumi un sastingušas ēnas, dīvainas, dzīvas un nedzīvas vienlaikus.

- Tas pāries, - sacīja Grehovs, tajā brīdī, kad Ratibors uz viņu neskatījās, uz sekundi pārvērties par Žeļezovski.

– Kas tas ir – impresionisms? – Ratibors pamāja uz gleznām.

– Tās ir senas ikonas, kurās attēlots Kristus.

Berestovs beidzot ieraudzīja vienu no gleznām: pie krusta pienaglots vīrietis gurnautā, izstiepts pāri drūmam klajumam ar ezeru virteni [10]...

– Ikonu kolekcionēšana ir jūsu hobijs?

– Ne kā reliģisku tieksmju fakts, bet drīzāk kā dvēseles tieksme atspoguļot realitāti, jo arī Kristus bija vientuļš.

Ratiboram bija grūti uztvert teiktā jēgu; to bija ārkārtīgi grūti saprast un domāt, turklāt viņam ļoti gribējās gulēt.

– Jūs gribat teikt, ka arī esat vientuļš?

Grehovs-Železovskis pamāja.

- Es arī, bet tas nav svarīgi, šajā gadījumā mēs nerunājam par mani.

- Par ko tad?

– Par Konstruktoru.

Ratibors pēkšņi atcerējās, ka viņš ir sūtnis, un saspringa, bet tad viņa apziņu atkal pārņēma vienaldzības vilnis, slīcinot savā bezdibenī kāda neatlaidīgu trauksmes pilnu saucienu. Grehovs kaut ko jautāja, Ratibors kaut ko atbildēja, arvien dziļāk iegrimdams saldā aizmirstībā. Tikai laiku pa laikam atkak pārņēma pazīstamā vairāku personību šķelšanās sajūta. Interesantākais bija tas, ka savu sarunu biedru, kurš ik pa laikam pārvērtās vai nu par Žeļezovski, vai par K-migrantu Batijevski, Ratibors redzēja pat aizvērtām acīm.

- K-migrants! – nodārdēja galvā, atbalsojoties zem  galvaskausa velvēm. – K-migrants, migrants, grants, ants...

-Kur tad mani līdzbraucēji? – vaicāja Ratibors, izlienot no snaudas. – Mani sūtīja kopā ar roīdu un K-migrantu. Kur tad viņi?

Grehovs neskaidri atmeta ar roku.

- Kaut kur tur ārā, neiespējamajā.

- Man jāiet pie viņiem... ar viņiem... Galu galā es esmu sūtnis. - “Ratibors pēkšņi atcerējās, kādam nolūkam un pie kā viņš atsūtīts par vēstnieku, viņam noskaidrojās galva, atgriezās redzes asums un līdz ar to arī spēja novērtēt situāciju. Caur sakaru fona radītajām dūkoņām un svilpieniem atskanēja kāda neskaidrie vārdi:

- ... jācīnās... - Dārdoņa, svilpieni, sēkšana, grabēšana, un atkal: - ir... jācīnās...

Pretī sēdošais cilvēks sakustējās. Grehovs? vai tomēr nē?

– Bet tu esi stiprāks, nekā biju domājis, operator.  - Cilvēka balsī bija cieņa. – Maestro Žeļezovskis nekļūdījās.

- Pie velna šo muldēšanu! Es jau sapratu, ka jūs neesat Grehovs. K-migrants? Viens no "pelēkajiem"? Vispār tas nav svarīgi, galvenais ir tas, ka jūs pārstāvat Konstruktoru. Tātad, esmu sasniedzis savu galamērķi un acīmredzami esmu Konstruktorā. Kur tad pārējie sūtņi?

Cilvēks pretī, kurš izskatījās pēc Grehova, pasmaidīja:

– Man nav informācijas par roīdu, viņš nav tas, par ko jūs cilvēki viņu uzskatāt, precīzāk, viņš nav saprātīga būtne, bet gan, gravitācijas iekapsulēts citas telpas reģions ar saviem likumiem un konstantēm, nu un protams, tur iekšā dzīvo saprātīgas būtnes. Kas attiecas uz K-migrantu, - Grehovs nedaudz sarauca pieri, kaut kur ieklausīdamies, - viņš jau sen savienojis savu “es” ar Konstruktora "es", izšķīdis.

- Un tagad Konstruktors zina, ka mēs viņu gribējām...

- Baidos ka zina gan. – Grehovs noplātīja rokas. – Lai gan diez vai būs iespējams paredzēt viņa tālāko uzvedību, jo Konstruktors patiesībā ir bezgala sarežģīts objekts, daudzkārt sarežģītāks par jums zināmajām informatīvi fizikālajām sistēmām. Un šobrīd ar tevi kontaktējas nevis viņš, bet... hm... sekundārs kontūrs, tā teikt, tavas psihes matricēts atspulgs vienā no neskaitāmajām intelektuālajām šūnām, bet pats Konstruktors tagad pārāk aizņemts un pamatīgi traumēts...

Atkal sajūtas uzplūdi, ka viņš guļ nokalnē, atņēma Ratiboram vēlmi pretoties notiekošajam psi uzbrukumam smadzenēm. Viņš attapās no injekcijas un pagāja ilgs laiks, līdz atjēdzās, laiku pa laikam pazaudējot sarunu biedru no redzesloka, pēc tam ieraugot tā vietā kaut kādu briesmoni, pa pusei drakonu, pa pusei cilvēku - satrakojās iztēle.

- Bet, ja Konstruktors ir bezsamaņā, - ar piespiešanos iesāka Berestovs, - tad kā viņš varēs izprast situāciju, kad iznāks mūsu telpā? Pēc sešiem mēnešiem viņš uzdursies Saulei...

- Viņš jau ir iznācis, - sacīja Grehovs dobjā, apslāpētā balsī, pārvērties par Svešā klintsbluķi. – Jūsu turpmākā rīcība ir uz jūsu sirdsapziņas.

- Bet mēs neņemam ieročus, ja vien mūs neapdraud, - Ratibors vāji iebilda. – Bet šajā gadījumā ir apdraudēta civilizācijas pastāvēšana!

- Jūs vienkārši neatradāt citu izeju.

- Kādu?

- Meklējiet. – Grehovs ar visu pilota ķermeni satricinošu pērkona grāvienu, pazuda. Ratibors saprata, ka atkal guļ “golema” aizsargājošajā kokonā un izdzirdēja koordinatora smalko šņukstu:

- Izpeldēji?

- Kur mēs esam? – Ratibors vienaldzīgi pajautāja.

– Turpat vien – Konstruktora iekšienē. Visās joslās baltais troksnis, uz izsaukumiem neviens neatbild, arī pats Konstruktors.

– no mašīnas izkāpu?

- Nē.

- Tātad tikšanās ar prokonsulu bija mirāža.

– Drīzāk, izmantota inducēta psi pārraide, man izdevās izmērīt tās pamatparametrus.

- Nekļūdies? Ja tas ir tā, tad mūs pamanījuši un mēģināja kontaktēties. Bet kas? Pats Konstruktors? Viņa intelekta daļa, kas nodarbojas ar sarunām ar “atnācējiem”, vai tā daļa, kas cīnās ar organisma piesārņojumu? Galu galā viņam mēs būtībā esam organismā iekļuvuši mikrobi.

– Manuprāt, ne viens, ne otrs. Pirmajā gadījumā Konstruktora pārstāvis bija pārāk cilvēcisks, bet otrajā - ja ar mums mēģinātu cīnīties kā ar mikrobiem, tad tādai būtnei kā Konstruktors mūs iznīcināt būtu tīrais nieks.

- Tad ar mums mēģināja sazināties citi sūtņi: vai nu Svešais, vai K-migrants... lai gan viltus Grehovs man teica, ka K-migrants esot “izšķīdis” Konstruktorā.

Uz dažām sekundēm Ratibors zaudēja spējas redzēt un dzirdēt, viņa ķermeni pārņēma vājuma vilnis, pārvēršot to vatē. Domas pavediens pazuda sabangoto jūtu troksnī.

- Ko darīsim? – atgādināja koordinators.

- Pamēģināsim izlauzties ārā, ja neviens šeit nevēlas tikties ar mums kā sūtņiem. Es pagulēšu, bet tu pārslēdzies “ķengura” režīmā un nosaki virzienu, nenovērsies. Ja sastapsi šķērsli, pamodini.

- Miegs šajā situācijā ir bīstams, - Dars satraukti brīdināja. – Mans arsenāls rehabilitācijai un tonusa uzturēšanai nav bezgalīgs.

– Bet arī mani spēki nav neierobežoti. Uz priekšu, draugs!

“Golems” sāka ieskrējienu, izvairoties no šķēršļiem, kas pēkšņi parādījās ceļā: tas nelidoja tukšā telpā, bet gan vidē ar mainīgu struktūru un nevarēja sasniegt ātrumu, kas pārsniegtu simts kilometru sekundē.

Ratibors gulēja un sapņoja, ka atrodas uz Zemes, un Grehovs ar niknu un mežonīgu seju pieņem no viņa eksāmenu intrasensorajā uztverē.

- Aizver acis, - pavēlēja Grehovs.

Berestovs paklausīgi aizvēra.

- Ko tu redzi?

Un Ratibors uzskaitīja redzēto, vienlaikus sajūsmā un šausmās: viņš redzēja caur plakstiņiem infrasarkanajā un ultravioletajā diapazonā, juta Brauna molekulu kustību, dzirdēja asinis plūstam pa mazākajiem kapilāriem un juta savu darbojošos muskuļu skaņas!..

Attapās no pa kreisās rokas vēnām plūstošas karstas straumes.

- Šķiet, ka dzirdu, kāda izsaukumu, - ziņoja koordinators.

– Ko nozīmē "kāda"?

– Signāli ir ļoti vāji, reizēm pazūd, nav atšifrējami, taču krasi atšķiras no fona.

– Cik ilgi es pabiju nirvānā?

- Stundu četrdesmit divas.

- Pagriez.

- Jau sekoju pelengam, bet nevaru uzņemt ātrumu, mēs neesam kosmosā. Šeit pilns ar dīvainiem klejojošiem objektiem un bolīdu straumēm un dažādu veidu spēka laukiem, kas rada interferences modeli, un stabilu,  stāvoša viļņa tipu - grūti atrast citu terminu.

Ratibors paklusēja. Viņi atradās kolosālas saprātīgas būtnes ķermenī ar ļoti sarežģītu uzbūvi, un ar to bija pateikts viss.

Īsā miega, pirmās palūdzības medikamentu  komplekta un viļņu masāžas kompleksais efekts beidzot darīja savu, un pilots sajutās daudz labāk, lai gan reizēm uzradās pa ķermeni klīstošas sāpes, kas  aizrāva elpu, un neskaidras halucinācijas, kas atkārtoja pazīstamos tēlus: viņš turpināja gulēt uzkalna nogāzē, vai sēdēja koka krēslā pretī pseido-Grehovam.

Pagāja stunda, otra,  pēc koordinatora aprēķiniem, viņi bija nolidojuši apmēram pusmiljonu kilometru pa sarežģītu līkloci - signālu avotu, kas informācijas piesātinājuma ziņā atšķīrās no fona starojuma, manevrēja, mainot ātrumu plašā diapazonā. Spektra redzamajā daļā gandrīz nekas nebija redzams, izņemot apaļas liesmu dejas, zvaigžņu dzirksteļu kopas un miglainus plankumus, un atrašanās vieta radio diapazonā sniedza dīvainu ainu: " golems” savu ceļu izurba it kā ar sablīvējumu “sēklām” piesātināta arbūza mīkstumā. Gravitācijas zonde nevarēja sniegt precīzus šo sablīvējumu raksturlielumus, taču bija skaidrs, ka sadursme ar kādu no “sēklām” bija saistīta ar neparedzamām sekām, tāpēc Ratibors bija spiests vēl vairāk samazināt golema ātrumu, apzinādamies, ka signālu avota sasniegšanas līmenis kļūst vienāds ar nulli. Taču liktenis nolēma izredzes izkārtot citādi – pēc īpaši mulsinošas trajektorijas maiņas signāla avots apstājās. Vēl pēc stundas “golems” piegāja pie viena no sablīvējumiem - pēc koordinatora terminoloģijas - maskoniem, pie kura noslēpumainais objekts turpināja ritmiski “elpot” ar zemfrekvences radio izstarojumu.

Koordinators ložmetēja kārtas ātrumā izgāja cauri lokatoru redzamības diapazoniem un apstājās pie mīkstā rentgena starojuma, kurā beidzot varēja saskatīt, kas ir sabiezējumu “sēklas”. Ratibors izbrīnā noklakšķināja: viņam priekšā sudrabainas miglas mākonī karājās neliela Hiparha omegas kopija, tās zvaigznes paliekas, caur kuru bija izgājis Lielā Šāviena stars - tādas pašas kolosālās “sūnu” mežģīnes, tāda pati putu struktūra sferoīda dziļumos un plakani diski uz tievām kājām, kas iesniedzas nezināmā objekta augšējo slāņu dziļumā, līdzīgi ūdensrozes lapām uz gariem kātiem.

- Sferoīda diametrs - aptuveni pieci tūkstoši kilometru, - paziņoja koordinators, kuram bija pilna informācija par Berestova neseno ekskursiju uz Hiparha omegu. - Jūtu augstu enerģijas koncentrāciju, tuvoties bīstami.

- Pats redzu. Mēģini atfiltrēt miglu, grūti kaut ko saskatīt.

– Tā nav migla, tas ir kaut kāds kvantu lauka efekts, telpa ap sferoīdu “mirgo” un “puto”.

-Kur ir tas, kura signālus nopeilējām?

– Acīmredzot, lūk viņš, dodu variāciju.

Smalks gaismas pavediens iezīmēja redzes lauka daļu kreisajā pusē, tā to sajuta Ratibors, aizvirzījās uz centru, attēls tajā sāka augt, palielināties, atstājot malas aiz gaišā pavediena, viena no “ūdensrožu lapām” aizpildīja visu redzamības lauku, un Ratibors uz pelēka marmora fona ieraudzīja caurspīdīgu lodi. Vispār ne caurspīdīgu, bet drīzāk atspoguļojošu... vai tomēr?.. Pēc dažām sekundēm kļuva skaidrs, ka lode nemitīgi maina blīvumu, kļūst gan caurspīdīga, gan metāliski cieta, gan irdena un balta, kā kokvilnas kušķis, un dara to ritmā ar no sevis izelpojošo radio troksni.

- Tas nav K-migrants, - Dars sacīja, - un tas nav Svešais. Varu pieņemt, ka, spriežot pēc aprakstiem, tas ir...

- Pelēkais rēgs! – Ratibors nočukstēja, juzdams reiboni. - Grehovs satika viņus... ar tādu pašu kā šis, nav iespējams viņu nepazīt. Nu, ieslēdz kontakta programmu uz visiem viļņiem un seko situācijai, ejam tuvāk.

“Golems” metās cauri nezināmo fizikālo reakciju miglai uz sferoīdu ar sūnaino ainavu, ceturtdaļstundas laikā pārvarēja atmosfēras simts kilometru biezumu ar vides elastīgo pretestību un iznāca tieši virs lietussarga veida struktūras ar Pelēka rēga lodi, kurš Zemes aparātam ar ieslēgtiem raidītājiem nepievērsa nekādu uzmanību.

Pelēkais rēgs bija neliels - divsimt metru diametra lode, bet Ratiboram radās sajūta, ka viņš sev priekšā redz atveramies bezdibeni, vēl mirklis - un tas viņu aprīs, iesūks!..

- Psi lauks ar plašu spektru, - noreaģēja koordinators. – Šī būtne izstaro tādu psi lauku kā vesela pilsēta!

Uz “golema” nolaidās kaut kāda melna ēna, Ratibors neviļus pacēla galvu, bet neko neredzēja, tikai pēc dažiem mirkļiem saprata, ka viņā iedarbojusies briesmu sajūta.

- Turies, ejam prom! – pirms pilots saprata, kas notiek, brīdināja Dars, uzsākot virāžu,. – Viļņu fons strauji palielinājies. Teicu taču, ka objekts ir bīstams...

Ainava zem aparāta sadrebēja, pietūka un izklida kā dūmi.

Ratiboram izdevās pamanīt, kā Pelēkais rēgs izstiepās sudrabaina starojuma lentē, devās uz “golemu”, pēc tam pilots no smaga, ne ārēja, bet, kā likās, iekšēja trieciena zaudēja samaņu, kas pārvērta ķermeni ar gaisu piepūstā balonā...

***

Cilvēks bija redzams it kā cauri plūstošai dūmakai – izplūdis, neizteikts siluets mirdzošā oreolā. Tad tas pārstāja trīcēt un migloties, un Ratibors greizi pasmaidīja.

- Atkal jūs? Murgi!

- Ne viens, ne otrs, - mierīgi atbildēja "Grehovs".

Ratibors pie sevis atzīmēja, taču nepiešķīra nekādu nozīmi, ka sarunu biedram runājot, tā seja parādās skaidri un pamanāmi, bet citas ķermeņa daļas kļūst nestabilas un izplūdušas.

- Kas jūs esat? Vēl viens sūtnis? – Berestovs neviļus iesmējās, pamanījis, ka nedzird pat savus smieklus.

– Zināmā mērā sūtnis. – Sarunu biedrs uz smiekliem nekādi nereaģēja, palika pieklājīgs un korekts. – Lai gan tas, ko jūs redzat, ir fantoms, figūra sarunai. Man nav daudz laika, tāpēc jautājiet.

Ratibors pēkšņi atcerējās iepriekšējo situāciju, un viņa apziņā atskanēja trauksme.

– Jūs esat Pelēkais rēgs! Kas noticis?! Man likās, ka ietriecos klintī... vai arī tā uzkrita man virsū... mans ķermenis līdz šim laikam nejūtīgs!

– Jūs nonācāt pārāk tuvu Konstruktora “nervu mezglam” un piedevām “masīva nervu impulsa” pārraidīšanas brīdī. Paspēju pēdējā brīdī.

– Ko nozīmē “masīvs nervu impulss”?

– Konstruktors pieder piesaprātīgām sistēmām ar informācijas entropiju, kura vienāda ar nulli un šādu sistēmu evolūciju vairs nenosaka elektromagnētiskā mijiedarbība, bet gan gravitācijas un pat pilnīgi eksotiskas “superstīgas”. Tāpēc informācijas plūsmas Konstruktora iekšienē ir enerģētiski spēcīgas, “masīvas”, kā saka jūsu zinātnieki.

– Bet maskoni, tas ir, nervu mezgli, pārdala šīs plūsmas?

– Jūs uztverat būtību pat krēslas stāvoklī pilnīgi pareizi.

– Jā, atzīstu, jūtos slikti... tomēr tas nav galvenais, šķiet, esmu atradis veidu, kā pildīt savu sūtņa misiju. Palīdziet... vai iesakiet, kā izvairīties no enerģijas stresa pie maskona, es mēģināšu pārsūtīt uz mezglu visu, speciāli Konstruktoram ierakstīto informāciju. Varbūt viņam izdosies uztvert vismaz daļu no tās, tas ir ļoti svarīgi...

– Esmu informēts par jūsu problēmām. Konstruktors jau sen uzsūcis visu, ko vēlējāties viņam nodot, es domāju jūs un K-migrantu, tā ka jūs varat uzskatīt, ka jūsu uzdevums ir pabeigts. Vienīgais, uz ko nevarēšu atbildēt, ir tas, kā un kad Konstruktors noreaģēs uz šo informāciju. Jums nav ne jausmas, cik jums, cilvēkiem, ir taisnība, nosaucot viņu par bezgala sarežģītu objektu! Atgriezieties pie savējiem.

- Kā? – Ratibors gribēja jautāt, bet balss aizlūza.

“Grehovs” viņā uzmanīgi paskatījās, lai gan Berestovs joprojām nevarēja saprast, vai viņš redz sarunu biedru caur "golema" video kanālu, vai arī attēls tiek pārraidīts tieši uz smadzenēm, apejot acis.

– Iespējams, tā jums patiešām būs problēma. Bet, godīgi sakot, jūs mani patīkami pārsteidzāt: ne katrs cilvēks būtu spējīgs turpināt strādāt ārpus cilvēka izturības robežām, vismaz es pazīstu tikai vienu šādu cilvēku - Gabrielu Grehovu.

- Es arī viņu pazīstu. Bet jūs maldāties, strādāt aiz neiespējamā robežas, pildot savus pienākumus ir spējīgi daudzi mani biedri. Piedodiet, bet man nez kāpēc šķiet, ka mēs ar jums jau nesen satikāmies... runājām...

– Jūs nerunājāt ar mani, bet, acīmredzot, ar kādu no saviem psi-refleksiem vienā no Konstruktora intelektuālajām šūnām... kura brāļus jūs pilnīgi veltīgi nosaucāt par Zvaigžņu Konstruktoriem: viņi neradīja ne zvaigznes, ne galaktikas, viņi veidoja pavisam ko citu - četrdimensiju kontinuumu, aprēķinot mūsu galaktiku domēna attīstību precīzi līdz neitrīno slieksnim. Bet viņi nevarēja paredzēt visu, tostarp cilvēka parādīšanos uz parasta putekļa, ko sauc par Zemi. Uz tikšanos, operator.

- Pagaidiet! – Ratibors uzreiz nereaģēja, pūlēdamies saprast dzirdēto. – Ko viņi neparedzēja?

Bet bija jau par vēlu.

CEĻŠ UZ MĀJĀM

Žeļezovskis pamodās ar sajūtu, ka istabā nav viens. Pagulēja ar aizvērtām acīm, sajuta dzīvokļa telpu kā savu ādu, bet nevienu neredzēja un nedzirdēja. Nodomāja: nervi? Vai arī nogulējis  kādu psi izsaukumu?

Piecēlās, iedzēra dažus malkus zāļu uzlējuma un atkal iztaustīja istabu un visu māju ar visām deviņām maņām. Neviena... Pamēģināja nosūtīt psi-impulsu Zabavai, bet atcerējās, ka viņas nav uz Zemes tikai tad, kad nesaņēma atbildes nervu impulsu. Grasījās atkal apgulties, un šajā brīdī klusināti iezvanījās durvju automāts.

Sirds sažņaudzās – vēl pirms mirkļa aiz durvīm nebija neviena! Aristarhs paskatījās uz melna stikla kvadrātu sienā - dega zaļas zvaigznes, signalizējot, ka viss kārtībā, savējais. Jebkurā gadījumā ne K-migrants. Mentāli pavēlēja atvērt durvis.

Priekšnamā ienāca Grehovs, ģērbies neparastā pelēkā kombinezonā ar spoguļainiem atstarotājiem, apstājās viesistabas durvīs, lūkodamies uz tikai peldbiksēs stāvošo saimnieku. Žeļezovskis sakustējās, un ķermeņa muskuļi uz mirkli atdzīvojās, uzsverot komisāra milzu muskuļu reljefu.

- Ienāciet, - uzaicināja Aristarhs.

- Piedodiet, ka pamodināju. – Grehovs pagājās uz priekšu, pastiepdams roku. – Priecājos jūs redzēt dzīvu un neskartu.

Viņu plaukstas sastapās un saspringa, prokonsula roka pilnībā pazuda komisāra milzīgajā plaukstā. Kādu minūti abi spieda plaukstas un mēģināja nolasīt viens otra domas, taču abiem bija necaursitams psi bloks.

- Bet pēc izskata jūs diezgan smalks, - Žeļezovskis nomurmināja, atlaidis viesa roku un aplūkojot pats savu plaukstu. - Es spiežu vairāk nekā pieci simti, tas ir vairāk, nekā var izturēt kokosrieksts."

- Zinu. – Grehovs ātri pārlūkoja spartānisko istabas iekārtojumu un apturēja skatienu uz puscaurspīdīgam guļamistabas durvīm. -Tā jau domāju, ka jūs nenodrošinieties.

- Kāda jēga? Konstruktors no sava LŠ jau ir ienācis mūsu kontinuumā, un K-migrantiem vairs nav jāuztraucas par viņa likteni. Es viņiem vairs neesmu bīstams.

- Kļūdāties, komisār. Konstruktors turpina iet tajā pašā virzienā, kas nozīmē, ka Zemes drošības sistēma atkal būs spiesta tikt galā ar tā apturēšanas problēmu, kas savukārt nozīmē jaunu K-migrantu aktivitātes uzliesmojumu. Man jums jāatgādina, ka viņi ir immorālisma sludinātāji [11], un kādas sekas no tā izriet?

Paklusēja, stāvot viens otram pretī pilnīgi nekustīgi. Tad Žeļezovskis uzvilka halātu, apsēdās un norādīja uz krēslu.

– Aristarh, jums jau gandrīz simts. – Arī Grehovs pēc vilcināšanās apsēdās. – Vai nav pienācis laiks mainīt ampluā?

Žeļezovskis atbildēja tikai pēc dažām minūtēm:

– Ir, ir pienācis laiks, bet man nav pēcteča... šobrīd. Bija viens.

- Berestovs?

– Kā jūs domājat, viņš atgriezīsies?

Tagad uz ilgu laiku apklusa Grehovs.

- Viņam ir iespēja... ja vien spēs izturēt Konstruktora psionisko spiedienu. Es visu nākotnē nesaskatu, dažas detaļas ir aizmiglotas varbūtības procesu dēļ, tāpēc dažreiz ir jānodrošinās. Ar jums arī.

- Kas ar to tiek domāts?

- Jums jāatstāj nodaļu. Nododiet lietas vienam no labākajiem sektora kobrām vai komisāram-1 un aizejiet.

- Nevaru. Man nav tiesību. Man būs jānoved šī lieta līdz galam, un jūs to labi zināt. Ja šeit būtu Berestovs, es būtu par to padomājis.

- Tad vismaz nākamajās trīs dienās esiet ļoti uzmanīgs, aprēķiniet katru savu soli un vēl labāk - nodrošiniet sevi saskaņā ar "lanspasad" imperatīvu.

Žeļezovskis klusi, nemirkšķinot paskatījās uz Grehovu. Tas pamāja.

- Jūs sapratāt pareizi.

- Paldies par brīdinājumu, bet es reti atslābstu. Viens jautājums: kāpēc man jābūt uzmanīgam tieši nākamo trīs dienu laikā?

Viesis pastiepa uz priekšu roku, plaukstu uz leju, plaukstu piepildīja rozā mirdzums, kas pēkšņi sāka pulcēties uz leju krītošās lāsēs,  kā īstas asinis. Nosmaržoja pēc ozona. Grehovs apgrieza plaukstu, mirdzums nodzisa. Prokonsuls viegli un elastīgi piecēlās, it kā pārlīstot no “sēdus” uz “stāvošu” stāvokli.

– Jo, pēc K-migrantu domām, jūs personificējat spēku, kas īsteno cilvēces lēmumus... kas nav nemaz tik tālu no patiesības. Jūs esat bīstams un pirmais, kurš ir jāneitralizē. Bet K-migrantu rezerves ir maz pētītas. Tas ir viss, ko es gribēju pateikt. palieciet sveiks. - Izgāja.

- Paldies, - zemā balsī, gandrīz infraskaņā pateica Železovskis.  Pasēdēja kādu laiku, tad izslēdza gaismu viesistabā un ar Grehova žestu pastiepa uz priekšu roku – pirkstu gali iekvēlojās no iekšpuses: gaisma bija maiga, rozā violeta un pulsēja kopā ar sirdspukstiem.

***

Efanalītiķu prognoze, izdota pēc MAVR sistēmas ieslēgšanas, gandrīz simtprocentīgi attaisnojusies pa visiem “prognožu koka” sānu zariem un gar galveno “stumbru”: Konstruktors neatbildēja uz pieprasījumiem, izsaukumiem un kopā ar tiem palaistajām vai simts saziņas programmām, nekādā veidā nereaģēja uz viļņu un aparatūras zondēm, un piedevām, kustējās ar ķengura lēcieniem, ar katru lēcienu veicot aptuveni divu gaismas gadu attālumu. Tas virzījās tādā pašā virzienā kā iepriekš - Saules sistēmas virzienā, un Drošības padome atkal saskārās ar aso problēmu, kā to apturēt.

- Acīmredzot sūtņi gājuši bojā, kad tika iedarbināts Svešo ģenerators, - sarunā ar Barencu un Žeļezovski nopūsdamies sacīja VKS priekšsēdētājs Hakans Roobs, ierdadies uz robežsardzes speisera "Peruns". - Pretējā gadījumā Berestovs būtu atradis veidu, kā mūs informēt par rezultātiem.

- Neesmu pārliecināts, - Barencs pakratīja sirmo galvu. - Konstruktors nav no mūsu kontinuuma, viņš ir presapiens, viņa radinieki dzīvoja laikmetā, kad nebija ne galaktiku, ne zvaigžņu, ne kosmosa, un likumi, pēc kuriem viņš dzīvo, nav mūsu fizikas, bet gan K-fizikas likumi, Mēs tikko sākām tos pētīt. Diez vai Berestovs spēs izlauzties, no Konstruktora dzīlēm pie mums, ja viņš... tur vispār nokļuvis. Un mēs arī nezinām, kādam nolūkam Svešie palaida savu sūtni... plus ļāva iet arī K-migrantam.

- Lai kā arī būtu, mums ir jāizlemj, ko darīt, un ļoti drīz.

- Viss jau ir izlemts, - nopūtās Žeļezovskis, ģērbies kokosā, kas pārvērta viņu par sportista metāla statuju. – Atkārtoti rīkot diskusiju par šo tēmu nav jēgas, alternatīvas joprojām nav. T-konuss ir gatavs jaunai palaišanai, un, ja Konstruktors nemainīs ceļu...

- Jā, - Barencs pamāja, gaidīdams turpinājumu. – Acīmredzot tas ir vienīgais pareizais lēmums, grūts, cietsirdīgs, bet pareizs. Un kas zina, varbūt Konstruktoram nekaitēs nestandarta metiens pa “stīgu”, varbūt viņš izdzīvos.

- Zabava Bojanova pieprasa ieslēgt "ekstrēmumu," sacīja Hakans Roobs, saviebdams sejas pergamentu. – SEKON nolēma sagatavot sabiedrisko domu gadījumam, ja T- konuss ar Konstruktoru netiks galā.

- Tad par realitāti kļūs ekstramobilizācija.

- Jums nav ne jausmas, par ko jūs runājat, - Žeļezovskis smagi sacīja. – Lai ieslēgtu “ekstrēmumu”, būtu jāiznīcina civilizācijas bāze! Teiksim, mēs atstāsim Sistēmu, mums izdosies pārcelties, vēl nezinu, par kādu cenu, bet ja nu Konstruktors apstāsies pats no sevis?! Tas ir, nesadursies ar Sauli, bet paies tai garām? Ko tad? Kā mēs zinām, kas viņam vajadzīgs, kāpēc viņš tik neatlaidīgi tēmē tieši uz Sauli? Un ziniet, kas mani mulsina visvairāk?

– Ka viņš var būt ievainots, ir “bezsamaņā”, tā teikt, un tāpēc nereaģē uz signāliem.

– Un arī tas, bet vispirms mani mulsina Gabriela Grehova uzvedība. Viņš zina, kas notiks, un ir pārliecināts, ka T-konuss nebūs vajadzīgs vispār... un arī ekstramobilizācija.

- Jā, Grehovs ir noslēpumaina personība, - Hakans Roobs pasmaidīja tikai ar lūpām. - Klīst baumas, ka viņš arī tiecas pēc saviem mērķiem, kaut kādā veidā saistīts ar Konstruktoru, un es nebrīnītos, ja tā izrādīsies patiesība. Būtu labi ja to pārbaudītu jūsu nodaļa.

- Drošības pārvalde nenodarbojas ar baumām, - drūmi sacīja komisārs-2. – Grehova rīcībā nav nekādu kompromitējošu pierādījumu. Kas attiecas uz turpmākā darba organizēšanu, man nav jautājumu, kā arī šaubu: ja Konstruktors neapstājas, būs jāieslēdz T-konuss. Seconda non datur.

Atpūtas kajītē, kur viņi sarunājās, uzgaismojās vioms, no kura paskatījās satrauktais Šadrins.

- Aristarh, aizejiet uz divdesmit trešo nodaļu, ir jaunumi.

- Atvainojiet. – Žeļezovskis pamāja un pazuda, it kā būtu pārvērties ēteriskā ēnā, durvis viņu izlaida bez skaņas.

Barencs un Roobs saskatījās.

- Viņam grūti, - sacīja VKS priekšsēdētājs, - bet turas lieliski. Kurš šajā sektorā viņu var aizstāt gadījumā, ja... ēē?

- Viņš pats gatavoja Berestovu. Otra līdzīga kandidāta nav, lai gan ir pāris spējīgu vīru. Bet Junusovam ir uzticami vīri gan Zemes sektorā, gan robežsardzē.

– Viņi visi ir jāapmāca, galu galā darba specifika kosmosa sektorā ir atšķirīga, bet mēs abi vairs netiksim galā. Kā saka vecais sakāmvārds: nepatikšanas un laiks saudzē tikai Dievu. Nu ko... - Roobs nepabeidza;, kajītē ieskatījās Bojanova, tieva un slaida parastajā baltajā kombinezonā. Viņa steidzās.

- Atvainojiet, patriarhi, pie jums šeit bija Aristarhs, kur viņš aizgāja?

— Uz divdesmit trešo nodaļu, — Barencs atbildēja. - tu negribi... - Pēdējie vārdi palika gaisā, Bojanova pazuda, tāpat kā pirms viņas Žeļezovskis.

Barencs paraustīja plecus, domādams turpināt sarunu, taču pēkšņi viņu priekšā parādījās tas, par kuru viņi bija runājuši – pats prokonsuls Gabriels Grehovs.

- Kur viņš ir?!

– Ja Aristarhs, tad divdesmit trešajā, bet ja... pagaidiet! – Barencs pamāja ar roku, it kā mēģinātu apturēt ciemiņu, taču tas jau bija pazudis. - Kas noticis?

Atbilde bija trauksmes sirēnas ass divu toņu kliedziens.

Divdesmit trešā nodaļa, kas atradās blakus metro nodalļai, bija ceļojoša darbnīca nedublēto iekārtu neatliekamam remontam, kurā kopā ar kompjūteru bija arī manuālas montāžas bokss ar pilnu instrumentu komplektu. Žeļezovska atmiņā šo nodaļu uz speiseriem nekad netika izmantojuši ne robežsargi, ne zinātniskās ekspedīcijas; potenciāls, lai pārvarētu kosmosu, kāds mašīnām bija sākotnēji, neskatoties uz neregulārajām ārkārtas situācijām un neparedzētiem apstākļiem, bija pilnīgi pietiekams. Darbnīca uz "Peruna" arī praktiski netika atvērta speisera darbības laikā, un Aristarhs nekad nebūtu atcerējies par tās esamību, ja ne bijušā Berestova vietnieka izsaukuma, kurš bija kļuvis par riska aptveres komandieri.

Viņš ieraudzīja Šadrinu, tiklīdz iegāja iekšā, lai gan nodalījumā nebija apgaismojuma: drošībnieks gulēja ar seju uz grīdas netālu no piegādes līnijas izejas, ar neveikli sagrieztu roku. Nākamajā mirklī komisāram pār galvu nokrita smags psi-lauka paralizējošs trieciens, un, ja viņam nebūtu  intuitīvas redzes un attīstītas briesmu sajūtas, viss būtu beidzies bēdīgi, taču ķermeņa aizsargspējas, intuīcijas mobilizētas nostrādāja nevainojami. Atvairījis sitienu, Žeļezovskis bez vilcināšanās pielēca pie viena instrumentu boksa pusatvērtajām durvīm, acumirklī iekļaujoties neintrasensoram cilvēkam nepieejamā ritmā. Briesmas bija visur, tās izlija pa visu nodalījumu kā ūdens no pārplīsušas kanalizācijas; bija jāpārvietojas ar tausti, un pagāja vesela pussekunde no viņa parādīšanās brīža, līdz Aristarhs beidzot noteica, kur atrodas ienaidnieks.

Vietā, kur viņš tikko bija stāvējis, ar dūkoņu trāpīja gravitācijas izlādes neredzamā dūre.

- Bravo, komisār! – atskanēja izteiksmīgā psioniskā balss. – reakcija tev ir lieliska, un tomēr...

- Pagaidi! – Žeļezovskis mentāli atbildēja. – Jūs pārāk daudz runājat, tas ir viens no jūsu sakāves iemesliem. Paskatieties uz manu roku.

– Redzu, tas ir “universāls-101”.

– Jūs maldāties, tas ir anihilators "Šukra". Es izduršu cauri visam kuģim... kopā ar jums, protams. Un mana reakcija nav sliktāka. Ejiet prom, pirms ierodas "lanspasad" aptvere, jūsu dzīvība mums nav vajadzīga.

— Bet man vajag tavējo, komisār, un uzdevums ir jāizpilda.

- Vārdi, vārdi. Vai nu šaujiet, vai aizejiet, bet arī es paspēšu izšaut. Ko jūs izdarījāt ar viņu? – Žeļezovskis pamāja uz guļošo Šadrinu.

- Joprojām dzīvs. Bet tevi izrādās, mūsu analītiķi novērtējuši par zemu un sniedza nepilnīgu informāciju. Un tomēr uzdevums tiks izpildīts.

- Iznīcinot mani, jūs tāpat neko nesasniegsiet, vienkārši manā vietā strādās cits cilvēks un, iespējams, enerģiskāks."

K-migrants izšāva, bet mirkli pirms šāviena Žeļezovskis, neatklājot atbildes uguni, aizlēca vairākus metrus sānis. Vairāku tonnu smaguma gravitācijas izlādes trieciens, koncentrēts neredzamā “lodē” cilvēka galvas lielumā, nokrita uz manipulatora galda, režģa un kolonnas, saplacinot un izlīdzinot tos līdzenā celiņā.

- Idioti! - Aristarhs teica, turpinot kustēties klusi un ātri, pēkšņi mainot virzienu, lēcienu augstumu un ķermeņa stāvokli; viņa rokas un seja tumsā no iekšpuses kvēloja sārtā gaismā. – Jums tiešām trūkst elementāra saprāta, lai saprastu, ka cēlus mērķus nevar sasniegt ar netīrām metodēm! Civilizācijas pieredze, tās vēsture neko nav mācījusi, ja turpināt spēlēt vecās bērnu spēles ar slazdiem, šāvieniem ap stūriem, placdarmu iekarošanas plāniem un citām blēņām? Vai joprojām nav skaidrs, ka mēs kā profesionāļi esam apmācīti spēlēt šīs spēles īpaši, lai nevienam nerastos vēlēšanās atjaunot pagātni?

Šāviens — ar dārdu pašķīda vakuuma kameras kupols. Vēl viens: sabruka, monosliedes atbalsta gala statnis virs montāžas galda,. Pēdējais šāviens trāpīja meistara ložementu un inka kolonnu, kas pašķīda žilbinošu dzirksteļu strūklakā, un tad Žeļezovskis beidzot sasniedza šāvēju un izrāva viņam no rokām pistoli. Visa saruna un kauja bija ilgusi ne vairāk kā pusotru minūti.

Pretinieki sastinga viens pret otru, un tikai tagad Aristarhs ar nokavēšanos noteica, ka viņa priekšā nav K-migrants. Tajā pašā mirklī nodalījumā uzliesmoja gaisma, ietērpa pretim komisāram noliekušos “pelēko” sudrabainā oreolā, pa durvīm ieslīdēja Bojanova, un viņas izmisušais ekstrasensorais kliedziens eksplodēja Žeļezovska galvā:

- Aristarh!

Viņš paspēja tikai atlekt - negrupējoties, refleksīvi, neuzkrājot spēkus un gribu, lai tikai nestāvētu uz vietas, ar nožēlu padomājot:  par vēlu!

Šāviens, kluss un blāvs, atskanēja no sienas izslīdējušā transportiera kabīnes puses, - tur slēpās K-migrants, un šoreiz tas bija precīzs lāzera impulss, tas iedūrās Žeļezovska plecā. Komisārs izšāva, nemērķējot, vēl krītot, un uz īsu brīdi viņam izdevās uzbrucēju dezorientēt: lāzera impulsu svītra novirzījās nedaudz uz sāniem, savukārt anihilatora zibens sienā uz transportiera žokļiem izveidoja platu ugunīgu spraugu. Tad darbībā iejaucās vēl divi: Zabava Bojanova, kura nezināmā ienaidnieka virzienā atklāja uguni no universāla, un Gabriels Grehovs, kurš viņu notrieca un tādējādi izglāba no jaunas lāzera kārtas. Prokonsuls kustējās tik ātri, ka pat Aristarham, paguvušam orientēties un tikt galā ar sāpēm, bija grūtības sekot šādas dīvainas dejas soļiem – skrienot un uzbrūkot. Grehovs neatklāja uguni, lai gan turēja rokā pistoli.

Lāzera impulsi beidzās, transportiera kabīne paslēpās sienā, ar šņācienu nostrādāja kravas kapsulas slēdzenes, un automāts to iemeta pārsūtīšanas caurulē. Atskanēja trauksmes sirēna, nodalījumā ieskrēja "lanspasad" grupas apsardze un apstājās. Grehovs izskrēja, gandrīz nogāzdams operatīvo darbinieku. Bojanova, turot kaklu, un Žeļezovskis, balstot roku, piecēlās no grīdas, skatīdamies viens uz otru.

Pēc minūtes Grehovs atgriezās, pamāja aptveres komandierim, paslēpa pistoli, pēc kārtas noskatīja SEKON priekšsēdētāju un komisāru-2:

- Tas bija Metjūss Kūpers, viņš ir viņu "štata bende".

- Aizbēga? – jautāja grupas komandieris, bažīgi skatīdamies uz caurumu sienā. - Mēs pamanījām viņa drakkaru, izmantojot nesaistītu objektu režģi, lai gan viņš zināja automātiskās atbildes kodus, bet pēc tam atkārtoja robežsardzes kodus, un mēs novērsāmies. Tomēr viņu gaida drakkarā.

- Maz ticams, ka viņš grasījās aiziet pa to pašu ceļu, - Železovskis noburkšķēja. No melnā plankuma uz pleca parādījās asiņu straume.

- Viņš aizgāja caur metro, - sacīja Grehovs. – Blakus atrodas nodalījums, un operācija bija labi sagatavota. Kā K-migranti izmantodami metro ar stacionāru izeju, neparādās kontrolētās stacijās? Kā viņiem izdodas pārorientēt izejas?

- Problēma vēl nav atrisināta, - nomurmināja Žeļezovskis. - Bet zinātnieku komandas jau pie tā strādā. Kas ar viņu? – viņš pievērsās operatīvajiem darbiniekiem, kuri izmeklēja Šadrinu.

– Šokā, bet elpo.

- Uz klīniku!

- Un tu arī, - Zabava pienāca klāt, piespiedās pie viņa krūtīm,  maza un trausla, salīdzinot ar komisāra spēcīgo ķermeni, izskatoties pēc meitenes, un pagriezās pret Grehovu. - Paldies, Gabriel.

- Nav par ko, - atbildēja Grehovs. -  Bet nākamreiz es varu nepaspēt. K-migranti ir velnisķīgi izgudrotāji, un, pats galvenais, viņiem nav cilvēcisko vājību, lūdzu, ņemiet to vērā. Ar jūsu atļauju es paņemšu šo monstru līdzi. - Viņš pamāja uz sastingušo "pelēko".

- Kāpēc viņš jums vajadzīgs?

- pamēģināšu šo to noskaidrot. Seko man, terorist.

“Pelēkais” iztaisnojās un, klusi soļodams, paklausīgi sekoja prokonsulam. Žeļezovskis, Bojanova un jaunie operatīvie darbinieki klusēdami pavadīja viņus ar skatieniem.

***

Konstruktors sasniedza T-konusu trīs dienas pēc aprakstītajiem notikumiem. Šajā laikā robežsardzei izdevās uzbrukt K-migrantu speisera slepenajai stāvvietai Hiparha Omegas virskārtas tūkstoš kilometru biezajā “sūnā”, untiem nācās aizvākties atklātā kosmosā, prom no ķēdes priekšposteņiem un robežsardzes punktiem. Acīmredzot šis apstāklis viņiem liedza veikt mērķtiecīgu un spēcīgu triecienu pa T- konusu, lai gan bija gatavi uzbrukumam arī drošība un robežsargi. Sitiens tika veikts, bet tikai ar “pelēko” spēkiem, kuru "pakmaki" tika pārtverti milzu būves pieejās.

Arī tagad Konstruktoram nebija noteiktas formas, nepārtraukti mainījās kontūras, graudainajā, daudzkārtainajā, gaišajā figūrā varēja saskatīt elipsoīdus, paraboloīdus, konusus, daudzskaldņus, adatas, plakanas un spirālveida virsmas, un tas viss plūda, mainījās, auga viens otrā, radot neaprakstāmu sarežģītu ainu, kas lika reibt galvai un aizrauties elpai. Neietilpa saprātā tas, ka priekšā ir ne tikai sarežģīta fiziska sistēma zvaigznes sistēmas lielumā, ieskaitot desmit planētu, bet gan saprātīga būtne, kas domāja kategorijās, kas bija tālas no visa, ar ko cilvēce bija saskārusies.

Kā sacīja Savičs, pie presapiena problēmas strādājošo zinātnieku vadītājs:

– Viņš ir daudz sarežģītāks par cilvēku! Visas mūsu zināšanas, ar kurām mēs tik ļoti lepojamies, no viņa zināšanām veido tikai ļoti mazu, miljono daļu. Mūsu priekšā ir patiesi saprātīga galaktika, kuras vēsture iesniedzas Visuma vēstures dziļumos ārpus mūsu saprāta spējām. Un tāpēc izturēsimies pret viņu kā pieklājas - ar cieņu un godbijību, jo viņš ir ne tikai vecāks par cilvēci, viņš ir vecāks par visu šo Metagalaktikas apgabalu, ko mēs bez vilcināšanās lepni saucām par Visumu, lai gan patiesībā tas ir tikai puteklītis, pastāvīgi kūsājošajā Metavisuma okeānā. Diez vai viņš kādreiz runās ar mums, dzīvodams pēc saviem likumiem, un arī tas, iespējams, būs jāpieņem kā aksioma.

Ar zinātnieku neviens nestrīdējās, visi viedokļi jau bija izteikti, lēmums noformulēts, un tagad atlika tikai gaidīt paša Konstruktora rīcību. Tūkstošiem notikuma aculiecinieku ar aizturētu elpu vēroja viņa lidojumu Zvaigžņu flotes transportlīdzekļu kabīnēs un vadības telpās, bet miljardiem Zemes iedzīvotāju, izmantojot video kanālus ar visdažādākajām izjūtām vēroja apjomīgās pārraides – sākot no bailēm un sašutuma līdz vienaldzībai un naidam. Kopēja bija tikai viena – trauksmes sajūta.

Zabava Bojanova pēc uzbrukuma Žeļezovskim neatstāja speiseri "Peruns", pārvietojusi savas darba vietas piederumus uz kajīti, un pastāvīgi uzturēja sakarus ar SEKON sekretāriem, kas strādāja uz Zemes. Viņas uzmanības lokā par svarīgākajām darba jomām un vides ētikas normu ievērošanu netrūka nevienas detaļas robežsardzes kontroles organizēšanā.

Brīdis, kad Konstruktors ienāca T-konusa zonā, sakrita ar Grehova un Anastasijas Demidovas parādīšanos speisera zālē, un Bojanova pamanīja, ka abi ir noraizējušies, lai gan katrs citādi. Un, ja Nastjas satraukums bija saprotams, tad Grehova jūtas deva iemeslu pārdomām.

Konstruktors apstājās tikai simts kilometrus no tās neredzamās līnijas, ko cilvēki bija iezīmējuši un aiz kuras viņu gaidīja T-konusa iesūkšanas piltuve, lielākā struktūra, ko jebkad bija uzbūvējuši Zemes iedzīvotāji, un bija gatavs saspiest "stīgā" jebkuru tajā iekļuvušo objektu un izmetiet to ārpus vietējās zvaigžņu kopas. Neiedomājami tālu laikmetu baigais relikts, kas pēdējā laikā bija nodarbinājis visus dižos prātus, kļuvis par dažādu mistisko sektu pielūgsmes objektu, jaunu reliģiju avotu, Trešās Lielās Atnākšanas artefakts - pēc Zemes universālās kristiešu baznīcas terminoloģijas, sastinga trauslās barjeras priekšā, it kā tikko būtu pamodies no ilgstoša mokoša murga.

Cilvēki gaidīja.

Pagāja stunda, otrā - telpā, piesātinātā, likās, ar nezināmo šaubu blīvo starojumu, nekas nemainījās un tad, liekot visiem nodrebēt, visās zālēs, vadības telpās, kajītēs atskanēja Žeļezovska mierīgais bass:

- "Polundrai" atsaukums! Avārijas dežūrai “uzmanība”. Pārējiem standarta režīms.

Cilvēki zālē sāka kustēties un sarunāties, taču uztraukums nemazinājās uzreiz, jo īpaši tāpēc, ka situācija nenoskaidrojās, gaidīšana nebeidzās. Bojanova piegāja pie atsevišķi stavošā pāra: Nastja turēja Grehova roku, un viņai bija sastingusi un skumja seja.

- Atvainojiet, prokonsul, jūs vienmēr visu zināt, atbildiet uz jautājumu: kāpēc Konstruktors izvēlējās šo ceļu un gāja pa to ar degunradža aklo spītību?

Grehovs pašķielēja uz meiteni un, kā parasti, klusēja.

– Bet paši vēl nenojaušat?

Bojanova ārēji mierīgi sastapās ar prokonsula skatienu.

- Nē.

- Tas ir ceļš uz viņa vienīgajām mājām, Zabava, tas arī viss. Īsākais ceļš uz mājām.

- Ko?! – nočukstēja SEKON priekšsēdētāja. - Kā jūs teicāt? Ceļš uz... mājām?

Grehova skatiens kļuva grūtsirdīgs, piepildījās ar dīvainu mitru spīdumu, it kā Gabriels grasītos raudāt, bet acu dziļumos uz mirkli parādījās tādas skumjas, ka Zabavai aizrāvās elpa.

– Viņš taču ir piedzimis Sistēmā, Zabava, uz Marsa, un turklāt viņa ģenētiskajā atmiņā ietilpa visu to cilvēku kopējā atmiņa, ko viņš pirms tam norijis, saprotiet? Ar visām no tā izrietošajām sekām.

– Jūs gribat teikt, ka Konstruktoram... tagad ir kaut kādas cilvēciskas īpašības? Kāpēc tad šajā gadījumā, atzīstot mūs par “krustvecākiem”, viņš nesteidzas ar mums sazināties?

– Es jau esmu teicis un varu atkārtot: šis milzu monstrs, kas spēj nodzēst zvaigzni un to nepamanīt, ir personība, kaut arī ne šī vārda cilvēciskā nozīmē, bet viņš ir daudz sarežģītāks par visādiem Prokrusta ietvariem un definīcijām, kurās jūs mēģināt viņu iedzīt. Līdz šim pēc antropiskā principa audzināts cilvēks ir pārliecināts, ka viņš ir evolūcijas virsotne. Bet tas nepavisam tā nav, ir daudz sarežģītākas matērijas kustības formas, vairākas reizes spējīgākas par visgudrākā cilvēka saprātu, un agrāk vai vēlāk jums tas būs jāpieņem kā pašsaprotama lieta, neatkarīgi no jebkādām loģikas kaprīzēm. Es pat nezinu, vai attiecībā uz šādu radījumu var lietot terminu "saprātīgs" un pat vārdu "radījums". Konstruktors ir skaidrs pierādījums mūsu domāšanas ierobežojumiem. Es ceru, ka tas tomēr liks mums visiem pārskatīt omulīgos, gadsimtiem senos stereotipus, uzskatus par dzīvību kopumā un jo īpaši par cilvēka lomu Visumā. Es atbildēju uz jūsu jautājumu? Uz redzēšanos, kolēģi, uz tikšanos pie Plutona.

Grehovs pēdējo reizi paskatījās uz kopskata viomu, kurā bija redzams mirdzošais, plūstošais Konstruktora ķermenis, un klusās Anastasijas Demidovas pavadībā aizgāja. Zabavas un Gabriela sarunu dzirdēja tikai Demins, Barencs un Žeļezovskis, pārējie zālē klātesošie, sadalījušies grupās, turpināja apspriest situāciju.

– Es viņu nesapratu. – Zabava Bojanova vēsi nodrebināja plecus, pienāca Žeļezovskim. - Viņa argumentācijā ir kaut kāds loģisks... tomēr ne loģisks, bet drīzāk psiholoģisks trūkums, kaut kāda neatbilstība ētikai, sava veida nevērība no augšas, cilvēka saprāta un morāles principu noniecināšana... -  Viņa atkal nodrebēja. - Un tajā pašā laikā, viņa vārdiem runājot, ir cerība, ja ne Konstruktoram, tad mums pašiem... bet no otras puses, ir bail, ja Grehovam ir taisnība un Konstruktors meklē ceļu uz mājām, uz savu šūpuli, no kura tas nāca. Patiešām, šajā gadījumā mums atkal būs jāatrisina jautājums par Zemes aizsardzību, jo jebkura viņa “jūtu” izpausme Saules tuvumā būs līdzīga planētas mēroga katastrofai. Viņa superuzmanībai būs pieejami aicinājumi neiznīcināt mūsu kopējās mājas?

- Nomierinies, - Aristarhs mentāli atbildēja sievietei.

- Nevaru, trīcu ar visu ķermeni. Ja ir tik daudz atšķirību pat starp mums un K-migrantiem, tad cik daudz tādu ir starp cilvēku un Konstruktoru, starp viņa morāli un mūsējo? Cik tālu viens no otra būs rīcības novērtējumi un vērtību orientāciju skalas? Un pie kā tas novedīs?

– Tu neņem vērā kādu faktoru: Konstruktori nav tikai priekšteči, viņi zināmā mērā ir mūsu pasaules veidotāji un, iespējams, cilvēces piespiedu vecāki, un tāpēc sākotnēji nav pret mums naidīgi. Mēs atradīsim veidu, kā vienoties.

Zabava pasmaidīja.

– Jebkurā gadījumā pamēģināsim. Lai gan uzstāšu uz ekstramobilizāciju.

- Nez kāpēc man šķiet, ka mums palīdzēs Grehovs. Galu galā viņš ir mans krusttēvs.

- Bet es joprojām baidos no viņa un neko nevaru ar sevi izdarīt. Vinā ir paslēpts bezdibenis, salīdzinājumā ar kuru mana iekšējā pasaule ir tikai sekls ezers.

Žeļezovskis ar plaukstu noglāstīja sievietes muguru, un šajā brīdī Konstruktors pazuda. Sākumā visi domāja, ka nez kāpēc ir pazudis daudzu desmitu zondu un ierīču videokameru pārraidītais attēls, taču koordinējošā inka balss kliedēja apjukumu:

– Konstruktoru vairs neredzu! Apgabalā, kur tas atradās, atzīmēju spēka lauku svārstības un gravitācijas virpuļus, kuri parasti pavada triecienveida enerģijas izdalīšanos “netīras” pārejas uz “stīgu” rezultātā.

Pa visu zāli izplatījās izbrīnīts klusums, ko pasvītroja kāda automāta klusā zumēšana, klātesošo skatieni krustojas uz Žeļezovska figūru.

– Kur viņu tagad meklēt? – kāds neizpratnē jautāja.

– “Polundra” visiem dienestiem Sistēmā! – Žeļezovskis paziņoja, pastumdams Zabavu malā un atskatīdamies uz pārējiem. - Kur meklēt? Netālu no Saules, pareizāk sakot, pie Plutona vai pie tā orbītas... ja ticēt Grehovam. DD?

- Šeit, - Demins pagājās uz priekšu.

– T-konuss šajā kosmosa punktā vairs nav vajadzīgs, demontējiet kompleksu. Pētniecības flotei starts uz Zemi, tur arī izlemsim, kad un ko pētīt. SPAS dienesta flotei...

- Uzmanību! — komisāru pārtrauca inks. – Konstruktora pazušanas vietā atklāts slikti novērojams objekts aptuveni divsimt tūkstošus tonnu smagas bālganas lodes formā.

– Ko nozīmē – slikti novērojams? – Demins ātri jautāja, apmainīdamies skatieniem ar Žeļezovski.

– Objekts mirgo un gandrīz neskanējas, tas ir, radara starojumu atstaro kā retinātas miglas mākonis.

– Ar divsimt tūkstošu tonnu masu?

– Tie ir ekspresanalizatoru rādījumi... Minūti!

- Kas noticis? Nodrošiniet ar novērotājiem tiešus sakarus.

Balss rācijas austiņās mainījās:

- Es "pakmaks"-2. Tas sadalījās... nē, pazuda... nē, tā vietā kaut kas palika... sīks objekts... kādi četri metri diametrā...

– Ko jūs tur murmulējiet? Dodiet attēlu!

- Pats to labi neredzu, jūs to neredzēsiet vispār. Tas ir mazs klints atlūznis tetraedra formā... Ak, Dievs! Tas taču ir "golems"!

Bojanova satvēra komisāra roku.

- Aristarh! ..

– Sagūstiet to un nogādājiet uz speisera... ievērojot visus piesardzības pasākumus. – Žeļezovskis aizsedza Zabavas plaukstu ar savējo. - Tu domā?..

- Tur ir Berestovs!

– Bet mirgojošā bumba?

- Tiešām pats neuzminēji? Tas varēja būt tikai Pelēkais rēgs.

***

Patr to, ka Konstruktors ticis garām T- konusa slazdam, aizgājis pa “stīgu” uz Saules sistēmu un apstājies aiz Plutona orbītas (apstājās, tas ir, sāka kustēties ar Saules ātrumu kosmosā) Anastasija uzzināja tikai otrajā dienā pēc atgriešanās no T-konusa atrašanās vietas un nevis no Grehova, bet no Jegora. Aizbēgusi no visiem, tostarp Gabriela, nevēlēdamās nevienu redzēt, viņa ieradās vecmāmiņas mājā,  netālu no Rjazaņas senkrievu ciematā Miloslavskoje, ar ko viņu pārsteidza un izraisīja priecīgas vaimanas, kas savukārt izraisīja atbildesreakciju. Sievietes paraudāja, paskatījās viena uz otru, no sirds izrunājās  (tā izteicās baba Fruza), pavadīja vakaru atmiņās un skatoties foto albumus un ilgi nevarēja aiziet gulēt, kopā pārdzīvojot saviļņojošās tikšanās iespaidus, kas izpeldēja no atmiņām. Un agri no rīta, kad Nastja redzēja brīnišķīgu sapni, ka viņa slēpo pa pasakaini skaistu ziemas mežu, mājā parādījās skolotājs, “pirmā zara šamanis”, Jegors Maļigins.

Nastja pamodās pat pirms babas Fruzas sausā un siltā plauksta pieskārās viņas matiem, taču uzreiz nesaprata, ko no viņas vēlas.

- Kāds šamanis? – viņa neapmierināti jautāja, paslēpdamās zem segas.

- Viņš saka: "Pirmā zara," - večiņa nočukstēja. - Bet cilvēks viņš labs, tāds labsirdīgs.

Nastjai miegs pazuda kā ar roku noņemts, un, izlekusi no gultas, tāpat naktskreklā, viņa izskrēja no guļamistabas gaitenī, kur Jegors Maligins ar nesatricināmu skatienu pētīja griestus. Viņa ātri nošmaukstināja uz vaiga, tad pēkšņi atkāpās, kļuva bāla.

- Tu... ko?..

-Bet neko, - Maligins melodiski atbildēja. - Tomēr ārā auksts, saimniec, būtu labi iedzert tēju ar avenēm.

Nastja atskatījās uz babu Fruzu, kura ziņkārīgi uzlūkoja abus, un piespieda rokas pie krūtīm.

- Vecmāmiņ, uzliec, lūdzu, tēju, tas ir mans draugs.

- Vai nu to neredzu, vai? Parādījās agri pat dienu nevarēja sagaidīt. – Baba Fruza aiztipināja uz virtuvi, sausnēja, balta, caur un cauri mirdzoša, smaidīdama tā, ka grumbu stari pārvērta viņas seju par senatnīgu ikonu.

Nastja nosprauslājās, saprata, ka stāv vienā kreklā, un metās uz guļamistabu, rādot ar roku uz dzīvojamo istabu:

- Ej uz viesistabu, agrais viesi. - Viņa jau bija paspējusi uztvert Jegora vispārējo emocionālo fonu un saprata, ka atnestās ziņas, ja ne labas, nav arī ļaunas.

Ar antīkiem paklājiem izklātajā viesistabā, kas bija piekārta ar rokām izšūtiem dvieļiem (māja bija apmēram trīssimt gadus veca, bet tā stāvēja svēti glabājot krievu sadzīves tradīcijas), viņa parādījās tādā pašā veclaicīgā halātā ar zelta gaiļiem un ziedu ornamentu.

- Es te tomēr mazliet apmaldījos, - sacīja viesis, slēpdams acīs smaidu. - Nokļuvu laukumā, gāju uz dullo, iekļuvu purvā, nodomāju - beigas, ārā netikšu.

Nastja atkal nosprauslāja.

- Mums šeit nekad nav bijuši purvi.

- Jā? Tātad tomēr bija kaut kur citur. Bet, ja nebūtu tas purvs, būtu atnācis vēl agrāk.

– Bet pulkstens pieci no rīta nav agri. - pārsteidzoša lieta, taču Nastja jutās tā, it kā viņa būtu pazinusi šo cilvēku visu mūžu un runāja ar viņu tā, it kā būtu bērnības draudzene, nevis paziņa, kuru redzēja tikai otro reizi mūžā.

- Nav nepieciešams stāstīt pasaku, ka tu tikai gāji garām un iegāji uz mirklīti. Kas noticis, Jegorša?

- Bet labi, te pie jums.  -Viesis pēkšņi žāvājās, bet paspēja aizklāt muti ar plaukstu. – Godīgi sakot, es arī gribu gulēt; piecēlos pirms rītausmas. Tomēr mums tas jau sen pāri pusdienlaikam. Nebiju domājis, ka Rjazaņas tuvumā būs tik auksts.

Nastja tikai tagad pamanīja, ka Maligins ģērbies gandrīz kā vasarā: baltā sporta T-kreklā un slēpošanas biksēs, lai gan bija janvāris. Meiteni atkal pārņēma nemiers, to neizkliedēja pat babas Fruzas parādīšanās ar tēju. Bet Jegors prata saprast sarunu biedra jūtas.

- Divi jaunumi, - viņš teica, priecīgi iebāzdams mutē karoti aveņu ievārījuma un uzdzerot to ar tējas malku no apakštasītes. – Pirmkārt: Konstruktors atstājis Hiparhu un kopš vakardienas ir izvietojies ārpus Plutona orbītas. – Viņš iedzēra vēl vienu malku.

- Tiešām?! – Nastja apmulsa, gandrīz apgāza krūzi.

- Otrs jaunums. – Jegors nesatraucās. – Robežsargi tai vietā, kur atradās Konstruktors, noķēra mūsu mašīnu darbam šausmīgi smagos apstākļos, “golemu”...

Acīmredzot uz kādu laiku viņa zaudēja spēju elpot, redzēt un dzirdēt, un, kad attapās, Jegors jau cēla no grīdas tukšo krūzīti, kas bija izkritusi no viņas atslābušajiem pirkstiem. Viņš ielēja tēju, lika viņai iedzert dažus malkus un atkal apsēdās.

– Un vēl intrasens esot...

Nastja klusēja, skatoties uz viņu ar milzīgām bezdibenīgām acīm. Tad viņa sausām lūpām nočukstēja:

- Runā!..

- Iekšā nebija neviena, - Maligins klusi sacīja. – Bet tas bija Ratibora “golems”. Apsargi cenšas saglābt inka atmiņu, taču pagaidām rezultātu nav. Kur pats Ratibors palicis, nav zināms.

Nastja dreboši nopūtās, atslāba, aizvēra acis, un viņas lūpas veidoja rūgtu smaidu.

– Gabrielam taisnība, brīnumi nenotiek.

– Man personīgi šī filozofija nav piemērojama. – Jegors izdzēra tēju un paklanījās babai Fruzai, kura paskatījās iekšā. – Lūdzu, pieņemiet manu visdziļāko pateicību par jūsu viesmīlību, tā nebija tēja, bet gan īsts brīnums! Tāpat arī ievārījums. Paldies jums.

Vecmāmiņa atkal pasmaidīja.

- par ko nu paldies, mīļais cilvēk? Tēja - tā vēl nav viesmīlība. Ienāc biežāk un agrāk. Mēs esam vienkārši, lauku cilvēki; ar ko bagāti, ar to laimīgi.

- Nevajag, vecmāmiņ, - Nastja atkal ar piespiešanos pasmaidīja. - Viņš tiešām ir šamanis un zina par mums visu.

– Un vēl zinu, ka lauku sādžas Rusā neizmira, tikai pateicoties tādiem cilvēkiem kā jūs. – Maligins piespieda roku pie sirds. - Un ka cilvēki atceras savas saknes un neaizmirst savu pagātni, pateicoties tādiem cilvēkiem kā jūs. Un labestība uz Zemes saglabājusies, tikai pateicoties tādiem cilvēkiem kā jūs. Par to arī jums pateicos. - Viņš piecēlās. - Nu, tad es iešu?

Nastja aizvadīja viņu līdz durvīm.

– Ienāc, kad varēsi, es kādu laiku padzīvošu te.

- Tā es domāju, tāpēc parunāju ar vienu otru, viņi tev piezvanīs, ja kaut kas atklāsies. Bet re kas interesanti: kas, tavuprāt, pameta šo “golemu”? Pelēkais rēgs. Kāpēc tā, ko a? Un kāpēc lai viņš būtu izglābis mašīnu bez pasažiera? - Jegors pašūpoja galvu un, noskūpstījis Nastjas roku, aizgāja, bet viņa palika stāvam uz novājinātām kājām, klausoties pastiprinošajā smalkajā zvanīšanā ausīs un atceroties vārdus no veclaicīgā romāna “Aelita”: “Kur tu esi, kur tu esi, debesu dēls?..

Kur tu esi, Ratibor? Kur ir tavs ceļš uz mājām?...

TĒVI UN DĒLI

Žeļezovskis apsēdināja Anastasiju pie ūdensrozēm aizaugušā minibaseina un pats apsēdās, ar manāmu atvieglojumu pagriezis pret viņu savu laika sagrauzto seju. Visa viņa figūra izstaroja pašpārliecību, nesatricināmu mieru un uzticamību, un meitene nedaudz nomierinājās, īslaicīgi pamanot komisāra matos sirmus pavedienus, ko iepriekš nebija redzējusi.

Viņiem nebija jāslēpjas aiz vārdiem vai jāmeklē nozīmīgas nokrāsas intonācijās, abi zināja savas intrasensorās spējas, un tāpēc saruna sākās psi diapazonā.

- Man ir tikai dažas minūtes, - sacīja Žeļezovskis, atceroties Zabavas brīdinājumu par meitenes stāvokli.

- Pietiekami. Kā jūsu plecs?

- Paldies, normāli.

– Es gribu strādāt kopā ar jums, man ir apnicis bēdāties un meklēt vientulību.

– Diez vai tas būs iespējams... vismaz šobrīd.

– Es varu strādāt ar MAVR.

– Diemžēl MAVR štatu vienības ir pilnas. Turklāt SEKON aizliedza mums trauksmes apstākļos iesaistīt darbā neprofesionāļus.

- Tad es iešu pie robežsargiem.

komisāra lūpām pieskārās tikko jaušams smaids.

– Šķiet, ka senajam sakāmvārdam taisnība: vēlēšanās spēks ir proporcionāls aizlieguma stingrībai [12].

Anastasijas vaigos parādījās viegls sārtums.

- Bet es varu būt noderīga...

- Labi, es padomāšu.

– Man zināms, ka... atrasta “golema” kapsula, tukša... bet Berestovs? Kur viņš ir? Ir kādi jaunumi?

– “Golema” inks ir kristāliski miris, tas ir tikai metālkeramikas konglomerāts ar pilnīgi iznīcinātiem atmiņas blokiem, eksperti no tā gandrīz neko nevarēja izdabūt. – Žeļezovskis kādu laiku klusi domāja. – Droši zināms tikai tas, ka Ratibors nav gājis bojā pēc Svešo caursitiena ģeneratora “šāviena”, viņš iekļuvis Konstruktora iekšpusē un kādu laiku pabijis tajā.

– Runā, ka “golema” kapsulu aiz sevis atstājis Pelēkais rēgs...

– Jums ir pilnīgi objektīva informācija.

– Neesiet ironisks, Aristarh, es gribēju teikt, ka Pelēkais rēgs neatstās mašīnu bez apkalpes bez iemesla. Pirms gadsimta, kad mūsu pētnieki atklāja Tartaru, Pelēkie rēgi saskārās ar cilvēkiem tikai trīs reizes, un katrā reizē iejaucās situācijā, kas noteikti apdraudēja cilvēku dzīvības. Gabriels var apstiprināt.

– Vispār es arī to zinu. Ir pieņemami trīs varianti: pirmais - Berestovs gājis bojā, otrais - palicis Konstruktora iekšpusē... kas arī ir līdzvērtīgi nāvei, un trešais...

Anastasija dreboši nopūtās.

- Un trešajā gadījumā viņu paņēmis līdzi Pelēkais rēgs, - pabeidza Žeļezovskis. – Viņa tālākais liktenis nav zināms. Kas attiecas uz Grehovu... jūs ziniet, kur viņš meklējams?

- Nē. Arī viņam kaut kas nav kārtībā?!

– Lai nedod Dievs, kas varētu notikt ar eksosensu vispār un ar tādu kā prokonsuls konkrēti? Tagad viņš riņķo ap Konstruktoru. Viens pats. Pareizāk sakot, kompānijā ar roīdu. Viņš jums neteica, ko darīs?

- Viņš pats nekad neko nesaka, tikai tad, ja viņam pajautā, jūs taču zināt. Bet es varu nojaust...

- Variet vai nojaušat?

- Atkal ironizējat? – Anastasija sadusmojās un saņēma atbildei attēlu: Žeļezovska rēgs uz ceļiem ar vainīgi noliektu galvu un piespiestām rokām pie krūtīm.

- Es tā vairs nedarīšu.

- Gabriels droši vien vēlas... satikties ar Pelēkajiem rēgiem. Viņš jau divas reizes bija ar viņiem saticies, tas ir, viņu izglāba divas reizes.

- Sapratu paldies. Jūs nedaudz noskaidrojāt situāciju. Tikai vēlos dot padomu: nesteidzieties sastrādāt muļķības. Es domāju, ka Sistēmā ir ieviests civilās aizsardzības režīms, un tās robežās ir aizliegta pārvietošanās visiem transportlīdzekļiem bez īpašas atļaujas.

– Civilās aizsardzības režīms?! – Nastja pabrīnījās. – Ir pagājisi tik daudz gadu, bet termins nav aizmirsts?

– Jā, ir pagājis diezgan daudz laika, kopš cilvēki zināja, kas ir “civilā aizsardzība”. Diemžēl ir pienācis laiks atjaunot ne tikai terminu, bet arī tā nozīmi. Vakar visos video kanālos tika pārraidīta ziņa par Konstruktora parādīšanos un Zemes valdības paziņojums par piesardzības un drošības pasākumu ievērošanu. Neesat dzirdējusi?

- Diemžēl.

Žeļezovskis piecēlās, viņam sekoja Anastasija.

- Atvainojiet, man jāiet. Novēlu jums labas ziņas. - Komisārs pēkšņi atradās viņai blakus, viegli saspieda viņas plecu, viņa seja vairs nešķita akmenscieta. - Es jūs atradīšu.

- Paldies, - meitene nočukstēja viņam pakaļ.

Barencs gaidīja Žeļezovski savā kabinetā un paātrinātā tempā sāka mentālu sarunu:

- Beidzot! Meklēju jūs pa visu pārvaldi. Kā ar plecu?

- Bez sekām.

– Rezerve vai URT [paātrinātas audu reģenerācijas serviss]?

– Pats ar ūsām. Tāpēc mani meklēji?

– Līdz padomes sēdei divas stundas, bet mums nav pilnīgas informācijas par spēku samēriem. Sistēma pilna ar Svešajiem un Pelēkajiem Rēgiem...

- Ne vieni, ne otri mums briesmas nerada. Pat ja viņi nav dialoga piekritēji, viņus nevar vainot pilnīgā ētikas trūkumā teritoriālajās attiecībās, tālāk par Neptūna orbītu viņi nelien.

– Kā ar K-migrantiem? Esi noskaidrojis, par ko viņi maskējas?

Žeļezovskis apsēdās un, nezaudēdams sarunas pavedienu, pārlaida acis pār galda darbvirsmu, kur dziļumā parādījā svarīgākās formas paziņojumu rindas; ja informācija viņu ieinteresēja, komisārs domās uzlika virs līnijas punktu un saņēma nodaļas inka paplašinātu ziņojumu.

- Pagaidām vēl neesam noteikuši. Tu taču zini, K-migrantu uzvedība nav algoritmiska un nav pielāgojama nekādai loģiskai un abstraktai analīzei. Savu intelektuālo un enerģētisko spēju dēļ viņiem vajadzēja absolūti precīzi aprēķināt teroraktu vajadzību un efektivitāti un pārtraukt savas “nemiernieku” aktivitātes, bet, ja tas nav noticis, tas nozīmē, ka mēs par viņiem nezinām visu. vai arī stipri pārvērtējam viņu prāta spējas...

– Piekrītu, viņu reālajam stāvoklim neatbilstošā uzvedība ir mulsinoša, taču jāņem vērā, ka lielajā padomē daudzi uzdos jautājumus – kāpēc tas viss nesatrauc drošības pārvaldi?

– Pazīstamas balsis, pārapdrošinātāji.

– Ir arī tieši pretēji viedokļi.

– Zinu arī šos “humānistus” – “Konstruktora glābšanas biedrību”. Neviens no viņiem neredz, ka viņš jau klauvē pie durvīm? Tu, protams, jau zini, ka notiek ārējo planētu trajektoriju traucējumu uzkrāšanās, un tāpēc, ja lietas turpināsies tā, Sistēmā drīz sāksies neatgriezeniskas izmaiņas. Izvirzīt tēzi "izglābt Konstruktoru" šajā situācijā ir tas pats, kas kliegt "glābsim putnu!", kad lidmašīna saduras ar ērgli.

– To arī paskaidrosi padomei. Ko vēl es nezinu?

– Psihologi izstrādā hipotēzi, ka Konstruktors aizejot nevarēja vai negribēja cilvēku kopijās reproducēt visas viņu iegūtās informācijas rezerves, arī sociāli izglītojošās.

– Tu gribi teikt, ka K-migranti ir psihiski invalīdi, neskatoties uz viņu augstajiem intelektuālajiem rādītājiem? Ko tas mums dod?

- Nezinu. Varbūt neko. Mums joprojām nav tiesību viņus iznīcināt bez brīdinājuma, ja tie tiks identificēti, lai gan Grehovs ieteica tieši to. Un tomēr K-migrantu problēma nav galvenā, mēs galu galā tiksim skaidrībā, puiši strādā, un ir jau rezultāti: visticamāk, K-migranti maskējas par Svešajiem, kopē tehnoloģijas un pašu roīdu izskatu. Ko mēs darīsim ar Konstruktoru? Zabava vairs neuzstāj par tā iznīcināšanu, bet, ja mēs nolemsim viņu atstāt mierā, diez vai viņš atstās mierā mūs, un tad, gribot negribot, būs vai nu jāšauj, vai... jāmūk no Sistēmas.

– Bet tu esi pārliecināts, ka, pirmkārt, viņš nereaģēs uz uguni un, otrkārt, tā būs efektīva?

- Nē, - pēc pauzes atbildēja Žeļezovskis.

- ES arī nē. Ko tad mēs ierosinām padomei?

– Tās ir tavas rūpes, esmu izpildītājs, un man pašam pietiekami daudz darba. Tu zini, kas ir monopols?

– Institūta kursa ietvaros. Tā ir hipotētiska elementārdaļiņa ar vienu magnētisko polu. Neviens tos nekad nav novērojis un, visticamāk, arī nenovēros; tās ir radušās Visuma inflācijas sprādziena laikmetā un izkaisītas pa kolosālu telpu.

– Zinātnieki līdz vakardienai domāja tieši tāpat. Jau  atklātas divas monopolu straumes, un no tā paša fizikas kursa tev jāzina, ka monopoli acumirklī iznīcina protonus. Vienkārša reakcija, kā rezultātā no protona rodas pozitrons un mezoni, bet monopols turpina pastāvēt, meklēt “jaunu upuri”. Vari iedomāties, kas notiks, kad tāda daļiņa nokritīs uz kādas no planētām, tā teikt, neredzams matērijas slepkava?

Vīriešu skatieni sastapās. Žeļezovskis pamāja.

- Tieši tā, biedējoši. Lai gan priekš manis pats sliktākais ir tas, ka mēs joprojām neesam atraduši veidu, kā Konstruktoram iedvest savas vēlmes. Spriežot pēc viņa uzvedības, Berestovs pie viņa netika, nevarēja nogādāt mūsu vēstījumus paredzētajā galamērķī, un tagad nožēloju, ka viņa vietā neaizgāja Grehovs. Tomēr iespēja paliek, un dod Dievs, lai tā neizrādītos pēdējā.

- Hoh! - Abi vienlaikus pacēla sažņaugtās dūres.

***

Robežsardzes kosmosa kuģis "Klondaika" dzīvoja pierobežas kuģa ierasto dzīvi, kas ne ar ko neatšķīrās no pierobežas flotes dzīves zemiešu kontrolētā kosmosa rajonā, lai gan viņa uzmanības objekts šoreiz bija milzīgais atnācējs no tādām Visuma dzīlēm, ka saprāts atteicās pieņemt tīri spekulatīvas kosmoloģiskas hipotēzes, kaut arī tālas no jebkādas realitātes. Vēl divi speiseri lidoja tieši blakus Konstruktoram, vienlaikus pildot pamata “hippo”, tas ir, pētniecības bāzu, funkcijas. Pārējā cilvēces flote bija sagrupēta netālu no Sistēmas apdzīvotajām planētām, pildīja neparastas, ausis griezošas komandas, kas civilās aizsardzības režīmā raisīja drūmas asociācijas par Sadalītās pasaules laikmetu.

Pateicoties drošībnieku efektīvajam darbam un informācijas dienesta ātri sagatavotajām un pārraidītajām ziņām, globāla mēroga panika neradās, tika konstatēti tikai reģionāli recidīvi, ko tomēr veicināja visdažādāko sabiedrību “ideologi”, gan par “Konstruktora glābšanu”, gan par viņa “ātrām bērēm”, tomēr visi juta pār pasauli pārplūstošo briesmu elpu, kuras psiholoģiskais spiediens radīja nenoteiktības un bažīgu gaidu gaisotni. Universālā optimisma laikmets bija beidzies,  sācies vārdu un darbu, lēmumu un darbību, dzīvības un nāves izsvēršanas laikmets.

Speisera "Klondaika" desanta kajītē valdīja ikdienišķs klusums, kuru ik pa laikam pārtrauca īsas piezīmes no komandiera, kib-intelekta dispečera, vārdā Martins un robežsardzes maiņu un aptveru vadītājiem. Novērošanas vioma priekšā desanta spēku operatīvās vadības kokonu krēslos sēdēja divi cilvēki: robežsardzes komandieris Ingvars Erbergs un Aristarhs Žeļezovskis. Uz krēsliem saplūda gandrīz visas Saules sistēmas operatīvās inku saziņas, informatīvā atbalsta un dežūru vadības kanāli, un nebija pārsteidzoši, ka dežūrdarbu veica tik augsta ranga vadītāji - situācija prasīja ārkārtas pasākumus, un pieņemto lēmumu cena bija ārkārtīgi augsta. Ja apstākļi to prasīja, zālē parādījās kāds trešais atbildīgās kategorijas pārstāvis, VKS priekšsēdētājs un viņa vietnieki vai Drošības padomes priekšsēdētājs, vai SEKON locekļi.

Novērošanas vioma dziļumos stinga viens attēls: vienmērīgi mainīga forma, nestabila, pēc izskata trausla, graudaina, šķidra, kā uguns liesma, Konstruktora figūra, kas bija sasniegusi Plutona orbītu un turpināja lēnām virzīties leņķī pret Saules sistēmas ekliptikas plakni dziļāk, Saules virzienā. Šobrīd viņa ātrums bija tikai divdesmit seši kilometri sekundē. Attēli no citu ierīču videokamerām tika pārraidīti tieši uz dežurantu smadzenēm atbilstoši viņu risināmajiem uzdevumiem.

Drošības padomes sēde, kas notika pirms dažām stundām un noritēja karstās diskusijās, atkal atklāja cilvēces negatavību risināt tāda mēroga kā Konstruktora problēmas, neskatoties uz civilizācijas pieredzi un kultūras sasniegumiem kopumā: lietā iejaucās cilvēka “es” slēptās psiholoģijas nianses, kurās gandrīz nebija iesaistīta zinātne, un padome būtībā pārvērtās par sadalītu, pretrunu plosītu sistēmu. Nevienā no izvirzītajiem jautājumiem konkrēti lēmumi netika pieņemti: ko darīt ar Konstruktoru, kā ar to nodibināt kontaktu, gatavot pret to vērstu triecienu, Sistēmā ieviest “ekstrēmu mobilizāciju”. Beigās nolēma sēdei sagatavoties rūpīgāk, katrā jautājumā noteica komisiju sastāvu un iezīmēja analīzes un prognozes uzdevumu izpildes termiņus - trīs dienas, taču neviens nevarēja sniegt ieteikumus cilvēces trauksmes dienestiem - ko darīt tajā vai citā gadījumā; šo dienestu vadītāji varēja paļauties tikai uz saviem spēkiem, zināšanām, pieredzi un saprātu.

- Pieprasījums Savičam, - Žeļezovskis mentāli izsauca.

Pēc divām sekundēm pienāca atbilde – Martins no telpu dažādos virzienos caurdurošajiem signālu tūkstošiem un pārraidēm izvilka zinātnieka psionisko balsi:

– Savičs klausās.

- Kas jauns?

– Datu banka par K-problēmu piepildās, un visinteresantākā informācija nāk no grupām, kas strādā uz bijušajām zvaigznēm Hipparha omegas un ņu. Piemēram, ir konstatēts, ka šo superdīvaino objektu apgabalos fizikālās konstantes neatbilst mūsu kontinuuma likumiem. Viņiem kvantile, kas atbilst noteiktam varbūtības līmenim, ir vienāda ar... — Savičs apklusa. – Es lūdzu atvainot, terminoloģiskā abrakadabra jums nav vajadzīga.

– Varat sniegt konkrētus ieteikumus?

– Strādājam šajā virzienā.

- lēnām strādājat. LŠ kanāls joprojām elpo?

– Tas patiesībā vairs nav kanāls, bet gan gluona “stīga”, kas lēnām izšķīst kvarku “pilienos”. Telpa visā LŠ  stabilizējas. Runājot par pašu Konstruktoru, viņa uzvedībā ir dažas pozitīvas izmaiņas. Varu pastāstīt viņa reakciju uz dažām mūsu programmām. Meščerjakova grupa strādā ar mūziku dažādās variācijās, un, reaģējot uz vienu no programmām, Konstruktors pārraidīja savu mūziku - stohastisku, ar tikai ģeniālam komponistam pieejamām īpašībām.

– Nepārspīlējiet.

- Nemaz! Ziniet, ar ko to var salīdzināt? Tas ir tā, it kā, atbildot uz ziloņa dzinēja svilpienu, kaut arī māksliniecisku, zilonis pēkšņi atbildētu ar ļoti sarežģītu muzikālu frāzi no Skrjabina darba.

"Maz ticams, ka mūsu mūzika, balstīta uz vidi, emocijām, ideoloģiju, individuālo garīgo kultūru, viņā varētu izraisīt jūtas, - atskanēja kāda psi-impulss. - Konstruktors, protams, var saprast, ka cilvēka mūzikas šedevri tiek veidoti ar lielu prasmi, taču diez vai viņš spējīgs pietiekami aizrautīgi atbildēt.

Savičs smējās:

– Kolēģis Pavols? Šķiet, ka kolēģa Meščerjakova secinājumi jums neizraisa gluži pozitīvas emocijas.

– Man jau bija tas gods sastrīdēties ar Meščerjakovu, bet zinātniekam ir jābūt konsekventam un precīzam terminoloģijā, it īpaši attiecībā uz tik sarežģītu objektu kā jūsu Konstruktors, citādi semantiskā aberācija neizbēgami noved...

- Stop! - teica Žeļezovskis. – Teorētiskās debates ne jau šeit.

- Lūdzu atvainot, - Martins atbildēja, - es palaidu garām repliku, kad informaizings tika izslēgts [14].

– Jums viss? – komisārs jautāja Savičam.

- Viss, - atbildēja ksenologs. – Un tomēr, lai ilustrētu sarunu par muzikālo pilnību, lūdzu noklausīties fragmentu no Konstruktora pārraides.

- Dodiet, - pēc pauzes piekrita Žeļezovskis.

Kaut kur tālu, tālu dzima dīvainas skaņas, it kā kāds mācītos spēlēt vijoli, klavieres un trompeti vienlaikus. Un tad ausīs, smadzenēs, ķermenī ieplūda stindzinoša, noslēpumaina, valdzinoša un tajā pašā laikā pārdabiski aizraujoša mūzika. Tas piepildīja komisāru, izplūda caur acīm, ar asarām, pārpludināja telpu un laiku, izdzēsa robežas starp rītdienu un vakardienu. Tā izskanēja kā nepieredzētas mokas un trakulīgs prieks, sajaucās kristālisku skaņu ūdenskritumā. Žeļezovskis juta, ka iegrimst arvien dziļāk muzikālajā bezdibenī, izšķīst šajā gurdeni saldajā haosā, negribēdams pretoties, domāt vai just ko citu...

Pārraides beigas uztvēra kā aukstu dušu.

- Nu kā? – atskanēja Saviča balss.

- Velnišķība! – tas bija viss, ko apstulbušais Žeļezovskis varēja pateikt.

– Dzejnieks teiktu savādāk. Paklausies:

Merlina dziesmā - Liktenis

Izklausās šokēts;

Kara taures sauciens;

Upes smagie vaidi

zem ledus;

Rēcošo laukumu atbalss;

Siržu un ieroču pērkons;

Karavīru marša solis;

Un vientuļnieks tuksnesī

Kliedziens pēc dvēseles spēka... [Ralfs Valdo Emersons].

- Izskatās, ka viņš kādreiz kaut ko līdzīgu bija dzirdējis, nav iespējams pateikt precīzāk vai tēlaināk. Paldies, jūs likāt man iepazīt sevi. Bet pie lietas. Kas vēl bez orbītas traucējumiem mūs apdraud ar Konstruktora iekļūšanu Sistēmā?

- Nezinu, - pēc pauzes atbildēja ksenologs. – ar prognožu variantiem nodarbojas efanalītiķi. Konstruktors pats par sevi ir sistēma ar ļoti augstu atkritumu pārstrādes pakāpi, gandrīz kā “melnais caurums”, viņa “pēdas”, atšķirībā no LŠ pēdām, ir tīras – viņš neatstāj nekādu radiāciju, nekādus toksīnus vai “ atkritumus”...

– Bet monopoli, kvarku “maisi”, dažādi K efekti, jūsuprāt, nav atkritumi?

Savičs sastomījās.

- Dialoga beigas. – Žeļezovskis pašķielēja uz kaimiņu, kurš arī dzirdēja sarunu.

- Gribētu zināt, - ierunājās Erbergs, - ko viņš meklē pie Saules? Ja cilvēku virza vēlme izprast brīnumu un parādību nozīmi, tad kas motivē Konstruktoru? Galu galā šī mūzika... ir līdzīga pašai dabai, stihijām, Visumam! Nekad savā mūžā neko tādu nebiju dzirdējis, pat ne tuvu! Ledus un uguns! Nē, ne tā: vaidi un smiekli... Nē, to nav iespējams aprakstīt. Bet, ja viņa mūzika uz mums atstāj tik lielu iespaidu, vai tas nozīmē, ka mēs varētu kaut kā saprasties?Tātad pastāv savstarpējas sapratnes iespēja?

Žeļezovskis klusēja, klausīdamies ierastajos apdzīvotā kosmosa trokšņos, filtrēja robežsargu un zinātnieku ikdienas sarunas. Garām svinīgi un klusi peldēja Konstruktora milzenis, mirgojot ar blāvām mirdzuma nokrāsām un dzirksteļu kopām, it kā uz tā gruzdošās virsmas degtu milzīgu mežu platības...

- Postenis septiņi, - atskanēja viena no novērotāju priekšposteņa komandiera balss. – ir parādījušies Roīdi. Dodu attēlu.

Attēls lielajā viomā neizmainījās, bet gan Žeļezovskis, gan Erbergs saņēma vienādu psi-pārraidi: viņu acu priekšā, nedaudz pa kreisi, parādījās gaismas aplis, kas tuvojās vienu vai divas reizes, līdz aizņēma visu redzes laukumu, un melnajā pārraides akā, pārsvītrotā ar tēmekļa krustu centrā, kļuva redzama gaiši zaļganu plankumu virtene.

— Vienpadsmit kuģu rinda, — novērotājs turpināja. – Izmēri svārstās no divsimt metriem līdz diviem kilometriem, “rindas” ātrums - simt četrdesmit četri keme sekundē, virziens uz “ziemeļu plecu”. Uz izsaukumiem netiek pievērsta uzmanība.

Erbergs un Žeļezovskis saskatījās.

– Psiholoģisks uzbrukums, vai? – nomurmināja robežsardzes komandieris. – Ko viņi vēlas panākt? Un tā nav pirmā reize, izņemot to, ka “uzbrukuma” mērogs no reizes uz reizi palielinās. Vakar bija septiņi “pašnāvnieki”.

- No attāluma tie man vairāk atgādina pirātu ugunskuģus - branderus. Varbūt Konstruktora iekšienē roīdus vairs neietekmē iekapsulējošie spēki, gravitācija vai mūsu fiziskie likumi, un tie atveras, atbrīvodami tajos mītošās būtnes “savvaļā”?

– Lai ar tiem nodarbojas frīdmanologi un ksenopsihologi, mannav tik laba iztēle, un galva sāp pavisam citu iemeslu dēļ.

Svešo kosmosa kuģu “rinda”, līdzīga milzu jūras ežiem, viegli pārvarēja desmit tūkstošus kilometru garo virpuļlauku slāni ap Konstruktora ķermeni, un kā nazis sviestā iekļuva vienā no kolosālajām plaisām, kas atdala atsevišķas granulas. Novērotāji pamanīja vienpadsmit violetus uzplaiksnījumus, vienpadsmit neitrīno uzliesmojumus - un nekā vairāk. Šķiet, ka Konstruktors pat nejuta sadursmi, būdams vai nu miegā, vai varbūt filozofisku pārdomu iespaidā.

- Kur pārējie? – Žeļezovskis jautāja.

- Apmēram divi tūkstoši mudž aiz Konstruktora, - ziņoja Martins. - Nelieli klasteri — pieci, septiņi vai deviņi kuģi — apraksta ap to trajektorijas. Vienpatņi lidinās apkārt, dažreiz izlidojot aiz Urāna orbītas. Turklāt interesantākais ir tas, ka, tiklīdz tā notiek, acumirklī parādās Pelēkie rēgi un pavada roīdu transportu līdz tie atgriežas.

– Ar rēgiem sakaru nav?

– Uzreiz informētu.

– Sistēmā viņu ir daudz?

– Maz ticams, ka pelēkos rēgus var pieskaitīt pie Svešajiem, tie gandrīz neskanējas un lido pilnīgi klusi, tas ir, bez zibšņiem, elektromagnētisko lauku svārstībām, metrikas pārkāpumiem un citiem efektiem. Līdz šim pamanīti septiņi rēgi, un arī tad pieci no tiem “mirgo” - parādās un atkal pazūd, un tikai viens dežurē pastāvīgi. Starp citu, ap viņu grozās arī SEKONa “pakmaks”.

– Tā ir Grehova mašīna.

- Gribētos zināt, ko viņš tur meklē, - Erbergs skaļi nomurmināja.

- Tad pajautā, - Žeļezovskis filozofiski ieteica, arī balsī.

Robežsargu komandieris pasmējās.

- Kāpēc pats neuzņemies risku? Vai arī tu esi viņam kā krustdēls parādā un nevēlies par to atgādināt vēlreiz?

– Zini, runājot ar viņu, mani neatstāj sajūta, ka viņš visu zina! Un Zabavai vispār ir izveidojies mazvērtības komplekss, viņa klātbūtnē burtiski sarūk, savācas bumbulī, it kā gaidītu uzbrukumu... vai labākajā gadījumā kaut kādu izlēcienu. Starp citu, Zabava dzirdēja no Grehova draudzenes Anastasijas Demidovas paziņojumu, ka viņam ir absolūtā atmiņa! Tas ir, viņš atceras visus nodzīvotos mirkļus. Kā tev tas patīk?

- Nekā. Nabaga prokonsuls! Lai gan diez vai viņam ir vajadzīga līdzjūtība. Viņš ir homozaurs, nav cilvēks, tāpat kā K-migranti.

- Nu, to tu velti, vienkārši viņa rezerves gēns darbojas pilnā spēkā, un, iespējams, viņš ir vairāk cilvēks nekā mēs abi.

- Grehova "pakmaks" atgriežas, - ziņoja Martins. - Dodu "zaļo ielu". Pēc pusstundas būs uz klāja.

- Viņš droši vien noklausījās mūsu domas, - Aristarhs vienaldzīgi ieteicās, skatīdamies uz savu kaimiņu.

Erbergs pasmējās:

– Tas jau no melnās maģijas iespējām.

Pusstundu viņi klausījās savu padoto sarunās, ik pa laikam atbildot uz tiešajiem jautājumiem, izsauca nepieciešamos abonentus, deva pavēles un saņēma ienākošās ziņas, fiziski jūtot, kā ar katru sekundi Kolosālais Konstruktora ķermenis aiziet dziļāk Sistēmā, tuvojas Saulei un Zemei. Bet tad uz speisera ieradās Grehovs.

Prokonsuls ienāca zālē savā ierastajā tērpā - melnā kokosā ar metāliskām svītrām uz krūtīm, apstājās pie Žeļezovska krēsla, aplūkojot Konstruktora sarežģītās spožās kontūras. Skaļi, neizmantojot psionisko apmaiņu pateica:

– Nu, ko esat izlēmuši cienījamie kapitula biedri [16] par pazudušo Visvareno klaidoni?

– Jūs par Konstruktoru? – Žeļezovskis pieklājīgi pajautāja.

– Par viņu, slimo.

- SEKON ierosināja stingru programmu ar nosaukumu "Titānika brīdinājums".

– Ļoti nepārprotams nosaukums. Sīkāka informācija būtu?

Komisārs paklusēja, atbildēja Erbergs:

– sinhroni sāk darboties divsimt izstarotāju, veidojot blīvu enerģijas konusu Konstruktora ceļā. Ja tas viņu neapturēs, nākamais vairogs būs antimatērija. Pēdējā programmā ir kvagma barjera [17].

Grehovs samiedza acis. Viņam nebija jāpaskaidro, kas ir kvagma barjera - vakuuma svārstību ierosme un spēks, ko pavada “kailo” kvarku rašanās.

– Un jūs domājat, ka šīs darbības Konstruktoru spēs apturēt?

– Bet jūs domājat, ka nespēs? – atjautāja Erbergs. – Neviens materiālais ķermenis nespēj eksistēt pie kvarku “putu” vārīšanās. Protams, mēs nespēsim iznīcināt Konstruktoru, bet liksim tam sajust sāpes.

- Skaidrs. Riskanti puiši SEKONā, ja savas prognozes balsta uz entimēmu [18], aizmirstot, pie kā noved pārsteidzīgi vispārinājumi. Galu galā visi jau ir pārliecinājušies, ka Konstruktors nav tikai vienkāršs materiāls ķermenis un fizikas likumi uz to nav attiecināmi. Viņš dzīvo pēc saviem likumiem. Jūs taču zināt, ka katram fiziski realizējamam signālam ir ierobežota jauda, ieskaitot enerģijas impulsu, piemēram, vakuuma “superstīgu”? Tātad, lai iznīcinātu Konstruktoru, jums būs nepieciešams bezgalīgas enerģijas impulss!

- Muļķības! - Erbergs izgrūda, taču uzreiz izlaboja: - Atvainojiet, bet es esmu matemātiķis, un jūsu apgalvojums man ir kā sarkana lupata vērsim, tīri diletantisks apgalvojums.

Grehovs drūmi pasmaidīja, atbildēja Žeļezovskim ar ironiski mierīgu skatienu un norādīja uz tukšu krēslu:

- Pasēdēt ar jums drīkst? Nepatraucēšu? Jāapkopo domas. Kaut ko savos eksperimentos neesmu ņēmis vērā.

– Bet ar ko jūs nodarbojaties, ja nav noslēpums?

Grehovs paklusēja, pamanīja Žeļezovska atļaujošo mājienu un apsēdās tukšajā krēslā.

– Gribu sameklēt kādu paziņu un pajautāt viņam par Berestovu.

– Kā ar pilnvarām?

— Liecies mierā, Ingvar, — komisārs mentāli aizrādīja Erbergam. – Viņam ir Drošības padomes kart-blanšs. Un kāds ar to sakars pilnvarām?

Grehova acīs uzplaiksnīja izsmejoša dzirksts; Neskatoties uz psi-rācijas trūkumu, viņš bija dzirdējis piezīmi, bet sāka runāt par ko citu:

- Aristarh, es arī nožēloju, ka nevarēju atrunāt Berestovu no vizītes, viņa misija jau no paša sākuma bija lemta neveiksmei, jo jebkurš Konstruktora orgāns - izmantojot zemes terminoloģiju - ir milzīgas informācijas telpas zona, un ne viens cilvēks nevar izturēt gigantisko informācijas spiedienu... lai gan Berestovam bija iespēja, galu galā viņā modās intrasenss.

– Kāpēc jūs to nepierādījāt jau toreiz, pirms vēstnieku sūtīšanas? – Erbergs smīnēja.

- Man neticētu. - Bet detalizētai nākotnes analīzei jums nebija laika.

- Kas ir, tas ir, - Erbergs pamāja un sastinga. - Atvainojiet, esmu saziņā.

Žeļezovskis noklausījās ziņu par kārtējās roīdu pakas parādīšanos Pelēkā rēga pavadībā, paskatījās uz Grehovu:

– Kādi jums sakari ar rēgiem? Maz ticams, ka tikai lai noskaidrotu Ratibora likteni.

- Ne tikai.  - Prokonsuls atbildēja ne uzreiz. – Mani interesē daži esības filozofiskie aspekti.

– Kādi, ja nav noslēpums?

Grehovs pārsteigts paskatījās uz komisāru, tad saprata un pasmaidīja ar kaut kādu dziļi slēptu žēlumu, tomēr adresētu nevis Žeļezovskim, bet kādam nezināmajam.

- Bet kas ir saprāts? Un kas ir mīlestība? Un kas ir dzīvība?

Žeļezovskis pasmaidīja, viņš arī bija lasījis Volta Vitmena “Zāļu lapas”.

Sarunā ik pa brīdim iejaucās dežūrposteņu, robežposteņu, operatīvo grupu komandieru, pētniecisko vienību komandieru, inku balsis, kas pārvalda visu nepārtraukti manevrējošo floti un kontrolēja vissarežģītāko mijiedarbības sistēmu starp darbā iesaistītajām komandām. tad komisārs ieteica Grehovam ieslēgt psi-rāciju, lai katru reizi neatvainotos par klusēšanu. Prokonsuls klusi ieslēdza krēslu un pieslēdzās satraucošajam inka sakaru kanālam brīdī, kad Martins paziņoja par jaunas karavānas parādīšanos, kā robežsargi sāka saukt retās roīdu un Pelēko rēgu grupas. Šīs grupas patiešām atgādināja karavānas: priekšā lidoja rēgs, kam sekoja Svešo kuģis, bet cits pelēkais rēgs vai pat divi lidoja kolonnas aizmugurē. Konvoji parasti parādījās no kosmosa dzīlēm un ielidoja Konstruktoram pierē, it kā grasītos taranēt, bet pēc sadursmes Konstruktors “ieslēdza prožektoru” - no tā, vietā, kur nokrita roīdu kuģis, izstaroja spilgts gaismas kūlis kilometra diametrā.

Apskatījuši viomā redzamo sadursmes attēlu un uzklausījuši zinātnieku idejas šajā jautājumā, robežsardzes vadītāji atkal pievērsa uzmanību sarunu biedram, kurš pēkšņi palūdza koordinatoram pastāstīt viņam jaunumus par pelēko rēgu pārvietošanos.

– VP indekss? – Martins jautāja.

– Simts [19]. – Grehovs uzmeta ātru skatienu ar kolēģa lēmumu neapmierinātajam Erbergam. - Atvainojos, vai es pārmērīgi izmantoju mašīnas laiku? Negribētos atsaukties uz katra soļa nepieciešamību.

Komandors atcerējās cart- blanšu un norija iebildumus, kas bija gatavi izlauzties, sirdī atzīstot, ka Grehovss viņam strādāt netraucē.

- Ja nīkšanu krēslā var saukt par darbu, - domās melanholiski atbildēja Žeļezovskis.

- Darbs no darba atšķiras, - iebilda Erbergs. – Man labāk ir uzpildīt vulkānu ar rokām, ar lāpstu, nekā sēdēt uz nerviem un raustīties no katras šalkoņas un čīkstēšanas.

- Noveco, meistar, pienācis laiks dot ceļu jaunatnei.

- Uz sevi paskaties.

– To pašu saku par sevi. Atgriezīsies Ratibors, aiziešu.

– Tu joprojām tici, ka viņš atgriezīsies?

Žeļezovskis neatbildēja. Viņu saruna notika personīgajā psi-sakaru diapazonā, un Grehovs to nedzirdēja.

Erbergs pēkšņi uzmundrinājās:

– Gabriel, tā ir leģenda vai patiesība, ka jūs divreiz pabijāt Konstruktorā?

- Taisnība, - vienaldzīgi atbildēja Grehovs.

– Un varat ar pārliecību teikt, ka viņš ir visu metagalaktikas dzīvības formu priekštecis? Godīgi sakot, tam grūti noticēt. Es varu pieņemt ticībā, ka Konstruktori varēja radīt zvaigznes un galaktikas, bet... varbūt man trūkst iztēles?

- Konstruktori neradīja īstas zvaigznes un galaktikas vai zvaigžņu kopas; tas ir nepareizs priekšstats par viņu darbību. Viņi sagatavoja zvaigžņu rašanās pamatu – trīsdimensiju telpu, salocīja pārējās deviņas dimensijas; Kā zināms, Visums dzimis ka divpadsmit dimensiju konglomerāts. Viņi izmainīja arī dažas citas konstantes.

Erbergs pasmīnēja un paskatījās uz Žeļezovski, kurš nekā nepauda savu attieksmi par dzirdēto.

– Ļoti intriģējošs paziņojums. It kā jūs tiešām būtu bijis liecinieks Konstruktoru aktivitātēm. Ko vēl viņi izmainīja, izņemot dimensiju skaitu?

- Nelien tu viņam dvēselē, - ieteica Žeļezovskis. – Neviens nezina viņa zināšanu robežas, un, starp citu, tu neesi fridmanologs, lai uzturētu debates tik profesionālā līmenī.

– Esmu matemātiķis un pietiekami pārzinu kosmoloģiju, turklāt man nepatīk pompozi apgalvojumi.

— Velti ironizējat, — Grehovs neparasti mierīgi sacīja, gurdām, drūmām acīm skatīdamies uz Erbergu. – Visdziļāko – filozofiskā nozīmē – maldīgo priekšstatu cilvēki ir saglabājuši kopš divdesmitā gadsimta, formulēdami antropisko principu. Jā, dzīvība, arī saprātīgā dzīvība, ir unikāla parādība Visumā, taču tas nebūt nenozīmē, ka daba “centās” speciāli priekš cilvēka, pielāgoja savus likumus viņa eksistences apstākļiem. Jūs tiešām neesat frīdmanologs, citādi zinātu, ka zinātne jau ir uzkrājusi pietiekami daudz datu, lai izdarītu secinājumu: evolūcijas likumi un mūsu metagalaktiskā Visuma domēna struktūra ir tādi, ka cilvēki var, bet nedrīkst eksistēt.

Grehovs paklusēja, viņa skatiens bija līdzjūtības pilns, bet ne pret šo konkrēto cilvēku, bet pret cilvēci kopumā, to juta Žeļezovskis.

- Ko jūs vēlaties teikt? – neizpratnē jautāja Erbergs. – Pārstājis darboties antropiskais princips? Vai tad sarežģītu, bioloģiskām līdzīgu struktūru pastāvēšanai nepieciešamie apstākļi neizskatās tā, it kā tie būtu īpaši “pielāgoti” saprāta nesēja - cilvēka rašanās atbalstam?

Grehovs pašūpoja galvu:

– Kurš noteicis, ka saprātīga dzīvība ir matērijas augstākā kustības forma? Principā saprāts ir dabas izgudrojums, kas ar to apveltīto sugu parasti noved evolūcijas strupceļā, un Konstruktors ir šī postulāta dzīvs liecinieks. Klīstot pa kosmosu, sporas formā, viņš ne reizi vien sastapās ar civilizāciju paliekām, un tikai cilvēce, pārdzīvojusi cīņu ar sevi, pagaidām paliek izņēmums no likuma.

– To arī jums pateica pats Konstruktors? – no sarkasma nevarēja atturēties arī robežsardzes komandieris.

- Jā, - Grehovs mierīgi attrauca. – Konstruktori faktiski pielāgoja apstākļus dzīvības īstenošanai mūsu Visuma nostūrī, bet ne priekš cilvēkiem. Mēs esam viņu nejaušie bērni,, starp citu, tāpat kā citi saprātīgie.

- Svešie? Pelēkie rēgi?

– Svešie mūsu Visumā ir viesi, kas ceļu pie mums atraduši no kāda cita Visuma. Es domāju būtnes, tikšanās ar kurām vēl tikai priekšā.

Erbergs nosprauslāja.

- Par to tik mierīgi un nopietni var runāt tikai pravietis vai mistifikators.

– Tad uzskatiet mani par pravieti.

Erbergs neizturēja pieņemto toni un iesmējās:

- Esmu viskautko lasījis, klausījies filozofu viedokļus, bet pirmo reizi dzirdu, ka cilvēks ir evolūcijas kļūda.

– Jūs to precīzi formulējāt: cilvēks ir evolūcijas kļūda. Cik gadsimtus mēs esam pacēluši absolūto saukli: visu cilvēka labā! - ignorējot protestējošās dabas vaidus, un rezultātā nonācām globālā vides krīzē, kas gandrīz iznīcināja civilizāciju. Cik gadus mēs esam ignorējuši patiesību: galvenais evolūcijas faktors ir indivīda diskomforts; komforts noved pie sugas stagnācijas un nāves! Kas neļāva cilvēcei izmirt, kādi faktori? Paši elementārākie! Pirmkārt, stress par kodolkara scenāriju un pēc tam stress par ekoloģiskās nišas sabrukšanas ķēdes reakcijas sākumu. Kādreiz bija modē teikt, ka pasauli izglābs skaistums un humora izjūta. Neizglāba. Cilvēci izglāba tikai globāla izpratne par stresa situāciju sekām. Starp citu, tādi stresi kā Konstruktora fenomens cilvēcei ir evolucionāri ļoti nepieciešami, pretējā gadījumā tā degradēs. Tā jau kļuvusi kurla pret humānisma argumentiem, izšķirot Konstruktora likteni. Bet mēs vienmēr esam lepojušies ar savu morāli, ētiku, līdzcietību. Ko mēs gaidām no viņa, no nehumanoīda?

Erbergs, iegrimis domās, klusēja.

Atkal visā milzīgajā Saules sistēmas neredzamajā kompjūteru komunikāciju tīklā, cauri izgāja bezķermenisks zibens signāls - kosmosa izlūkošanas dienesta situācijas analīzes rezultāti: sistēmā ir ieviests civilās aizsardzības režīms. Visi tūrisma maršruti  slēgti. Transporta pakalpojumiem ir jāsaskaņo preču un pasažieru piegāde ar UASS robežsardzi. Pēc tam Martins noziņoja par četru piedzīvojumu meklētāju aizturēšanu vecumā no četrpadsmit līdz divdesmit gadiem, pie Ganimēda un Tritonas bāzēm un vēl vienas karavānas parādīšanos. Tajā pašā brīdī Grehovs ātri izkāpa no kokonkrēsla.

-- Šķiet, ka ir tie, kas man vajadzīgi. - Atvainojiet par mentora toni, man pašam nepatīk maksimas un moralizēšana, un jūsu vietā es pret tādām muldēšanām izturētos ar tādu pašu skepsi. Vienkārši esmu uztraucies... sev par pārsteigumu, un tāpēc esmu pļāpīgāks nekā jebkad agrāk.

- Atkal iesiet pie rēgiem?

- Ja neiebilstat.

- Nodrošināt?

- Paldies, nevajag.

Grehovs aizgāja, ātri un klusi kā ēna.

- Lūdzu, pievērst īpašu uzmanību prokonsulas "pakmakam",- Žeļezovskis brīdināja koordinatoru. – Nepārtraukti uzturēt vizuālo kontaktu, riska aptveri no rezervēm sagatavot lēcienam.

- Ir kontrole, - Martins atsaucās.

– Tu ierakstīji to, ko viņš šeit sarunāja? – Erbergs pieklusināja balsi, it kā Grehovs viņu arvien vēl dzirdētu, un noslaucīja ar kabatlakatiņu nosvīdušo pieri.

- Ierakstīju.

– Iedosi man kristālu, es to brīvajā laikā noklausīšos vēlreiz. Jā, komisār, ne visiem izdodas dzirdēt eksosensa atklāsmes. Izrādās, ka tēvu un bērnu problēma ir daudz senāka par cilvēci, vai ne? Vai tas nozīmē, ka man bez parastā ir arī Konstruktors - vectēvs? – Erbergs iesmējās. - Dinozauru vecvecvectēvs! Tavs Grehovs ir vai nu jucis, vai tiešām... pravietis. Kā tu domā, viņš runāja nopietni vai jokoja? Es  viņa intonācijas lāga nesaprotu.

Žeļezovskis neatbildēja. Arī viņš ne pārāk labi saprata Gabriela balss un žestu intonācijas un prātoja, ar ko saistīts rūgtums, ar kādu runāja Grehovs.

- Iedod man vēlreiz noklausīties to super mūziku, - viņš pateica koordinatoram. Tomēr Martins nepaspēja ieslēgt ierakstu - milzīgais Konstruktora ķermenis pēkšņi sakustējās - viss tā, it kā inerces likumi viņam nepastāvētu! Ētera viļņi atnesa novērotāju kliedzienus un automātu ziņojumus.

- Nodrošināt klusumu! - Žeļezovskis pavēlēja.

Kliedzieni apklusa, tikai mašīnu svilpieni, nolasot un pārraidot informāciju veselai sensoru armijai, turpināja urbties ausīs, tad arī tie pazuda.

Konstruktors atkal sakustējās, izskatoties kā valis, kas izpeldējis seklā ūdenī, un tūkstošiem pārsteigto cilvēku priekšā sadalījās divās daļās. Viena no tām pārvērtās zilā spokainā liesmā ietītā platā konusā, bet otra pārstāja kvēlot un šķita izšķīda naktī, pazuda no redzesloka.

NEITRĀLĀ ZONA

Karmīnsarkanā dūmaka sabiezēja līdz želejas blīvumam, tumsas saspiestas, nodzisa pēdējās zvaigznes, pazuda gaismas tīkli, kas savienoja zvaigznes, visu aprija tumsa, fiziski taustāma, kā biezs, uzsūcošs purvs; kļuva grūti elpot...

Žeļezovskis piecēlās no gultas, izdarīja kustību uz nišu sienā, kur gulēja pistole, saprata, ka trauksmes signāla nav, un tikai tad atvēra acis.

Istaba bija tumša, taču viņš skaidri izšķīra siltumkomunikācijas sienās - skaistu spilgta mirdzuma sietu, barošanas avotu - pulsējošas zilganas dzīslas un resnāku atzaru enerģijas padevei “mājas inka” piramīdai - sārtu ceriņdzeltenu saišķi.  uz purpursarkanās gludās plaknes fona trīcēja vēl viens gaismas plankums - vai nu cilvēka skelets, vai fantoma “dingo”.

Komisārs apsēdās uz gultas, nokāris kājas uz grīdas, un mēģināja novērtēt vīziju, neizmantojot guļamistabas apgaismojumu. Baiļu nebija, tikai ziņkārība, kāda pārsteiguma gaidas un sajūta, ka istabā raud bērns.

Spoks istabas stūrī pastiprināja mirdzumu, un tajā pašā laikā Aristarhs sajuta, ka kāds noglāstīja viņa pakausi, iespiedās zem galvaskausa un pieskārās smadzenēm! Viņš nekad nebija piedzīvojis dīvaināku sajūtu. Tas neizskatījās pēc psi apmaiņas, mēģinājuma izlauzties cauri mentālajam blokam vai pakļaut gribu ar ārējas hipnoindukcijas palīdzību, drīzāk kāds mēģināja nolasīt nevis saimnieka domas, bet emocijas.

Ieslēdzās gaisma - Žeļezovskis atjēdzās, iekšēji savācās, atguva spēju analizēt situāciju, un viņam izdevās pamanīt dīvaino figūru - vai nu poraina kaļķakmens bluķi, vai zaļgani brūnu sūnu kaudzi. Tomēr vīzija ilga tikai sekundes daļu un izdzisa, piedevām pēdējie šņuksti bija pilnīgi bērnišķīgi. Pazuda visas neparastās sajūtas, nepazuda tikai viens - vāja, bet izteikta tikko nopļautās zāles smarža.

Žeļezovskis taustījās pēc psi-rācijas klipsa un sazinājās ar dežūrdaļu, kur Barencs un Kijs-Koronats vadīja savu dežūras laiku.

- Jums viss kārtībā?

- Bet tev slikts sapnis rādījās? – Barencs ātri atjautāja.

Komisārs paklusēja, paostīja gaisu un sacīja:

– Jums istaba nejauši nesmaržo pēc siena?

- Tātad arī tu to redzēji? – Kijs-Koronats nomurmināja.

– Es ar halucinācijām neslimoju, tā bija fiziska parādība. Ko pamanīja koordinators?

– Tur tā lieta, ka neko. Aizsardzība nav pārkāpta, spēka lauka anomālijas nav konstatētas, un esam saņēmuši jau deviņus ziņojumus par “spoku” parādīšanos.

– Tu esi desmitais.

– Ko viņi novēroja?

– Kas ko, atkarībā no fantāzijas un stāvokļa. Jura Poļevojs, piemēram, redzēja stikla trauku ar šķidrumu, Šohors – sievieti, kaut arī ar ļoti neparastu izskatu, Novikovs – milzīgu zivi... un tā tālāk. Bet tu?

Žeļezovskis atkal pavilcinājās, tad apgūlās.

- Tieciet skaidrībā, es gribu gulēt. Un aptaujājiett ne tikai operatīvo zonu, bet visu sistēmu.

- Tu domā, ka tas ir... viņš?

– Pajautājiet Grehovam. – Aristarhs atkabina rāciju, pagriezās uz sāniem un nodomāja: vai tiešām man iztēles pietiek tikai kaļķakmens bluķim? Un aizmiga, it kā būtu iekritis bedrē, bija tik pārguris.

Nastja sapņoja ar atvērtām acīm, nenoņēmusi no galvas savienojuma emkanu, un, paklausot viņas brīvajām domām, vioms paklausīgi atveidoja dīvainus attēlus: purpursarkanas zāles jūru ar dūmu kolonnām, lauku lietusgāzē. ar zibeņiem, izverdošu vulkāna konusu, kurš spļauj ziepju burbuļus , – un katrā no gleznām caur fonu parādījās neskaidra vīrieša seja ar aizvērtām acīm...

"Ratibor," - meitenes lūpas klusi čukstēja, un fantoma transformatora neredzamā suka paklausīgi ierakstīja vārdu vulkāna nogāzē un katrā "ziepju burbulī".

- Beidz novērsties, - smadzenēs iekļuva klusais, bet dusmīgais, laboratorijas centrālajā “domāšanas” boksā sēdošā Sahangireja psihiskais izaicinājums. - par ko aizdomājies? Ja atkal novērsīsies uz paralēlēm, noņemšu no programmas.

- Noņem, - Anastasija vienaldzīgi atbildēja.

Un pēkšņi viņai likās, ka kāds uzmanīgi, ar piesardzīgu ziņkāri, nogaidoši skatās mugurā... Strauji apgrieza krēslu un ieraudzīja pie laboratorijas durvīm gaišu mākoni ar gaišākām svēdrām. Caur galvu izpūta it kā svaigs vējš, tā ka pakausī no aukstuma iesāpēja āda. Kāda uzmanīgā roka viegli paspieda smadzenes un uzreiz atlaida, atstājot trulas melanholijas un vilšanās sajūtu. Likās, ka kāds kautrīgi pieklauvējis pie loga un uzreiz, nobijies, atrāva roku, atlēca un paslēpās. Nastja saprata, ka tas ir psi aicinājums, norobežojusies no ārējiem psi starojumiem ar domu bloka sienu, mēģināja saprast, vai viņai rēgojas vieglais plīvurs vai nē. "Kas te ir?" – viņa mentāli pasauca.

Gaismas mākonis nodrebēja, kā ūdens no peļķē iemesta akmens, uzkvēloja spožāk, ieritinājās vīrieša figūrā ar peldošu izplūdušu seju, pamazām ieguva blīvumu un krāsu piesātinājumu.

- Ratibor! – meitene nepaklausīgām lūpām nočukstēja, pastiepa rokas pret cilvēku. - Mans Ratiboruška!...

- Ko tu teici? – Sahangireja psi-balss iegrieza kā nazis uz stikla. - Kas tur ir ar tevi?

Tajā pašā mirklī Ratibora Berestova rēgs kā uz burvju mājienu pazuda, atstāja vāju tikko pļauta siena smaržu. Nastju pārņēma neatgriezeniska zaudējuma sajūta, tā ka acīs sariesās asaras. Viņa mēģināja tās noslaucīt, lai pārliecinātos, ka laboratorijā tiešām neviena nav, bet asaras plūda un plūda, sāļas kā asinis, un tikpat karstas...

Ārpuszemes kultūru institūta ēteriskās analīzes laboratorijas vadītājs sajuta, ka kaut kas nav kārtībā un pēc pusminūtes atsteidzās, bet atrada tikai Anastasiju raudam: viņai acis bija aizvērtas, seja šķita pārakmeņojusies, un pa slapjām takām uz vaigiem skrēja caurspīdīgi zirņi, sakrājās pie lūpām un krita uz grīdas...

-Kas pie tevis bija? – neizpratnē jautāja Sahangirejs.

- Berestovs, - meitene tikko dzirdami nočukstēja. - Lūdzu, ej prom, Kosta, es tūlīt... nomierināšos.

Sahangirejs pakasīja pakausi.

- Nu gan lietiņas... varētu apzvērēt, ka arī es... kaut kādas muļķības! Vai mēs abi esam jukuši, vai?

Viņš ar šaubām paskatījās apkārt, vēlreiz paskatījās uz Demidovu, paraustīja plecus un aizgāja.

Laboratorijā skaudri atskanēja personīgais videozvana signāls. Nastja nodrebēja, plaši atvērusi acis, pavēlēja rokassprādzes mikrointelektam atbildēt uz zvanu, un virs melnā vioma kvadrāta izauga miniatūrs nopietna, zilganu, kā kraukļa spārns mirdzošu, tumšu matu, jaunekļa trīsdimensiju attēls.

- Jegors! – Nastja norija asaras. - Tas esi tu?

-Kurš gan vēl? – skolotājs pamāja. - Neesmu līdzīgs? Kāpēc mēs raudam?

– Šķiet, esmu aizgājusi līdz kliņķim: man likās, ka atnācis Ratibors. Tāpēc saraudājos. – Viņa nošņaukājās. - Esmu vāja, vai ne?

Jegors pakratīja galvu, saglabāja nopietnu skatienu.

- Kad tas notika?

- Tikko. – Nastja pastāstīja par “spoka” parādīšanos, manāmi nomierinājās.

- Skaidrs. – Jegors paberzēja auss ļipiņu. - Te kaut kas nav kārtībā. Pirms divām minūtēm arī es redzēju dīvainu spoku... līdzīgu Ratiboram. Un arī pirms tam domāju par viņu. Tu nevienam par notikušo nestāstīji?

- Nē-e... - Nastja atcerējās Sahangireju. - Priekšnieks atskrēja... kad es sāku raudāt. Zini, man šķita, ka viņš teica kaut ko līdzīgu "mēs abi esam jukuši". Varbūt arī ar viņu notika kas pārsteidzošs?

– Paldies par informāciju, Nastena. Man būs jāsazinās ar dažiem profesionāļiem, tas noteikti ir viņu specialitātē., ja kaut kas notiek, zvani un retāk nododies bezdarbīgai pašanalīzei, miers tev ir kaitīgs. Balmonts reiz rakstīja: “Es zinu, ka ir divi dievi: atpūtas dievs un kustības dievs. Es mīlu viņus abus. Bet ar pirmo es ilgi nevilcinos. Es viņu apciemoju. Pietiekami. Redzu ātras mirdzošas acis. Manas dvēseles magnēts! Dzirdu, kā svilpo vējš. Es dzirdu stīgu skaņas. Āmuru pie laktas. Pasaules mūzikas skaņas." - Jegors pēkšņi apklusa un pēc pauzes negaidīti nobeidza: - Nemaz nedomā pievienoties Žeļezovska komandai, tev ārpus Plutona nav ko darīt. Līdz saziņai.

Attēls saritinājās varavīksnes gaismas pavedienā un tika ievilkts rokassprādzē.

- Līdz saziņai, šamani, - Nastja nopūtās, atslābinoties.

***

Zabava Bojanova stāvēja un runāja ar vietnieku Slavas laukuma parkā, kad notika TAS: netālu, aiz rožu krūmiem, parādījās mirdzoša metrīga bumba - tāds kā ziepju burbulis! - sāka augt un pārveidoties par kaut ko līdzīgu varavīksnes konusam ar viļņainu virsmu. Tajā pašā laikā gan Zabava, gan viņas sarunu biedrs sajuta klusu nervozitāti - it kā krastā veltos un atplūstu jūras vilnis, atstādams smiltīs putu pūkas.

“Burbulis” pārvērtās par vienu desmitdaļu naturālā lieluma kogga maketu – divu metru augstumā, divi pa pakaļgala perimetru – un pagrieza pret cilvēkiem galvenās deformācijas antenas “ausi”. Zabavas galvu atkal skāra “putojoša ūdens vilnis”, iekļuva smadzenēs, meklēja atbloķētas “plaisas” un “caurumus”. Sievietes reakcija bija acumirklīga, viņa vienmēr bija maksimāli savākta, gatava visādiem pārsteigumiem, taču atbildes psi- dusmu un naida lēkme radās no nekurienes: “kogga modelis” pazuda, it kā būtu izslēgts projektors, iesēja cilvēku dvēselēs šaubas par redzētā realitāti. Nosmaržoja pēc nopļautas zāles.

Vietnieks ne pārāk naturāli pasmējās.

– Kāds pajokoja ar “dingo”, vai varbūt parkā ir automātiskā izklaides sistēma. Mēs ar jums runājām par robežsardzes iespējām, bet parka koordinators noklausījās un izveidoja spēles fantomu.

Zabava modri paskatījās apkārt, atzīmēja, ka daži no parka starp koku un krūmu spraugām redzamajiem apmeklētājiem, uzvedas satraukti, un izsauca drošibas daļas dežurējošu (viņa nenoņēma kompjūtera rāciju, ne dienu, ne nakti).

– Steidzamu savienojumu ar operatoru prim?

– Steidzamības indekss? Viņš ir ārpus Sistēmas.

- Zinu. Indekss "simts".

- Gaidiet.

Tu ko? – mainīdamies sejā ierunājās vietnieks. - Kāds vienkārši pajokoja...

- no jokiem te nav ne smakas, - Bojanova viņu pārtrauca. – Ja vien tas nav Konstruktora joks, viņš jau ir ienācis Sistēmā. Bet mēs gaidām laiku pie jūras...

- Operators-prim... atpūšas, - vilcinādamies paziņoja pārvaldes dežurants. - Dublējumsastāvs sasakaros. Ziņojums atbilst indeksam?

- Atbilst. Kas ir dublieru komandas vecākais?

- Barencs.

- Jaropolk, te Bojanova. Tikko biju lieciniece neparastam notikumam...

- "Spoks"? Es domāju hologrāfisku fantomu.

– J-jā... tomēr ne gluži, “spoks” bija ar psi pavadījumu.

- Tātad viņi sasnieguši arī Zemi. Mēs domājām, ka tā ir vietēja parādība, kas saistīta ar Konstruktora tuvumu. Velnišķība!

- Kas - viņi?

– Neviens īsti nezina, pat Aristarhs.

– Savičam paziņots?

– Viņam personīgi šķita, ka spoks pienāk pie gultas.

- Ko?!

- Viņš ilgu laiku nav gulējis, "spoki" pārsteidzoši precīzi uzmin vēlmes un spilgtākos mentālos tēlus.

– Varbūt tā patiesībā ir Konstruktora darbība? Tā teikt, cilvēces psiholoģiskā pārbaude?

– Tavs pieņēmums jau ir novēlots, pirmais to formulēja tavs "Rodena domātājs" . Bet ziņas vairojas kā ziepju putu burbuļi. Tas, iespējams, patiešām ir Konstruktora joks; ne velti viņš pirms “spoka” parādīšanās sadalījās divās daļās.

– Nav pienācis laiks ieslēgt “polundru”?

– Kijs-Koronats ieteica, bet Aristarhs atbildēja ar vienu frāzi: nedzen zirgus. Starp citu, viņu atbalstīja Grehovs. Zini, ko viņš pateica? Pienācis laiks beidzot iemācīties noteikt situācijas, kas patiešām prasa maksimālu spriedzi un organizētību.

- Sapratu. Savienojuma beigas.

Zabava domīgi pieskārās pirmajām lipīgajām plaukstošajām lapiņām papeles zarā un dziļi ieelpoja svaigo pavasara gaisu. Aprīļa mežs izskatījās kā akvareļglezna: maigi zaļš un miglaini pelēks, piepildīts ar dzīvības atmodas klusumu, pamodinādams seno senču atmiņu, atdzīvinādams nostalģiskus sapņus par aizgājušo bērnības pasauli. Nav brīnums, ka no kantora sagribējās doties dabā, nodomāja Zabava, cīnoties ar vēlmi pilnībā atslēgties vismaz uz dažām minūtēm, kamēr nav viena. Grehovam taisnība,  jāiemācās atšķirt mierīgas eksistences periodus no izmisīgas dzīšanās pēc asām izjūtām. Pastāvīgā spriedzē nevar dzīvot neviens, pat intrasenss.

Viņa gāja pa taciņu uz izeju no parka, aizmirsusi, ka vietnieks gaida viņas slēdzienu, tad beidzot sadzirdēja, ka apmulsušais sarunu biedrs viņu apdzinis un ieskatīdamies sejā neveiksmīgi mēģina kaut ko pajautāt.

– Ko?... Atvaino, Pāvel.

– Nesapratu, jūs par Konstruktoru nopietni? Viņš jau ir uz Zemes?!

- Konstruktora parādīšanās tautai... Bojanova nomurmināja, beidzot attapās un pamāja ar galvu. – Šķiet, ka Konstruktora “glābējiem” radies vēl viens iemesls izraisīt reliģisku histēriju. Neapskaužu uz Zemes esošos drošības darbiniekus. Skriesim uz padomi, Paša, viss mainās.

***

Konstruktors iedziļinājās Saules sistēmas telpā par piecdesmit miljoniem kilometru, un atkal sapulcējās Drošības padome, lai izlemtu viņa un vienlaikus arī cilvēces likteni.

Nebija ne svinīgu vai pompozu runu ne paziņojumu, nebija muļķīgu aicinājumu uz “karu” vai panisku saucienu par nepieciešamību pēc vispārējas bēgšanas no Sistēmas; baigo un neparedzamo notikumu gaidīšanas atspere saspiedās līdz robežām, aiz kurām vairs nebija vietas iedomībai un pļāpībai. Tas, protams, nenozīmēja, ka, meklējot vienīgo pareizo risinājumu, visi sanāksmes dalībnieki bija vienisprātis, taču nepiedāvāja arī acīmredzami neiespējamus vai klaji spekulatīvus risinājumus, jūtot savās kosmiskajās mājās Svešā klātbūtni.

Lielākā daļa strīdu uzliesmoja nevis par to, ko darīt - bija skaidrs, ka Konstruktors par katru cenu ir jāaptur jau pirms Zemes orbītas, tālāk viņu laist nedrīkstēja, viņa tālākā virzība nozīmēja galvenās cilvēces bāzes bojā eju, civilizācijas nāvi, jo diez vai kolonijas pie citām zvaigznēm spētu saglabāt visu tehnoloģisko potenciālu bez ārējas palīdzības - nē, galvenā diskusija izvērtās par neizbēgamo jautājumu: ko nozīmē, gandrīz katru Sistēmas cilvēku apmeklējušie “spoki ”  un kāpēc pastiprinājuši negatīvas masu emocijas dažos Zemes iedzīvotāju slāņos?

Zinātnieku, filozofu, globālistu un ekspertu viedokļi dalījās, un, tā kā diskusija draudēja ievilkties, sēdes vadītājs ierosināja problēmas apspriešanu atlikt līdz jaunu datu saņemšanai. Tika nolemts Sistēmā saglabāt civilās aizsardzības režīmu, sagatavot kosmosu asteroīdu joslā starp Jupitera un Marsa orbītām kā “neitrālo zonu” pēdējiem eksperimentiem, lai apturētu Konstruktoru, ja tas neapstāsies pats, un kā pēdējais pasākums, sagatavot “ekstrēmo” operāciju, tas ir globālu Zemes un Marsa iedzīvotāju evakuāciju, kā nolūkā steidzami jāuzsāk metro staciju celtniecību pie apdzīvojamām planētām tuvāko zvaigžņu apkaimē.

Situācija prasīja ārkārtas pasākumus, un cilvēces resursu pārvaldībā tika iesaistīts viss civilizācijas intelektuālais potenciāls, kas dažu stundu laikā spēja pārstrukturēt visu Zemes pakalpojumu un ražošanas sfēru darbu. Taču visvairāk raižu gulēja uz Zemes sabiedriskās drošības dienesta vadītājiem, kuri bija atbildīgi par darba kolektīvu un katra cilvēka veselīgu psiholoģisko un morālo stāvokli. Un, ja kosmosa drošība precīzi zināja savus uzdevumus un paļāvās uz robežsargu palīdzību, tad Zemes dienests saskārās ar problēmu, kā apdzēst panikas ugunsgrēku un apturēt līdz ar to pieaugošo noziedzības vilni: Zeme nebija brīva no sārņiem un netīrumiem, meļu, sliņķu, egoistu, varaskāru karjeristu un citu neliešu slāņa, kas arī “nepieciešami” sabiedrības evolūcijai, lai atražotu plašu cilvēku raksturu loku, un daudzi no viņiem iepriekš bija izvēlējušies  sev “kūrorta zonas” tālāk no Zemes, kaujas ceļā pārņemot starpzvaigžņu līniju metro stacijas. Apstākļus vēl vairāk sarežģīja simtiem mistisku un reliģisku sektu parādīšanās visos planētas reģionos “atgriezušās Visvarenā aizstāvībai”, ko prasmīgi iedvesmoja “Biedrības Konstruktora glābšanai” propagandisti. Modē nāca neokreacionisms - ideālistiskā doktrīna par Konstruktora radīto pasauli. Sākās sava veida adžornamento [20], tikai tagad teologi par “apustuli-mocekli” pasludināja nevis Dievu, bet saprātīgu būtni, radot jaunu mūsdienīga dieva kultu, kas pilnīgi atšķirīgs no Ādama un Ievas dēliem. Šo sektu kaujinieki nekautrējās izmantot mentālās apstrādes metodes un paņēmienus un sagādāja drošībai arvien lielākas nepatikšanas un darbu.

Negribīgi Zabava Bojanova palika uz Zemes, laiku pa laikam atļaujoties īsus sakaru seansus ar Žeļezovski, kurš dzīvoja savā galvenajā mītnē uz speisera Klondaika tiešā Konstruktora tuvumā. Aristarhs situāciju saprata ne sliktāk un grūtos brīžos nesauca palīgā sievieti, lai gan pats varēja sev atzīties, cik ļoti viņam tādas pietrūka.

Trešā “Konstruktora vēstnieka” jeb K-viesa, kā sāka saukt viņa fantomus, parādīšanās, komisāru pārsteidza speisera ēdamistabā, kur viņš viens pats ēda pusdienas vai vakariņas: marinētas sēnes, bruņurupuču zupu, Kijevas kotletes, dzērveņu sulu. “Spoks” parādījās pie galda caurspīdīgas, cilvēka izmēra medūzas formā, un pie Aristarha skatiena, kurš turpināja ēst, sāka kondensēties, pārveidoties, iegūt saprātīgas formas, līdz pārvērtās par cilvēku, Gabriela Grehova kopiju. Ar varenu, visu uzvarošu spēku, kas spēj salauzt jebkuru pretestību Žeļezovskim uzpūta auksts, saprāta vējš. Psi viļņa uzbrukums bija negants, taču īslaicīgs: sastapies pretestību, “spoks” apturēja uzbrukumu, atstāja tikai satraucošu fonu, ko komisārs uztvēra kā vājus melanholijas, vilšanās, cerību un ziņkāres uzliesmojumus.

No trokšņa ēterā Aristarhs saprata, ka vienlaikus ar viņa viesi, ciemiņi pabijuši arī citiem cilvēkiem no aizsardzības spēku kontingenta. Viņš varēja izsaukt pastiprinājuma aptveri un mēģināt notvert “sūtni”, bet, pirmkārt, šādi mēģinājumi jau bija bijuši un nebija noveduši pie panākumiem, otrkārt, viņš gribēja atšķetināt šo fenomenu pats, parunāt ar viņu, atrast parādīšanās iemeslus un sasniedzamos mērķus.

Viltus Grehovs, gluži pretēji, uzsmaidīja pilnīgi Grehova veidā.

- Nebaidieties, es jums neko sliktu nedarīšu.

- Es nebaidos.

– Jūs personīgi, jā, bet daudzi baidās. Kāpēc?

– Ne visi spēj atbrīvoties no stereotipu dogmām, daudz kas ir atkarīgs no audzināšanas, zināšanu un kultūras rezervēm un vienkārši no emocionālā stāvokļa. Turklāt mums nav laika īpaši iedziļināties iemeslu analīzē, kas noveda pie Konstruktora atgriešanās, jo viņa atgriešanās ir reāls apdraudējums dzīvībai. Ja ne tas...

- Vai tad patiešām tā sveic viesus, kā tos sveicat jūs, izvilkuši un atvēzējuši zobenu?

- Mēs nezinām, ko viņš vēlas, un viņš neatbild uz jautājumiem. Un mēs veicam nepieciešamos aizsardzības pasākumus, neko vairāk.

Viesis atkal pasmaidīja, drūmi, ar ironiju; viņa figūra mirgoja un peldēja.

– Piemēram, T-konusu?

– Es biju pret T-konusa izbūvi, taču ne tāpēc, ka šis pasākums pārsniedza pieļaujamās aizsardzības robežu, bet gan tāpēc, ka tas bija ekonomiski neizdevīgs un neefektīvs. Lai gan, starp citu, tas savu darbu paveica.

– Vai tiešām jūs tik ļoti ienīstat Konstruktoru, ka esat gatavs viņu iznīcināt par katru cenu, nevis atrast abām pusēm pieņemamu alternatīvu?

Žeļezovskis izdzēra morsu un nolika glāzi.

- Mums pret viņu nav nekāda naida, - viņš klusi un lēni teica.

- Bet mīlestības arī nav, - viesis attrauca tikpat klusi. - Jūs tā arī neesat sapratuši, ka viņš ir slims, ievainots un tik smagi, ka pilnīga dziedināšana ir gandrīz neiespējama. Bet vienaldzība un ziņkāre – tas, ko labākajā gadījumā jūtat – nav panaceja pret slimībām. Un no vientulības.

– Bet, ja jūs, viņa sūtnis, tik labi saprotat situāciju, kāpēc Konstruktors neapstājas, ja mēs turpinām maldīgi būt pārliecināti, ka viņš spējīgs iznīcināt mūsu mājas?

– Viss nav tik vienkārši, kā jūs iedomājaties. – Pseido-Grehova seja iegaismojās, saviļņojās,  vilnis pārvērta to plakanā baltā plankumā, lai gan balss turpināja skanēt. – Jūs pareizi sapratāt mūsu mērķi, mēs patiešām esam sūtņi, atsūtīti, lai novērtētu situāciju un jūsu attieksmi pret Konstruktoru, bet iedomājieties šādu attēlu: aplenkts cietoksnis un kolosāls cietoksnis ar daudziem torņiem un ēkām, un katrā no tiem ir garnizona aizstāvji ar savu komandieri; komandieri - un viņu ir daudz! - viņi nepārtraukti sūta sūtņus ārpus cietokšņa pēc palīdzības; Ziņneši iziet cauri aplenkcēju armijai, palīdzību neatrod, bet, atgriežoties, nonāk nepareizajos torņos, pie nepareizajiem komandieriem, kas viņus nav sūtījuši... Jautājums: kurš viņiem ticēs, svešiniekiem ? Kurš novērtēs viņu informāciju, ja katram komandierim ir savs domāšanas veids, sava izpratne par lietām, sava pieredze, un viņu sadarbības koordinācija joprojām nav iespējama, lai gan viņi aizstāv vienu un to pašu cietoksni?

Žeļezovskis klusēja.

Viesis pazuda, klusi un neefektīvi, bez pērkoņiem un zibšņiem, bija – un nav. Ja vien nepaliktu smarža - siena smarža, lai gan patiesībā tās bija tikai pēdas no pretestības fizioloģiskā efekta, kas cilvēkos paliek pēc saskarsmes ar K-viesi. Pazuda arī psi-fons, taustāms materiāls, kā akmens, kas karājās virs galvas. Aristarhs, atlaidies, vēroja, kā galds notīra traukus, pēc tam piecēlās un devās uz savu kajīti, lai ieietu dušā: no negaidītas piepūles viņš bija slapjš no kakla līdz kāju pirkstiem.

- Kas pie citiem? – pārģērbies no kajītes pajautāja.

- Informācija tiek apstrādāta, - atbildēja koordinators. – Apmeklējuma laiks svārstās no dažām sekundēm līdz divām minūtēm, dialogus provizoriski var reducēt līdz trim semantiskām grupām: cilvēku savstarpējās attiecības, viņu attieksme pret Konstruktoru un Konstruktora apturēšanas seku prognoze neitrālajā zonā.

– Saskarsmes priekšmets visiem bija vienāds, vai arī Konstruktors atkal izmantoja katra personīgās emocijas?

– Lielākoties tās ir katra konkrēta cilvēka svaigākās atmiņas.

Žeļezovskis pie sevis pamāja: pirms negaidītā viesa apmeklējuma viņš tiesi bija domāis par Grehovu.

-Kur ir prokonsuls?

– Viņa “Pakmaks” riska zonā nav redzēts.

- Tas ir? – Aristarhs bija pārsteigts.

– Viņa Konstruktora tuvumā nav.

– Aizlidojis uz Sistēmu? Pietauvojies bāzes robežpunktā? Kur viņš ir?

– Informācijas nav. Mans uzdevums nebija uzraudzīt Grehovu.

- Ir nu gan! – Žeļezovskis pašūppoja galvu. – Izziņot meklēšanu, ja nepieciešams, pievienot SPAS pakalpojumu “sinhronais”, ieskaitot Zemes. Kas dzirdams par K-migrantiem?

– Zonā lidinās divi koggi, veicam novērošanu. Acīmredzot arī viņi cenšas kontaktēties ar Konstruktoru. Netālu "inkognito" režīmā riņķo arī speiseris "Afaneors" ar savu apkalpi, un ik pa laikam konstatējam tā "pēdas".

- Divi konvoji no dienvidrietumiem [21], - psi sarunā iejaucās robežsarga-novērotāja ziņojums; Skanēja arī citi ziņojumi un sarunas, taču klusi, pie dzirdamības robežas, radot pulsējošu dzīva ētera fonu.

– Kādas prognozes šai dienai?

– Pēc stundas Konstruktors pietuvosies Neptūna sistēmai, taču arī šobrīd jau manāmas izmaiņas tā attālo pavadoņu orbītās. - Martins padomāja un katram gadījumam piebilda: - Visi bāzes staciju un robežpunktu iedzīvotāji jau evakuēti.

- Labi, - Žeļezovskis nomurmināja. - Brīdiniet dežurantus, esmu gatavs savai maiņai. Es lūdzu atrast robežsardzes kobru Deminu.

- Gaida desanta zālē.

– Lai sagatavojas dežūrai, iekļaut viņu operatīvajos sakaros.

- Novēroju roīdu rindu — divdesmit vienu no dienvidrietumiem, - ziņoja novērotājs.

– Saviču uz sakariem.

Pētnieku vadītājs atbildēja gandrīz nekavējoties:

- Klausos.

– Kā jūs izskaidrojat citplanētiešu manevrus? Es domāju viņu “ložmetēju kārtas” pa Konstruktoru.

– Izpētījām divas šādas “kārtas”, attālināti, kuģu iekšienē ir tikai miruši roīdi, neviena dzīva nav. Varbūt viņi izmanto Konstruktoru kā videi draudzīgu kapsētu?

- Tas tāds joks?

– Nepavisam, viena no hipotēzēm. Ir vēl viena: roidi transportē Konstruktoram pārtiku, tā sakot, "konservus", jo miris roīds būtībā ir telpas daļa ar atškirīgām īpašībām, metriku un enerģijas rezervēm.

– Kāpēc Konstruktors laiž garām “kārtu”, bet ne konvojus?

– Konvoji ir pelēko rēgu darbs, viņi var kaut ko neņemt vērā vai varbūt viņiem ir citi uzdevumi.

- Paldies par paskaidrojumu, - ironiski sacīja Žeļezovskis. – Kāpēc joprojām nav ziņojuma par K-migrantu brīvas pārvietošanās noslēpuma atrisināšanu caur “piesieto” metro sistēmu?

– Problēma nav atrisināta.

– Sakarā ar satraucošo situāciju lūdzu, veikt visus pasākumus. – Žeļezovskis izsauca atpakaļskaitīšanu: viņa dežūra sākās pēc ceturtdaļstundas. - sapratāt?

- Jā, - atbildēja Savičs, neuzskatot par vajadzīgu attaisnoties.

- Savienojuma beigas.

Dežūrtelpā komisārs parādījās saspringts un gatavs jebkādiem nepatīkamiem notikumiem, kā parasti sagatavojies ilgstošas nervu spriedzes periodam.

Hakans Roobs — viņš bija operators prim — klusi piecēlās, uzsita komisāram pa plecu un aizgāja. Arī viņa pārinieks, samiegojies Barenca vietnieks, padeva vietu Deminam  bez ierastās rotaļīgās domu apmaiņas, noguris līdz pilnīgam spēku izsīkumam - tik daudz enerģijas un spēka cilvēkiem atņēma četras stundas ilgais nepārtraukta stresa seanss.

– Trešais kvalitātes stūris? – vaicāja Žeļezovskis, piemiedza Deminam, samulsušam, ka viņš atrodas šeit pēc komisāra izvēles.

- Vēl nevajag. Dodiet pavēli: visam pierobežas flotes, apsardzes un robežsargu personālam “neitrālajā zonā” jāuzvelk “bumerangi”.

– pavēli saņēmu.

– K-migranti? – Demins jautāja. – Domājat, ka viņi var parādīt zobus?

- iespējams.

– Tieša informācija?

- Priekšnojautas.

Vairāk viņi nerunāja, sastinguši kokonu krēslos, katrs viens ar savām emocijām, bet abus vienoja kopīga trauksma, trauksmainas gaidīšanas atmosfēra, kā arī milzīgas sarežģītības un ātruma datu bāze.

Žeļezovskis pārslēdzās uz kosmosa novērošanas dienesta kolosālajā sistēmā izvietoto videopārraides tiešu uztveršanu un, tā sakot, pats pārvērtās par šo sistēmu. Viņš vienlaikus jutās simts vietās: aiz Plutona orbītas, uz Merkūrija, asteroīdu joslā, uz Jupitera pavadoņiem, uz Saturna pavadoņiem, uz Zemes, tukšā telpā virs ekliptikas poliem. Un arī juta, cik blīva ir cilvēku satraukuma telpa: cilvēki visos Saules sistēmas stūros domāja par vienu - kas viņus sagaida rīt.

- Kom-divi-es operators-prim! – caur ētera troksni atskanēja Zemes drošības komisāra klusā balss. – Nupat konstatēts: pirms trim dienām Svešo apmeklēja prokonsuls Gabriels Grehovs, izmantojot rezerves bāzes “hoppo” metro un tā mašīnu parku.

– Ko viņš apmeklēja? – Žeļezovskis uzreiz nesaprata.

- Svešos, roīdus.

– Ko viņš tur neredzējis?!

- Mēs to nezinām, mēs viņu neuzraugām, mēs viņu pamanījām nejauši. Ņemiet vērā. Sakarus beidzu.

– Varbūt viņš joprojām ir tur? – Žeļezovskis skaļi sacīja, neizpratnē par ziņu.

- Diez vai,  - Demins nepiekrita. – Ja vien pats izmantodams K-migrantu pieredzi uzzinājis metro sistēmas nesankcionētas lietošanas noslēpumu. Viņš taču visu laiku bija acu priekšā.

– Visu, bet ne visu... Datus par Grehovu? – komisārs jautāja Martinam.

- Ir ziņojums, kuru nav iespējams pārbaudīt, izmantojot nevienu kanālu, - atbildēja inks. - Viens no Saviča cilvēkiem it kā redzējis Grehova "pakmaku", kas pietauvojas priekšpēdējās karavānas pelēkajam rēgam.

– Un tālāk?

- Tālāk nekas. Zinātnieks atgriezās pie sava darba, būdams pārliecināts, ka viss notiek tā, kā vajag. Bet pēc šī brīža prokonsuls atstāja redzamības zonu, un kopš tā laika neviens viņu nav redzējis.

– Tātad, varbūt viņš iekļuvis Konstruktora ķermenī?!

– Izslēgts, neviena karavāna vēl nav tikusi cauri, tie visi pārvēršas par antimatērijas sabiezējumiem un galu galā daļēji anihilējas, daļēji izklīst pa Konstruktora trajektoriju.

- Viņš droši vien ir ciemos pie pelēkā rēga, - pēkšņi sacīja Demins. – Atceraties, ka Grehovs divreiz tikās ar rēgiem pašā notikumu ar Konstruktoru sākumā, vairāk nekā pirms simts gadiem?

- nav izslēgts, - nomurmināja Žeļezovskis.

- Uzmanību! – visas sarunas pārtrauca koordinators. - Konstruktors iegāja Neptūna gravitācijas sfērā. Saskaņā ar izsekošanas grupu aprēķiniem, tas paies septiņsimt četrdesmit trīs megametru attālumā no planētas. Tranzīta laiks saskarē ar planētas lauku - trīs stundas un piecdesmit sešas minūtes. Ieslēdzu visus dežūrtelpas viomu ekrānus.

Abi Sistēmas civilās aizsardzīas režīma vadītāji, tāpat kā visi, kas vēlējās novērot Konstruktoru paejot garām Neptūnam, šķita, ka karājas tukšumā virs milzu planētas, tikai simttūkstoš kilometru attālumā no tās plankumainās, svītrainās biezās atmosfēras, kas četrpadsmit tūkstošu kilometru dziļumā slēpa cietu virsmu -  no metāliskā ūdeņraža.

- Dodiet man logaritmisko pārskatu, - Žeļezovskis vēlēja koordinatoram.

Mirgojošas baltas līnijas, kas norobežoja daļu no attēla “plaknes” vioma apakšējā kreisajā stūrī, kvadrāts ieguva purpursarkanu nokrāsu, un tā dziļumos atklājās tradicionālais Neptūna sistēmas attēls: pelēkzaļš izliekts sferoīds - planēta un tās septiņi pavadoņi - tuvākais un lielākais Tritons, Nereīda - trīssimt septiņdesmit kilometru akmens fragments un pieci mazi asteroīdi ar diametru no viena līdz simt četrdesmit kilometriem. Konstruktora konuss, kas bija iebrucis sistēmā, bija rozā krāsā un šķita, ka tas ietriecās Neptūna gravitācijas laukā.

Pirmais, kas iekļuva Konstruktora gravitācijas traucējumu laukā, bija septītais pavadonis, riņķojošs ap planētu orbītā ar desmit miljonu kilometru rādiusu. Attēlā ar logaritmisko skalu tā gaiši zaļais punkts pieskārās rozā konusam un izdzisa, bet tiešā pārraide no videozondēm, kas uzraudzīja presapiensa kustību, izrādījās nozīmīgāka: pavadoņa orbīta sāka pagarināties, pārvērsties par elipsi, sadalījās, un tas, uzņemot ātrumu, metās pretī pienākošajam milzim. Ceļojuma pēdējais posms ilga aptuveni desmit minūtes, atgādināja zirnekļa tīklā noķertas mušas drudžaino deju, un viss beidzās ar blāvu atlūzu uguņošanu – pvadoni gravitācijas spēki, kurus radīja atšķirības fiziskajā vidē netālu no Konstruktora virsmas, saraustīja gabalos.

Tad tāds pats liktenis piemeklēja sesto mēnesi, uz kura nesen bija izbūvēta SPAS stacija, Nereidu ar trim Neptūna pētniecības apmetnēm un trim putekļu puslokiem, kurus no savām orbītām burtiski iesūca Konstruktora “putekļsūcējs”. Abi vidējie pavadoņi tika izsisti no savām orbītām un, uzņēmuši ātrumu un pārvarējuši savas dzimtās planētas gravitāciju, aizlidoja kosmosā perpendikulāri ekliptikas plaknei.

Tritons, kura izmērs bija tuvs Zemes Mēnesim, bet kam piemīt retināta slāpekļa-metāna atmosfēra, reaģēja uz Konstruktora tuvošanos ar smagnēju lēnumu, mainīja orbītas rādiusu ar acīmredzamu nevēlēšanos.

Tomēr tā liktenis izrādījās ne mazāk dramatisks kā planētas mazo pavadoņu liktenis.

Pirms diviem gadsimtiem zinātnieki bija prognozējuši tā uzturēšanās finālu esošajā orbītā: gravitācijas mijiedarbības dēļ pakāpeniski zaudējot ātrumu, tam bija paredzēts dažu miljonu gadu laikā iekļūt Roša zonā un gravitācijas spēku ietekmē eksplodēt, taču šis brīdis pienāca daudz agrāk. Tritons tikai tikko bija pietuvojies “pagriezienam aiz stūra”, lai paslēptos aiz Neptūna “platās muguras”, kad pēkšņi viņu skāra Konstruktora gravitācijas lauks, kura masa bija vienāda ar diviem desmitiem Saules masu.

Tritona ātrums sāka katastrofāli samazināties, un tā orbīta sāka pāriet piķējošā trajektorijā.

Videozondes kameras bezkaislīgi pārraidīja neaizmirstamus attēlus: kā seklais - vairākus metrus dziļais - Tritona slāpekļa okeāns sāka pulcēties divos verdošos "augoņos" - pa vektoru, kas savienoja Neptūnu un Konstruktora ķermeni; kā paisuma viļņu krampji atkal un atkal pārgāja pāri tā virsmai, saraustīja biezo planētu garozu ar milzu plaisām, veidoja kūpošas kalnu krokas un kanjonus; kā sudrabainie Neptūna atmosfēras izciļņi izvirzījās pretī pielidijušajam pavadonim , it kā mēģinātu atgrūst Tritonu un neļaut tam nokrist; kā dažu minūšu laikā Tritona pelēkā putekļainā bumba, tīta sudrabainā pērļaini šķiedrainā miglā, trāpīja mātes planētas atmosfēras biezajā kažokā un pazuda no redzesloka, avārijas vietā atstādams milzīgu mirgojošu strūklaku. .

Nelielās radara viomu akās tas bija redzams vēl ilgu laiku, iegrimstot Neptūna atmosfērā, kā čuguna kodols ūdenī, pakāpeniski sasilstot un zaudējot ārējās kontinentālās-okeāna garozas apvalku. Neatkarīgi no tā, vai tas eksplodēja, saspiedās vai izkusa, atsitoties pret Neptūna okeāna virsmu, neviens no cilvēkiem ne tikai novērošanas apstākļu, bet arī laika trūkuma dēļ to neredzēja,vērot drāmas beigas un ziņot par to cilvēkiem planētas atmosfēras dzīlēs varēja tikai bruņotas zondes. pasargātas no spiediena un virpuļplūsmām. Un vietā uz Neptūna ķermeņa, kur ienira Tritons, uzliesmoja maigs zaļgani zils spīdums, it kā kāds virspusē būtu ieslēdzis prožektoru un vērstu tā staru debesīs...

Pašam Neptūnam nekas slikts nenotika.

Gaisa strūklaka - "uguņošana" Tritona bojā ejas vietā, kā Savičs tēlaini izteicās, pārvērtās par milzīgu divu desmitu tūkstošu kilometru garu izmešu strūklu: Konstruktors burtiski noplēsa no planētas atmosfēru, it kā  vēlētos paskatīties kas slēpās uz tās virsmas - bet sasniegt presapiensa ķermeni nepaspēja. Un tomēr tas bija baigs skats: elektrisko dzirksteļu kažokā tīta Neptūna pinkainā bumba pret draudīgo kluso atnācēju izstiepa dzirkstošu piedurkni, ko caururba miljoniem krāsainu varavīksņu, kuru biezums bija gandrīz vienāds ar planētas diametru un pakāpeniski izlocījās pēc Konstruktora kustības. Un visu laiku, ko Konstruktors gāja garām Neptūnam, ēterā valdīja gandrīz nāves klusums: cilvēki bija pārsteigti par vēl nebijušo skatu, kas iedvesa bijību un māņticīgas bailes par fenomena mērogiem; Viņi kārtējo reizi savām acīm redzēja, cik Konstruktors ir pārāks par visām tām parādībām un procesiem, kam viņi bija liecinieki iepriekš.

No Neptūna norautās atmosfēras gāzu atzars pārstāja augt garumā un sāka pulcēties eliptiskā zaļgani safrāna slāpekļa-metāna mākonī, kas bija caurstrāvots ar molekulārā ūdeņraža kristāliskajām šķiedrām.

Neptūns manāmi zaudēja savu svaru, it kā būtu novājējis, un no attāluma izskatījās ciets kā biljarda bumba.

- Izmešu masa - trīs reiz desmit septiņpadsmitajā pakāpē, - flegmatiski paziņoja Martins. - Tā ir aptuveni viena astotā daļa no visas Neptūna atmosfēras.

- Maz gan ticams, ka mēs viņu apturēsim, - Demins pirmo reizi četru stundu laikā pārtrauca klusumu; viņa balss bija aizsmakusi - šausmīgi liels! Redzēju, kā viņš izgāja cauri zvaigznēm – Hipparka omegai un nu, bet šis skats mani šokēja vairāk. Pēc dabas esmu karotājs, bet uz ādas joprojām drebuļi!.. Viņš tiešām neizsīkstošs?

- Kas? – Žeļezovskis, kurš visu šo laiku sēdēja krēslā, nekustēdamies, nesaprata.

– Cilvēku nelaimju fonds. Kaut kas noteikti karājas virs galvas kā Damokla zobens: vai nu kodolkarš, vai zvaigžņu karš, vai ekoloģiskā katastrofa, vai ģenētiskā deģenerācija... pietrūka tikai Konstruktora!

- Uzmanību! – atskanēja koordinatora balss. – “Neitrālajā zonā” veikts bruņots uzbrukums pirmās Marsa MSS montāžas brigādēm! Ir upuri!

Žeļezovskis sastapās ar Demina skatienu, kuru aptumšoja pieredzētais uztraukums, un pamāja ar galvu: abi saprata viens otru bez vārdiem. Robežsargs atbrīvojās no krēsla apskāvieniem ar visiem sensoriem un mentālo kontroli un izskrēja no zāles. – Zālē uzreiz jāparādās trešajam kvalitātes “stūrim”! — sacīja komisārs. -  visām operatīvajām grupām šajā zonā- imperatīvs "Duelis"! Tiešos sakarus ar robežposteni “neitrālajā zonā”.

Un pēkšņi inka savienojumā atskanēja kāds pārsteigts izsauciens:

- Skatieties!

Martins noorientējās uzreiz.

Kūpošā Neptūna attēls viomā tika aizstāts ar Konstruktora attēlu: mirdzošais presapiensa ķermenis - pusotra miljona kilometru diametrā! - pārvērtās caurspīdīgā bumbā, no kuras uz cilvēkiem raudzījās ne cilvēka, bet gan putna acis! Uzmanīgas, dzīvespriecīgas, ne laipnas, bet ne ļaunas mirgojošas acis!..

Šis attēls, neticams no jebkura skatu punkta, ilga tikai dažas sekundes.

- Viņš... atskatījās! - kāds čukstēja.

Žeļezovskis attapās.

- Kas tas bija? Video vai hipno? Man šķita, ka attēls ir dubults.

- Psi-impulss, - Martins īsi atbildēja. – Videoattēls nav mainījies. Šķiet, ka Konstruktors pamazām sāk nākt pie prāta. Papildus psi-impulsam tika pārraidīts "stohastiskās mūzikas" fragments, jūs to dzirdējāt.

Un šajā brīdī no ētera trokšņa atskanēja skaidra un skumja balss. Apklusa... Cilvēka balss! Runāja Konstruktors. Ne jautājums vai paziņojums, ne draudi vai brīdinājums... Kas? Atvainošanās, mierinājuma, palīdzības lūgums? Ko teica Konstruktors un vai viņš vispār ko teica?...

Otrā daļa ATCERIETIES MANI. GREHOVS

.

MANAS MĀJAS IR MANA PILS

Migla bija sausa, balta un pūkaina, kā vate, nevis kā ar ūdeni piesātināts mākonis, pelēks un auksts, gatavs lietum. Tajā ik pa laikam uzplaiksnīja blāvas dzeltenas uguntiņas kā kaķa acis, parādījās un pazuda ēteriskas ēnas, klīda klusi čuksti un klusi smiekli. Migla bija dzīva un laba, lai gan dažkārt cauri kā senu un tālu viesuļvētru un vētru atbalsis izplūda ļauni svilpojoši caurvēji. Bet tad, tālu, tālu, viņā pacēlās cita skaņa: skaidra un maiga sievietes balss... apklusa... parādījās atkal, tuvāk... trīs notis a-i-o... vēl nav dziesma, bet ne tikai sauciens. Pazīstamas notis, līdzīgas ar kādu nosaukumu: a-i-o... Raudas? Šūpuļdziesma? Kas dzied?

Viņš saspringa, alkatīgi tverdams brīnišķīgās skaņas.

A-i-o... nē-nē, ra-i-or... Melodiski, līdz dvēselei iekļūstoši, aizraujošas zilbju notis... un pazīstama balss... Kurš tas varētu būt? Ko viņš saka? Ra-i-or... Ak Kungs, Ra-ti-bor, tā tas skan! Kāpēc no katras skaņas tik ļoti sāp krūtis?

Viņa pakausim piespiedās siltas, maigas rokas, kādas lūpas atkal noskandēja viņa vārdu...

Ratibors atvēra acis un ar rāvienu mēģināja piecelties, ieplestām acīm lūkodamies miglā, kas pēkšņi bija kļuvusi pelēka un plakana kā siena. Tomēr tā patiešām bija siena. Izeja, migla ar sievietes balsi - murgi? Bet šajā gadījumā siena arī ir halucinācija, no kurienes “golemā” var būt sienas un vēl plakanas?

-Kas noticis, Dar? – Ratibors uzdeva ierasto mentālo jautājumu. - Kur es esmu?

Ne vārda atbildei.

Acis,  pieradušas pie gaismas trūkuma telpā (istabā?!), saskatīja arvien vairāk detaļu, kurām uz “golema” klāja nevajadzēja būt, un Ratibors beidzot saprata, ka viņš patiešām atrodas kādā istabā ar daudzām lietām un smaržīgu apdzīvojamu telpu.

Viņš apsēdās gultā, nometis vieglo plāno segu, noglauda vēderu, krūtis, rokas - ierastais reljefs - nevienas skrambas vai brūces, asinis pa artērijām un vēnām pulsē ierastā ritmā... velna būšana! Ratibors pēkšņi saprata, ka redz asinis caur ādu un asinsvadu audiem, un ne tikai redz, bet arī dzird, kā tās pulsē! Interesants kompots!...

Ieklausījās sevī, atzīmēja jaunas, neparastas, iepriekš nezināmas sajūtas. Pirmkārt, viņš sāka redzēt ne tikai infrasarkanajā, bet arī ultravioletajā diapazonā (zilās dzīslas sienās, protams, ir enerģijas komunikācijas un sakaru līnijas). Otrkārt, sāka dzirdēt ultraskaņas (šķiet, ka čīkstošās skaņas nāk no muskuļu saraušanās, un līdzenu šalkoņas fonu rada nekas cits kā... Brauna molekulu kustība)!

Kaut kur galvā it kā pārplīsa asinsvads - sāpju šķemba iedūrās acs ābolos un kakla skriemeļos, sāpes kā karsta strūkla ieplūda sirdī un norima.

Ratibors lēni izvaidēja un pamasēja pakausi. Skaidrs, ka viņš nav mājās, bet nav arī klīnikā, tur jau būtu darbojies veselības sargs un  būtu atsteidzies ārsts, sāpes taču nopietnas!.. Varbūt vispirms ārstējās klīnikā, un tad kāds no draugiem paņēmis pie sevis mājās galīgai atveseļošanai?

Viņš aizvēra acis un mēģināja koncentrēties, noķert reiz uz dažiem mirkļiem pamodušos sajūtu: trīsdimensiju apkārtējās pasaules sajūtu. Un ķermenis paklausīgi atbildēja uz pavēli, it kā tas vienmēr būtu spējis to darīt.

Process noritēja soli pa solim: neliela telpa, trīs reiz pieci metri, augstumā arī trīs, ar nišām, vioma statīvu un “mājas inka” bloku sienā; aiz sienām - citas istabas, lielas un mazas, ar un bez mēbelēm, ar skapjiem, ar iebūvētu tehnisko atbalstu, dažādi instrumenti, barošanas bloki, mašīnas, kib-intelekts (tipa "Gudrinieks"), ekranētas zonas, uz kurām neattiecas psi -redze; sienas pazuda no “redzes lauka”, aiz tām parādījās tukša telpa, vispirms piepildījās ar zilganu miglu, tad migla izklīda, un Ratibors sajuta kokus - mežu... vai parku? Ūdenstilpne... ezers? Upe... Vairākas ēkas, vai drīzāk kotedžas, līdzīgas, tai, kurā viņš atradās... un šķiet, ka ārā ir pavasaris?

Atkal galvā klusi iedūrās sarkani karsta sāpju adata.

Pasaule saruka līdzacu zīlīšu izmēram — no vājuma uzplūda Ratibors gandrīz zaudēja samaņu. Saprata, ka pārvērtējis savus spēkus – ķermenis vēl bija nespēcīgs un prasīja uzmanīgu apiešanos. Dažas minūtes viņš atpūtās, ar ziņkāri un neuzticību turpināja ieklausīties ķermeņa procesos. Nē, tie noteikti nav murgi - viss ir pārāk detalizēts un specifisks, tik skaidras halucinācijas nemēdz būt.

Klusums sāka apgrūtināt.

Mājas saimnieks neradījās, nereaģēja ne uz mentālo izaicinājumu, ne balsi, un Ratibors kļuva drošāks.

Mirgojošā gaisma - kvēloja visa griestu masa, pie kam ar debeszilas krāsas efektu - maģiski nomainīja modernas guļamistabas dekoru ar mainīgu ģeometriju un krāsu piesātinājumu: žilbinoša baltuma gulta; bezsvara caurspīdīgs kafijas galdiņa kvadrāts ar kaudzi spilgtiem stereo žurnāliem un video pogām; kā izspiedusies, slīpēta acs, transformējams veļas skapis; otrais skapis - ar drēbēm, pa pusei paslēpts sienā, ar spoguļdurvīm; kaut kāds sarežģīts aparāts gultas galvgalī, izskatās pēc medicīnas kombaina; nišu rinda kreisajā sienā, labajā vienlaidus logs, kas pēc domu pavēles ieslēdza caurspīdīgumu. Standarts... izņemot šīs dīvainās aklās un tukšās nišas... tās patiešām tukšas?..

Sirds izlaida sitienu.

Vienā no tām uzvirpuļoja zvaigžņu putekļi, izkaisījās līdz nišas malām, pārvēršoties rāmī, un parādījās trīsdimensiju roīda attēls...! Melnais “elpojošais” sabiezējums turpināja palielināties, zaudēja kontūru asumu – dūmu mākonis, un nekas vairāk! – tad nokrita, pārvērtās melnā gludā monolītā. Tas bija  uz kaut kādas sarežģītas konstrukcijas fona, veidotas no prizmām, gofrētām sloksnēm un režģiem, bet pa kreisi no konstrukcijas stāvēja robežsardzes drakkars ar atvērtu apakšējo lūku.

Otrajā nišā (parastās projektoru programmas) bija parādīta Marsa ainava: “apgrauztā planēta” nofotografēta tieši virs Lielā Marsa krātera centra - piltuves, ko bija atstāja Konstruktors. Trešajā nišā bija sieviete smaidīga, skaista, ar smagu vara dzeltenu matu mezglu pakausī, platām uzacīm, kas piešķīra viņas sejai valdonīgu izteiksmi. bet no ceturtās nišas uz Berestovu skatījās Anastasija Demidova: tenisa sporta tērpā, ar raketi rokā, gatava atvairīt servi vai sitienu.

Ratibors norija siekalas un apsēdās gultā – kājas pēkšņi bija kļuvušas vājas. Tomēr ilgi nesēdēja. Pirmā doma bija - Nastjas dzīvoklis! – kura ļāvās prātīgam situācijas vērtējumam: guļamistaba nepārprotami piederēja vīrietim. Un varēja piederēt tikai vienam vīrietim - VKS prokonsulam Gabrielam Grehovam.

Aiz durvīm izcēlās kāds troksnis un uzreiz apklusa, bet Ratibors jau saprata, ka tas ir pamodies "Gudrinieks": kāds ar viņu nodibinājis sakaru kanālu, apmainījies ar replikām un atslēdzies. Tajā pašā mirklī uz medicīnas kombaina paneļa pazibēja zaļas gaismas, spīdīgajā puslodē pavērās aizkars un, pagriezies, pastūma glāzi dzintara šķidruma.

- Nostiprinošas, - pateica automāts.

Ratibors pasmīnēja, paņēma glāzi, nogaršoja un ar baudu izdzēra, tikai tagad sapratis, ka viņu jau ilgu laiku mocījušas slāpes. Sekas nebija ilgi jāgaida: pēc minūtes viņš jau bija dzīvespriecīgs, spēka un vēlmes darboties pilns un bez vilcināšanās, uzvilcis viņam nolikto halātu ar abstraktu rakstu, “devās izlūkgājienā”.

Aiz durvīm atradās plaša viesistaba ar mēbelēm “krievu renesanses” stilā: elpu aizrāva skaistums un smeldzīga senatnes sajūta! Mēbeles bija antīkas, modernu tehnoloģisko līniju nekopētas, no plastmasas “kā no koka”, un, lai arī oda pēc arhaisma, uz tām varēja skatīties stundām ilgi. Un tās vairāk runāja par sava saimnieka gaumi nekā jebkas cits. Pat “mājas gara” efektors – gara “svece” ar plānām mirdzošām ūsām – viesistabā neizskatījās pēc svešķermeņa, papildināja tās rotājumu ar estētiska pilnības pieskaņu.

Blakus dzīvojamajai istabai atradās saimnieka kabinets: kvadrātveida istaba ar video sienām, grāmatu kristālu bibliotēku ar kib-intelekta pulti no kategorijas “lielās domājošās intel mašīnas”, kuras, cik Ratibors zināja, parasti izmantoja tikai lieli pētniecības centri. Kāpēc Grehovam bija vajadzīga šāda mašīna kā personālais dators, nebija iespējams uzminēt. Turklāt telpas stūrī virs melnā diska karājās kristālcaurspīdīga metrīga bumba ar apbrīnojamu zeltainas gaismas putekļu šūnu struktūru – tas bija metagalaktikas mēroga modelis, caurdurts ar sudrabainu spieķi.

Ratibors rūpīgi nopētīja inka paneli, juzdams, ka aplūko arī viņu.

- Ieslēgts? – viņš klusi jautāja.

– Palikušas kādas šaubas? - Inks atbildēja ar ironiju psi diapazonā.

- Nu vairs ne. – viesis neviļus pasmaidīja. - tu ar kādu runāji... pirms dažām minūtēm. Varbūt nejauši ar Grehovu?

- Nē.

- Es padomāju - ar viņu, jo aparāts man uzreiz izsniedza glāzi vitaminu dzēriena. Kā tev vārds?

- Djego.

Pagātnes zināšanu atbalss skāra atmiņu stīgas. Ratibors saspringa un pacēla atmiņu gaismā: Grehovam reiz bija draugs Djego Virts...

- Absolūti pareizi, - atbildēja kib-intelekts. – Esmu saglabājis daudzas Djego rakstura iezīmes.

- Bet viņš pats?

– Gāja bojā uz zvaigznes Pegasa epsilon pavadoņa Enifa-1.

- Atvainojiet.

Bezmērķīgi pataustījis pulēto tumšā koka galdiņu, Ratibors jau grasījās doties tālāk, kad pēkšņi uz inka korpusa pamanīja nelielu izvirzījumu ar spīdīgu acu rindu un kvēlojošu skaņas kontroles lāsi. Zem acu lampiņām skaidri mirdzēja mazi burti un cipari: KL-KPR-100. Ratibors klusi nosvilpās - pirmo reizi personiskajā lietošanā redzēja konsortlīnijas bloku ar kompjūtera psi skeneri, šādas ierīces izmantoja tikai trauksmes dienesti un tikai īpašos gadījumos, kad steidzami jāinformē atbildīgās personas vai operatīvie darbinieki.  Šādos gadījumos laiks parasti prasīja sekundes.

- Gabrielam ir īpašas pilnvaras, - sajutis viesa apjukumu, filozofiski atzīmēja Djego.

Ratibors nevarēja atrast atbildi un izslīdēja gaitenī.

Foajē bija kā jau foajē - ar slēptu video mūzikas ierīci un nelielu mākslas galeriju tajā varēja uzdejot un aprunāties, ja vēlējās, no sienām un grīdas varēja izaudzēt jebkuras mēbeles.

Virtuvē dzirkstīja sterila tīrība, tajā bija mājas virtuves kib komplekss “Gardēdis-140”, kas spēj pagatavot jebkurus ēdienus no simt četrdesmit nacionālo virtuvju ēdienkartes. Likās, ka lietots pavisam nesen, virtuvē valdīja sarežģītas, ēstgribu rosinošas smaržas. Ratibors paostīja un iekoda lūpā: šeit nepārprotami bija pastrādājusi Nastja - smaržu gammu bija radījusi viņa.

Viņš atgriezās guļamistabā, apstaigāja to, neatrada nekādas pazīstamas smaržas, atviegloti nopūtās, īgni pasmaidīja, atbildot uz sirdsapziņas piezīmi: Man par sevi bija labāks viedoklis.

Papildus aplūkotajām Grehova mājā bija vēl divas istabas, kuras abas bija nobloķētas un uz atvēršanas rīkojumu nereaģēja. Vienā no tām bija paslēpts reaktors, standarta kvark-sintezators, spriežot pēc zemfrekvences elektromagnētiskā lauka vājajām pulsācijām, kas izlauzās cauri biezajam aizsargekrānam, bet pie otrām Ratibors neviļus aizkavējās: likās, ka aiz durvīm viņu gaidīja dziļa aka, pat ne aka - bezdibenis! Sajūta bija izplūdusi, neskaidra un īslaicīga, un Ratibors sākumā to klasificēja kā iluzoru tēlu, tā saukto māņu sajūtu, ko radījusi pārlieku satrauktā zemapziņa, bet, kad pirmo nomainīja cita dīvaina sajūta - it kā  aiz durvīm sāktos bezgalīgs tunelis, aizejošs nezināmā tālumā, bezgalībā, Berestovs beidzot saprata, kas tas ir: viņš stāvēja metro kabīnes priekšā!

Viņš uzreiz netika galā ar izbrīnu: viņš gaidīja visu, bet ne to, ko redzēja; Maz ticams, ka vēl kādam citam uz Zemes būtu radusies doma savā dzīvoklī ierīkot stacionāru metro staciju. Oh, šis Grehovs! Oh, klusais prokonsuls no vecīšu ekspertu sinklīta! Vajag taču - pierādīt VKS nepieciešamību savā kotedžā ierīkot metro! Vai varbūt viņsam neko pierādt nebija vajadzīgs? Vienkārši ņēma un uzstādīja. Pats. Tāpat kā metro darbinošo standarta kvarku reaktoru... hmm jā...

Ratibors pašūpoja galvu, neveiksmīgi pagrūda durvis un domīgi devās uz saimnieka kabinetu, no kurienes kib-intelekts vārdā Djego turpināja runāt ar kādu psi diapazonā: vai nu ar pašu Grehovu, vai ar zinātnisko centru inkiem vai citiem īpašniekiem. .

Pirmkārt, Ratibors aplūkoja caurspīdīgu bumbu ar metagalaktikas šūnu modeli vai, kā tagad sauca, metagalaktikas domēnu, kas atgādina šūnveida struktūru: šūnu sienas bija galaktiku kopas, salocītas garās šķiedrās un starpsienās. Galaktiku sistēma, pazīstama kā Veronikas Matu kopa, kurā ietilpa arī Saulei dzīvību devusī galaktika, modelī bija iekrāsota: kvēloja tīrā zaļā krāsā, un tieši uz tās robežas bumbu caururba garais sudrabainais spieķis. Pirmajā apskatē Ratiboram šķita, ka spieķis urbjas tieši cauri lodei. Bet pēkšņi viņam atklājās: spieķis, bez šaubām, ir Lielā Šāviena kanāls, Konstruktora kustības pēdas!

Pietuvinājis seju bumbai, Ratibors ieraudzīja vēl vienu interesantu detaļu: LŠ spieķis nebeidzās pie Galaktikas robežām, bet iznāca no tās citā leņķī kā plāns mirdzošs stars, it kā atstarojies no zvaigžņu spoguļa. zaudējis daļu savas enerģijas. Konstruktora ceļš Galaktikā nebeidzās, un Grehovs to zināja!

Sajutis reiboni – patiesībā viņš joprojām bija ļoti vājš – Ratibors atpūtās vienā no krēsliem, apdomādams, kur varētu būt meklējams prokonsuls un ko darīt tālāk, tad nolēma izmantot izdevību, noskaidrot situāciju lielajā pasaulē. Viņš baidījās tikai no viena: ka inks neļaus viņam ieslēgt konsortlīniju.

Tomēr bailes izrādījās veltas: Djego, bez vilcināšanās un viesa akreditācijas datu noskaidrošanas — iespējams, ka par to bija parūpējies Grehovs — ieslēdza KL vienību ar psi izvērses ķēdi, un Ratibors nokļuva liela zāle ar kādiem simt strādājošiem viomiem un sakaru kontroles monitoriem. Viņš uzreiz pazina šo vietu - VKS tiešās koordinācijas telpu, lai gan nekad tajā nebija bijis.

Spriežot pēc pār Ratibora galvu nolijušās informācijas lietusgāzes, zāle šobrīd kalpoja kā Konstruktora iebrukuma dēļ visā Saules sistēmā ieviestā civilās aizsardzības režīma štābs, un tā kā no zāles veiktās kontroles līmenis bija stratēģisks un prognozējošs galvenajiem ražošanas un zinātniskajiem Sistēmas centriem, tad tā pakļaušana vienas problēmas risinājumam norādīja uz pēdējā globālo mērogu. Civilās aizsardzības vadības taktiskais līmenis piederēja speiserim "Klondaika", kur atradās cilvēces avārijas dienestu vadītāji, tostarp Aristarhs Žeļezovskis, un Zemes tehnoloģiskajam centram, kas pārvaldīja cilvēces enerģētiskos un materiālos resursus, aizsargjoslu izbūvi, un operatīvo kontroli veica robežposteņi un avārijas - glābšanas dienesta stacijas.

Ratibors uzzināja, ka Konstruktors iegājis dziļi Saules sistēmā aiz Neptūna orbītas un pagājis garām šai milzu planētai gandrīz blakus, iznīcinājis visus tās pavadoņus un norāvis trešdaļu tās atmosfēras - pēc masas, tā ka tagad ap Neptūnu eliptiskā orbītā riņķoja tikai viens pavadonis – norautais gāzes mākonis.

Konstruktoram pietuvoties nebija iespējams milzīgās vakuuma polarizācijas dēļ, kā sekas bija monopolu - smago elementārdaļiņu ar vienu magnētisko polu dzimšana, kas bija kļuvušas bēdīgi slavenas savas “agresivitātes” dēļ: protoni, mijiedarbojoties. ar šīm daļiņām sadalījās elektronu-pozitronu pāros, gamma kvantos un neitrīno, kas normālā valodā tulkojot bija matērijas sabrukšana! Tiklīdz uz jebkuras planētas nokļūs kaut viens vienīgs monopols, kas zina, kas no tās paliks pēc piecdesmit gadiem...

Ratiboram šis vēstījums bija vienaldzīgs, taču fakts, ka pētnieki Konstruktora maršrutā atklājuši veselus monopolu blokus, tā sauktos klasterus, lika viņam nodrebēt. Nebija nepieciešama liela iztēle, lai iedomāos šādu kopu nokrītot uz Zemes. Bet tas vēl nebija viss: Konstruktora pēdas, kas savulaik tika sauktas par Lielo Šāvienu, “notievēja” un sadalījās atsevišķos “pilienos”, kas turpināja ceļu uz Sauli, bet galvenais, ka šie “pilieni” izrādījās “kvarku maisi” ar kolosālu masu – kvarki bija salipuši kopā asteroīdos. Vienam kubikcentimetram “maisa” vielas masa bija tāda pati kā visai Zemei! Tādējādi Saules sistēmai, gandrīz ar gaismas ātrumu, virsū metās gandrīz neredzamu - līdz metram diametrā - "ložu kārta", kuras katrai lodei bija zvaigžņu masa un milzīga enerģija.

Ratibors, nedaudz apmulsis no skaitļu pārpilnības un simtiem zinātniskās informācijas terabaitiem, piespieda smadzenes darbotieas selektīvi, nevis absorbēt visu, un izvēlējās interesantākās un svarīgākās ziņojumu grupas. Pirmajā grupā tika iekļauti dati par Konstruktoru, papildinoši tos, kurus Berestovs jau zināja, un visinteresantākais bija vēstījums, ka bijušais "rijīgais mazulis", izmantodams nelielu daļu no savām spējām, sācis pētīt cilvēkus, pētīt viņu psihi.

Otrajā grupā bija operatīvo dežurantu ziņojumi, reģionālie ziņojumi un vispārīga situācijas analīze, kas, izmantojot kompjūteru tīklu, tika paziņota visiem civilās aizsardzības vadītājiem ik pēc pusstundas. Noklausījies lakonisko: “Sistēmā spēku dinamika ir dienas prognozes robežās,” Ratibors ceturtdaļstundu pavadīja, skatīdams psi-attēlu par Konstruktora iebrukumu Saules sistēmā, ko izdeva intelekts-koordinators. civilā aizsardzība (tika izmantots padomes lielais kib-intelekts ar nosaukumu Mags), jūtot, kā viņa muskuļi neviļus saspringst un no galvas vēderā ieplūst šausminošs vēsums.

Diagrammā, kas aizņēma visu centrālā vioma tilpumu - sešus reiz divdesmit metrus - Konstruktora sarkanais konuss, kas pēc izmēra nebija mazāks par Merkura orbītas Saules sistēmas daļu, bija veicis vienu desmito daļu no ceļa uz Sauli un iegājis dziļi Sistēmas telpā aptuveni līdz vidum starp Neptūna un Urāna orbītām, turpinādams virzīties tālāk ar ātrumu aptuveni sešdesmit trīs kilometri sekundē un atstādams aiz sevis garu dzirkstošu dimanta putekļu asti. - tā diagrammā tika parādīts Konstruktora ceļš, vakuumu “uzbudinošs” līdz daudzu dīvainu daļiņu, viļņu, enerģijas virpuļu, virsotņu un ieplaku dzimšanai...

Ap sarkano konusu kā putenis riņķoja zili un zaļi mirgojošu “siseņu bars” - zemiešu pētnieciskā flote un atsevišķā, kavalkādē, pareizāk sakot, karavānā, stingri saglabājot formējumu,  pierobežas flotes speiseri - spilgti dzeltenas zvaigznes, kas ik pa laikam izstaroja tievus gaismas starus - gāja paralēli.

Trešais gaismas mākonis starp Jupitera un Marsa orbītām nozīmēja aizsargbastionu būvlaukumu ar “vakuuma attīrītājiem”, aiz kuriem Konstruktoram cela tālāk nebija; te sākās cilvēku domēns, civilizācijas “priekšpilsētas” ar blīvu kosmosa apmetņu, rūpnīcu, spēkstaciju, darba un atpūtas zonu tīklu.

No malas, no attāluma un piedevām diagrammā iebrukuma attēls nebija neko iespaidīgs: padomā kas par nieku, kaut kur tālu, simtiem miljonu kilometru no Zemes, kustas kaut kas līdzīgs astainai komētai vai Hoila melnajam mākonim. Tomēr Ratiboram bija labs priekšstats par to, kas tas īsti ir, un viņam nebija jāstāsta, ar kādu drudžainu darbību tagad darbojas visi cilvēces zinātniskie un tehniskie centri un jo īpaši robežsardze un tā speciālā vienība - drošības nodaļa.

Pamodies, bijušais kobra un trauksmes režīma operators pārgāja uz informācijas uztveršanu par citu problēmu grupu, kas viņu interesēja, bet tikai spēja atcerēties ziņas par uzbrukumu celtniecības komandai, kas nodarbojas ar viena no priekšposteņiem Konstruktora maršrutā. Kaut kāda skaņa, pat ne skaņa - ēteriska skaņas ēna piespieda viņu atrauties no attēlu apceres, kas nepārtraukti sekoja viens pēc otra, intuitīvi izslēgt konsortsavienojumu un ielūkoties gaitenī.

Viņš nekļūdījās - nostrādāja metro kamera, ielaida mājās saimnieku.

Viņi vairākas sekundes klusēdami skatījās viens uz otru. Gabriels Grehovs bija ģērbies pēc jaunākās modes stingrā unikā marengo krāsā: cieši pieguļošs vēderam un brīvi pieguļošs pleciem krekls ar uzpleču lentām, taisna silueta bikses ar metāla uzšuvēm un ducis atstarotāju, kas veidoja “ astoņkāja efektu” (šķita, ka bikšu īpašniekam bija nevis divas, bet vismaz četras kājas).

- Jau atveseļojies? – Grehovs mierīgi konstatēja. Vispār pat neteica - padomāja, bet Berestovs viņa domu lieliski sadzirdēja.  un par to nebija pārsteigts.

- Arī pareizi, - Gabriels domās pamāja, turpinādams rūpīgi pētīt viesa seju. – Tagad abi esam kā zīles no viena ozola. Sāpes nemoka?

– Reizēm, dīvainas, klaiņojošas...

- Drīz pāries. Ejam brokastīs.

Ratibors pēkšņi bija pārsteigts, atklājis, ka ir šausmīgi izsalcis. Grehovs klusēdams iegāja virtuvē, ierakstīja programmu, iesānis skatīdamies uz aiz viņa ienākušo drošībnieku. Pēkšņi sirds uz mirkli atkal sažņaudzās: Nastja bijusi šeit, un ne jau reizi vien. Atcerējās sakāmvārdu, ko viņa mīlēja citēt: “Labam pavāram der viss, izņemot mēnesi un tā atspulgu ūdenī” [22].

Grehovs skopi pasmaidīja: viņš saprata, ko domā Ratibors. Apsēdies pamāja uz otro krēslu: virtuvē tādi bija tikai divi.

– Ķīnieši par tādām lietām zināja daudz. Viņu kulinārija ir īsta alķīmija, loģiska spēja radīt nezināmo no vēl nebijušā. Bet, piemēram, japāņu kulinārija ir māksla uz šķīvjiem radīt klusās dabas. Kādai virtuvei dod priekšroku tu?

- Garšīgai, - attrauca Ratibors. – Kā es šeit nokļuvu?

Kombains ar šķindoņu izvilka no iekšpuses paplāti, piekrautu ar diviem cilvēkiem paredzētiem pilniem traukiem. Bija marinētas sēnes – rudmieses, vārīti vēži, vareņiki, cepti rutki, grauzdiņi un garas glāzes ar dzintarainu dzērienu – vienīgais, kuru Ratibors nezināja.

- Krievu virtuve... - viņš nomurmināja, rīdams siekalas. - Nodeva pieklājībai? simts gadus neesmu ēdis vēžus...

- Esmu krievs, - Grehovs paraustīja plecus, pievērsās maltītē. – Vārds ir veltījums mana tēva draudzībai ar francūzi. Patiesībā es atceros savu senču koku līdz simt sešdesmitajai paaudzei pirms trīsarpus tūkstošiem gadu.

Ratibors aizrijās: viņš garšoja dzērienu.

– Tu teici, ka atceries? Atvainojiet...

Grehovs pamāja.

– Man ir absolūtā atmiņa, ieskaitot senču un iedzimto atmiņu. Es atceros visu, kas ar mani notika, līdz pat dzimšanas brīdim.

– Bet tas ir... biedējoši! – Ratibors cieši uzlūkoja prokonsulu. – Kā var dzīvot, neko neaizmirstot?

Saimnieks paskatījās uz viesi ar drūmu skatienu, viņa acis, gandrīz pilnībā aizņemtas ar zīlītēm, šķita bezdibenīgas.

– Gribēji piebilst: un nesajukt prātā? Es dzīvoju. Dzer, dzer, tas ir dzērveņu medus: ar ūdeni vārītam medum pievieno dzērveņu sulu, krustnagliņas, kanēli un raugu. Maisījumu dzer atdzesētu pēc divām dienām. Kā garšo?

– Dīvaini... bet ļoti patīkami... kā Grīnam: bišu strops un dārzs.

Ap Grehova acīm sakrājās jautras krunciņas, taču viņš nekļuva ironisks, tikai piebilda:

- Recepte ir sena, pagatavošana mana. Iesaku nogaršot pelmeņus, tie ir veckrievu, recepte - divus tūkstošus gadu veca.

Taču Ratiboru pierunāt ēst nevajadzēja, viņa apetītei piedāvāto ēdienu reklāma nebija vajadzīga.

Pēc divdesmit minūtēm viņš atkāpās no galda, sajuzdams neparastu, patīkamu smagumu vēderā un vieglu eiforiju – vai nu no medus dzēriena, vai no vājuma lēkmes. Grehovs uzvārīja tēju ar brūklenēm un timiānu, un viņi kādu laiku nesteidzīgi malkoja smaržīgo un garšīgo dzērienu. Tad Ratibors atcerējās savu pamošanos un atkārtoja jautājumu:

– Un tomēr, kā es nokļuvu pie jums? Jūs papūlējāties? Kā jūs mani izvilkāt no Konstruktora?

Grehovs pašūpoja galvu.

- Es tikai vienojos ar Sējēju lai viņš atved tevi uz šejieni. Godīgi sakot, cerību bija maz, bet tu esi pārsteidzoši sīksts vīrs, lai gan, manuprāt, nedaudz emocionālāks nekā vīrietim vajadzīgs.

– Man par sevi ir cits viedoklis. Tātad mani izglāba...

– Pelēkais rēgs, es viņu saucu par Sējēju, lai gan šis vārds vairs neatbilst viņa aktivitātēm. Būtībā tu esi viņa parādnieks, tāpat kā es.

- Runā, ka Sistēmā ir rēgi...

– Ne tikai rēgi, bet arī roīdi, un K-migranti, un vēl kaut kādi viesi, kurus zemieši kosmosā vēl nav sastapuši. Konstruktors ir starpgalaktiska, metaglobāla parādība, un par tā iebrukumu zināms daudziem, tostarp būtnēm, kuras mēs nepazīstam.

- Kā saprotu, situācija ir briesmīga.

Grehovs samiedza acis un noliedzoši papurināja galvu.

– Tā uzskata padome. Patiesībā nekādas katastrofas nebūs. Starp citu, es nesen uzzināju šī vārda etimoloģiju: izrādās, ka tas ir cēlies no tautas “kostovstreha”. Bet situācija ir tāda, ka, ja celtniekiem izdosies samontēt drednautus - es domāju vakuuma rezonatorus "neitrālajā teritorijā" - un viņi atklās uguni, tad Konstruktors tiks ievainots vēl vairāk un diez vai izkļūs no dziļās depresijas un bezsamaņas. . Viņš joprojām nevar attapties pēc Visumu “burbuļus” vienu no otra atdalošā “viltus vakuuma” sabrukuma, lai gan cenšas analizēt savu stāvokli un noteikt, kur viņš nokļuvis. Par pētījumu, ko viņš veica starp cilvēkiem esi dzirdējis?

- Psi-zondāža?

- Kaut kas tamlīdzīgs. Bet lieta tāda, ka Konstruktora "smadzenes" traumas rezultātā sadalītas atsevišķos "segmentos", kas savstarpēji nesadarbojas, katrs no segmentiem domā un darbojas neatkarīgi, bieži vien traucē viens otru, kā rezultātā Konstruktors nav pilntiesīga personība. Viņam palīdzēt cenšas rēgi, cenšas uzlauzt “segmentu” barjeras, taču pagaidām bez rezultātiem. Ja Konstruktors būtu vesels, viņš izpētītu cilvēka civilizācijas fenomenu tā, ka mēs to pat nepamanītu, bet visi viņa pašreizējie “pētījumi” ir nekas vairāk kā pacienta mēģinājumi noskaidrot ārsta profesionālo piemērotību.

Ratibors tik tikko atturējās, lai nepajautātu: “Kā jūs to ziniet?”, bet Grehovs tomēr atšifrēja šo domu, viņa acis uz brīdi pārvērtās skumju un moku pilnās akās. Tikai uz mirkli.

– Jūs domājat, ka Konstruktoram ir vajadzīgs... ārsts? – jautāja Ratibors. – Interesanti, kādi cilvēki būtu spējīgi veikt šo lomu?

- Vienam cilvēkam tas nebūs pa spēkam. Ārsta lomu var pildīt tikai visi cilvēki kopā, un ne tikai cilvēki, bet arī Svešie, un pelēkie rēgi, un K-migranti, un tie, kurus mēs vēl nepazīstam. Mēs visi esam viena mehānisma daļas vai, pareizāk sakot, vienu zāļu sastāvdaļas, un katra sastāvdaļa ir ne mazāk svarīga kā visas pārējās. Konstruktoram vajag vairāk, nekā spēj dot cilvēce. Pagaidām tā viņam piedāvā tikai vakuuma rezonatorus. – Grehovs pasmīnēja. – Vēsture atkārtojas, neviens nesteidzas atcerēties, ka cilvēce jau daudzreiz izgājusi cauri zinātniski tehniskās pašapziņas un tehnoloģiskās augstprātības posmiem, neviens neņem vērā sakāmvārdu: stiprais padraud ar pirkstu, vājais - ar dūri.

– Konstruktors jau ir piedraudējis?

- Viņš nedraudēja, viņš brīdināja un apzināti pagāja tik tuvu garām Neptūnam, lai gan būtu varējis apiet to drošā attālumā. To pat nevar nosaukt par draudu ar pirkstu, tā bija tikai "vēja dvesma", bet mēs jau vīstam dūres, veidojam T- konusu, drednautus ar kvarku emiteriem.

– Jūs runājat tā, it kā nicinātu cilvēkus... Varbūt tas ir eksosensa lepnums?

Grehovs pakratīja galvu, sarauca pieri, tad pasmaidīja.

– Noēdi, kā saka. Vispār arī tu esi eksosenss, iespējams, pat vairāk nekā es, tāpēc pajautā sev -  pats jūti nicinājumu pret cilvēkiem? Nē? No kurienes tad  šī sajūta lai rastos man? Un kas attiecas uz lepnumu... labi, tas bija labi pateikts, eksosensam vajadzētu būt dusmām, lepnumam, nicinājumam, naidam un mīlestībai. Viens no Indijas reliģiskajiem personāžiem, viens no vientulības filozofijas piekritējiem, pats būdams eksosenss, visus ekstrasensus nosauca par arhatiem [23], saviem mērķiem, protams, lai reklamētu savu pasaules uzskatu un ticību, bet es negribētu viņam iebilst, lai gan personīgi uzskatu sevi par madhjamu [24].

Grehova skatienā pazibēja gudrība un attapība, un Ratibors viņam atbildēja ar saprotošu smaidu. Vairākas reizes viņš uztvēra virzītas psi pārraides atbalsis - klusus grūdienus galvā -, līdz uz Grehova ausu ļipiņām ieraudzīja melnas psi-rācijas lāses un saprata, ka Gabriels ir iekļauts operatīvajos sakaros un pastāvīgi saņem kaut kādus ziņojumus.

Pārcēlās uz dzīvojamo istabu, tad uz saimnieka kabinetu, no kurienes Grehovs kādam piezvanīja, noklausījās atbildi un, ne vārda neteicis, beidza sarunu. Pajautāja:

– Ko domā darīt tālāk? Es tikai brīdinu, tu vēl neesi pietiekami stiprs, dažas dienas tev būs jāatpūšas.

- Es būšu uzmanīgs. – Ratibors apdomājās, noslēdzās sevī; viņa sejā asāk izcēlās vaigu kauli. – Kurš nogalināja fiziķi Vakulu ir zināms?

Grehovs samiedza acis; no viņa uzmanības neizbēga viesa garastāvokļa maiņa.

– Metjūss Kūpers, bijušais inženieris. Starp citu, viņš uz viņpasauli gandrīz nosūtīja arī Šadrinu.

Ratibors nodrebēja, sajuta sāpes deniņos un lēnām izelpoja gaisu caur zobiem.

- Gandrīz nosūtīja? Tātad Jura ir dzīvs?

– Jau ir atveseļojies, Žeļezovskis atļāva strādāt iepriekšējā amatā.

- Es viņu atradīšu. – Ratibors domāja Kūperu. Grehovs saprata.

– Nepārvērtē savus spēkus, jaunekli. Tas, ka reiz tiki galā ar vienu K-migrantu, neko nenozīmē, skaidrs, ka esi likteņa mīlulis. Bet kopš tā laika viņi ir mainījuši taktiku, atraduši veidu, kā vektoru pārnest no jebkura “saistītā” metro kanāla uz savu bāzi, ieguvuši enerģētisko neatkarību un daudz ko citu. Turklāt viņu spējas nevienam līdz galam nav zināmas, pat man ne... - Grehovs paklusēja, palūkojās drošībnieka nocietinātajā sejā. – Īsāk sakot, neiesaku ar K-migrantiem ielaisties, vienam ar viņiem karot būs grūti, ja ne neiespējami.

- Gūtības rada tas, ko var izdarīt nekavējoties, - Ratibors klusi sacīja. – Neiespējamais ir kaut kas tāds, kam būs nepieciešams tikai nedaudz vairāk laika [25]. es viņu atradīšu.

Grehovs kādu laiku pasēdēja, nemainīdams savu stāvokli, tad pēkšņi piecēlās un sastinga, klausīdamies kādā ziņojumā.

- Kas ir? – Ratibors satraucās, arī piecēlies; viņš domāja par Nastju, bet nevēlējās par viņu jautāt prokonsulam.

– Globālisti beidzot ir panākuši OO brīdinājuma iekļaušanu [26], visas datorvadības sistēmas ir sinhronizētas atbilstoši civilās aizsardzības uzdevumiem, taču šis pasākums situāciju diez vai būtiski mainīs.

- Kāpēc?

– Jo tiek ignorēts vienīgais noteikums, kas aizliedz virzīt sabiedrības aktivitātes tādā mērogā – cilvēcei nav pilnīgākās informācijas par uzbrukuma Konstruktoram sekām un tā arī nevēlas tādu iegūt.

– Varbūt ne visa cilvēce?

Grehovs pakklusēja, ieklausīdamies inka čukstos, īsi nomurmināja: "Gaidu," un paskatījās uz Ratibora apģērbu.

- Un tā, tu aizej?

Ratibors saprata, ka Gabriels gaida viesus, un viņa krūtis sākās skumjas sāpes. Prokonsuls pasmējās.

- Es patiešām gaidu viesus, bet būs labāk, ja tu viņus neredzēsi. – Gabriels caur pieri paskatījās uz pietvīkušo Ratiboru. – Apģērbies, tavas drēbes atrodas guļamistabas skapī. Un paturiet prātā: mana māja tiek uzraudzīta, un, ja tu to pametīsi, tiksi automātiski uzraudzīts un izsekots.

– K-migranti?

- Viņi. Cienī.

Ratibors aizgāja, lai pārģērbtos. Un, kad uzvilka jaunos mokasīnus ar zīmolu “Mazais Muks” – tieši uz kājas – mājā sāka darboties metro. Ratibors ieklausījās: no gaiteņa atskanēja kādas balsis, dīvaini metāliski zvani un blāvi sitieni, no kuriem manāmi trīcēja visa māja. Radās iespaids, it kā pa gaiteni staigātu bruņās tērpts milzu bruņinieks... vai zilonis. Domājot par Gabriela vārdiem par viesiem: “Labāk, ja tu viņus neredzēsi,” Ratibors automātiski izdzēra glāzi dzidra kā asara dzēriena, ko viņam piedāvāja medicīnas komplekss, un, ejot pa koridoru, ieskatījās dzīvojamā istaba.

Viņam izdevās pamanīt dīvainu kuprainu figūru, kas kariķēti atgādināja cilvēku, pa pusei ietērptu pulētā metālā, ar raupju, klintij līdzīgu rumpi, spīdošu melnumā, un nākamajā mirklī grūdiens krūtīs viņu atmeta gaiteņa dziļumā, viesistabas durvis aizvērtas. Pēc dažām sekundēm tās izlaida saimnieku ar koši sarkanu stieni rokās.

- Atvaino, es taču brīdināju. Varu izsaukt taksi. Tomēr... - Grehovs atskatījās uz durvīm, iemeta tajās stieni, kas bez klaudziena pazuda. – Ej caur metro, pieejas kodu iedos starta automāts. Ja vajag, pazvani. Un neaizraujies ar K-migrantu medībām, viņi ir Konstruktora blakusprodukti un paši ir apstākļu upuri, atstumtie un, pats galvenais, nelaimīgāki nekā visnelaimīgākie no mums.

Apstulbušais Ratibors pamāja, bet attapās tikai metro kabīnē, ietilpīgākā, nekā varēja spriest no koridora.

- Uz kurieni? – automātiskais palaidējs melanholiski pajautāja.

- Uz mājām, - Ratibors nopūtās, atcerēdamies teicienu: manas mājas ir mans cietoksnis. Grehova māja pilnībā atbilda šim postulātam.

– Tuvākais metro ir Roslavļas otrā stacija. Laimīgu ceļu.

Un Ratibors izgāja Roslavļas metro vestibilā, mehāniski iegaumējis Grehova metro pieejas kodu.

***

Viņš klejoja pa pilsētu gandrīz stundu, apdullis no tīrā gaisa, plašuma, spilgtām pavasara krāsām un īpašā klusuma, raksturīga tikai meža pilsētai, un turpinot atcerēties ainu pie Grehova. Kas tas bija? Cilvēks īpašā apģērbā, īpašā skafandrā? Tā neizskatījās, un šādi skafandri neeksistē, Ratibors to zināja noteikti. Maska? Maz ticams, brīvdienas vēl tālu, taču neviens pie pilna prāta šādā tērpā nestaigās pa pilsētām un ciemiem. Androīds- robots? Tas arī nav pārāk labs izskaidrojums: androīdus izmanto ļoti reti, ka parastā dzīvoklī tos gandrīz neiespējami satikt. Kas gan tas bija?..

Un jo ilgāk Ratibors analizēja situāciju, jo vairāk nosliecās uz domu, ka redzējis... Svešo! Roīdu. Tiesa, visneaizsargātākais hipotēzes punkts bija tās loģiskais pamatojums: kādam velnam, Svešais pēkšņi lai ietu ciemos pie Zemes iedzīvotāja, ja jau roīdu un cilvēku attiecību stāvoklis ir nulle? Berestovam nebija atbildes uz šo jautājumu, un viņš nolēma pagaidām par šo mīklu nelauzīt galvu, atļaujoties tikai savā dvēselē iesaukties: Oh prokonsul!  Cik daudz noslēpumu glabā tas tavs senču “cietoksnis”?..

Pēc pastaigas Ratibors kādu laiku pavadīja, lai pierastu pie mājas, sakārtotu savas domas, sakārtotu telpas, pārģērbtos, parunātos ar “mājas garu”, noskatītos ziņu raidījumu video: pasaule dzīvoja savu daudzpusīgo dzīvi, cēla un iznīcināja, stādīja kokus un izcirta mežus, dzemdēja un rīkoja bēres, smējās un raudāja, un tas viss caur klusu, bet skaidri dzirdamu satraukuma noti, radot dvēselēs māņticīgu baiļu un neziņas par nākotni tumšās ēnas.

Divas reizes viņš mēģināja sazvanīt Nastju, taču abas reizes kāda neizskaidrojama iemesla dēļ tika aktivizēts iekšējais slēdzis, apturēja iesākto kustību; ne intuīcija, drīzāk bailes satikt Nastju cita sabiedrībā, izklaidējoties, aizmirstot par visu... Viņa iztēle zīmēja neglītas Ratibora parādīšanās ainas jautrības vidū, un beigu beigās viņš nobloķēja domas par meiteni uz nāvi, pavēlēja sev pieslēgties iepriekšējam drošībnieka dzīves ritmam: viņam bija mērķis, un uz to bija jāiet pa īsāko ceļu. Bet, ja pirms sūtņa misijas viņš bija kobra, tas ir, riska aptveres vadītājs, kuram operatīvajā darbā bija gandrīz neierobežotas iespējas, tad tagad viņš kļuva par grifu-meistaru, vientuļu operatīvo darbinieku, un viņam bija pēc iespējas ātri jāpielāgojas jaunajai situācijai.

Joprojām klausīdamies savās sajūtās, atradis tajās jaunas nokrāsas, mainīdams darbības veidu - piemēram, iešanu dušā, viņš piedzīvoja apburošu sajūtu, kā atveras savas ādas poras - Ratibors beidzot prātā sastādīja rīcības programmu, pārģērbās pelēkā sporta kombinezonā ar melnām kabatām un jostām, uzlika psi-rāciju un noskaņoja to uz droš''ibas nodaļas vilni, izmantojot savu personīgo kodu: tagad viņš varēja saņemt visas ziņas, kas nāca uz nodaļu. .

Saviem draugiem viņš nezvanīja.

Viņam laiku pa laikam iesāpējās galva (“Klīstošās sāpes”, atcerējās Grehova vārdus), un, lai gan viņš nebija pieradis pievērst uzmanību šādiem sīkumiem: ķermenis pats zināja, kā ar tiem tikt galā, tomēr drošības labad Ratibors nolēma iziet medicīnisko pārbaudi.

Nodaļas medicīnas sektorā viņu pazina un uzņēma kā nākas, izrādīja simpātijas līdzjūtību smaidu un plecu un muguras glāstīšanas veidā: visi bija priecīgi par viņa atgriešanos, zinādami, ka atgriezies bijušais “Vētras” galvenais operators. Dežūrējošais ārsts-universālists ar smieklīgo uzvārdu Zadira ātri uzrakstīja programmu medicīnas inkam, un Ratibors, izģērbies līdz peldbiksēm, iegāja šaurajā analīzes kompleksa koridorā. Kad viņš iznāca no otras puses un ieraudzīja ārsta seju, kas bija kā izbrīna dieva skulpturālā maska, viņš pat nobijās, iedomājies ļaunāko - slēptām psihiskām novirzēm, taču ārsts izkliedēja visas aizdomas:

- Oho, tas tik ir tonuss!

Viņš paskatījās uz displeju, un arī Ratibors ieskatījās baltajā kubā, bet redzēja tikai mirgojošu zaļu uguņu mākoni, dažus mirdzošus ciparus, zīmes un simbolus.

- Nekad nebiju domājis, ka kaut ko tādu ieraudzīšu atkal! – Ārsts joprojām bija satriekts, šokēts līdz sirds dziļumiem.

- Tik slikti? – ģērbdamies jautāja Ratibors.

Ārsts attapās un ar plaukstu enerģiski paberzēja pakausi.

– Gluži otrādi, jūsu VD [veselības daudzums] ir par vienību augstāks par normāla cilvēka VD! Kā arī citi parametri, ieskaitot kardiorezervi! Piemēram, jūs reaģējat uz optiskiem stimuliem piecpadsmit reizes ātrāk nekā parasts cilvēks - līdz desmit milisekundēm simt piecdesmit vietā. Vai arī šeit ir kas cits: maksimālais informācijas apstrādes ātrums cilvēka smadzenēs ir pieci tūkstoši bitu sekundē, bet jūsu - piecdesmit seši tūkstoši! Nezinu, ar kādas programmas palīdzību jums tas izdevies, manuprāt šādas metodes nezina, ne tradicionālā medicīna, ne austrumu medicīna, ne arī kāda cita. Tādas tehnoloģijas dabā vienkārši nepastāv!

- Tātad esmu vesels!

- Kā dievs! - izteicās ārsts. – Pareizāk sakot, kā Herkulss! Jūs vispār nojaušat, kādas ir jūsu rezerves? Jūs laika varatētu sasiet mezglā svarcelšanas stieni.

- Tad nav nemaz tik slikti, - Ratibors lēnprātīgi sacīja. – Lai gan vēsturē ir arī labāki piemēri, atcerieties – Dzelzs Samsons? Vai Poddubnijs. Bet cik daudz krievu spēkavīru mēs pat nezinām? Jā, - atcerējās Ratibors, - jūs teicāt, ka redzat kaut ko līdzīgu otro reizi. Kam tad pirmo reizi?

– KOB priekšniekam Žeļezovskim.

Berestovs pamāja ar galvu un atstāja apstulbušo ārstu ar viņa tikpat apstulbušo gvardi. No sirds novēlās kā akmens: ar ķermeni viss bija kārtībā, ārsti būtu pamanījuši jebkādas novirzes, un tas nozīmēja, ka noslēpumainā Grehova (vai pelēkā rēga?) farmakopeja darbojās nevainojami, atdzīvinājusi viņu no tiem “pelniem”, kas palikuši no drošībnieka pēc viņa ilgā ceļojuma Konstruktora dzīlēs.

Izmantojot Kobra sertifikātu, viņš trīs posmos: Pārvalde - bāze "Radimičs-2" - speiseris "Klondaika" - sasniedza Saules sistēmas civilās aizsardzības režīma taktiskās vadības centru un dežūrējošā maiņā atrada Žeļezovski.

Bez komisāra zālē bija vēl pieci cilvēki, trīs no “pirmās” maiņas: robežsardzes komandieris Erbergs, Zemes zinātņu akadēmijas prezidents Maksimovs un nepazīstama tumšādaina sieviete sarongā, iespējams SEKON pārstāve un trīs no “otrās” maiņas: Železovskis, robežsardzes kobra Demins un UASS direktors Kijs-Koronats.

Mēmā aina nebija ilga, pirmais attapās Demins:

- Traks var palikt!

Viņš uzmanīgi pieskārās Ratibora plecam.

- Šķiet, ka spoks nav... Berestov, tas esi tu, vai jauns Konstruktora tests?

- Navja! [no kapa augšāmcēlies mirušais, miruša cilvēka rēgs (veckrievu).] - sacīja Kijs-Koronats, atvairīdamies ar pirkstu.

- Nu, nē, pēc miroņa neizskatās, - Demins iebilda, un abi paskatījās uz sastingušo komisāru.

Cilvēks-klints beidzot sakustējās un klusi apskāva Ratiboru tā, ka viņam vajadzēja saņemties no visa spēka, lai netiktu saspiests. Viņu mentālais dialogs ilga nedaudz vairāk par trim sekundēm, taču visi lieliski sapratās, pēc kā Žeļezovskis atkal pārvērtās par akmeņainu “Rodēna domātāju”, skopu žestos, sejas izteiksmēs un vārdos.

– Ko saka ārsti?

- Nekā briesmīga, es tikko biju pie viņiem.

- Būtu jau nu varējis paziņot par savu atgriešanos uzreiz, - Kijs-Koronats īgni piezīmēja, iekāpdams kokona krēslā. – Nav nekādas disciplīnas.

- Sasodīts, es tā priecājos, ka esi dzīvs! – Demins saspieda Berestova elkoni un arī apsēdās krēslā. - Atvaino, laiks pievienoties modrībai, vakarā - ienāc pie manis un bez iebildumiem!

Ratibors smaidot paraustīja plecus un pateicīgi pamāja ar galvu, atbildot uz aizejošās maiņas izsaucieniem un veselības vēlējumiem.

- Mēs tev piezvanīsim.

- Ej, - sacīja Žeļezovskis. – Tu vēl neesi gatavs darbam. Pēc tam izdomāsim, kur varam tevi pieslēgt. Tavs glābējs ir Grehovs?

- Viņš man teica - pelēkais rēgs, Sējējs. Bet no bezsamaņas attapos pie viņa.

– Viņš ir uz Zemes?!

Pārsteigts par komisāra reakciju, Ratibors pamāja.

- Kur ta citur viņam vajadzētu būt?

Žeļezovskis, Kijs-Koronats un Demins saskatījās.

- Surpraizs, - UASS direktors pasmīnēja. - viņu meklē gandrīz visi Pārvaldes detektīvi, bet viņš ir uz Zemes.

- Kas tur pārsteidzošs?

– Nekas, ņemot vērā, ka viņš pazuda kopā ar savu drakkaru tepat, pie Konstruktora. - Komisārs-2 novērsās, pagrozījās krēslā un sastinga, pusaizvēris acis, nekavējoties iesaistījies sarunās ar duci zvanītāju, kas izsauca centru.

– Gribi paskatīties uz Konstruktoru no malas? – mainīdams sarunas tēmu, pajautāja Demins.

Zvaigžņu izkaisījums galvenajā novērošanas vijomā trīcēja, un visu tā tilpumu aizņēma dīvains, burvīgs attēls: kolosāla oranža, bet ne apžilbinoša uguns mēle ar viļņainām, trīcošām malām, kuras iekšpusē jaušama kaut kāda plūsma. varēja saskatīt miglas šķiedru un spirāļu kustību, nepārtrauktu, vienmērīgu dažādu ģeometrisku formu pāreju no viena otrā, izkliedētas formas un vienkārši “dūmu uzpūtienus” ar mirgojošām spilgti zeltainām dzirkstelēm.

- Skaisti? – Demins jautāja, pieklusinādams balsi.

- Nenovērsieties, - noburkšķēja Kijs-Koronats, - jūs strādāsiet ar robežas priekšposteni.

– Uzmanību, optiskais brīdinājums! – atskanēja speisera koordinatora mentālā balss. – Pierobežas joslu aizsardzībai obligāti ir jāskatās uz abām pusēm!

- Kārtējā formu transformācija, - paskaidroja Demins, nemainījis savu izklaidīgo toni, viņš arī pievienojās operatīvajai vadībai un sāka "ganīt" savu atbildības sektoru. – “Lāpa” ir viena no tā vienkāršākajām konfigurācijām, vienkāršāka ir tikai elipsoidāls disks, līdzīgs milzīgai cilvēka acij.

Nākamajā mirklī Konstruktora “uguns mēle” burtiski dažu sekunžu laikā pārvērtās par bezprecedenta sarežģītības spožu figūru jūkli, ko varēja aprakstīt tikai ar formulām, bet ne cilvēku valodā. Katra šī ļoti sarežģītā formu konglomerāta kustība “elpoja”, te pastiprinot mirdzumu, tae pārvēršoties kvēlojošā ugunī, un šī mirdzuma pulsācija pakļāvās noteiktam ritmam, kas atgādināja tam-tama bungu ritmu. Starp Ratibora lāpstiņām noplūda baiļu drebuļi, kad viņš iztēlojās kādu mērogu objekts tiek pakļauts sinhronizētai spīduma maiņai ar precizitāti līdz sekundes tūkstošdaļām, kamēr pat gaisma varēja apskriet ap Konstruktora ķermeni ne agrāk kā pēc divām ar pusi minūtēm!

– Uzmanību, novērojams “eža efekts”! – brīdināja koordinators. – Pilnīga iekapsulēšana!

- Reizēm tas pēkšņi sāk izstarot enerģiju šauros staros, "stīgās," -paskaidroja Demins, - visos virzienos, it kā ezis ar adatām sabozies. Šķiet, ka viņš šai laikā ar kādu sazinās.

Ratibors uztvēra Žeļezovska sānisko skatienu, saprata, ka traucē, un steigšus atvadījās.

– Pēdējais jautājums: kurš zinātnieks pēta K-migrantu spējas? Savičs vai kāds no viņa komandas?

- Kāpēc tev tas vajadzīgs? - komisārs noburkšķēja.

- Pienācis laiks nedaudz ierobežot viņu teroristiskās aktivitātes.

- Tas tev nebūs pa zobam, - neapmierināti norūca UASS direktors.

Ratibors paskatījās uz viņu, negribēdams iebilst. Žeļezovskis paskatījās uz drošībnieku, izsvērdams lēmumu.

-  iedot aptveri nevarēšu, pat ne mazu, brīvu vienkārši nav.

-  Strādāšu viens. Sniedziet norādījumus trasē kā brīvajam medniekam.

– Spēka pietiks? Esi visu labi pārdomājis?

- Jā, - Ratibors stingri atbildēja.

– Kad atbrīvošos, parunāsim. Nastja zina, ka tu... esi atgriezies?

- Nē.

Žeļezovskis pagrieza pret viņu galvu, un Ratibors uzreiz sajuta kaunu, it kā viņš būtu izdarījis kaut ko tādu, kam nebija piedošanas. Sāka reibt galva, pēkšņi un strauji uznāca vājuma lēkme, it kā būtu pārsprādzis dambis. Cenšoties nepakrist, viņš akli devās uz durvīm, tērpies emocionālās bloķēšanas bruņās; viņam sekoja komisāra vērīgais skatiens: Aristarhs saprata viņa stāvokli, bet neizrādīja to. Koridorā Ratibors atpūtās, tika galā ar lēkmi, noklausījās visu ķermeņa orgānu “ziņojumos” un pēkšņi ar caururbjošu skaidrību ieraudzīja Nastjas seju un sadzirdēja viņas izdziestošos čukstus: “Ra-ti-bor... ”

BRĪVĀS MEDĪBAS

Viņš nogulēja gandrīz divdesmit stundas, noskaņojis ķermeņa sargcentrus uz mazākajām izmaiņām visā mājā un izpratis vājuma lēkmju cēloņus: vēl atrodoties civilās aizsardzības taktiskā centra speiserī, Ratibors saprata, ka viņam vispirms jāatpūšas un jārīkojas pēc tam. Atgriezies mājās, viņš konstatēja neadekvāti funkcionējošus nervu mezglus un muskuļus, pastiprināja vielmaiņu organismā, liekot strādāt dziedzeriem un muskuļu šķiedrām, lai izvadītu visas svešās organiskās vielas, patrenēja sirds un asinsvadu sistēmas vazomotoro funkciju un ar pārliecību par savām spējām devās gulēt.

Pamodās svaigs un gatavs pārslēgties uz operatīvo darbu. Pabrokastoja, pareizāk sakot, pavakariņoja - pulkstenis pēc Roslavļas laika bija desmit vakarā. Domas plūda divās paralēlās plūsmās: pirmā  bija par Nastju, otrā - par Grehova viesi, kurš nevarēja būt nekas cits kā Svešais. Bet kā prokonsulam izdevās uzsākt ar viņiem sarunas, kas viņus saistīja, kādi mērķi tika īstenoti, nevarēja uzminēt, lai gan fantāzija viņam ieteica tādus Grehova - Svešo savienības variantus, pamodināja tādas asociācijas, ka viņš sirdī sajuta dūrienus. No vienas puses, Gabriels ne reizi vien bija glābis Berestovu un konsekventi aizstāvēja cilvēku intereses, bet, no otras puses, viņš arī konsekventi turpināja kaut kādu noslēpumainu darbību, kas bija pakļauta tikai viņa loģikai un atbilda tikai viņa interesēm. Pilnīgā vienatnē, bez draugu atbalsta. Izņemot Anastasiju Demidovu...

Nejūtot garšu, Ratibors izdzēra kafiju, saģērbās, noklausījās jaunākās ziņas trekā: Konstruktors šķērsoja Urāna orbītu un pēc nedēļas vajadzēja paiet garām Saturnam ar tā unikālajiem gredzeniem un plašo pavadoņu sistēmu. Spriedze, ar kādu cilvēce gaidīja viņa turpmāko rīcību, sabiezēja, draudot izvērsties par paniku globālā mērogā, jau tagad civilizācijas trauksmes dienestiem bija grūti tikt galā ar pieaugošo negatīvo parādību plūsmu: antisociālas uzvedības gadījumiem, neiropsihiatrisku slimību uzliesmojumiem. un psiholoģiski vismazāk stabilo pusaudžu grupu huligānismu. Bet kas bija sliktākais - šīs darbības vadīja daudzi fanātiski reliģiski un neformāli centri, papildus topošajām "Konstruktora glābšanas sabiedrībām", un dažos gadījumos ar vissmagākajām sekām bija jūtama K-migrantu ietekme; Zinot metodes “katapultēšanai” caur metro sistēmu līdz punktam ar koordinātām, kuras viņiem vien bija zināmas, K-migranti viegli izvairījās no novērošanas un vajāšanas, turpinādami savu postošo darbu.

Un tomēr cilvēce bija diezgan stabila sociālā sistēma, kuru bija grūti izjaukt tik īsā laika periodā; lielākā daļa cilvēku nezaudēja cerību uz veiksmīgu "Kristus otrās atnākšanas" iznākumu, kā baznīcas vadītāji sauca Konstruktora iebrukumu Saules sistēmā. Lieta, protams, nebija terminoloģijā - notikuma mērogā un sirdsmiera saglabāšanā šādos apstākļos bez ticības - augstākā saprāta (ja savējā pietrūkst), vēsturiski pamatota optimisma, labestības, žēlsirdības, Dieva, visbeidzot sevis, - tas nebija iespējams. Tiesa, neskatoties uz ticības rezervēm, cilvēks turpināja veidot aizsargsistēmas asteroīdu joslas “neitrālajā joslā” savas mājas nomalē, dodot priekšroku rīcībai, nevis gaidīt labvēlīgu iznākumu saliktām rokām... “Dreadnauti”, Ratibors atcerējās Grehova terminu. Pazvanīja uz dežūrdaļu:

– Kas nodarbojas ar K-migrantu pārvietošanās pa metro problēmu?

- FIAN sektors, vadītājs - Džefrijs Huberts, - psi diapazonā atbildēja inks.

– Bet ar citiem paņēmieniem Konstruktora apturēšanai?

– Imants Valdmanis.

- Pateicos.

Pēc vilcināšanās Ratibors sazvanīja Nastjas teleksu. Pēc minūtes atbildēja "mājas gars":

– Atvainojiet, saimnieces nav mājās.

- Koordinātes?

– Man tādu nav, atvainojos.

Ratibors izslēdza viomu, kādu brīdi padomāja, iedomājās Nastju tenisistes tērpā, piezvanīja uz Ārpuszemes kultūru institūtu. Vioms izgaismojās uzreiz, bet meitenes vietā datorkompleksa mājīgajā kamerā Berestovs ieraudzīja izskatīgu melnmatainu vīrieti ar enerģisku, stingru seju, tērptu žilbinoši baltā vasaras uzvalkā.

- Jums ko? – izskatīgais jauneklis smaidot pajautāja.

– Acīmredzot esmu kļūdījies, nepareizs numurs. institūts?

– Ārpuszemes kultūras, ja neiebilstat, VC sektors.

– Anastasija Demidova...

- Viņas šeit nav, - melnmatainais skaistulis ātri atbildēja, viņa smaids kļuva blāvs, acis samiedzās. - Es jūs atceros. Jūs esat Ratibors Berestovs? Runā, ka jūs...

- Neticiet baumām, - sacīja Ratibors, pazinis Nastjas priekšnieku Kostu Sahangireju. - Kur viņa ir?

Sahangirejs paraustīja plecus.

- Sitiet kaut nost, nezinu, un tagad man pašam jātiek galā ar viņas uzdevumiem. Ja vēlies, varu padalīties ar baumām...

- Nevajag, - Ratibors sausi atcirta, izslēdza savienojumu. Sahangirejs zināja, kur atrodas Anastasija, bet nevēlējās teikt. Viņam nepatika drošībnieks, un tas atbildēja uz viņa jūtām.

Atkal nācās sazināties ar Pārvaldes inku, lai gan Ratibors baidījās, ka dežurants pieprasīs uzrādīt pilnvaras. Tomēr tā nenotika.

- Pieņemiet uzdevumu.

- Klausos. – Inks pat nepieprasīja zvana identifikāciju, no kā Ratibors secināja, ka viņa trauksmes operatora izsaukuma signāls nav izņemts no kompjūtera atmiņas.

– Atrodiet IVK efanalītiķes Anastasijas Demidovas atrašanās vietas koordinātes.

– Kopā ar departamenta analītiķiem Demidova iekļauta em-sinhrono operatoru grupā [29].

Ratibors neviļus saknieba lūpas, it kā gribētu nosvilpties.

– Darba režīms – telekomjuti? [30]

– Nē, grupa strādā robežsardzes lielo inku nodaļā.

- Darba mērķis?

– Ekoloģiskās prognozes un Konstruktora brīvības enerģētiskās ierobežošanas sekas.

Drošībnieks pasmējās. Formulējums “brīvības enerģētiskais ierobežojums” varēja nozīmēt jebko: no uzbrukuma Konstruktoram līdz nepārvaramu šķēršļu uzbūvēšanai.

Tātad Nastja ir Pārvaldē un nezina par viņa atgriešanos. Nu ko, ļausim viņai mierīgi strādāt, viņa ir savā elementā, bet pēc tam var negaidīti viņu apciemot mājās... ja vien viņa nedzīvo pie Grehova. Garastāvoklis mēģināja pasliktināties, un bija jāpieliek zināma gribas piepūle, lai apspiestu emociju “dumpi”, no kā Ratibors secināja, ka eksosensa spējas šajā ziņā nav daudz augstākas par parasta cilvēka spējām.

Izsekošanu viņš pamanīja, tiklīdz izgāja no mājas, pareizāk sakot, nepamanīja, bet sajuta. Tomēr tā arī nespēja noteikt trauksmes avotu: uzraudzīts viņš tika profesionāli, izmantojot gandrīz klusu - enerģijas ziņā - ļoti jutīgu iekārtu. No vienas puses, tie varēja būt Lanspasad brigādes operatīvie darbinieki, ja Žeļezovskis sākumā pēkšņi būtu izlēmis viņu pasargāt, bet no otras puses, novērošanu varētu veikt arī K-migranti, tāpēc Ratiboram nebija tiesību ignorēt šo iespēju. Bija pāragri sākt aktīvas darbības, un viņš nolēma nogaidīt, cerot, ka novērotāji agrāk vai vēlāk atklāsies.

Metro viņu bez starpgadījumiem nogādāja Čukotkā, Anadirā, no kurienes vietējo transporta līniju pasažieru nefs nogādāja Ratiboru uz Kimilkutu, vienu no rajona bērnu izglītības pilsētām, kuru vada Jegors Maligins.

Sajūta, ka uz viņu pieskata no aizmugures, nepazuda, un Ratiboram šķita, ka vai nu viņš tiek novērots nepārtraukti, vai arī novērotāji nobloķējuši pilsētu, lai gan bija grūti iedomāties, ko šeit vajadzētu izsekot, izņemot bērnus, skolotājus ar ģimenēm un Jegoru.

Viņš būtu varējis braukt ar taksometru: no pasažieru termināļa līdz mājai, kurā dzīvoja Jegors, bija apmēram trīs kilometri, taču Ratibors nolēma šo attālumu pastaigāt kājām. Pēc vietējā laika bija septiņi no rīta, un, lai gan klimats Čukotkas pussalā jau sen vairs nebija izteikti kontinentāls, Anadiras plato maijā temperatūra nepārsniedza plus piecpadsmit grādus pēc Celsija.

Pēc piecpadsmit minūtēm Ratibors sasniedza šo vietu augstāko punktu, no kurienes sākās nokāpšana ielejā, un apstājās. Viņš pāskatīja gleznainu kanjonu, pa kura dibenu tek dzidra upe, akmeņainas nogāzes, vietām gandrīz vertikālas, lapegļu taigas svītras zem kanjona nogāzēm ar virs tām redzamām klintīm, neliela ezera virsma, kura krastā bija skaistas bērnu pilsētiņas ēkas. Skats bija skaists, bet slēptās izsekošanas sajūta neļāva pilnībā uztvert skaistumu, un Ratibors devās tālāk, taisni caur mežu, cauri Japānas gobu, liepu, ievu un citronzāles biezokņiem, cauri tūkstoš smaržu dūmakai un tūkstoš skaņu mūzikai: no zāles šalkām līdz kukaiņu kņadai augsnes slānī. Zem biezākajām koku lapotnēm viņš pakavējās un cauri lapotnēm lūkojās debesīs, mēģinot noteikt iespējamās novērošanas aparāta atrašanās vietu, taču pat ar jaunajām spējām un palielinātām analītiskajām iespējām tas neizdevās. Novērošanas ierīce varēja būt arī zemas orbītas satelīts, miniatūrs antigravs, praktiski caurspīdīgs plašā viļņu diapazonā, un “pīksts” vai pat ducis “pīkstu” - molekulārās elektronikas un mikroenerģijas šedevri putekļu daļiņu lielumā, plaši izplatīts līdzeklis anomālo dabas parādību uzraudzībai.

Jegors uz sava bungalo plakanā jumta veica vingrinājumus, izmantojot seno ķīniešu ušu sistēmu. Viņš Ratiboru bija pamanījis jau pirms desmit minūtēm, kad tas pārvarēja akmeņaino nogāzi, taču no jumta nolēca tikai pēdējā brīdī, izpildījis visu vingrojumu kompleksu. Viņi paspieda viens otram roku, un Jegors neizpratnē paskatījās uz saviem nobālušajiem pirkstiem.

- Sveiks, klaidoni. Ja tas esi tu, protams. Agrāk tomēr nebiji tik veselīgs.

- Sveiks, šamani. Agrāk biju parasts operatīvais darbinieks, bet tagad esmu kļuvis par parastu homozauru.

- Redzu, tomēr. Jūtu. Domu bloku sen iemācījies uzlikt?

- Vakar, - Ratibors pasmīnēja.

- Es taču teicu Nastjai, ka tu atgriezīsies.

Viņi apskāvās. Jegors nomazgājās aiz kotedžas tekoša mazā strauta mucā, uzvilka hakamu un ielūdza ciemiņu mājā.

- Sen kā atgriezies? – Skolotājs uzdeva jautājumu nevis skaļi, bet gan mentāli, un Ratibors, dvēselē smaidīdams, atbildēja uz šo testu psi diapazonā:

- Nezinu.

Jegors nebija pārsteigts, tikai ar interesi atskatījās un ieveda viesi virtuvē.

– Brokastis ēdīsi?

- Jau. Tātad Nastju esi saticis?

- Viņa tev neteica? – Jegors no attāluma ieslēdza virtuves kombainu; viņam bija kompakta Samobranka-90.

Ratibors paklusēja.

– Es viņu neesmu redzējis. Viņa strādā em-sinhro...

- Nu un kas? – Jegors sarauca pieri un apsēdās uz oriģināla dīvāna koka sola formā. - Kas tev traucēja? Vai arī viss nebija nopietni? Mīlestība nezvanīja, bet tikai uzsauca? Apsēdies ķeiriski.[kreisajā pusē. tulk.] - Viņš uzsita ar roku pa solu.

- Ko? – Ratibors nesaprata.

Jegors pasmaidīja.

– Ķeiriski - tā teica mans vectēvs. Tagad šis vārds vairs netiek lietots.

Viesis apsēdās viņam blakus. Jegors, kurš sēdēja brīvā pozā, tomēr izstaroja tik uzticamu spēku un pašpārliecinātību, ka atbildot viņam gribējās sasprindzināt muskuļus un saslieties.

- Tu laikam domā, ka esmu izdedzis?

- Nē, tas nav pēc tevis, tu parasti dedz ilgu laiku. Kas par lietu?

Virtuves kombains klusi nosvilpa un padeva brokastis: dārzeņu salātus, grauzdiņus ar sieru, tasi brūkleņu ievārījuma un divas glāzes karsta piena. Egors pastūma vienu glāzi Ratiboram un sāka ēst brokastis. Drošībnieks paņēma glāzi, pagrozīja to pirkstos un klusā balsī teica:

- Jegor, vēl viens pretendents...

- Grehovs, - Jegors mierīgi pamāja. - Un kas par to? Viņa neizdarīja izvēli?

- Nezinu. Dažkārt sāk grauzt šaubas... turklāt manis ilgu laiku nebija...

- Tātad, man tomēr ir taisnība: esi izdedzis, brāl. Citādi nebūtu te spriedelējis kā cilvēks, kurš grib attaisnoties. Lai uzzinātu, gaidīja vai nē,  vienkārši vajag ieskatīties viņai acīs.

viesistabā iezvanījās "mājas gars". Jegors piecēlās no sola, izdzēra pienu stāvot, un atbildēja uz Ratibora jautājošo skatienu:

- Bērni. Vika zvana, viņa nevar vien sagaidīt, kad uzzinās manu viedokli par viņas vakardienas uzstāšanos.

Skolotāja dzīvojamā istaba bija kā miniatūrs dārzs. Jegors savulaik aizrāvās ar pundurkociņiem - japāņu tradīciju audzēt miniatūrus kokus puķu podos, tad viņš bija izveidojis savu, oriģinālo tehniku, un tagad viņa māja kļuvusi par māksliniecisku un botānisku ziedaugu galeriju, kurā bija grūti pazīt pazīstamās ābeles, ķiršus, kļavas, egles un pat sekvoijas, kuras nebija augstākas par metru!

No viesistabas atskanēja saimnieka balss, kas jaucās ar dzidru, skanīgu meitenīgu balsi un smiekliem. Ratibors pašūpoja galvu un mehāniski pielaboja ausī psi-rācijas auskaru. It kā uztvēris šo žestu, nodaļas dežurants ik stundu pārraidīja notikumu kopsavilkumu. Galvenie no tiem bija Svešo kuģu bara koncentrēšanās aiz Konstruktora un jaunu Pelēko rēgu grupu parādīšanās.

Ratibors par to vēl domāja, kad Jegors viņu iesauca viesistabā un, kā vienmēr, nosēdināja visērtākajā stūrītī – saulītē [31], kā viņš to sauca.

- Kāpēc rauc pieri? Satraucošas ziņas? Kā redzu, jau esi  pieslēdzies trekam. – Jegors pamāja ar psi-rācijas zeltaini melno pilienu.

- jaunumi kā jaunumi, - Ratibors negribīgi attrauca.

Jegors, skatīdamies drauga sejā, pasmaidīja.

-Tomēr esi mainījies, brāl. Iepriekš  biji atvērts kā okeāna krasts, bet šodien vairs nevaru lasīt tavā dvēselē, un tas mani uztrauc. Bet ne vārda par psiholoģiju. Bet par jaunumiem tev taisnība, pēdējā laikā satraucošākā ziņa ir par Konstruktora iebrukumu Sistēmā.

- Baidos, ka briest konflikts, un mēs tajā neesam labākajā pozīcijā.

– Nu, no vienas puses, konfliktsituācijas ir normāls stāvoklis sabiedrībā, kas attīstās. No ģenētikas mēs zinām, ka būtnes, kurām nav dabisko ienaidnieku, ir lemtas izmiršanai dabiskās atlases trūkuma rezultātā. No otras puses, man ne tuvu nav vienaldzīgi, kā cilvēki uzvedīsies šajā situācijā. Manuprāt, ir nepieciešama tūlītēja oferta [32-konkrētai personai adresēts piedāvājums noslēgt līgumu].

– Konstruktors mūs nedzird. Vai varbūt nesaprot. Un es neesmu pārliecināts, ka viņš vispār pie tā ir vainīgs. Ja mēs nevaram noslēgt līgumu ar Svešajiem, tad kā lai sazinās ar Konstruktoru? Jebkurā kontaktā vajag tiekties uz diviem mērķiem: pirmais ir piesaistīt uzmanību, otrs ir to noturēt, bet mēs joprojām tērējam laiku uz pirmā mērķa īstenošanas sliekšņa. Ne velti arvien biežāk izskan balsis, ka vienošanās starp humanoīdu saprātu un ne-humanoīdu saprātu principā nav iespējama.

– Ne-humanoīds – šajā gadījumā, iespējams, arī nebioloģisks? Varbūt skeptiķiem taisnība? Ne-humanoīdi nezina, kas ir emocijas, un tie, kas nejūt sāpes, reti tic, ka tādas pastāv, kā reiz teica filozofs [33].

– Jautājums par emociju trūkumu nehumanoīdiem ir strīdīgs, turklāt esmu daudz ceļojis Konstruktora iekšienē un zinu, kā viņš jūtas.  Zinu arī, ka viņš jūt.

- Un kas?

Ratibors paklusēja, atcerēdamies dīvainās un briesmīgās, gribu un saprātu dragājošās sajūtas, kuras bija pārdzīvojis.

– Abstrakts, absolūti labais vispār neeksistē, tāpat kā absolūts ļaunums, abi šie jēdzieni ir vienlīdz relatīvi, bet esmu sapratis, ka absolūtas var būt ciešanas.

Jegors paskatījās uz viņu, nedaudz piemiedzis acis, ar šaubām pašķobīja uzaci, un Ratibors piebilda:

– Konstruktors ir bezsamaņā, ja var lietot šādu Zemes terminu, esmu par to pārliecināts. Tāpēc par pilnīgu kontaktu nevar būt ne runas.  Tagad saprati, no kā atkarīga situācija?

- No mums.

- Bravo, šamani, izdomāji! Tieši tā, no mums, cilvēkiem, no mūsu saprāta, tālredzības, labestības un mīlestības rezervēm.

Jegors pasmējās.

– Tu runā kā Grehovs, ar viņa vārdiem.

– Tātad mūsu viedokļi sakrīt. Tu viņu arī pazīsti?

– Personīgi nepazīstu, bet vai tas ir svarīgi? Man ir savi informācijas avoti.

Viņi uzsmaidīja viens otram.

- EsI viens? – jautāja Ratibors.

- Kāpēc vienS? – Jegors viltīgi pavīpsnāja, viņš saprata jautājuma zemtekstu. - Esmu kopā ar tevi. Turklāt manā pakļautībā ir divdesmit pārdrošnieku banda. - Skolotājs pēkšņi kļuva skumjš un uzreiz pasmējās, lieliski pārvaldot sarunas nianses. – Mana līgava vēl nav piedzimusi. Lai gan... kas zina?

Atkal zvanīja "mājas gars" un kašķīgi teica:

- Nokavēsi, vecīt!

Jegors paskatījās uz Ratibora izbrīnīto fizionomiju, iesmējās un uzlēca no dīvān-sola.

– Viņš man ir stingrs kontrolieris. Tev nepatīk vārdu krājums? Atvaino, iešu pārģērbties, man nepatīk, ka bērni uz mani gaida.

Ratibors piecēlās kājās,izsauca laika atskaiti: nemanot paskrējušas četrdesmit minūtes, dvēsele kļuvusi gaišāka, garastāvoklis uzlabojies, neskatoties uz ārējās kontroles psiholoģisko spiedienu. Jegors bija uzticams kā klints, uz viņu varēja paļauties vienmēr.

Skolotājs iznāca ģērbies ērtā zilā pussporta kombinezonā – vienmēr apģērbies stingri un gaumīgi.

- sazvanīsimies, kobra?

- Sazvanīsimies, šamani. Tikai es vairs neesmu kobra, es pagaidām būšu grifs, es paspēlēšu mednieku un medījumu.

Jegors pārstāja smaidīt un uzlika roku uz viesa pleca.

– Jebkurā spēlē ir neprognozējams elements, taču, ja sporta sacensībās spēles zaudētāji vienkārši no tās izkrīt, tad tavā versijā zaudētājs nevarēs ierasties uz medaļas pasniegšanu uzvarētājam. Un vēl paturi prātā: K-migranti nav cilvēki, nav intrasensi vai pat eksosensi, un viņiem ir sava loģika, K-loģika.

- Tev gan ir iekšā! - nomurmināja pārsteigtais Ratibors. – No kurienes šī informācija? Es domāju, par K-migrantiem.

- Es tomēr esmu šamanis, - Jegors nopietni sacīja, - un šamaņiem informācijas iegūšanai ir savas metodes. Varbūt man ir sakari ar augstākajiem gariem? – Skolotāja acīs uz mirkli pazibēja jautra dzirkstele. – Ņem vērā pēdējo padomu: guļošs burvis vienmēr ir nomodā. Būs smagi - zvani, iespējas tev ir, es sadzirdēšu. Starp citu, kāds tev uzkāris “acis”. Es to sajutu, tiklīdz parādījies. Varbūt tas bija tavs labais priekšnieks, kurš tev uzlicis "lanspasadu", vai varbūt tas tomēr nebija viņš. Nu ko, skriesim?

Ratibors apskāva savu draugu un neteica – nodomāja: esmu velnišķīgi priecīgs, ka tu esi!

Un sadzirdēja mentālu atbildi: - esmu velnišķīgi priecīgs, ka tu atgriezies, brāl!

***

Roslavļā viņš ieradās pulksten vienos naktī, pa ceļam vērīgi aplūkodams metro pasažieru sejas. Sejas kā sejas, ne vairāk dzīvas kā parasti, un ne mazāk, un tomēr drošībnieks nemaz nesatika nevienu jautru. Mājās viņš noklausījās vēl vienu Pārvaldes dežuranta ziņojumu un nolēma bez kavēšanās aiziet vizītē pie fiziķiem, kuri cīnījās ar K-migrantu noslēpumainās pārvietošanās brīvības problēmu pa metro kanāliem. Vēsture atkārtojās: atkal K-migrantu rīcība apdraudēja to cilvēku drošību, kuri pat nenojauta par viņu eksistenci - celtniekus, enerģētiķus, tehnologus, dažādu nozaru operatorus - un radās nepieciešamība teroristus, kuri negribēja uzklausīt saprāta balsi, neitralizēt pēc iespējas ātrāk. Žeļezovskis to saprata, citādi viņš nebūtu ļāvis Berestovam strādāt vienam. Ja vien tomēr nebija nodrošinājis viņu ar miesassargiem. Ratibors uzskatīja novērošanu par neapšaubāmu faktu.

Pēc dežuranta teiktā, Imants Valdmanis kopā ar kolēģiem strādājis Piemaskavas apgabalā esošā Fizikas institūta komunikācijas problēmu laboratorijā un praktiski nav izgājis no tās sienām, bet Ratiboru laboratorijā neielaida pat tad, kad viņš uzrādīja drošības nodaļas kobra apliecību. Apstulbis par atteikumu, drošībnieks sākumā neticēja savām ausīm, kad institūta darbinieka fantoms, ģērbies robežsarga formā, pieklājīgi atteica:

- Atvainojiet, bet ielaist jūs laboratorijā man nav tiesību.

- Kāpēc? – Ratibors nevarēja izdomāt neko citu, kā pajautāt. – Esmu drošības daļas darbinieks.

– Divu iemeslu dēļ: notiek eksperiments — viens, un jums nav pielaides — divi. Turklāt nesen trekā tika izteikts brīdinājums saistībā ar K-migrantu parādīšanos. Sazinieties ar vadību, saņemiet atļauju. Bet diez vai jums to dos. – Jaunais koordinators, būdams pārliecināts par savu nozīmi un uzticētā darba svarīgumu, skeptiski paskatījās uz Berestovu  un noplātīja rokas. – Pamēģiniet, ja jums ir cerība.

Ratibors sirdī pasmējās, atcerēdamies savus divdesmit gadus. Interesanti, vai tajos gados viņš arī bija tikpat iedomīgs un pašpārliecināts?

– Kas būs, ja pie jums ieradīsies K-migrants? – viņš ziņkārīgi jautāja.

- Diez vai uzdrošināsies, - jauneklis piepūtās. - Laboratorijās dežurē lanspasada aptveres - viens, ir ieslēgti aizsargekrāni - divi, telpās ir pastāvīga kompjūterkontrole - trīs. Lai pamēģina - tālu netiks.

– Bet ja viņiem būs atļauja?

– Tad nostrādās ekspertīzes identifikācija: dati par K-migrantiem tiek ievadīti ieejas kontroles mašīnas atmiņā.

- Lieliski! – Ratibors apbrīnoja. – Kas būs, ja viņi izmantos “dingo”, mainīs savu izskatu?

Jaunais cilvēks atvēra muti, aizvēra to, sarauca pieri un paskatījās uz drošībnieku.

– Nesaprotu jūsu ironiju, godātais. Lūdzu, neaizņemt sakaru kanālu.

Vioms izdzisa.

Ratibors ar aci izmērīja barjeras augstumu, kas bloķēja ieeju laboratorijas ēkā, paraustīja plecus un steidzās uz viņu gaidošo pinasu. Institūta teritorijā iekļūt nebūs grūti, taču radīsies liels ļembasts un troksnis, daudzi cilvēki atrausies no savām galvenajām rūpēm un pārdzīvos liekas raizes, vieglāk iziet pa oficiālo ceļu.

Domādams par to, kā izskaidrot dīvaino Žeļezovska aizmāršību, kurš nez kāpēc nedeva inkam norādījumus par “brīvo medību” imperatīvu, un nezinādams, vai meklēt pašu Aristarhu vai mēģināt iztikt bez augsto varas iestāžu sankcijām, Ratibors pulksten divos naktī ieradās vadības pierobežas sektorā un sadūrās ar Erbergu.

Robežsargu komandieris paskatījās uz viņu, grasījās iet garām, pazina un apstājās.

- Berestovs? Kāda tikšanās! Es jau biju dzirdējis par jūsu atveseļošanos, bet necerēju jūs atkalredzēt tik drīz. Kāda vajadzība jūs atvedusi uz Pārvaldi?

– Gāju uz tiešās piekļuves sektoru, bet, tā kā jūs jau esat šeit, palīdziet man iegūt brīvā mednieka pilnvaras.

Robežsargu komandieris soļodams tālāk pa gaiteni un atskatījās pār plecu.

– Aristarhs rīkojumu pa nodaļu neizsludināja?

- Nezinu, kāpēc viņš to nav izdarījis, bet negribu vēlreiz sazināties ar viņu tieši, es nevēlētos novērst viņa uzmanību no darba, viņš šobrīd dežūrē.

Sasniedzis komandiera kabinetu, Erbergs pastiepa roku, ļaujot drošībnieku iet pa priekšu. Kabinetā, kura video siena atveidoja jūras ainavu, viņš izsauca piekļuves sektoru, dažu sekunžu laikā pārlūkoja Drošības padomes darbinieku sarakstu, kuriem bija īpašas pilnvaras, kam bija īpašas pilnvaras, atrada tajā uzvārdu “Berestovs” ar mirgojošu sarkanu zvaigznīti un ierakstīja rīkojumu darbvirsmas sensoru sistēmā. Koši sarkanā zvaigzne pie Ratibora uzvārda tika mainīta uz zaļu, uzraksts nomirgoja un nodzisa: "Imperatīvs saskaņā "BM" izsniegts.

– Žetonu saņemsiet pie izejas. – Erbergs nejautāja, kāpēc Ratiboram vajadzīgs kart-blanšs, viņš bija aizņemts un jau domāja par savām lietām. - Viss?

Ratibors pamāja. Šajā brīdī kabinetā neiegāja - burtiski ielauzās labi veidots, gara auguma jauneklis ar brašu cekulu un uztraukumā mirdzošām acīm. Viņš pamanīja nepiederošo un apstājās, nevērīgi pameta ar galvu.

- Viss kārtībā, atvairījām! – viņš noziņoja.

Erbergs pašķielēja uz uzaci pacēlušo drošībnieku.

- Zaudējumi?

- Nav! Eskadra atgriezās bāzē pilnā sastāvā.

Komandieris drūmi pasmaidīja un piemiedza Berestovam.

- Patīk pakarot?

Jauneklis, nosarcis pa visu seju, paskatījās uz Ratiboru; Savā ziņā viņš līdzinājās tam robežsargam, kurš bija atteicies ielaist Berestovu laboratorijā – tas pats brašums, muskuļu demonstrēšana un pārliecība par savu ekskluzivitāti.

– Kaujā vada ekstāze!

- Tad ir labi, Halid, bet aiz sajūsmas nezaudējiet galvu, vairāk nosvērtības un piesardzības, mazāk frontālu uzbrukumu. Ar Konstruktoru šāds numurs jums neies cauri.

- Lai tik pabāžas! – robežsargs izaicinoši atbildēja. - Mēs viņam parādīsim, kā aizsargāt robežu! – Viņš militāri apgriezās un aizgāja.

Erbergs un Ratibors saskatījās.

– Jums visi tādi te ērgļi?

- Halids vēl jauns un svelmains, taču savas lietas viņš pārzina. Jaunākais no sektora kobrām.

- Kas tā par kauju?

– K-migranti atkal mēģināja uzbrukt montāžas kompleksiem asteroīdu joslā. Pārējo jūs dzirdējāt.

- Tikai nesapratu, par kādu frontālo uzbrukumu tika runāts.

- Mēs izmantojam ieročus tikai kā pēdējo līdzekli, bet šis brašulis - es jau teicu, otrā diena kā kobra - devās taranēt uzbrucēju koggu. Tas aizbēga.

– Tātad,  K-migrants, ja to vadītu “pelēkais”, tas nebūtu bēdzis, to ņemiet vērā.

Erbergs sarauca pieri.

- Laikam es par to nepadomāju. Pateicos. Rācija ir? Tad lai veicas, brīvais medniek.

Pēc pusstundas Ratibors atgriezās laboratorijas ēkā, šķietami iegrimušā miegainajā tumsā un klusumā. Ārējās uzraudzības sajūta notrula, bet nepazuda, sāka krist uz nerviem.

Pie ieejas kontroles dežurēja jau cits robežsargs, un aizkavēšanās nebija, bet Imants Valdmanis no laboratorijas datorcentra, uz kura durvīm spīdēja paziņojums “Notiek eksperiments”, tika izvilkts tikai trešajā mēģinājumā. Ieraudzījis drošībnieku, jaunais zinātnieks neizskatījās priecīgs, taču nebija arī pārsteigts. Viņš bija aizrāvies ar kādu prāta problēmu risināšanu un nevēlējās novērst uzmanību.

- Atvainojos, ka atrāvu jūs no darba, - Ratibors atvainojās. -Nepieciešamība spiež. Centīšos neaizņemt pārāk daudz laika. Man jums ir tikai trīs jautājumi: viens, kas mani interesē kā profesionāli, divi vispārējās attīstības kārtībā.

- Uzdodiet, - Valdmanis nopūtās, ar grūtībām atgriežoties realitātē no hiperboliskās matemātikas dzīlēm.

Viņi sēdēja nišā netālu no šņācošas strūklakas uz izomorfa dīvāna, pielāgojot tā formu sēdētāju vēlmēm.

– Kādus draudus cilvēcei rada Konstruktora ilgstoša uzturēšanās Sistēmā? Papildus tās ģeometrijas izmaiņām un orbītas traucējumiem.

Valdmaņa acīs pazibēja interese.

– Un no kuras jūsu klasifikācijas sadaļas šis jautājums? Lai gan tam nav nozīmes. Ja Konstruktors uzvedīsies kārtīgi - to jūs domājāt? – tad tikai izjauks Sistēmas termodinamisko līdzsvaru. Jau šobrīd sēžam pie enerģijas ražošanas robežas uz vienu cilvēku - divdesmit kilovati, lai gan pietiktu ar desmit līdz piecpadsmit kilovatiem, lai apmierinātu visas mūsu vajadzības; Dabiski, ka cilvēka eksistences apstākļi šī pārsātinājuma dēļ neuzlabojas. Saules sistēmas ekoloģiskā robeža ir desmit divdesmit trešajā pakāpē vatu jauda, un, lai gan Konstruktors izstaro par divām kārtām zemāku, tā enerģijas plūsma joprojām ir...

- Saprotu. Līdzīgs jautājums: esat pārliecināts, ka vakuuma rezonatori ietekmēs Konstruktoru, ja tie būs jāieslēdz?

Valdmanis ar raksturīgu žestu sabužināja matus uz pieres.

- Jums nu gan ir jautājumi! Teorētiski TF rezonansi, kas sadala elementārdaļiņas gluonos un kvarkos, nevar izturēt neviens materiāls ķermenis, bet es šaubos, vai TF lauks ietekmēs Konstruktoru. Tiesa, ar šo problēmu īpaši nenodarbojos.

– Tad pēdējais jautājums: cik drīz jūs atrisināsiet K-migrantu pārvietošanās brīvības problēmu pa metro kanāliem?

Jaunais fiziķis sadrūma, izdzisa, un kļuva manāms, cik viņš ir noguris.

- Problēma izrādījās daudz sarežģītāka, nekā mēs domājām sākumā. Eiropas em-sinhro un Japānas filiāle strādā, taču nekādi panākumi nav vērojami. Sākotnējais secinājums ir tāds, ka vektoriāla pāreja no jebkuras metro stacijas uz noteiktu vietu telpā nav iespējama. Nepieciešamas teorētiskās izstrādes, nepieciešams iedziļināties teorijas matemātiskajā pamatojumā. – Valdmanis nepiespiesti pakustināja pirkstus, zaudēja vēlmi runāt, tad pēkšņi atdzīvojās. – Bet šķiet, ka esam izpratuši “absolūtā spoguļa” darbību – atceries Svešo “atstarotāju”, ar kura palīdzību viņi jūs iemeta Konstruktorā?

"Vēl lai neatcerētos!" – nodomāja Ratibors, atcerēdamies savas sajūtas metiena laikā: smaga slīdēšana lejā no neiedomājami augsta kalna, reibonis, ādas “vārīšanās” no “augstas temperatūras” un ledus sajūta krūtīs, kur atradās sirds...

- Mums bija jāatrisina formulas divpadsmit dimensiju telpai ar dimensiju daļām, - turpināja fiziķis. – Un, lai gan šajā jautājumā ir daudz neskaidru teorētisko sazarojumu un variantu, ir radusies reāla iespēja Sistēmā uzbūvēt tādu pašu “absolūto spoguli”.

- Kādam nolūkam?

- Kā, kādam nolūkam? Bet ja nu pārvarēt šo barjeru nespēs pat Konstruktors!

Ratibors ar jaunu interesi paskatījās uz Valdmaņa satraukto seju ar ēnām zem acīm un saasinātiem vaigu kauliem.

– Vadība par to zina?

– Pagaidām nē, puišiem nepatīk dot neizstrādātas teorijas. Bet pēc pāris dienām saņemsiet pilnu informāciju.

– Bet, ja Konstruktors sadursies ar “spoguli”, kas notiks? Galu galā viņš ir ļoti izvērsts objekts, pat ne makro, bet gan mega pasaules pārstāvis un nevarēs tikt atspoguļots kā tenisa bumbiņa.

Valdmanis sāka steigties - viņu sauca, un viņš piecēlās.

- Protams, nevarēs, visticamāk, tas izvērsīsies pats sevī, it īpaši, ja sadursmes laikā tam būs liels ātrums.

– Bet viņš tiks traumēts! Iedomājieties, sevi viņa vietā un no sitiena jums galva “ielien” vēderā!..

- Analoģija nav pilnīgi korekta, - jaunais zinātnieks sacīja, aizejot, - spogulis nav nekāda siena, un Konstruktors nav cilvēks. Protams, viņš tiks ievainots, bet cik lielā mērā, grūti pateikt, un tas arī nav mans uzdevums; lai seku aprēķinus veic efanalītiķi un globālisti. Mans uzdevums ir atrisināt problēmu. Atvainojiet, man jāiet.

- Novēlu jums veiksmi, - Ratibors nomurmināja pakaļ aizejošajam fiziķim un pēkšņi uztvēra beidzot formulēto domu. - Mirklīti! – viņš apturēja zinātnieku, kurš grasījās ieiet laboratorijas durvīs. – Noteikt, no kuras metro stacijas veikta vektora pāreja ir iespējams?

Valdmaņa neapmierinātā sejas izteiksme izmainījās – no īgnuma un domīguma līdz interesei.

– Teorētiski tas ir iespējams – pēc enerģijas patēriņa. Visa metro sistēma tiek pārvaldīta un uzraudzīta no viena centra - Metrotransa - Maskavā, un tur tiek fiksēta kādas no stacijām nenormāla darbība, taču nekas tāds līdz šim nav noticis: K-migranti dodas prom, bet enerģijas patēriņa impulsi nav ierakstīti. – Valdmanis vainīgi papleta rokas un pazuda aiz durvīm, bet Ratibors domīgi devās uz izeju no dienu un nakti intensīvas modrības klusumā gremdētās ēkas. Tieši no pinasa kabīnes viņš piezvanīja uz Pārvaldi un lūdza noskaidrot, kad Anastasija Demidova būs brīva, un no koordinatora saņēma tūlītēju atbildi:

– Efanalītiķe Demidova pabeidza aprēķinu ciklu un pirms pusstundas pameta Skaitļošanas centra teritoriju.

- uz kurieni? – Ratibors pajautāja.

– Koordinātes nav zināmas.

Sirds atbildēja ar kritienu un kāpumu. Gribējās mest mašīnu debesīs un braukt pēc iespējas ātrāk uz Nastjas māju, bet Ratibors vispirms piezvanīja.

- Zvanīja Pols Makgrats, - noziņoja "mājas gars". – Varu iedot ierakstu, bet tur ir tikai emocijas un nulle informācijas. Acīmredzot viņš tikko uzzinājis par jūsu atgriešanos.

Ratibors sastādīja Nastjas teleksu un aizturēja elpu, būdams gatavs sadzirdēt meitenes balsi un nekavējoties atslēgt savienojumu, taču viņam atbildēja viņas “mājas gara” balss, lakoniski informēja, ka saimniece divas nedēļas atradusies “ekstrameklēšanā” un naktis mājās nepavada.

Dvēseli pārņēma skumjas un aukstums, un Ratibors minūti cīnījās ar sevi, atkārtojot Jegora izteicienu kā buramvārdus: "Ja gribi uzzināt, vai tevi gaidīja vai nē, paskaties acīs." Ticis galā ar emocionālo vilni, viņš noteica pinasa kursu, ierasti atzīmēja "trokšņa signāla pazušanu" - uzraudzību sajuta tikai ārpus slēgtām telpām un mašīnām - un piezvanīja Pārvaldes dežurantam. Kamēr taksometrs aprija attālumu starp Fizikas institūtu un metro staciju, viņš noklausījās jaunāko ziņojumu kopsavilkumu trekā un izlēma, ko tieši darīs tālāk.

Trijos naktī viņš izkāpa no taksometra Maskavas centrā netālu no Metrotransa ēkas kristāla bloka ar gaiši zilām gaiteņu dzīslām. kart blanšs nostrādāja nevainojami, un, lai gan civilās aizsardzības režīmā un notikumu rezultātā ēku apsargāja robežsargi, Ratibors bez jautājumiem un precizējumiem tika pielaists pie centrālā inka, kas kontrolēja visas milzīgās sazarotās metro sistēmas tīklu, savienojošu desmitiem tūkstošu staciju ar Zemes un Saules sistēmu planētām un citām zvaigznēm.

paskaidrojis ierašanās iemeslu un formulējis uzdevumu, Ratibors, kuram tika ierādīta galvenā operatora vieta, paskatījās apkārt.

Programmas operāciju telpa bija neliela un funkcionāli perfekta, tāpat kā simtiem līdzīgu telpu visās iestādēs, paredzētās līdzīgu problēmu risināšanai. Bija pustumsa, izgaismotas tikai kokonu-krēslu pamatnes, kurās aizvērtām vai atvērtām acīm “sapņoja” tehniskās, enerģētikas un organizatoriskās kontroles operatori – ap piecdesmit cilvēku. Katram pretim bija redzams operatīvais vioms ar kontrolējamās zonas diagrammu, daudzi operatori sarunājās ar abonentiem, ik pa laikam pievēršoties galvenajam operatoram, kurš  drošībnieka viņam atņemtajā laikā, atteicās no krēsla un pārsēdās pie viena no maiņas darbiniekiem.

Visbeidzot, inks savāca nepieciešamo informāciju, izanalizēja to atbilstoši uzdevumam un izsniedza Ratiboram atbildi:

– Enerģijas patēriņa maksimumi, saistīti ar staciju neparastajiem darbības režīmiem, noteiktajā laika posmā nav konstatēti.

- Visās stacijās?

– Meklēšana veikta visās transporta līnijās, izņemot robežsardzi un B nodaļas līnijas. Informācija par šo dienestu darbu ir slēgta.

- Veikt pilnu meklēšanu! Esmu Ratibors Berestovs, īpašo spēku draivers režīmā “brīvās medības”. – Ratibors uzrādīja žetonu ar kodu īpašā režīma programmētāja atverē uz krēsla roku balsta.

Centra galvenais dežurants atskatījās uz Berestovu, tāpat kā citi operatori, kuri savas jaunības dēļ reti saskārās ar tik ārkārtējām situācijām, taču drošībnieks neuzskatīja par vajadzīgu taisnoties un dlīties savos plānos ar vēl kādu.

Atbilde tika sniegta pēc septiņām minūtēm – nedzirdēti ilga laika inkam, strādājošam ar ātrumu miljards operāciju sekundē.

– Speciālo zonu metro līnijas noteiktajā laika posmā darbojās bez traucējumiem. Nelielas enerģijas plūsmas svārstības — pieļaujamās robežās — tika novērotas metro stacijās Antarktīdā bāzē "Foks" un robežpunktā uz Merkura "Lambda".

- Pateicos. – Vīlies Ratibors atbīdīja emkana loku un izkāpa no krēsla. - Varat turpināt darbu, - viņš pateica dežurantam un tas  klusēdams ieņēma savu vietu.

Lēmums apmeklēt Grehovu tika pieņemts brīdī, kad Ratibors izgāja no Metrotransa: pēkšņi šķita, ka viņš saklausījis vāju psi izsaukumu. Un, bez šaubām, radās skaidra doma: ja viņa gandrīz divas nedēļas nerādījās mājās, tad Nastja varēja būt tikai kopā ar Grehovu. Ratiboram pat prāta neienāca, ka viņa varētu mierīgi dzīvot pie vecmāmiņas, vai arī pie draudzenes. Ilgāk nevilcinoties, viņš nokļuva metro un sastādīja Grehova metro kabīnes kodu, kas bija iegravēts viņa atmiņas granītā uz visiem laikiem.

Prokonsula māja bija iegrimusi tumsā un klusumā. Un tajā nebija neviena: ne paša saimnieka, ne viņa noslēpumainā akmenim līdzīgā viesa, ne Nastjas.

Ratibors izstaigāja māju, izjuzdams atvieglojumu un vienlaikus karstu kauna sajūtu, ieskatījās virtuvē, ielēja pilnu krūzi auksta estragona, samitrināja degošo pieri, un paskatījās uz sevi no malas: nebija iespējams teikt ka viņš ienācis svešā mājā slepus, un tomēr palika neveiklības sajūta,  sajaukta ar formulu “Nelūgts viesis - sliktāks par tatāru”. Tāpat kā šaubas. Tas, ka Nastja šobrīd nebija pie Grehova, nebija viņas neatkarīgā dzīvesveida pierādījums.

Prātā ienāca Jegora seja un pārmetošais skatiens.

Labi, labi, šamani, Ratibors pie sevis nomurmināja, greizsirdība ir nepatīkama un pat pretīga lieta, piekrītu, bet es tiešām nevēlos būt otrais...

Jau atgriežoties pie metro, Ratibors apstājās netālu no durvīm, kuras nebija atvēris pirmajā izlūkgājienā, un pēkšņi pēc kaprīzes mentāli atkārtoja Gabriela metro kodu. Durvis, kas šķita kā monolīta plāksne, pārvērtās dūmu slānī un izgaisa. Ratibors iegāja atvērumā un apstājās, pārsteigts par viņam pavērušos skatu.

Priekšā mirdzēja ūdens spogulis, aiz kura sākās viena virs otras izvietotas terases, kas sastāvēja no visu purpura un zilo nokrāsu akmeņiem. Uz katras terases bija zilgani balts miglains plīvurs, virs kura pacēlās drūms melnzaļš mežs, kas atgādināja hipertrofētu palielinātu ķērpju biezokņus. Šis “ķērpis” savā ziņā atgādināja Ratiboram ainavas, ko viņš bija redzējis uz bijušās Hiparha omegas zvaigznes.

Debesis šajā pasaulē bija pērļu pelēkas ar perlamutrā mirdzošām svītrām, bet to niecīgā gaisma nespēja kliedēt tumsu biezokņu dzīlēs un akmens bluķu krāvumos aiz miglas lauka kreisajā pusē un ūdens spoguļa labajā pusē. .

Tieši pie Ratibora kājām sākās soļi, kas nolaidās ūdenī, un viņš mehāniski uzkāpa uz tiem, vēloties pārbaudīt, vai redzētais ir īsts, taču viņa ķermenis saskārās ar elastīgu caurspīdīgu plēvi, kas neļāva viņam iet tālāk. Apmulsis Ratibors atkāpās, tad palielināja spiedienu. Neredzamā barjera izlocījās kā burbulis, radot iespaidu par plānu balona sienu, kas ir gatava pārplīst. Taču Ratibors spēja izspiest šo sienu tikai līdz otrajam pakāpienam, pārliecināties par tās eksistenci; viņa turpmākie mēģinājumi nenesa panākumus, elastīgā plēve acīmredzot bija sava veida spēka lauks, kas bloķēja piekļuvi telpai ar dīvaino, reālo ainavu, kurai nebija robežu.

Ratibors attapās no kaut kādas neskaidras priekšnojautas, ka viņš mājā nav viens. Sastinga, ieklausīdamies klusumā, un tobrīd atvērās metro durvis, izlaižot koridorā Gabrielu Grehovu. Ilgu brīdi viņi skatījās viens uz otru: ar drūmām bažām - saimnieks, gatavs izkrist caur zemi - viesis. Viņš ierunājās pirmais, pateica patiesību:

– Es meklēju Nastju.

- Nāc vien, pameklē, - attrauca Grehovs, paskatījās uz durvīm, kas bija aiz Ratibora, un tās aizvērās.

- Viņas nav mājās, - Ratibors turpināja, atguvis elpu, - un viņa jau ir pametusi SC[skaitļošanas centru]. Es padomāju... Kāpēc jūs mani izvilkāt? – viņš pēkšņi drūmi pajautāja. – Galu galā jūs nevarat nezināt, ka Nastja un... es... ka mēs... un es zinu, ka arī jūs viņu mīlat.

Prokonsuls nenovērsa skatienu, acumirklī pārvērtās, pēkšņi pasmaidīja, šajā smaidā apvienojās: labestība, ironija, iecietīga augstsirdība, skumjas un izsmiekls, atklājot nevienam nepieejamus dvēseles dziļumus.

- Cik tu tomēr esi zaļš, brīvais medniek, zaļš, kā tikko izplaukusi lapa. Neuztraucies un nemeklē sarkastisku atbildi, mēs esam dažādās svara kategorijās. Par Nastju parunāsim vēlāk, taču ideja par "Metrotrans" informācijas izmantošanu bija pareiza, tikai tā ir jāaplūko no dažādiem leņķiem. Un pasteidzies, puis, Konstruktors jau šķērsojis Saturna orbītu, aiz kalna nav sabotāžas un līdz ar to arī panikas vilnis. Bet paturi prātā, ka šajās medībās ir nepieciešams sarežģītas piesardzības saplūšana ar risku un aprēķiniem, kā arī savu spēku un iespēju nepārvērtēšana... - Grehovs apklusa, smalki uztvēris sarunu biedra pārdzīvojumus. - Paziņo man, ja pirmais uzdursies pēdām.

Smalks psi-rācijas pīkstiens - signāls “Uzmanību visiem!” - apklusināja abus. Tad pienāca ziņa: nezināmas personas tikko uzbrukušas em-sinhro datoru vadības centra grupai un Fizikas institūta TF-problēmu laboratorijai. Divi cilvēki ievainoti, viens gāja bojā. Uzbrucēji aizbēguši.

- Kurš nogalināts?! – apslāpējis kliedzienu, Ratibors skaļi jautāja.

- Imants Valdmanis, - atbildēja dežurants.

Ratibors neklausīdamies Grehova vārdos iesteidzās metro kabīnē. Acu priekšā stāvēja smalkā, koncentrētā fiziķa seja, kurš cīnījās ar izvirzīto zinātnisko problēmu ar fanātiķa neatlaidīgo stūrgalvību, kurš nevēlējās pievērst uzmanību tādiem sīkumiem kā sava priekšgājēja fiziķa Gordija Vakulas nāve. Valdmanis bija pārliecināts par savu nemirstību un viņa uzmanību nenovērsa aprēķini par savu drošību.

***

Institūtā jau strādāja drošības pārvaldes izmeklēšanas grupa, un Ratibora palīdzība nebija nepieciešama. Viņš stāvēja malā, vienaldzīgi vērodams operatīvo darbinieku un ārstu darbības, kas iesaiņoja Valdmaņa ķermeni kraukšķīgā folijā. Nevarēja izmest no galvas Grehova dzīvoklī redzēto ainavu, svešās planētas ainavu un tās neizskaidrojamo realitāti. Pieredze atteicās ticēt, ka durvis atvērās tieši uz citu pasauli – sabruka reālisma pamati, ticība fizisko likumu neaizskaramībai, smadzenēs ieliktā zināšanu bāze – un tikai intuīcija, kuru neierobežoja stereotipu rāmis, rosināja, ka Grehova mājā ir spēkā citi likumi, ne mazāk reāli kā visi pazīstamie.

Ratibors pakāpās malā, lai palaistu garām cilvēkus pelēkajos kombainos, grasījās parunāt ar grupas vadītāju un ieraudzīja izejam no laboratorijas Junusovu. Komisārs-1, kā vienmēr, no pirmā acu uzmetiena bija bezkaislīgs, pieklājīgs un nesteidzīgs. Ieraudzījis Ratiboru, viņš pamāja, nepaužot ne mazāko izbrīnu, un drošībnieks devās viņam pretī.

- Atvainojiet, komisār, neuztveriet šo jautājumu kā nekaunīgu: "asti" man nepielika pēc jūsu rīkojuma?

– Dīvains termins. Bet es jūs sapratu. Nē, mēs neuzlikām "asti". Varbūt jūsu paša priekšnieks deva komandu “lanspasadam”? Lai gan viņam vajadzēja brīdināt mani, lai izvairītos no problēmām. Vēlaties, lai es to noskaidroju?

- Pateicos, es pats.

Junusovs vēlreiz pamāja ar galvu un, kādam pamājis ar pirkstu, aizgāja.

Ratibors vēroja, kā Valdmaņa ķermenis tika ievietots Ātrās palīdzības nefā, atcerējās viņa rūgto atzīšanos “par pieejas trūkumu problēmai” un pēkšņi nodomāja: varbūt tur nav nekāda noslēpuma? Varbūt K-migranti lieto kādu pavisam vienkāršu un pašsaprotamu lietu? Piemēram, viņi dodas uz noteiktu metro staciju, kas ir viņu ziņā, un no turienes - uz savu bāzi. Kāpēc gan lai tas nebūtu problēmas atrisinājums? Kas to pārbaudījis? Neviens! Tātad, varbūt būtu vērts izskaitļot arī šo mazo iespēju? Tikai pie kā pieķerties?...

- Treks pēc izsaukuma! – Ratibors mentāli sacīja.

- Dodu, - atbildēja dežurants.

– Saziņa ar "Metrotrans" koordinatoru.

Zem galvaskausa klusi čukstēja ēteriskais “lietus” - savienotā kanāla fons, tad atskanēja vienmērīgs atbildes čuksts:

- Metro - galvenais.

– Te Berestovs, atvainojiet, nosauciet vēlreiz tās metro stacijas, kurās tika novērotas enerģijas patēriņa svārstības.

– Antarktikas bāze “Fox” un Merkura robežpostenis “Lambda”.

- Pateicos, - sacīja Ratibors, viņš gribēja dot atsaukumu un pēkšņi, pašam negaidīti, jautāja: - par šo pašu jautājumu ir interesējies arī kāds cits, izņemot mani?

– Em-sinhro efanalītiķe Demidova.

- Ko?! – Ratibors iekliedzās.

— Efanalītiķe Demidova, — galvenais operators sausi atkārtoja, nesapratis jautātāja reakciju.

- Kad?

- Pirms divām stundām. Precīzāk, divas stundas un deviņas minūtes.

Ratibors tik tikko atturējās no lamāšanas. Dažus mirkļus vēlāk pinass aiznesa viņu uz metro, pārsniedzis šīs klases ierīcēm atļauto ātrumu. Ratibors piezvanīja Jegoram tieši no kabīnes. Skolotājs nekavējoties atbildēja, it kā būtu šo zvanu gaidījis.

- Tu ko, dežurē pie vioma? – Ratibors uzreiz neaptvēra.

- Kāpēc? – atskanēja klusa atbilde, un drošībnieka mentālo acu priekšā parēgojās skolotāja nesatricināmā seja ar ironisku vērīgu acu samiedzienu. - Esmu pieslēdzies pie treka, tas arī viss. Kas noticis, brāl?

– Tu - pie treka? – Ratibors pārjautāja.

– Neesmu tikai šamanis, esmu arī Drošības padomes loceklis. – Jegors nespēja atturēties no īsa smiekla. - Kas noticis?

- Ahā... - Ratibors apkopoja domas. - Nastja nezvanīja?

- Nē.

– Tu tūlīt vari ierasties robežposteņa "Lambda" metro?

– Pēc piecpadsmit līdz divdesmit minūtēm, ja tas ir steidzami. – Jegors nesāka noskaidrot, kas par lietu, zinot, ka ar tādām lietēm nejoko.

- Iespējama kauja, esi gatavs. – Ratibors pārslēdza kanālus, pazvanīja Grehovam, bet tas neatbildēja. Prokonsulu atrast nevarēja arī Pārvaldes dežurants. Dažas minūtes vēlāk Ratibors iznāca zem robežposteņa "Lambda" metro stacijas kupola, vienā no lielākajiem krāteriem Merkura nakts pusē.

Kupols bija caurspīdīgs, un kosmosa panorāma, kas pavērās acij, būtu gluži parasta, ja ne divas detaļas: pērļaina mirdzuma straumes gar horizontu - saules protuberanču atspulgi un sārta punktēta līnija, redzama pat ar neapbruņotu aci - daļa no saules elektrostaciju gredzena. Taču Ratiboram nebija laika aplūkot vietējo ainavu skaistumu, viņš ar visu ķermeni sajuta briesmas un piespieda darboties visām maņām, lai noteiktu konkrētos briesmu avotus.

Zālē neviena nebija, tikai vides kontroles mašīna mirkšķināja ar violetu liesmu, un uz galda zem kāda tieši no grīdas augoša eksotiska auga režģotā vainaga, atradās kvēlojošs Intelmat terminālis, kas kontrolēja metro stacijas darbību. Ratibors pakāpās uz priekšu, un zaļā līnija uz Intelmat kristāla puslodes saruka līdz punktam: kanāls, kas savienoja staciju ar metro uz Zemes, tika slēgts.

Smagums postenī nepārsniedza pusi no Zemes, un bija ļoti viegli pārvietoties. Ratibors klusēdams šķērsoja gaiteni, atvēra gaiteņa durvis, pakausī sajūtot kāda vērīgo skatienu (videokamera, iespējams, ja viņš pareizi uzminēja, un postenis ir K-migrantu pārziņā), un saspringa līdz robežai. Iekšējās redzes ekrānā parādījās trīsdimensiju telpu kontūras aiz gaiteņa, un katrā bija cilvēki... vai, spriežot pēc biolauku pulsācijām, vismaz dzīvas būtnes. Bija grūti noteikt, kas no viņiem ir kurš, taču Ratibors droši zināja, ka posteņa apkalpē ir tikai divi cilvēki - divi pētnieki un vienlaikus tie, kas dežurēja pie katras robežsardzes punktā uzstādītās SPAS iekārtas; šajā postenī bija vismaz desmit cilvēki. Un pēkšņi Ratibors dzirdēja tik labi pazīstamo, lūdzošo un tajā pašā laikā par kaut ko brīdinošo psihisko čukstu. Viņš par to vairs nedomāja, zinādams, kas viņam būtu varējis dot šādu signālu. Trīs lēcienos pārlēcis pāri koridoram, viņš iespēra durvīs ar mirdzošu zīmi “Drošība” - atvērts - un iebrāzās telpā, kurā bija jāstrādā posteņa darbiniekiem. Pietika ar vienu skatienu, lai saprastu: viņš nebija kļūdījies. Bet K-migranti arī prata aprēķināt iespējamo, uzraudzīto pretinieku soļus.

Viņi bija divi, Ratibors uzreiz pazina abus: Metjūsu Kūperu un Fjodoru Sviridovu, bijušo ekologu. Viens no viņiem Kūpers turēja durvis universāla tēmeklī, otrs sēdēja izpētes kompleksa operatora kokonkrēslā, kas, pamatojoties uz SPAS antenām, bija pārveidots par kolosāla jutīguma radaru kompleksu: komplekss kontrolēja gandrīz pusi no Saules sistēmas! Trīs darbības viomos varēja redzēt ne tikai Konstruktora elipsoīdu, bet arī robežsardzes un izpētes flotu speiseru izvietojumu.

Nastju Demidovu turēja divu “pelēko” rokas, vēl divi, gatavi izpildīt jebkuru komandu, stāvēja saliekušies vienādās pozās - garās rokas izstieptas uz priekšu.

- Otrs, - sacīja paresnais Metjūss Kūpers; ar zili mirdzošu, kā metāls, sejas ādu.

- Tūlīt parādīsies trešais, - vienaldzīgi atbildēja Sviridovs; viņa ādu klāja kvēlojošu līniju raksts, kas atgādināja plaisu rakstu uz lavas plūstošās virsmas.

- Ratibor! – Nastja izdvesa. Viņas acis smējās un raudāja, tajās izkusa melanholija, baigas sāpes un ne mazāk liels prieks, un Ratibors smaka no jūtu vētras, kas viņa dvēselē uzvirmoja zem šī skatiena. Viņš akli pagājās uz priekšu, un tūlīt pat blakus uzradās “pelēkie cilvēki”, saspieda viņa rokas kā spīlēs.

- Mierīgāk, medniek, - Kūpers bez smaida noķērkstēja. - Nekusties. Tava intuīcija nav slikta, taču tu neesi gatavs šāda mēroga medībām.

- Dzīvs! – Nastja čukstēja smaidot un raudot: pār viņas vaigu slīdēja asara. – Bet Gabriels nestāsta... baidījās, ka nekas neizdosies...

- Kā redzi, izdevās, - Ratibors pasmaidīja, slēpdams prieku, kas viņu žņaudza. - Kāpēc tu nāci šurp? Viena pati!

– Arī meklēju risinājumu “K-brīvībai”... un atradu. – Nastja gandrīz klusi izteica savus pēdējos vārdus, un Ratibors uztvēra viņas stāvokli – sāpes – nevis garīgas – fiziskas un vājumu: meitene ar mokām spēja noturēt sevi pie samaņas.

- Bet re kur arī trešais, - sacīja Sviridovs, pamādams ar galvu uz viomu, kurā bija redzams metro kupols: no kameras iznāca Jegors Maļigins, brīdi pastāvēja, vērīgi skatīdamies tieši videokameras acī, un pazuda no skata.  Dažas sekundes vēlāk viņš parādījās durvīs aiz Ratibora, lai gan izdevās nosūtīt psi-frāzi par slazdu.

Nastja pēkšņi noraustījās pelēko briesmoņu rokās, tā ka viņai izdevās izraut vienu roku, bet otrs nehumanoīds bez kavēšanās deva triecienu ar milzīgo dūri viņai pa galvu. Likās, ka Ratibora galvā būtu uzsprāgusi bumba – psi-savienojuma tilts viņam atnesa meitenes piedzīvotā sitiena sāpes – atbrīvoja viņa rezerves un pārvērta viņu par izmisīgu un nežēlīgu iznīcināšanas mašīnu. Šķita, ka laiks apstājas, pakļauts nekam citam nepieejamai reakcijai. Iespējams, viņš pats vēl nezināja par visām savām, saspringta ceļojuma caur Konstruktoru rezultātā atbrīvotām spējām, pamodies no ilga miega.

Abi “pelēkie”, kas turēja viņa rokas, ar klaudzienu sadūrās ar pierēm un novēlās uz grīdas. Atbrīvotais Ratibors palēcās trīs metrus un ar nežēlīgu precizitāti iespēra “pelēkajam” pa krūšu labo pusi, kur atradās viņa smadzenes. Gar ausi viņam nočaukstēja karsts vējš – izšāva Metjūss Kūpers, taču, pirms viņš paspēja izšaut otrreiz,, no ātruma “izplūdis” siluetā, iejaucās Jegors: “šamaņa” reakcija nebija daudz lēnāka par Ratibora reakcijas ātrumu. Bet viņi bija tikai divi, un abi bija neapbruņoti, bet K-migranti un viņu “pelēkie” rokaspuiši bija bruņoti ar “universāliem”, un šāda kauja nevarēja turpināties ilgi. Vispirms Sviridovs, aizstāvēdamies, trāpīja ar izlādi Ratiboram, tad viens no “pelēkajiem”, sadauzījis gabalos otro krēslu, trāpīja Maliginam.Bet šajā brīdī telpā parādījās vēl divi personāži - Hermanis Labovics, bruņojies ar infraskaņas izlādes ierīci, un Gabriels Grehovs.

- Stāt! – atskanēja briesmīga, dārdoša un aizsmakusi, pārcilvēciski skaļa Grehova balss ar metālisku pieskaņu.

Sekoja pauze, kuras laikā Labovics ar četriem impulsiem ātri nogalināja visus “pelēkos”, tad atjēdzies Sviridovs, pagrieza “universāla” stobru uz Labovica pusi, bet Kūpers - pret Grehovu un atkal Gabriels aizsteidzās viņiem priekšā.

Ratibors gandrīz zaudēja samaņu no stipra psi-trieciena vai, pareizāk sakot, no virzīta psi-viļņa “sānu daivām”, un gandrīz kļuva kurls no burbuļojoša, baisa kliedziena:

- Acīs!

Abi K-migranti sastinga, kā apburti skatījās uz prokonsulu.

- Gulēt!

Sviridovs nolaida pistoli, atkāpās un klusi atkrita atpakaļ. Metjūsa Kūpera roka sāka trīcēt, trīce izplatījās uz otru roku, uz galvu, uz kājām, uz visu ķermeni, it kā K-migrants būtu pārvērties par rezonanses sistēmu, viņa sejas un roku āda kļuva pilnīgi zila un caurspīdīga, tā ka kļuva redzams vēnu un muskuļu raksts, un pēkšņi viņa roka ar pistoli atkal plēsonīgi rāvās uz augšu. Tomēr Labovics izšāva pirmais.

K-migranta vietā uzbrieda purpursarkans liesmas burbulis un ar spēcīgu triecienu pārsprāga, izšļakstīdams uguns šķipsnas pa visu posteni. Trieciena vilnis atsvieda Ratiboru pret sienu. Nebija spēka piecelties kājās, un viņš rāpoja pie Anastasijas, kura gulēja uz sejas, noliecās pie viņas un piespieda ausi pie viņas muguras.

- Kas?! – virs viņa atskanēja tā pati baigā, dvēseli saldējošā Grehova balss.

Ratibors ar lūpām pieskārās meitenes matiem un ar grūtībām piespieda sevi piecelties. Kājas trīcēja un no naida sāpēja vaigu kauli.

- Dzīva...

Grehovs paskatījās uz viņa šāviena apdedzināto vaigu, pēc tam uz guļošo Nastju, un viņa pārakmeņotā seja nogludinājās, bezdibenīgi melnās acis zaudēja savu caururbjošo spēju, lūpas no metāliski cietām pārvērtās kā parastam cilvēkam, tajās iegūla rūgta kroka.

- Kāpēc tu nepiezvanīji?

– Baidījos nokavēt. Viņa te ieradās pirmā. – Ratibors pamāja uz meiteni. - Viņai vajag palīdzību...

- Aizvedīšu viņu uz klīniku, - piegāja Jegors, spiežot roku pie kreisā sāna. Viņa kokoss vairākās vietās bija sacaurumots. Un pieskatīšu šo pseidovīru.

Grehovs pamāja ar galvu, paskatījās uz Ratiboru, noslaucīja un sarauca pieri.

- Strādāt vari?

- Jā, - Ratibors atbildēja, iztaisnodamies.

- Tieši otrādi, - pasmīnēja Labovics.

- Mums ir maz laika. Nepaspēju pa treku pārraidīt "trīs devītniekus", Barencs iet pa pēdām, bet būs klāt tikai pēc desmit minūtēm, K-migranti var paspēt bloķēt metro bāzes kanālu. Mums tur jāierodas agrāk. Nāksi ar mums, medniek?

Ratibors paraustīja plecus, kas nozīmēja: kur es likšos?

Pienāca Labovics.

- Nu ko, operator, es tevi nebrīdināju? Kas būtu, ja Gabriels nevarētu tevi izvilkt no Konstruktora?

- Ja būtu, ja nebūtu, - nomurmināja Grehovs. – Nepievērs tu viņam uzmanību, pēdējā laikā viņš ir kļuvis apnicīgs. Ir kādi ieroči? Nē? Kā tev, Hermani?

- Kā ta citādi? – Labovics veikli izvilka no azotes spīdīgi melnu pistoli ar diviem tieviem stieņiem stobra vietā. – Lūk, operator, tas ir impulsa elektrības izlādētājs, trāpa no puskilometra, rezerve - no piecdesmit līdz simts šāvieniem, atkarībā no izlādes jaudas. Vienīgais trūkums...

— Uz priekšu, — prokonsuls pārtrauca Labovicu, viņa acīs iedegās drūma uguns. - pienācis laiks pārtraukt šo kretīnismu-terorismu, citādi mēs netiksim vaļā no nāves gadījumiem.

- Tas gan pareizi, - koridorā atskanēja zema basa balss, un telpā ienāca personīgi Žeļezovskis, sastinga pie ieejas kā klints, ar ātru, neatlaidīgu skatienu attvēra kaujas lauku. – Ne velti viņus satrauc ideju augstā inovativitāte, bet komandas darbību var apturēt, tikai neitralizējot vadītājus. Tāpēc viņi tik ļoti steidzas. Līdzi ņemsiet?

- Ņemsim, - pasmaidīja Labovics. — Vecs zirgs vagu nesabojās, vai ne?

Uz kontroles puslodes pēkšņi uzzibsnīja ceriņkrāsas gaiši pavedieni, pamirkšķināja, nodzisa un atkal iemirdzējās. Visi pieci skatījās uz tiem, apburti. Pirmais attapās Grehovs.

- Eh, nepaspēju es aiz jums ar Nastju, medniek, esiet pārāk ātri. Šo sirseņu ligzdu pamodinājām par agru.

- Ne plāna, ne ekipējuma, - sacīja Labovics.

– Jā, "bumerangi" par ļaunu nenāktu. Ātri uz metro! Acīmredzot viņiem izstrādāta sakaru pārbaužu sistēma, nedrīkst vilcināties ne minūti! – Grehovs pazuda koridorā.

- Novērsīšu viņu uzmanību. -Jegors kliboja pie krēsla, kurā iepriekš bija sēdējis Sviridovs, un pārvilka sev pāri galvai emkanu. Viņš bija smagi ievainots, taču turējās.

Ratibors sastapa viņa gaišo, sāpes aizturošo skatienu, atbildes skatienā izteica visu līdzjūtību un atbalstu, atskatījās uz Anastasiju un steidzās panākt pārējos.

Metro kameras priekšā Žeļezovskis ar sevi nobloķēja durvis un apgriezās.

– Starp citu, patiešām, kāds ir plāns?

- Ārkārtīgi vienkāršs, - mentāli atsaucās Grehovs, jautājoši lūkojoties uz komisāru: viņš augumā tik tikko sasniedza Železovska krūtis. - Nekādas izlūkošanas, uzreiz kauja.

- Bez brīdinājuma?

Prokonsula acis samiedzās.

- Bez. Mēs jau tāpat zaudējam pārsteiguma efektu.

– Man labāk patīk rīkoties saskaņā ar noteikumiem.

- Kādiem noteikumiem? - iejaucās Labovics. - Viņi uzbrūk bez jebkādiem noteikumiem vai atlaidēm attiecībā uz viņu darbību morālo novērtējumu, un mums ir tiesības atbildēt ar to pašu.

- Pirmkārt, noteikumi ir nepieciešami mums pašiem, ja vēlamies palikt cilvēki un neizskatīties līdzīgi K-diversantiem.

Grehovs nopūtās; viņš labi zināja Žeļezovska raksturu.

– Balsosim. Kurš ir par tūlītēju kauju?

- Es, - sacīja Labovics.

- pret, - papurināja ar galvu Žeļezovskis.

Grehovs paskatījās uz svārstīgo Ratiboru.

- Tu?

- N-nē, - viņš ar piespiešanos izgrūda.

- Skaidrs. Nu ko, mēs vai nu zaudēsim visu, vai arī neko citu, kā tikai pašu dzīvības. Ejam parastajā sastāvā: es dreifā, Aristarhs un Hermanis - spārnos, Berestovs sedz aizmuguri. Iebildumi?

Ratibors gribēja iebilst, bet paskatījās uz Žeļezovski un pārdomāja. Viņš bija jaunākais un vismazāk pieredzējis šajā kompānijā, un viņam nebija tiesību ne ar vienu strīdēties uz vienādiem noteikumiem.

- ņemiet vērā, ka, tiklīdz mēs viņiem paziņosim oficiālu izaicinājumu, K-migranti atšķirībā no mums nevilcināsies ar atbildes izvēli, - piebilda Grehovs, jau ieejot metro aiz komisāra. - Viņi bez vilcināšanās uzsāks mentālu uzbrukumu.

Atbilde bija vispārējas gatavības impulss.

SVEŠO BRĪDINĀJUMS

Vakara krēsla slēpa kabineta stūrus, kurus video slānis pārvērta senas pils kamīntelpā,  virmoja sveķaini dūmi, pāri grīdai dejoja kamīnā degošo pagaļu atspulgi, un kabineta saimnieka seja nenoteiktajā, raustīgajā apgaismojumā, cieta, ar izliektiem uzacu izciļņiem, vaigu kauliem un lūpām, šķita metāliska. Viss bija kluss un mierīgs, un pat pusstundu garie ziņojumi no “spruta” tika uztverti atsevišķi, kā ēnu čuksti, it kā tie neskartu nevienu, izņemot trauksmes dienestus.

Barencs apdomāja, uz kurieni doties vakariņās - pārvaldes bārā sēdēt vienam pašam negribējās, bet draugi bija izklīduši kur kurais -, tad viņš sajuta, ka kabinetā vairs nav viens. Pabrīnījies par savu bremzēšanu, Jaropolks kā parasti koncentrējās, sekundes daļā izanalizēja ienākošo eidētisko informāciju un atkal atslāba: šis viesis, kaut arī negaidīts, neradīja briesmas.

Tumsa pa kreisi no sēdošā Barenca sāka rosīties, mainīt formu, pārvērtās par nezināmu radījumu ar cilvēka ķermeni un degunradža vai ziloņa galvu, tomēr, tā ka saimnieks nereaģēja, šis viesis atkal izplūda bezveidīgā plankumu un dūmakaino lentu sabiezējumā. Šīs plūstošās tumsas dziļumā iedegās dīvaina violeta Ziemassvētku eglīte ar dzirkstošām skujām, atgādinādama kaut kādu pazīstamu struktūru. Barencs ar nelielu nokavēšanos saprata, ka tas ir Konstruktora tēls, lai gan visai simbolisks, it kā stilizēta emblēma. Attēls svārstījās un dejoja, it kā sastāvētu no atsevišķiem elementiem, savienotiem ar plānām elastīgām lentēm. Likās, ka tas tūlīt sabruks, pārvērtīsies dzirksteļu spietā un izdzisīs.

Pastiprinājās no pulsējoša tumsas recekļa ar mirdzošu figūru iekšā izplūstošā smagā skatiena sajūta, tajā parādījās jaunas notis, kas sajaucās nesaskaņotā neizprotamu vaidu, nopūtu, čukstu, apsūdzību un lūgumu korī, it kā tur, figūras dziļumos, slēptos slims dzīvnieks, cenšoties pastāstīt cilvēkam par savām bēdām un ievainojumiem.

- Kas ir, slikti? – Barencs klusi jautāja, satikdams K-viesi jau ceturto reizi.

Ziemassvētku eglīte tumsas sabiezējumā nolūza, izplūda gaismas plankumā, no kuras iznira cilvēka seja ar milzīgām, asaru piepildītām acīm. Barencu pārņēma neaprakstāmu skumju sajūta ar tādu spēku, ka viņš gandrīz ievaidējās, viņam kļuva grūti tikt galā ar asarām, kas plūda no acīm: psi rezonanse bija neparasti spēcīga, un Jaropolks saprata, ka K-viesim piemīt spēja uz ātru emocionālo atspoguļojumu, uztvert cilvēka reakciju un to pastiprināt.

- Man tevis žēl. Pagaidi, - Barencs pamāja ar roku, it kā mēģinātu noturēt spoku ar lielajām acīm, bet tas jau kusa, pazuda, pārvērtās par bezveidīgu mākoni,  ievilkās pavedienā, punktā un pazuda pavisam, izdvešot vairākas reizes atkārtotu žēlabainu vaidu.

Kaut kur klusi, bet skaidri šķindēja zvaniņi - atdzīvojās rācijas uztvērējs:

– Visiem treka abonentiem – atzīmēta kārtējā K-viesu parādīšanās. Reakcija negatīvas, iedvesmotās emocijas: bailes, šausmas, skumjas, naids. Novēroti psihisku traucējumu gadījumi. Civilās aizsardzības štāba darbinieki par saviem atklājumiem ziņos tuvākās pusstundas laikā.

Barents sēdēja vairākas minūtes, pārdomāja K-viesa parādīšanās iemeslus un atroda  arvien vairāk atšķirību no iepriekšējām reizēm: Konstruktors mainīja cilvēka psihes izpētes taktiku, tagad viņš mēģināja iedvest bailes, panākt kaut kādus savus mērķus. Ko viņš šādā veidā noskaidroja, ko gribēja pateikt?..

Atkal ausīs sķindēja klusi zvaniņi:

- Jaropolk, tu esi viens?

- Viens. – Barencs pazina Bojanovas balsi. – Domāju par ciemiņu. Ko darīja tavs viesis?

- Es viņu iznīcināju! – Zabava sausi atbildēja. - Varbūt es kļūdījos, bet es vairs nedomāju paciest šo briesmoņu uzmācību.

– Tu laikam kļūdies.

– Tevī runā nostalģija pēc žēlsirdības, Jaropolk. Tu esi tāds pats kā Aristarhs, tava vīrišķība izpaužas tikai ārēji.

Barencs pasmaidīja, izraisīja smaida psi-atbalsi. Zabava atbildei arī īsi un ar skumju sajūtu pasmējās.

– Ar Kostruktoru mums būs jācīnās, Jaropolk, tu lieliski to saproti, ka viss beigsies ar kauju, un jo ātrāk mēs sāksim, jo lielākas iespējas mums būs saglabāt savu dzīves telpu un sevi kā homofutūru sugu. Briesmas nemēģināt un neizdoties nav līdzvērtīgas. Jo pirmajā gadījumā mēs zaudējam milzīgus labumus, bet otrajā - zaudējam tikai nedaudz cilvēku darba.

– Stingrs formulējums. Tavs?

– Nē, sena rakstnieka un filozofa Frensisa Bēkona. Jaropolk, tu kļūdies, situācijas novērtējumā, jūs visi kļūdaties. Es nezinu, kāpēc Grehovs jūs nohipnotizējis, kāpēc jūs viņam ticat, bet viņš arī kļūdās, izvēlējies ērtu postulātu: viss ir nieki vien! Nav brīnums, ka viņš ir kopā ar Svešajiem.

- Tu esi par kaut ko sarūgtināta, Zabava. - Vai arī tevi tik ļoti sarūgtināja K-viesis? Par ko tu tajā brīdī domāji?

– Nezinu... par sevi... par Aristarhu... Es nebiju savā ādā.

- Bet šīs himēras ir tikai cilvēka emociju un fantāziju atspoguļojums. Tu vēl nesaproti? Katrs K-viesis patiesībā ir mūsu pašu radīts fantoms.

– Pat ja tā, ko tas maina? Es nevaru būt mierīga pret stihijām, kas var izraisīt civilizācijas nāvi, un vēl jo vairāk attiecībā uz saprātīgās stihijām. Jaropolk, es... — Bojanova apklusa, it kā sakopotu drosmi. – Aristarhs pazudis nezināmā virzienā, viņš neatrodas galvenajā mītnē.

- Kas tur sevišķs? Kāpēc viņam būtu jāziņo par katru savu kustību? Droši vien kaut kur uz Zemes.

– Viņa nav uz Zemes, Jaropolk. Tāpat kā Grehova un Berestova. Man šķiet, ka viņi kaut ko izdomājuši un nevienu nebrīdināja. Palīdzi man viņus atrast, es zvanu no mājām, man ir mazāk iespēju, un mana sirds nav īstajā vietā.

Barents nebija no tiem cilvēkiem, kas atvairās no jautājumiem, uz kuriem atbildes ir acīmredzamas, Zabavas satraukums tika pārnests uz viņu, lai gan viņš uzskatīja, ka briesmu gadījumā civilās aizsardzības koordinatori pierobežas zonā jau sen būtu sacēluši trauksmi. Tāpēc Drošības padomes priekšsēdētājs bez turpmākas izrunāšanās sāka veikt meklēšanu pa saviem kanāliem.

Dežūrējošais drošības nodaļas darbinieks zināja tikai to, ka Berestovs, nodarbojoties ar “brīvajām medībām”, apmeklēja "Metrotrans" un vairs par sevi nepaziņoja. Erbergs dežurēja civilās aizsardzības operāciju centrā uz "Peruna", viņam nebija ne jausmas, kurp devies Žeļezovskis. Neviens nezināja arī Grehova atrašanās vietu. Tad Barencs piezvanīja uz "Metrotrans" un pēc divām minūtēm uzzināja, ko Ratibors Berestovs tur meklējis. Pēc tam atskaitīšana samazinājās līdz sekundēm, jo īpaši tāpēc, ka civilās aizsardzības centra inki noteica precīzas Berestova virzītās meklēšanas koordinātes, un Barencs pameta savu mājīgo biroju skriešanas tempā, nepaēdis pusdienas: viņš iedomājās, cik ātri Zabava tagad steidzās uz metro un kā operatīvās drošības un robežsardzes klipi izvēršas pēc imperatīva “slazdi”.

Tomēr viņi nokavēja. Robežposteņa "Lambda" zālē uz Merkura viņus sagaidīja no asins zuduma sagurušais un sāpju mocītais Jegors Maligins, kurš neveiksmīgi mēģināja ieslēgt metro starta kabīni: kanāls, kas savienoja posteni ar K-migrantu bāzi bija bloķēts, K-migranti veica savus atbildes pasākumus.

***

Visi četri izkāpa no metro tumsā un apstājās, katrs savā veidā novērtējot situāciju, nosakot bīstamības pakāpi un vektorus, uzreiz uztverot un apstrādājot no visām maņām pienākošo informāciju, un nekavējoties paziņojot savus secinājumus pārējim psi-diapazonā.

Telpai, kurā atradās metro stacija, nebija noteiktas formas, tā atgādināja klinšu dziļumos paslēptu alu. Grīda bija gluda un melna, griesti izliekti kā nelīdzens kupols, sienās dzirkstīja tūkstošiem dzirksteļu – starojuma avotu. Spriežot pēc psi-zondēšanas tilpuma atbalss, šī patiešām bija ala. Alas centrā uzliesmoja un nodzisa vertikāls gaismas pavediens, un tā nepastāvīgajā zilajā gaismā, pulsācijas laikā, stūrī no tumsas parādījās un pazuda dīvaina figūra - tā kā bruņinieks bruņās, vai metāliska skulptūra, kas slējās virs grīdas kā nopilējusi vaska svece.

Droši vien arī no ārpuses viņi četri izskatījās eksotiski un baigi: ikviena seja un rokas pīdēja tumsā, lai gan dažādi - tika atspoguļota kolosāla nervu spriedze, un mirdzuma spektrs liecināja par enerģijas spēju diapazonu; vislielākā bija Grehovam, kura seja mirdzēja caurspīdīgā zaļā krāsā kā no iekšpuses izgaismota kristāliska maska. Prokonsuls kustējās tik ātri, ka figūra šķita šķidra, peldoša, ātruma dēļ izplūdusi.

Brīdī, kad viņi konstatēja, ka aiz sienas ir vairāk tukšumu, kā jau alā ar metro iekārtu, un gatavojās doties tālāk, sapratuši, ka figūra stūrī ir miris Svešais “skafandrā”,  K-migranti sāka hipnouzbrukumu.

Ratiboru pārņēma nepārtraukta secīgu sarežģītu, daudzšķautņainu un pretrunīgu stāvokļu straume - sajūtas, ko pavadīja zibšņi smadzenēs, bet redzamas it kā realitātē, neparasti skaidri detalizeti attēli ar iekšējo loģiku.

Stāvoklis pirmais: viņš stāv uz kailas akmeņainas klints, apaugušas ar sudrabainu vilnu, tāpat kā trīs cīņu biedri tuvumā. Aiz muguras kūpošas melnas un sarkanas klintis, ēnu haoss, priekšā ar sarkaniem un purpursarkaniem ķērpjiem apaugušu akmeņu kaudzes. Visapkārt stāvās kalnu nogāzes, izraibinātas ar plaisām – izskatījās, ka darbība notiek vulkāna krāterī. Bet pretī cilvēkiem (pirmscilvēkiem, viņu senčiem?), sastingušiem ar nūjām rokās un ķetnās, - dīvainu radījumu ķēde, puslāči, pusķirzakas: lielas, krokodilus un lāčus vienlaikus atgātinošas galvas, ar augstām pierēm, rombveida bruņās, neveikla izskata ķermeņi ar izliektām zvīņām netīri zaļā krāsā apmatojuma vietā, spēcīgām pakaļkājām, un katrai - četras priekšējās ķetnas, turošas akmeņus, nūjas un asus kaut kāda auga ērkšķus . Vienpadsmit briesmoņi pret četriem puspērtiķiem.

Ķēde metās uz priekšu, un visi četri to sastapa kā nākas: rungu krakšķi, žēlabains kliedziens, sitieni, ķetnu, akmeņu, bruņām klātu ķermeņu mirgošana. Ratibors atvairīja vairākus četrroku briesmoņa uzbrukumus, aizsargādams komandas aizmuguri, izvairījās no mestā klints gabala un sita pretī...

Uzbrucēju vilnis uzvēlās un atsprāga, daudziem no tiem izsisti akmeņi un rungasie, trīs ar lauztām pierēm un izmežģītām ķetnām. Ratibora cilts biedriem - tikai skrambas.

Nodzisa un atkal iedegās gaisma...

Stāvoklis divi: tā pati ainava, bet klintis zemākas, zem kājām nevis ciets akmens, bet rupjas oranžas smiltis. Ķēde pretī ir tāda pati, bet būtņu ķermeņi ietīti pūkainās “bezpiedurkņu vestēs”, un to ķetnās - šķēpi un dīvainas lokanas galos izplestas pātagas. Pārmaiņas piedzīvoja arī Ratibora cīņu biedri: kļuvuši garāki, slaidāki, elastīgāki; ķermenis cieši pārklāts ar kaut kādu dzīvnieku ādām; rokās ir gari abos galos smaili mieti - ne šķēpi, bet arī ne rungas, kā arī ovāli vairogi no bruņurupuču bruņām. Nevarēja saprast, kurš no viņiem ir kurš, visi trīs bija kaujinieki, un no visiem trim izstarojās mierīga, drūma pārliecība, spēks un draudi. Ratibors cerēja, ka viņš izskatās tāpat.

Jauns uzbrukums, kluss, nikns, nežēlīgs. Izvairīties no no visām pusēm līstošajiem sitieniem kļuva grūtāk, nācās paļauties uz instinktiem un reakciju, un sist, atvairīt uzbrukumus, sist atkal ar pilnu spēku...

Uzbrucēju rinda atkāpās. Divi no viņiem palika nekustīgi, pārējie izskatījās tā, it kā viņus būtu plosījuši savvaļas kaķi. Uzliesmojums, tumsa, smagums galvā, gaisma...

Stāvoklis trīs.

Ainava gandrīz nepazīstama: ļoti zemajās krātera sienās,  parādījušās spraugas, atklājot spraugas uz pauguriem un līdzenumiem. Aiz ļaudīm zemas celtnes no balta akmens, priekšā melnzila meža biezoknis, pretī vienpadsmit pazīstamās daudzroku ķirzakām līdzīgās himēras spīdīgos metāla “kombinezonos”, ķetnās turošas šauras metāla sloksnes – “zobenus. ” un dīvainas arbaletiem līdzīgas ierīces, (tie izrādījās mešanas ieroči, šaujoši uz asām pusmēness formas plāksnēm).

Cilvēki ir ģērbti bruņukreklos un smailās ķiverēs, rokās - zobeni un gari metāla vairogi, nosedzoši gandrīz visu ķermeni.

Kauja, zobenu šķindoņa, plākšņu metēju skaņas “ŽŽž” un sitieni pa vairogiem, krācieni un vaidi, sadursmes brīkšķi, svilpojoši klaksti. Ratibora vairogā ar skaļu klakšķi iestrēguši desmit pusmēneši, viens no tiem nogriezis ķiveres smaili, otrs iecirties plecā, radot asas dedzinošas sāpes. Zemes iedzīvotāju zobeni cēlās un krita — varavīksnes zibšņi virs galvām —, un daudzroku lāč-ķirzakas atkāpās, aizvelkot sev līdzi savu kritušo cilts biedru.

Stāvoklis četri.

Vulkāna krāteris pilnībā pazudis, tā sienu vietā rēgojas ilkņveida paliekas, savītas ar zirnekļu tīkliem vai indīgām dzeltenām efējām. Visapkārt - neiedomājama augu elle, nav nevienas pazīstamas formas! Mēles ir sārtas, oranžas, sarkanas; lentes - taisnas, savītas spirālēs, šauras, platas; smailas mucas, greizi pīlāri, milzīgas plēvveida lapas, līdzīgas kā ziloņa ausīm vai sikspārņa spārniem; pinkaini diski uz tievām ūsām... Nav skaidrs, vai tie ir koki, krūmi vai ziedi. Mežs! Aiz tā - ģeometriskas klintis, kas dzirkstī ledū: formas pārvēršas viena par otru, nevis kā viena ēka, kas pakļaujas vienas ģeometriskas figūras - kuba, piramīdas, lodes vai prizmas - likumiem.

Pretī cilvēku ķēdei, kas bija ģērbusies plankumainos kombinezonos, saskaņā ar divdesmitā gadsimta beigu militāro tehnoloģiju likumiem (bruņuvestes, ķiveres, automāti, rācijas), stāvēja desmit metāla briesmoņu ķēde: šarnīrveida ķermeņi,,  viens pār otru nosedzoši gredzeni uz ķepām, no olveida ķiverēm izspraucas šauri ķirzaku purni, uz ķiverēm - milzīgiem fotoaparātu vai televīzijas kameru objektīviem līdzīgas ierīces. Klusuma brīdis – un jauns uzbrukums!

no “objektīvirm” iztarojas plāni, gaiši zobeni, ietriecās vietās, kur tikko bija stāvējuši zemieši - visi četri izmantoja paņēmienu, ko sauc par “mangusta deju”, negaidot, kamēr ienaidnieks viņus sadedzinās ar lāzeriem.

Ratiboram atkal nācās piesegt priekšā esošās trijotnes aizmuguri, tāpēc viņam izdevās izšaut tikai trīs reizes, taču šāvieni nebija velti: divas no aizmugures mēģinājušās uzbrukt himēras krampjaini raustījās ar ekstremitātēm smiltīs. Sāpes, sarkans zibsnis, tumsa, pelēks plīvurs; lēnām caur miglu iznirušas un pazudušas  alas aprises...

Piektais stāvoklis.

Viņi stāv ar “universāliem” rokās uz brūni sarkanas klints dobuma gludās virsmas, ietērpti parastajos kokosos. Ainava visapkārt drūma un nepatīkama: daba - izdegusi līdz zemei, smiltis, retas zemas klintis un akmeņi izkusuši, līdzenums izvagots ar plaisām un dziļiem krāteriem, no kuriem paceļas zilganu dūmu grīstes.

Palikuši seši briesmoņi, tie nav piedzīvojuši gandrīz nekādas izmaiņas, izņemot to, ka viņu galvas ir paslēptas sarežģītās ierīcēs, no spirālēm, plāksnēm, caurspīdīgām lēcām un režģiem. Katrā ķetnā tāds pats “universāls” kā cilvēkiem: desmit pistoles un divi lāzeri pret četriem...

Kauja ilga sekundes daļas. Mirgoja caurspīdīgas dzirksteļu izlādes lāpas, pacēlās melni sprādzienu mutuļi, nosvilpa izkusušās zemes dzirksteles, un, kad sacēlušies putekļi un dūmi izklīda, cilvēku priekšā nebija neviena. Viņi arī bija cietuši, visi četri bija ievainoti, lai gan mēģināja izvarīties no šāvieniem, bet galvenais, viņi bija dzīvi!..

Ratibora acu priekšā gaisma izdzisa, un viņš beidzot atjēdzās pazīstamajā alā, K-migrantu trīcošās sienas priekšā. Galvā bija troksnis, pīkstoņa, sitieni, it kā sirds būtu atdalījusies un paslēpusies zem galvaskausa, ķermenis kļuvis irdens un šķita, ka to klāj nepārtrauktas brūces. Bija vajadzīgas neticamas gribas pūles, lai pārslēgtu uzmanību no sāpēm uz ārējo darbību.

Taču bāzes īpašnieki, kuri bija piedzīvojuši pirmo sakāvi, negribēja padoties un, kamēr Berestovs atjēdzās, izmantoja jaunu paņēmienu: Ratiboram šķita, ka viņam uz galvas iebrukuši griesti! Viņš tomēr palika kājās, taču uzreiz nesaprata, ka svars, kas viņu liec pret grīdu, nav ilūzija, ko iedvesmojis jauns psi-uzbrukums, bet gan mākslīgi radīts vai arī dabisks šo vietu stāvoklis.

– Beidziet eksperimentēt! – Grehovs drūmi sacīja. – Kara spēles, tāpat kā sporta spēles, ir interesantas, jo tajās ir neparedzamības elements. Nesāciet izlūkošanu ar spēku, nepazīstot pretinieku. Jūs jau redzējāt, ka tikt ar to galā nebūs viegli, bet savstarpēja iznīcināšana nav alternatīva.

Alā atgriezās iepriekšējā gravitācija. Pirmajā brīdī Ratiboram šķita, ka ķermenis pilnībā zaudējis svaru un strauji palecas - pāreja “no kalnu grēdas spiediena” uz parasto zemes gravitāciju bija pārāk pēkšņa. Gribējās atpūsties, apgulties uz grīdas, svētlaimīgi aizvērt acis, ieklausoties pārejošajās sāpēs un nogurumā.

Siena pretī cilvēkiem izšķīda, no tumsas iznira melnas figūras ar baltiem plankumiem uz sejas - K-migranti. Deviņi vai desmit.

- Kāpēc jūs atnācāt? –, nostājies visu priekšā, auksti jautāja Šebranns. – Pārliecināt mūs mainīt polemiskas metodes?

- Ja jūs saucat teroru par "polemiku" ..., - Labovics iesāka, bet Grehovs pacēlis roku, viņu pārtrauca. Tievi rubīnsarkani stari uzdzirkstīja no diviem rombiem uz viņa krūtīm un atdūrās pret Šebrannu un Rangi.

- Šoreiz mēs atnesām ultimātu, - viņš teica tikpat auksti un drūmi. – Mani draugi, protams, vēlētos jūs pārliecināt, pierādīt, ka jūs pirmām kārtām esat cilvēki un Konstruktora bērni tikai pakārtoti, taču diez vai tā būs patiesība. Jūs pat nesaprotat to vienkāršo lietu, ka traucējat ne tikai mums, bet arī sev, un pats galvenais - Konstruktoram! Situācija Sistēmā ir unikāla, taču neviena no hipotēzēm neatspoguļo patiesību. Mēs neesam pele, un Konstruktors nav kaķis, kas mēģina mūs apēst. Presapiens neieradās pie Saules, lai iznīcinātu civilizāciju, kā to uzskata..., katrā ziņā, daži cilvēki, neieradās, lai uzspiestu savu “dievišķo” gribu, lai pieteiktu “zvaigžņu karu”. Viņam nav vajadzīga jūsu aizsardzība, vismaz ne tādā mērā, kādā jūs viņam to piedāvājat.

- Vārdi, - sacīja Šebranns. - Emocijas. Nulle informācijas. Kāpēc lai mēs jums ticētu?

- Es jau daudzreiz esmu pierādījis, ka saku patiesību.

– Taču mūsu vēstnieks Ernests Giro neatgriezās, un mums nav pierādījumu, ka jums ir taisnība.

– Tas tikai vēl viens pierādījums tam, ka cilvēki ir stiprāki par jums. Giro neizturēja eksāmenu, bet mūsu sūtnis izturēja. – Gabriels pamāja uz Ratiboru, kurš tobrīd izvēlējās mērķus gadījumam, ja būs jāšauj pa īstam. Viņš bija gatavs jebkurām situācijas izmaiņām, tāpēc mierīgs un koncentrēts, jo ar pārdzīvojumiem izdevās tikt galā. Vajāja tikai viena doma: Anastasija paliks dzīva?

-Kam vajadzīgi šie mājieni? – Rangi rīkles balsī jautāja. - Laba mīmika sliktā spēlē? Uz ko jūs cerat? No kurienes jums zināms, kāda aizsardzība ir vajadzīga Konstruktoram?

- Es zinu, - Grehovs atcirta, pasmīkņāja ar negaidītām skumjām. - Lai gan tas man nesniedz nekādu laimi vai prieku. Kā mani nesen nodēvēja esmu homozaurs. Bet Konstruktoram nav vajadzīga nekāda aizsardzība, viņš ir slims un vientuļš un viņam vajag tikai vienas vienkāršas jūtas - līdzcietību. Žēlsirdību, lai cik dīvaini tas neliktos! Ja varat viņam palīdzēt, palīdziet, ja nē, neliedziet to darīt citiem.

–Ak tad  cilvēku žēlsirdība ir kvagma izstarotāju konstruēšana asteroīdu joslā? Ideja norobežoties ar “absolūto spoguli”  ir žēlsirdība?

- Nē, - Grehovs klusi sacīja, - nav žēlsirdība. Bet mēs to mācāmies, smagi, nežēlīgi, pieļaujot kļūdas un krītot, bet mācāmies, un beigās apgūsim šo zinātni, atradīsim vienīgo pareizo risinājumu. Jūs šādu risinājumu neesat atraduši.

– Un tomēr jūsu ultimāts ir smieklīgs. Jūs, protams, esat stiprs cilvēks, Gabriel Grehov, jūsu psi potenciāls, iespējams, ir lielāks par jebkura no mums potenciālu, taču jūs esat tāls no "šukra", kam piemīt "mara" [34]. Man žēl, bet mums nav tiesību jūs atlaist, jo jūs radāt mums reālas un neparedzamas briesmas.

- Tādā gadījumā mēs visi mirsim.

Šebranns pamāja ar galvu, un viņa lūpās parādījās smaida ēna.

– Zaudētā hipnocīņa vēl nav mūsu vājuma pierādījums.

– Jūs nesapratāt. - Grehovs lēnām pastiepa roku uz priekšu, plaukstu uz leju, un zaļganā dzirkstele viņa gredzena akmenī pēkšņi uzlēca un pārvērtās violeti zaļā trīcošā liesmas mēlē. Un tūdaļ alas grīda, griesti un sienas izlocījās, caur tiem izskrēja it kā spazmas. No alu pilsētas dzīlēm atskanēja draudīga dārdoņa, un sienās paslēptās lampas nomirgoja un uzliesmoja. Ratiboram šķita, ka pie viņa kājām ir pavēries starpzvaigžņu telpas aukstumu uzelpojošs bezdibenis. Kāds viņu atbalstīja pie elkoņa - Žeļezovskis.

Grehovs nolaida roku, uguns mēle paslēpās gredzenā, mīkstais, bet nepārvaramais spēks pārstāja raukt un viļņot koridoru.

- Bērnu spēlītes, - tumšādainais Grīgs caur zobiem nicinoši novilka. - Pietiek runāt! Viņi blefo, bet mēs atkārām ausis. Viņi ir tikai četri, palīdzību viņiem nav no kurienes gaidīt, metro ir nobloķēts, laiks nodarboties ar savām lietām.

Bijušā pilota rokā uzplaiksnīja uz Labovicu tēmēts "universāla" stobrs,, vienlaikus atskanēja divi klusi šāvieni - Grīga un Žeļezovska. Labovicam izdevās izvairīties tikai par dažiem centimetriem, un plazmas sabiezējums trāpīja viņam plecā. Žeļezovska plazmas lodes trieciens aizmeta Grīgu pret sienu, un tajā pašā briesmīgā spēka momentā psi izlāde gandrīz paralizēja Ratiboru, kurš pirmajā un otrajā kaujā bija zaudējis pārāk daudz enerģijas.

- Nešaut! – skaņas un mentālajā diapazonā atskanēja Grehova niknais kliedziens.

Visi sastinga, pavērsuši ieročus viens pret otru. Prokonsuls atkal pastiepa roku uz priekšu, un atkal pazīstamais spēks izkropļoja alas tumšo telpu, cilvēku un K-migrantu ķermeņus un atbalsojās sāpēs mugurkaulā, galvā, acīs. Pulsējošā zaļā liesmas straume virs Grehova gredzena pārvērtās mākonī, kas sekundes laikā izauga par milzīgu bumbu un apņēma alā visus. Un, kad vieglā migla izklīda, visi ieraudzīja starp cilvēkiem un K-migrantiem karājoties melnu, šķautnainu klints bluķi, pa pusei ietītu caurainā zeltainā folijā. Smagi, ka telpas sienas nodrebēja  “klints” nokrita uz grīdas. Pār cilvēkiem novējoja baismīgs svešu Visumu vējš.

- Roids! – ievainotais Labovics paasmējās, cenšoties apturēt no sava sadragātā pleca plūstošās asinis,. - Izskatās, ka viņš ir dzīvs! Jums nu gan ir sakari, prokonsul! Kurš no jums te pieminēja šukru? – Hermanis paskatījās uz Šebrannu. – Joprojām kādam ir šaubas?

Ratiboram bija sajūta, ka Sveša klintsbluķis it kā pazūd no viņa redzes lauka, bet pēc tam atkal parādās, un šī “mirgošana” lika gaisam, kas bija kļuvis biezs un blīvs, vibrēt kā želejai.

- Paslēpiet ieročus, ja nevēlaties izdarīt pašnāvību, - Grehovs teica nepazīstamā aizsmakušā balsī; viņa seju atkal klāja spīdīga "vizlas" plēve. - Šajā roidā ieslēgts divpadsmit dimensiju telpas apgabals, kas pēc izmēra, masas un enerģijas ir līdzvērtīgs kalnu grēdai, līdzīgai Himalajiem, lai caursistu jūsu bāzi. Nav pārliecinoši?

- Tas nevar eksplodēt tikai pēc komandas no ārpuses, - Šebranns ātri sacīja.

Ratibora galvā (viņam šķita - galvaskausa kaulos) dzima apbrīnojama vibrējoša skaņa, it kā apkārtējā telpā būtu aizcirtušās durvis: citplanētiešu bluķis palielināja izmērus un saplaka, it kā būtu nopūties. Un pēc tam atskanēja neparasts svilpojošs kauciens, kas nebija līdzīgs ne cilvēka balsij, ne dabiskā fona troksnim, mainošs intonāciju, tembru, emocionālo intensitāti un skaļumu, ko pavadīja ilgstoša atbalss.

- Dzirdu. – Grehovs nokratīja no rokām zilā mirdzuma “skrandas”. - Roids man nodeva sveicienu. Bet kas attiecas uz sprādzienu... - Prokonsuls pacēla roku ar pistoli un norādīja uz svešinieku. - Pietiek izlādēt tajā "universālu", un sprādziens būs neizbēgams, jūs to zināt. Es gaidu.

Vairākus mirkļus iestājās nāves klusuma piepildīta pauze. Ratibors, kurš ne uz brīdi neizlaida no redzesloka Nguo Rangi un Juriju Leibanu, pamanīja, ka Grehova seja sāka kļūt bāla, iegūstot dārgakmens caurspīdīgumu. Tad Šebranns nolaida pistoli un atskatījās uz K-migrantu rindām. Viņi jau sen sazinājās psi-diapazonā, bet tagad viņu psi saruna izplatījās diapazonā, kas bija tuvs psi-savienojuma vilnim starp cilvēkiem; Ratibors to juta kā kaut kur tālu trakojošas vētras, vai drīzāk, paisuma atbalsi.

Beidzot Šebranns nobeidza sarunas.

- Ko jūs gribat?

- Mieru, - Grehovs klusi, bet skarbi sacīja. – Es neierobežoju jūsu brīvību, dariet, ko vēlaties, piedāvājiet savu saskarsmes versiju ar Konstruktoru, bet vairs necenttieies apdraudēt cilvēkus, vēl jo vairāk viņus medīt. Šī ultimatīvā saruna ar jums ir pēdējā, ja kāds mēģinājums uzbrukt zinātniekiem, celtniekiem vai citiem cilvēkiem, es jūs iznīcināšu! Visus! Dzirdat?

Ratibors pārvērtās par saspringtu nervu kamolu, reaģējot uz mazākajām niansēm, izmaiņām elektromagnētiskajos laukos un pat uz no pastāvīga muskuļu darba radušos, ķermeņus miera stāvoklī uzturošā biolauku pulsāciju, un tuvumā, tādā pašā veidā sastinga Žeļezovskis un Labovics, ko apstākļi bija pārvērtuši par dzīvām kaujas sistēmām ar augstiem parametriem.

- Man patīk jūsu pieeja problēmai, - Šebranns bez smaida paziņoja. - Jūsu vietā es droši vien reaģētu tāpat. Tātad, mums ir brīva izvēle?

– Tajās robežās, kuras esmu iezīmējis. – Grehovs nolaida “universāla" stobru; lāzera pēdas, kas nemitīgi taustījās ap K-migrantiem no vairākiem viņa melnā kokosa punktiem izdzisa. – Formulu neesmu izdomājis es: lai būtu pilnīga brīvība, tā ir jāierobežo. Atbloķējiet metro. Tiksimies Drošības padomē.

Gabriels paskatījās uz Svešo un tas tajā pašā mirklī pazuda, izraisot cilvēkos reiboņa lēkmi, manāmu vibrāciju visā klinšu masā, kurā bija iekalta koridoru un alu sistēma.

Grehovs pagriezās un devās uz tumšo metro kabīni, viņam sekoja Labovics, joprojām turēdams plecu, tad Žeļezovskis, uzsitis Ratiboram pa plecu. Tas, jūtoties kā caur sulu spiedi izlaists, gāja pēdējais. K-migranti klusēdami pavadīja viņus skatieniem. Tad viens pēc otra pazuda.

Cilvēki apstājās pie metro durvīm, gaidot, kad bāzes saimnieki atbloķēs staciju.

- Klausies, prokonsul, tu gadījumā neesi izgudrojis jauna veida skafandru? – Žeļezovskis klusi teica savā basa balsī. – Spīdi kā zem plēves.

- Neko es neizgudroju, - sacīja Grehovs un pasmaidīja, ar abām plaukstām noslaukot savu nogurušo seju. - Tie ir tikai sviedri, dārgais komisār.

Ar šņācienu atvērās metro finiša kameras durvis, zālē iebrāzās divi vīri "bumerangos" un Zabava Bojanova. Sekoja klusa aina, tad SEKON priekšsēdētāja piesteidzās pie Žeļezovska, klusi pieglaudās viņam, tik tikko sasniedzot viņa plecu.

- Kur viņi ir? – jautāja pirmais no jaunpienācējiem, savukārt metro vienu pēc otras izmeta robežsargu porcijas un drošības dienesta riska aptveres.

- Trauksmi atsaukt, - komisārs teica ikdienišķā tonī, ar lielo roku apskaudams Bojanovas plecus, pagrieza viņu un garām apmulsušajiem vīriem aizveda uz metro.

– Sākumā domāju, ka tā tev tāda rācija. – Labovics pamāja uz  Grehova gredzenu, kad viņi izgāja no metro stacijas. – Īpaši tad, kad “izsauci” Svešo. Izrādās, ka tas ir...

- "Psi-ģenerators, - Gabriels nomurmināja, atskatīdamies uz Berestovu, kas sekoja viņam. - Bez tā es nebūtu varējis K-migrantos iedvest savu pārliecību par uzvaru. Tiekamies vēlāk, superi.

- Nesapratu, - sacīja Ratibors, pārsteigts par šo atklājumu. - Ko jūs domājāt ar Svešo?

- Nebija te nekāda Svešā, - Labovics nopūtās, arī skatīdamies uz prokonsulu. – Gabriels vienkārši izveidoja psi-fantomu un pārliecināja K-migrantus, ka viņam ir tiešie sakari ar roīdiem.

- Nevar būt! Es taču viņu redzēju un dzirdēju...

– Grehovs vienkārši ir ļoti spēcīgs eksosenss. Piemēram, man vēl tālu no viņa. Tādas lūk lietiņas, medniek. Nu, es eju ārstēties. Tiksimies vēlāk.

Viņš aizgāja, neatskatīdamies. Bet Ratibors palika stāvam, lēnām atjēdzoties.

***

Konstruktors, izskatījās kā mirdzošs “kartupeļu maiss” (katrs kartupelis bija planētas Zeme lielumā), nedaudz samazināja ātrumu, bet turpināja neatlaidīgi virzīties uz savu iecerēto mērķi. Saskaņā ar ballistikas aprēķiniem, tā kustības trajektorijai bija paredzēts šķērsot Jupitera orbītu divdesmit miljonu kilometru attālumā no milzu planētas un praktiski atdurties uz Marsa, kas līdz orbītu krustojuma brīdim būs paspējis pietuvoties tieši tikšanās vietai.

Balstoties uz aprēķiniem, SEKON atkal izvirzīja jautājumu par “ekstrēmo” imperatīvu izmantošanu, pieprasot mobilizēt cilvēces spēkus un resursus, lai evakuētu Marsa iedzīvotājus un pēc tam arī Zemi. Drošības padome vēlreiz neapstiprināja šo priekšlikumu, atliekot problēmas risināšanu līdz brīdim, kad parādīsies "jauni dati par tiešu apdraudējumu Marsam un Zemei", savukārt visā Sistēmā tika konstatēti antisociālas uzvedības gadījumi, spontāni panikas uzliesmojumi, biežākas kļuva nervu slimības un psihiski traucējumi, ko izraisīja virkne K-viesi vizīšu. Situācija pasaulē kļuva sprādzienbīstama, ko veicināja atsevišķu publisku un oficiālu personu bezatbildīgie izteikumi, ka pie visa vainojami drošības dienesti un robežsargi, kuri netiek galā ar saviem pienākumiem. Tika ierosināts atstādināt no amatiem drošības Pārvaldes komisārus Žeļezovski un Junusovu, kā arī robežsardzes komandieri Erbergu, steidzami uzstādīt Konstruktora ceļā “kvarku mīnas” un, ja viņš nesapratīs, ko no viņa vēlas sašķaidīt viņu gabalos.

Visu rangu auditoriju pārņēma diskusiju vilnis, darbā tika laisti augstās politikas argumenti, labestības un ticības apoloģijas, ekonomiski un zinātniski aprēķini, naivi apgalvojumi par augstākā saprāta humānismu un “saprāta nežēlības” filozofiskā kazuistika, bet emocijas nevarēja kalpot par pamatu vispusīgi pārdomāta lēmuma pieņemšanai, tādiem kā sausie inženiertehnisko aprēķinu skaitļi un zinātnisko teoriju formulas, tikai nebija vadītāja, kas spētu apstrādāt kolosālo informācijas daudzumu, uzņemtos atbildību par cilvēces likteni un izskaidrotu, ko darīt. Tuvojās krīze, pirmām kārtām ticības un morāles krīze, kas drīz vien nozīmēja nevis reliģisko, bet gan materiālistiskāko apokalipses haosu, “pasaules gala” haosu, sākot ar morāles iznīcināšanu...

Kopš kaujas ar K-migrantiem bija pagājušas divas dienas, un Žeļezovskis, kurš klusībā bija gaidījis no viņu puses kādu viltību, pēkšņi nomierinājās, noticēja viņu vārdu stingrībai un paša Grehova solījumu nopietnībai. Sakari ar K-migrantiem tika pārtraukti, tiklīdz operatīvās vienības pameta staciju, paslēptu Hiparha omegas dzīlēs, un kopš tā laika neviens viņus vairs nebija redzējis un saticis.

Novērotāju redzeslokā neparādījās arī Grehovs, taču Aristarhs bija pārliecināts, ka prokonsuls zināja par visiem notikumiem un turpināja savu noslēpumaino darbību, kas oda pēc mistikas un baismīgās saiknes ar “viņpasaules spēkiem”.

Vienā no atpūtas periodiem starp dežūrām - Žeļezovskis joprojām turpināja dzīvot uz "Klondaikas" - speiseri Barenca pavadībā apmeklēja Junusovs. Planētas komisārs bija satraukts un neslēpa to, Žeļezovskis nosēdināja viņus uz dīvāna vioma priekšā, parādoša Konstruktoru visā tā krāšņumā uz melnā fona, piedāvāja viņiem glāzi medalus dzēriena un pārvērtās par statuju, par "Rodēna domātāju", kas spēj vairākas stundas pēc kārtas sēdēt nekustīgi kā akmens.

- Kas jums tur ir? – jautāja Junusovs, kurš pēc sejas mīmikas, pareizāk sakot, tās nebūšanas, nebija daudz atpaliekošs no kabineta saimnieka.

Nebija kur steigties, un saruna notika audio diapazonā.

- Viss tas pats, - attrauca Žeļezovskis. – K-fizika nav analizējama un neietilpst nevienas teorijas ietvaros, kas nozīmē, ka mēs Konstruktoru esam bezspēcīgi ietekmēt.

– Pat ar vakuuma rezonatoru palīdzību?

– Teorētiķi strādā ar matemātiskiem modeļiem, bet konkrētus padomus nedod. Ietekmes seku aprēķināšanai ir jāņem vērā tik daudz parametru, ka nav ko cerēt uz precīzu prognozi.

– Bet ja mums izdotos uzbūvēt “absolūto spoguli”?

Žeļezovskiscaur pieri paskatījās uz komisāru-1.

– Idejas autors gājis bojā un nav atstājis aprēķinus, bet viņa kolēģi, pēc manas informācijas, ir šī ceļa sākumā, diez vai paspēs izstrādāt aprēķinus līdz praktiskai pielietošanai. Bija tikai viena iespēja neļaut Konstruktoram iekļūt Sistēmā - T-konuss, taču mēs to vairs nevaram izmantot.

Junusovs pamāja, nenovērsdams acis no gaišas miglas un tumšāku blīvējumu graudiem sastāvošā Konstruktora elipsoidālā korpusa.

– Ziniet, kas mani joprojām uztrauc? Visas planētas referenduma rezultāts par Konstruktora likteni. Galu galā praktiski vairākums bija par tās iznīcināšanu, saprotat? Un balsu sadalījums pa kontinentiem ir gandrīz vienāds - virs sešdesmit procentiem, tikai Dienvidāzijā - trīsdesmit septiņi. Kas tas ir? Kolektīva egoisma izpausme, histērisku baiļu uzplūdi vai, gluži otrādi, sociālās relaksācijas efekts? [35] Kāpēc diskusijas laikā nedarbojās grupas domāšanai raksturīgais pārmērīgā optimisma [36] princips? Varbūt sabiedrībā jau sen valda individuālisms, un sociologi palaiduši garām šī procesa veidošanās pēdējos posmus?

- Nedomāju gan, - Barents papurināja galvu. – Manuprāt, saprātīgu alternatīvu izvirzīšanas mehānisms darbojās skaidri. Koncentrējoties uz grupas apziņu, mēs abpusēji atbalstām viens otra stereotipiskos tēlus un attieksmi, un šajā gadījumā bija saprātīga diskusijas organizācija, kur katram bija iespēja argumentēt savu viedokli. Un diskusijas rezultāts ir likumsakarīgs: civilizācijas dzīvībai nav alternatīvas.

Pēc pauzes Junusovs pamāja, acīmredzot piekrītot savai iekšējai balsij. Pateica:

– Dzirdēju, ka Sistēmā parādījušies Svešie?

- Pēc mūsu aprēķiniem, aptuveni divi simti transporta kuģu un vairāk nekā tūkstotis atsevišķu spietu, - sacīja Žeļezovskis dobjā balsī. – Un to skaits ar katru dienu pieaug. Labi, ka viņi vismaz neatkāpjas no Konstruktora tālāk par miljonu kilometru, visu laiku riņķo apkārt, veido “rindas” un kopā ar pelēkajiem rēgiem veido konvojus. Tev kaut kas uztrauc īpaši?

- Viņu uztrauc nemieri Tuvajos Austrumos, - noburkšķēja Barencs, kurš līdz šim bija klusējis, arī nenovēršot acis no Konstruktora un ap viņu riņķojošajiem mirgojošo daudzkrāsaino gaismiņu mākoņiem. – Plus panikas uzplaiksnījums. Plus mēģinājumi uzlauzt metro, kas iziet dziļā kosmosā.

- Plus parastā profilakse, - Junusovs bezkaislīgi sacīja. – Jūs zināt, kas ir robotu kaujas? Vai skudru kaudžu cīņas? Vai termītu un skudru? Kā jums patīk tāda jauniešu “izklaide” kā sacīkstes ar zagtiem "Korakl" tipa transporta koggiem? Vai narkotiku klipu tehnoloģijas?

- Vari neturpināt, - sacīja Barencs. - Mēs zinām, kas ir planētas drošībnieka darbs. Kad es biju jauns, sapņoju piedalīties kaut tikai vienā operācijā.

- Kādā?

– Operācijā, lai glābtu garīgumu, morāli vai saticību, ja vēlaties.

- Tad tev vajadzēja piedzimt divdesmitajā gadsimtā vai pat agrāk. Es nesapratu, ko tu teici par metro. Kurš mēģina uzlauzt stacijas?

– Pārsvarā bērni, “zelta” jaunatne, politiskās un ekonomiskās elites pārstāvju bērni...

– Es ne par to. Tās ir organizētas, plānotas darbības, vai izmisuma akti?

– Vēl neesam noskaidrojuši. Bet izskatās, ka pēdējais. Ja būtu viens bēgšanas centrs, mēs to jau būtu atraduši. Vispār darba pietiek. Es neraudu, tikai konstatēju faktu.

- Ko ta jūs gribējāt? Tas ir parasts darbs ar izteiktu civilās aizsardzības specifiku. Netieciet galā? Padomāsim, kā varēšu palīdzēt.

– Pagaidām galā tiekam... kaut kā. Mani personīgi uztrauc kas cits – Grehova spējas. – Junusovs saspieda pirkstus uz krūtīm un kļuva skumjš.

Barencs paskatījās uz Žeļezovski.

- Ne tevi vienu. Mūs arī interesē prokonsula spējas, pareizāk sakot, ne tik daudz spējas, cik to pielietošana. Tā sakot, “ļauno garu” vektors. Ko viņš cenšas panākt? Rodas iespaids, ka viņš spēlē kaut kādu savu, mūsu izpratnei nepieejamu spēli. Var izrādīties, ka pašā pēdējā brīdī viņš nonāks “barikāžu otrā pusē”?

- Zabava domā tāpat, - pasmīnēja Žeļezovskis. – Bet man ir cits viedoklis. Jā, viņa iespēju robežas patiešām nav zināmas. K-migrantiem ir zināma taisnība, nosaucot viņu par "šukru". Un tomēr viņš ir ar mums.

- Viņš ir vientuļš, - Junusovs teica bez izteiksmes. – Kā konstatējuši mani psihologi, spriežot pēc visiem viņa sakariem un ieradumiem, šai personībai nav vajadzīgi domubiedri un draugi. Bet atšķirībā no jums, kolēģi, es nemēdzu pārspīlēt viena cilvēka bīstamības pakāpi, pat ja viņš ir pierē septiņu laidumu eksosensors. Aristarh, tu proti nomierināt cilvēkus, pamierini arī mani: cik ilgi turpināsies K-parādības? Es domāju viesus.

Žeļezovskis nekustējās, acis pusaizvērtas, nervu vietā fenomenāls bluķis ar virvēm, robota spēks un bezcerīgi slima cilvēka dvēsele, kura slimību sauca par “Zabavu Bojanovu”.

- Nezinu, - viņš beidzot teica. – Pastāv viedoklis, ka Konstruktors mūs pārbauda, mēģina atrisināt kādu problēmu, bet ko īsti tas slēpjas aiz septiņiem zīmogiem.

Junusovs vāji pasmaidīja tikai ar lūpām, sausām un bālām, savilka krunciņas ap acīm.

- Oh nomierināji. Tev jau labi, tu sēdi šeit, centrā, kā... civilās aizsardzības naba, un neredzi, kas notiek uz grēcīgās Zemes, ko apdzīvo parastie cilvēki, ar daudziem tikumiem un netikumiem, nevis supercilvēki. Pretīgākais ir tas, ka vairākums uz K-viesiem reaģē negatīvi: ar bailēm, naidu, vēlmi nogalināt, iznīcināt nezināmo sūtni, nervu sabrukumiem, psihiskiem traucējumiem, paniku... Ja viesi turpinās parādīties, visa Sistēma pārvērtīsies par trako māju.

Trīs saskatījās, visu sapratuši bez vārdiem.

- Kad Konstruktors tuvosies asteroīdu joslai, nebūs ko aizsargāt, - piebilda Junusovs.

- Ko tu gribi? – Žeļezovskis klusi jautāja, slāpēdams dārdošo balsi.

- Pats nezinu, - Junusovs lēnām atbildēja, izceļot vārdus. – Masu mijiedarbība Sistēmā ir traucēta tiktāl, ka diez vai ir iespējams visu atgriezt sākotnējā stāvoklī, bet planētu orbītu pārdale neizbēgami novedīs pie Zemes orbītas disbalansa, to zina jūsu efanalītiķi ne sliktāk par mūsējiem. Kas būs tālāk?

- Konstruktors tuvojas Jupiteram, - nomurmināja Barencs. - Ko jūs gribat?

Junusovs, it kā tēmēdams samiedzis aci paskatījās uz Konstruktoru.

- Zabavai taisnība, VIŅU vajadzēja iznīcināt pirmās atnākšanas reizē, kā to ieteica pelēkie rēgi, taču mācības ar apgrauzto Marsu mums bija par maz.

- Ko jūs gribat? – Žeļezovskis jautāja trešo reizi.

– Tūlītēja ekstramobilizācijas ieviešana. - Junusovs piecēlās. – Izglābsim vismaz daļu cilvēces. Citādi mēs zaudēsim visus. Zinu, ka daži padomes locekļi joprojām cer, ka mēs apturēsim vai iznīcināsim Konstruktoru, bet es tam neticu. Ejam, Jaropolk.

Barencs klusēdams piecēlās kājās, uzsita Žeļezovskim pa ceļgalu.

– Rīt kārtējā padomes sēde.

Viņš sekoja komisāram-1. Žeļezovskis izslēdza gaismu un palika sēdam tumsā, nekustīgs kā statuja. Pacēla pret seju plaukstu: pirksti izstaroja sārtu mirdzumu, it kā roka būtu no karsta stikla.Sakļāva pirkstus, un no tiem aizlidoja šņācošu dzirksteļu kūlis.

- Hiuti [37], - domīgi skaļi norūca Žeļezovskis, - ieslēgt režīmu "glābjas kas var" nav par agru, kolēģi?

- Steidzams ziņojums, - rācijas klipsā atskanēja koordinatora mentālā balss. – Atklāta pelēko rēgu kopa – ap desmit tūkstošu īpatņu.

Pēc trim minūtēm Aristarhs iebrāzās vadības telpā, kur dežūrēja Šadrins, Drošības padomes loceklis Taukans un kobra-1 robežsargs Demins.

Vioma darbības lauka centrā uz tālu zvaigžņu un miglāju vājās izkliedes fona izcēlās mirgojošs, zaigojošs, vienmērīgi mainīgs pelēko rēgu mākonis, kas no attāluma atgādināja pūkainu pienenes galvu. Rēgi nepārtraukti manevrēja, un mākoņa forma mainījās, te pārvēršoties par ideālu kubu, te par bumbu (noziedējusi pienene, un nekas vairāk!), te par elipsoīdu, te par vissarežģītākās formas mīklainu struktūru.

- Ko viņi tur dara?!

- Rok bedri, - atbildēja Savičs, kurš bija vistuvāk rēgu darbības vietai. – Vakuums šajā apgabalā “ievelk” potenciālajā “bezdibenī”, kurā telpas topoloģija pārlec no “stīgas” ģeometrijas līdz divdesmit sešām dimensijām. Es nevarēju par ko tādu ne sapņot, nemaz nerunājot ka kļūt par savām acīm redzējušu liecinieku!

- Kāpēc viņiem tas ir vajadzīgs?

- Viņi uz jautājumiem neatbild, bet acīmredzot tiek gatavots kaut kāds pārsteigums.  Ne jau mums, protams, Konstruktoram. Viņš tur ieradīsies pēc kādas pusstundas, jau redzams vizuāli.

Žeļezovskis ienira krēslā, ko viņam atbrīvoja attapīgais Šadrins, un pieslēdzās visas sarežģītās Saules sistēmas kosmosa pakalpojumu koordinācijas sistēmas ēterisko sarunu sērijai. Noklausījies robežposteņu ziņojumus, pavēlēja:

– Visiem imperatīvs "atkāpties"!

– Drīkstu uz notikumu zonu sūtīt zondes? – Savičs jautāja. – Jebkura informācija no turienes ir nenovērtējama!

- Darbojies, - Železovskis atbildēja.

Ceturtdaļstundu nekas būtisks nenotika: pelēkie rēgi pārkārtojās, Zemes flote attālinājās no manevru sfēras drošā attālumā. Tad rēgi izveidoja kaut ko līdzīgu lietussargam ar rokturi, kas bija vērsts pret Konstruktoru, un pārstāja kustēties, ietērpušies zaļgana mirdzuma oreolā. Un, kad līdz Konstruktora kolosālā “stīgu maisa ar kartupeļiem” sadursmei ar “lietussargu” bija palikuši tikai daži mirkļi – Konstruktors gāja ar ātrumu divsimt desmit kilometri sekundē – pēkšņi no “lietussarga” pret viņu “pastiepās” tūkstošiem kilometru koši zaļa uguns roze: “rozes” ziedlapiņas atvērās viena pēc otras, it kā tā augtu kā dzīva, un liesmas slāņi nesajaucās savā starpā, radot pārsteidzoša zemes zieda telpisko struktūru.

Speiseris nodrebēja, tāpat kā visas cilvēku flotes mašīnas, lai gan atradās sešu miljonu kilometru attālumā no notikuma vietas. Un tikai intrasensi un automātiskās videokameras spēja pamanīt, kā Konstruktors reaģēja uz pelēko rēgu “sveicienu”, tik ātri tas notika.

Ugunīgo “rozi” caurdūra tūkstošiem garu un asu melnu adatu, it kā Konstruktors būtu izšāvis apspalvotu bultu mākoni (kas lika speiserim atkal noraustīties), un “roze” apdzisa. Bet pēc tam saplīsa rēgu “lietussargs”, un tie kā spalvas izklīda dažādos virzienos, dodot ceļu neatvairāmajam spēkam.

Nez kāpēc Žeļezovskis sajuta sāpes, un neizpratnē paskatījās uz savām rokām, sažņaugtām dūrēs: nagi bija ierakušies plaukstā gandrīz līdz asiņošanai. Ar grūtībām atlaidis pirkstus, viņš nomierināja elpošanu un izsauca Saviču:

- Nu, kas jums tur ir?

- Izrāde beigusies, - tikko dzirdami cauri traucējumu trokšņiem atbildēja zinātnieks. - Viņi to neapturēja, lai gan izveidoja zonu ar enerģijas blīvumu, kas pārsniedz zvaigžņu dzīļu potenciālu. Bet varbūt viņi to arī negribēja apturēt? Varbūt mūsu vērtējums par notikumiem ir nepareizs? Grūti spriest no malas. Mēģināsim analizēt mērījumu rezultātus un sniegsim precīzākas atbildes.

Pelēkie rēgi sapulcējās barā virs Konstruktora svinīgi peldošā ķermeņa, izveidoja kaut ko līdzīgu plūstošai, izstieptai cilvēka plaukstai, vairākas minūtes “apspriedās”, un tad “plauksta” sāka bālēt, iztvaikot, kust, līdz šo notikumu vērojošie dežūras vadītāji saprata, ka rēgi viens pēc otra pazūd, aizejot no Sistēmas pa “stīgām”. Pēc pusstundas no “plaukstas” vairs nekas nebija palicis pāri, un tikai gaišais Konstruktora koloss turpināja bez apstājas lidot caur melno kosmosa bezdibeni, nereaģējot uz izsaukumiem, signāliem, brīdinājumiem un lāstiem...

***

Pēc kaujas ar K-migrantiem Ratiboram pietika tikai spēka painteresēties pie dežuranta par Nastjas un Jegora stāvokli un aizvilkties mājās. Viņš nogulēja gandrīz diennakti, tikai vienu reizi piecēlās, lai padzertos. Šajā laikā intrasensa ķermenis tika galā ar stresu, pārslodzi un nogurumu ne sliktāk kā profesionālais medicīnas dienests, un Ratibors atkal kļuva  modrs un efektīvs, nekavējoties pievienojās kompjūtersakaru orbītai.

Dežurants viņam noziņoja, ka arī Jegors Maligins ir izārstējies un jau māca skolā bērnus, ar sev raksturīgo pieticību noklusējis par visiem saviem varoņdarbiem. Nastja joprojām atradās klīnikā SPAS Centrā, taču viņas stāvoklis mediķu vidū satraukumu neradīja. Žeļezovskis atkal dežurēja uz "Klondaikas" atbildības klases ietvaros, Labovics atradās kaut kur Taklamakanas dabas rezervāta teritorijā, un līdz ar to gandrīz visa riska grupa bija atkopusies un nodarbojās ar savām lietām. Nebija nekādu ziņu tikai no prokonsula Grehova, kurš atkal bija aizgājis nezināmā virzienā.

Novērtējis pienākumu un vēlmju līdzsvaru, Ratibors devās uz klīniku, pa ceļam noklausīdamies jaunāko notikumu apkopojumu, no kuriem galvenais bija pelēko rēgu darbība, cenšoties apturēt Konstruktoru. Tomēr viņu darbības mērķis nebija līdz galam skaidrs. Varēja būt, ka viņi meklē veidu, kā sazināties, vai risināja kādu kopīgu problēmu, vai vispār rīkojās pēc Konstruktora lūguma, kontaktējušies ar viņu,  iedeva viņam tonizējošu dušu.  Pēdējā hipotēze Ratiboram lika pasmaidīt, taču pēc pārdomām viņš nonāca pie secinājuma, ka pat tai ir tiesības pastāvēt, ja nav ticamu datu un pašu pelēko rēgu nevēlēšanās paskaidrot savas rīcības jēgu.

Jau ieejot metro ēkā, domīgais Ratibors pēkšņi savā apziņas stūrī pamanīja, ka situācija ir nedaudz neparasta.

Ieviešot civilās aizsardzības režīmu, metro stacijās pazuda ierastā burzma, ieeju tajās kontrolēja robežsargi, un cilvēki, saprotot, kas to izraisījis, vairumā gadījumu nesūdzējās. Šeit, pie metro stacijas "Meščenskas Sils", pulcējās pamatīgs pasažieru pūlis, un visi klusēja! Un tikai ieraudzījis trīs spēcīgus jaunekļus pusmaskās, ģērbtus pelēkos kokosos, ar pulsējošiem elektroizlādētājiem rokās, Ratibors saprata, ka kļuvis par aculiecinieku metro sagrābšanai, ko veikusi viena no izmisušajām “zelta” jauniešu grupām meklējot glābiņu no “pasaules gala” Konstruktora veidolā.

Viņu pamanīja uzreiz. Ratiboram mugurā iespiedās cietais izlādētāja stobrs, kāda rokas norāva viņam no ausīm rācijas klipšus un pagrūda mugurā. Berestovs iegāja stacijas priekštelpā, neparasti klusā un tukšā, paskatījās apkārt, meklējot robežkontroles patruļu, un pie sienas kreisajā pusē ieraudzīja divus līķus. Trešais robežsargs sēdēja uz grīdas, ar pelēku no sāpēm seju, bija lauzts atslēgas kauls.

Uzbrucēju bija ap pusotra desmita. Trīs no viņiem ņēmās ar metro vadības pults inku - acīmredzot, viens no robežsargiem bija paspējis nobloķēt kontroli - pārējie staigāja pa peronu gar visu garo metro kabīņu rindu, kuras veidoja sava veida metro "vilcienu", pievilkdami konteinerus, mugursomas, plastmasas kārbu kaudzes un kastes ar koncentrātiem, iepakotas caurspīdīgos maisos. Acīmredzot “ekspedīcija” bija sagatavota rūpīgi, un tikai robežsargu efektivitāte liedza grupai īstenot iecerēto dažu minūšu laikā. Tā kā "Meščerskas Sila" stacija bija vienīgā šajā rajonā, kas darbojās gan Sistēmā, gan dziļajā kosmosā, grupu vadītāji precīzi zināja, kur viņi nonāks, un negrasījās apstāties pusceļā.

- dzīvi? – Ratibors pamāja uz guļošajiem robežsargiem.

Sēdošais robežsargs saviebās grimasē, pūlējās novaldīt asaras; viņš bija jauns un nepieredzējis un vēl nebija iemācījies savaldīt emocijas kā viņa vecākie biedri.

- Nerausties te! - Ratiboru pagrūda mugurā. - Seju pret sienu! Rokas aiz pakauša!

Un drošībniekam laiks apstājās...

Viņš kāvās auksti un aprēķināti, apvaldīdams naidu un dusmas, kas liesmoja dvēselē, it kā viņa priekšā būtu kādi “pelēki cilvēki”, kas nepazīst sāpes. Tomēr viņa pretinieki bija simtreiz nežēlīgāki, nekaunīgāki, agresīvāki un nodevīgāki, jo atzina tikai seno principu - "mērķis attaisno līdzekļus". Fakts, ka šis mērķis bija viņu pašu labklājība, sīka, fizioloģiska, ko aprēķināja dvēseles tumšākās puses, viņus nemaz netraucēja.

Viņš nomierināja savus konvojierus ar precīziem sitieniem nervu mezglos, apdullināja vēl divus, un, kad pārējie sāka šaut, atbildēja ar to pašu, atņēmis grupas komandierim elektrisko izlādētāju. Pēc minūtes viss bija beidzies, atlikušie grupas dalībnieki apbrīnojami ātri noorientējās un aizbēga cauri pūlim uz taksometru stāvvietu, taču tikai vienam izdevās aizbēgt pavisam, trīs aizturēja gaidošie pasažieri, un ceturtais ar bailēs baltām acīm atklāja uguni uz neapbruņotiem cilvēkiem, viņu neitralizēja pēc trauksmes izsauktā robežsardze.

Drūmi atbildēdams uz robežsargu kapteiņa jautājumiem un vērodams ārstus, kas līkņāja pie robežsargu ķermeņiem, Ratibors atrada bezsamaņā esošo “ceļotāju” grupas vadītāju un paņēma atpakaļ savus  rācijas klipšus, pēc tam steidzās uz darbu sākušajām metro kabīnēm, nepievēršot uzmanību jauno robežsargu sajūsminātajam un reizē sarūgtinātajiem, ka incidents beidzies, pārsteigtajiem skatieniem.

SPAS centra klīnika - divdesmit sešu stāvu "kaklarota" ar vairākiem simtiem "dārgakmeņu" - palātām, procedūru, operāciju zālēm, atpūtas telpām, sporta zālēm - atradās Desnas upes krastā, kilometru no galvenās Avārijas glābšanas dienesta pārvaldes ēkas. Paziņojis inkam-dispečerim, kas viņš ir un pie kā dodas, Ratibors iekāpa klusā konformālā lifta “gliemezī” un izkāpa caurspīdīgajā dokstacijā, kas savienoja divas medicīniskās palātas ar psihomasāžas zāli. Anastasija Demidova gulēja pirmajā palātā, un, pirms Ratibors paguva pieiet pie durvīm, tās atvērās un izlaida kādu vīrieti melnā.

Viņi pusminūti skatījās viens uz otru, tad tikko manāms smaids pārslīdēja pār Grehova lūpām.

– Runā, ka tu labi pavingrinājies pie metro.

- Neslikti, bet sparinga partneri gadījās nepieredzējuši hļupiki, - Ratibors attrauca tādā pašā tonī kā prokonsuls.

Grehovs pamāja ar galvu, nomurmināja kaut ko līdzīgu “nu, nu”, un lifta kapsula viņu aiznesa ēkas iekšienē. Brīdi pastāvējis, lai tiktu galā ar nepatīkamo tikšanās pēcgaršu, Berestovs ienāca telpā un gandrīz tika nogāzts no kājām: Nastja viņu gaidīja aiz durvīm, uzlēca viņam uz kakla un šņukstēdama sāka skūpstīt seju, ausis, plecus, rokas, kamēr apdullināts no ūdenskrituma sajūtas - psi diapazonā tas bija īsts ūdenskritums! – Ratibors neatrāva viņu no sevis, viņas acis bija aizvērtas, seja slapja no asarām, halāts pavēries, mīļa, neticami skaista un iekārojama...

Viņiem vajadzēja pusstundu starpsaucienu, apskāvienu un čukstu, līdz Nastja atjēdzās un sāka sakārtot sevi.

- Es jau varēju no šejienes aiziet, - viņa teica, ķemmējot matus un skatoties uz Ratibora cieto profilu, - bet nolēmu pagaidīt tevi, Gabriels teica, ka tu atnāksi tūlīt pēc kautiņa. Tu kāvies? Tā ir patiesība?

Ratibors neviļus sarauca pieri. Viņam zem kājām sašūpojās tumša bezdibeņa sajūta.

- Viņš teica, ka es kāvos? Kad?

- Kad teica? Gandrīz pirms stundas, pirms tavas atnākšanas. – Meitene atskatījās. - Ko, viņš kļūdījās?

– Nē, bet... man likās, ka viņš ir informēts par kautiņu caur treku, bet viņš par to zināja jau pirms tas notika... homozaurs!

Anastasija nodrebēja un kļuva bāla.

– Tu... tu to saki... ar naidu! Pēc tā, ko viņš izdarīja tavā labā..., priekš visiem... Vai tiešām tu viņu tik ļoti ienīsti? Par ko? Tāpēc, ka viņš atšķiras no tevis? Par viņa spēku, gribu, risku, cēlumu, visbeidzot? - Viņas balss pārvērtās čukstā un izdzisa. - Tu gribi… lai...

Ratibors pakratīja galvu, atbrīvoja domu kontroli un uz mirkli iemeta meitenes galvā visu savu iekšējo pasauli, visus savus dvēselē ieslodzītos jautājumus, domas un jūtas, kas mocīja viņu un gaidīja atbildi. Nastja atkal nodrebēja, pievērusi acis ieklausījās, vaigos atgriezās gaišā krāsa.

- Atvaino, es kļūdījos, - viņa ātri sacīja, pielekdama un noskūpstīdama Berestovu uz zoda. - Mani vārdi neattiecas uz tevi, lai gan bija laiks, kad tu pret viņu izturējies...

- Bija, - Ratibors piekrita. - Bet es esmu cita lieta; diez vai kāds cits viņu pazīst no citām pusēm, tāpēc radās tā nepatika, naidīgums un pat bailes. Zabava pati atzinās, ka baidās no viņa "kā no zagļa naktī". Un dažreiz, godīgi sakot, arī es jūtu baigu vēsumu. Tu zini, ka viņš uztur sakarus ar Svešajiem? Par pelēkajiem rēgiem nemaz nerunājot!

Nastja nenovērsa skatienu.

- Zinu. Un kas par to?

Ratibors paraustīja plecus.

- Ne velti viņu sauc par homozauru. Un netaisi te biedējošas acis, es nepiederu to nometnei, kuri jau sākuši čukstēt pret viņu apsūdzības, it kā pie visa būtu vainīgs viņš kopā ar Junusovu un Žeļezovski.

– Tā kā viņš vienmēr ir dalībnieks, nevis vērotājs no malas, viņš vienmēr ir centrā, nevis malā. - Nastja iekārtojās Ratiboram klēpī, izslēdza sienas, un istabā ieplūda saulaina diena. - Ne visiem tādi patīk, viņi vienmēr kādam traucē. Pat tev.

Ratibors noskūpstīja viņas pakausi, pievilka viņu sev klāt un paslēpa seju matos.

- Man nē. Starp citu, es arī nesaprotu, kāpēc viņš neiejaucas Konstruktora darbībā viņam pieejamā līmenī? Es nedomāju Drošības padomi vai VKS, mēs runājam par pelēkajiem rēgiem... un par kādiem citiem, viņš nesen deva mājienu.

- Viņš jau stāstīja... arī tev: Gabriels zina, kā tas beigsies, un zina, ko vajag darīt. Un vari būt drošs, viņš dara.

Jā, dara, - Ratibors nodomāja, atcerēdamies tikšanos ar Svešo prokonsula mājā un noslēpumainās durvis uz viņpasauli, kas liecināja par tiešiem sakariem ar roīdu dzimteni.

- Bet, ja viņš zina, kas jādara, kāpēc viņš to nepasaka tieši? Visiem!

- Tāpēc ka domā, ka ir par agru.

- Par agru?! – Berestovs tik asi pacēla galvu, ka Anastasija nodrebēja. – Konstruktors jau tuvojas Jupiteram, palicis solis līdz aizliedzošajai zonai, solis līdz kara pieteikumam, bet viņam par agru?!

Nastja nomierinoši noglāstīja drošībnieka vaigu, mentāli raidot rūcoša tīģera un dresētājas tēlu blakus piena bļodiņai.

- Nedusmojies, bet Gabriels tiešām nekad nenokavē, tu to zini tikpat labi kā es. Ja gribi, parunā ar viņu, viņš aizgāja mājās.

- Un parunāšu. – Ratibors nevēlējās nomierināties, jo uzkurināja sevi ar to, ka Nastja turpināja aizstāvēt savu draugu. – lai tik pamēģina klusēt!

- Oi, cik mēs esam briesmīgi! Un kas tad notiks? - Nastja neizturēja un iesmējās. - Beigsi ar viņu sarunāties?

Arī Ratibors pasmaidīja, taču uzreiz kļuva nopietns. Viņš maigi pārcēla Nastju uz dīvāna sev blakus, izstiepa viņas rokas uz priekšu, un gaiss starp viņas plaukstām sāka mirdzēt. Gaismas mākonis izveidojās seglu formā un uz grīdas nolija dzirksteles. Nastjai, it kā no strauja spiediena krituma, aizlika ausis. Viņa pašūpoja galvu un nopūtās.

– Hiuti, intrasensa parastā iesildīšanās. Tu esi kaķēns Gabriela priekšā, Ratibor, un nav spēka... - Viņa nepabeidza.

Virs Ratibora galvas parādījās sārta mirdzuma vainags, un tūdaļ telpas gaiss sāka peldēt dūmakā, it kā sasildīts līdz augstai temperatūrai, drošībnieka figūra saļodzījās, izliekuma vilnis klusi pārskrēja pa sienām, grīdu, griestiem, izkropļoja telpā esošo priekšmetu kontūras, kaut kas pārsprāga ar stiklainu zvanīgu troksni. Gaismas mākonī starp Ratibora plaukstām parādījās melns traips, ar tievu strūklu ietriecās pretējā sienā un izurbās tai cauri. Sienas atkal drebēja un viss pazuda. Ratibors nolaida rokas, viegli pasmaidīja - Nastja vērģi paskatījās uz viņu un nočukstēja:

- Kas tas bija?

- Nezinu," Ratibors klusi atbildēja. – Atklāju nejauši, domādams par saistību ar Konstruktoru. Bezdibeņa un sāpju sajūta pārgāja, un tad likās, ka galvā būtu uzsprādzis trauks, un es ieraudzīju Konstruktoru... uz mirkli... Bija tāda sajūta, ka viņš grib kaut ko pateikt.

Nastja ar roku saspieda kaklu, viņas acis kļuva lielas un bezdibenīgas. Ratibors atkal pasmaidīja.

- Interesanti, vai ne? Grehovs teica, ka es, tāpat kā viņš, esmu Konstruktora krustdēls, kas nozīmē, ka arī esmu tāds pats homozaurs. To es pie salīdzinājuma ar kaķēnu. Nebēdā. – Viņš uzmanīgi apskāva meiteni ap pleciem. – Sekas, ceļojot pa Konstruktora iekšējo pasauli, būs jūtamas vēl ilgi, tā teica ārsts. Nu man jāiet. Veseļojies ātrāk.

Nastja aizvēra acis, paceļot seju, un Ratibors noskūpstīja viņas atvērtās lūpas...

Klīnikas vestibilā kāds mentāli uzsauca Ratiboram, viņš atskatījās  – tā bija Zabava Bojanova, iztālēm izskatoties pēc meitenes ar garu brūnu bizi. Viņš piegāja klāt, pieklājīgi paklanījās un atbildēja tāpat mentāli:

- Laba diena.

– Sveiks, Berestov, prieks tevi redzēt. Tu no Nastjas? Man nav laika apciemot visus, es vienmēr kaut kur kavēju. Kā viņai tur?

– Norma, šodien izrakstās.

Saruna turpinājās psi diapazonā, ložmetēja kārtas tempā, un visa notika desmit sekunžu laikā.

- Nu tad paldies Dievam! Kas jauns tev?  "Brīvās medības" beidzi? Uz kurieni tagad? Pie Aristarha, vai vēl ir darīšanas uz Zemes?

– Ir darīšanas. – Ratibors pēkšņi, pašam negaidīti atzinās, ka meklē Grehovu.

Bojanovas seja sastinga, lūpas sakļāvās, skatiens kļuva ass, caururbjošs.

- Kāpēc tev viņš vajadzīgs?

– Gribu uzdot dažus jautājumus.

- Nu ko, varbūt tiešām pienācis laiks viņam pajautāt. Varu ieteikt, kuras tēmas labāk neskart, jo tas var ietekmēt veselību.

- Es arī kaut ko protu.

– Tu esi kaķēns viņa priekšā, medniek, neskatoties uz visu savu augumu un muskuļiem. Viņš joko, ka ir homozaurs, bet viņš tāds patiešām ir. Šis eksosenss ir bīstams, kā... - Bojanova meklēja salīdzinājumu. – Kā viesuļvētra, kas paslēpta magoņu sēkliņā. Paturi to prātā.

- Ņemšu vērā, - Ratibors pieklājīgi apsolīja. – Kādas tēmas man nevajadzētu skart sarunā ar viņu?

– Pirmā - Nastja. Viņš viņu mīl, kas padara viņu vēl vientuļāku, tu to nevari nepamanīt. Otrkārt: kā viņš attiecas pret Konstruktoru. Grehovs nav viņa dēls, bet tikai padēls, un arī tas jāņem vērā. Un pēdējā tēma: kāpēc viņš dažreiz tomēr palīdz mums, cilvēkiem? Kāpēc viņam tas ir vajadzīgs, ja viņš jau zina, kā viss beigsies? Tas ir šausmīgs jautājums, Berestov, padomā pats – kāpēc.

- Jūs pārspīlējat.

Zabava pasmaidīja, smaidā paužot uzreiz visus savus gadus un pieredzi.

– Negribētu pārspīlēt. Man jāiet, tiksimies vēlāk, medniek, novēlu tev izdzīvot.

Viņa pagriezās un slīdošā, elastīgā solī šķērsoja halli un pazuda aiz matēti caurspīdīgajām lifta “gliemeža” durvīm. Ratibors klusi noskatījās viņai pakaļ, neizkustēdamies no vietas, juzdams, cik nepatīkami krampjaini savelkas viņa vēdera muskuļi.

Pagājis garām parka zonai, kas savienoja UASS ēku un klīniku, viņš, neiegājis nodaļā, noklausījās jaunāko ziņojumu par Sistēmu un iegāja metro, atcerēdamies Grehova mājas kabīnes kodu.

Saimnieks tiešām bija mājās. Viņš izgāja no laboratorijas gaitenī, kails līdz viduklim, viss savīts ar muskuļiem, tiklīdz nostrādāja metro automātika, viņš pazina viesi un bez pārsteiguma pamāja uz viesistabas pusi:

- Ienāc, būšu pēc minūtes.

Ratibors, juzdamies neveiklību un dīvainu durstošu diskomfortu, it kā viņam kaklā būtu iesprūdis zivs kauls, iegāja viesistabā, atzīmēja, ka tajā nekas nav manījies, un apsēdās krēslā. Gabriels parādījās pēc minūtes, jau ģērbies savā mīļākajā marengo krāsas vasaras uzvalkā. Viņš nemainīja savus ieradumus, tāpat kā Ratibors, kurš deva priekšroku stingri elegantiem vai sporta tērpiem. Atmosfēra telpā manāmi sabiezēja, atgādinot lietum gatavu mākoni. Uz dzirdamības robežas dzima neparasta skaņa, it kā kaut kur tālu, tālu trikšķētu pārsprāgt gatava stīga. Ar tikko manāmu ironiju vērodams Ratiboru, Grehovs pakustināja mutes kaktiņu, turpināja klusēt.

Ratibors ar grūtībām pārvarēja kautrību, pareizāk sakot, iekšēju pretestību savām patiesības slāpēm, apsūdzībām, kuras viņš gribēja izteikt prokonsulam.

- Kāpēc jūs…

Grehovs pacēla roku, aicinādams paklušēt. Ratibors apklusa – rācija atnesa nodaļas dežuranta balsi:

– Jupitera sistēmā tiek izsludināts “džoggers”! Konstruktors tuvojas tiešās ietekmes zonai. Turpmāk visi Sistēmas transporta maršruti tiek slēgti. Lidojumi zonā atļauti tikai robežsardzes flotēm ar koda identifikāciju. Atkārtoju...

– Neiebilsti, ja mēs noskatīsimies šo izrādi? – Grehovs uzsita ar pirkstiem, un viesistabas siena ar nišām, kurās stāvēja suvenīri, pārvērtās par viomu.

Ratiboru aizvainoja vārds “izrāde”, taču viņš atturējās, pateica:

- Ja jau nesteidzaties...

Istabā nodzisa gaisma – logi vairs nebija caurspīdīgi, un telpas dziļumā parādījās milzu planētu sistēmas attēls ar visiem tās pavadoņiem.

Sākumā Ratibors iedomāja, ka tā ir krāsaina shēma, tad viņš ieskatījās vērīgāk un neizpratnē pacēla uzaci. Video pārraides leņķis, protams, bija neparasts, bet galvenais bija tas, ka katra planēta, pat mazākie pavadoņi, bija redzama ārkārtīgi skaidri, it kā tā būtu tuvu, tiešā vizuālā novērošanas attālumā. Un tajā pašā laikā bija skaidrs, ka pārraide notiek no vienas kameras, nevis no simtiem videokamerām, kur katra pavērsta uz savu objektu; attēls netiek sintezēts, lai gan, lai šādi parādītu visu Jupitera sistēmu, bija nepieciešama attēlu apstrāde ar logaritmiskās skalas pielietošanu.

Ratibors neviļus paskatījās uz Grehovu, kura mati tumsā nedaudz mirdzēja, un tas, galvu nepagriezis, sausi pateica:

– Pārraidi veic Pelēkais rēgs.

Ratibors apstulbis nosēdēja vairākas sekundes, pirms sāka aplūkot Jupitera saimes attēlu, un viņam atkal šķita, ka virs viņa klusi strinkšķ cieši nostiepta “ģitāras stīga”, kas gatava satrūkt.

Pēc dažām minūtēm videokameras redzes laukā parādījās Konstruktors - balti sakarsētu “ogļu ķīlis”, un izmaiņas planētas pavadoņu kustībā kļuva uzreiz pamanāmas: pirmais, kas uz pieeju reaģēja, bija ārējo asteroīdu svīta, kuru izmēri svārstījās no simtiem metru līdz vienam kilometram, pārtraucot mūžīgo riņķošanas orbītu un Konstruktora gravitācijas ietekmē metās prom no Jupitera. Tad “nodrebēja” viens no lielajiem negalileja pavadoņiem [38To atklāšanas datumi - no 1904. gada līdz 1979. gadam; sākumā tiem tika piešķirts tikai skaitlis, un tikai septiņdesmito gadu beigās tie saņēma mūsdienīgos nosaukumus.], - Sinops, kura diametrs bija trīsdesmit kilometri.

Klusēdami Grehovs un Berestovs skatījās uz vēl vienas planētu saimes, ko cilvēki nemaz nebija pienācīgi izpētījuši, lēnas iznīcināšanas ainu. Un šķita, ka līdz ar visiem pārējiem arī pats Jupiters ar satraukumu skatās uz iebrukumu, it kā satraukumā pārklājās ar nemierīgu atmosfēras plankumu un turbulenču kustību.

Un pēkšņi viss izbeidzās. Pareizāk sakot, vienmērīgā pavadoņu “aizripošana” Konstruktora gravitācijas kapā pārtrūka, lai gan viņš pats turpināja kustēties tajā pašā virzienā un ar tādu pašu ātrumu. Cauri tiešraides dziļajai “bedrei” rācijas austiņās izlauzās dežuranta balss:

– Konstruktora gravitācijas laukā krass kritums par aptuveni sešām reizēm. Izskatās, ka viņš zaudējis deviņdesmit deviņus procentus no savas masas. Efektam izskaidrojuma nav. Galileja pavadoņi nepaspēja izmainīt savas orbītas.

Ratibors atskatījās uz Grehovu un viņa lūpās pamanīja vieglu smaidu, ko acīmredzot izraisīja dežuranta vārdi ("spruta" ķēdē bija iekļauts arī prokonsuls). Vēl mazliet pasēdējis, saimnieks izslēdza video un ielaida viesistabā saules gaismu.

– Viss, izrāde beigusies, nekas interesants tālāk nenotiks.

Viņi saskatījās.

– Tātad, tu gribēji jautāt, kāpēc es neiejaucos notikumos, ja man ir tādi atbalstītāji kā Svešie un Pelēkie rēgi? Bet kāpēc tu domā, ka es neko nedaru?

- Es tā nedomāju. – Ratibors atcerējās Bojanovas brīdinājumu, un nepatīkamā dedzinošā sajūta vēderā pastiprinājās. – Gluži otrādi, mēs uzskatām, ka, zinot, kā viss beigsies, pēc loģikas, vispār varat neko nedarīt.

- Mēs? – Pār Grehova lūpām atkal pārslīdēja viegs smaids ar tikko manāmu ironijas devu. - Kas tie mēs esam? Zabava?

Ratibors izturēja skatienu, kaut arī nevarēja saimnieku piemānīt. Gabriels pamāja.

- Viņa jau sen izturas pret mani aizspriedumaini piesardzīgi, lai gan, Dievs zina, es neesmu devis iemeslu.

– Un tomēr viņai ir taisnība: jūs varētu novērst daudzas nepatikšanas, slikti aprēķināto robežsardzes soļu sekas, ja visiem pateiktu, kas sagaidāms.

Pār prokonsula tumšo seju pārskrēja ēna, viņa acis kļuva pilnīgi melnas, tajās parādījās dziļa, auksta nežēlība un dīvainas skumja, kas bija gatavas pārpludināt visu telpu. Viņš vairākus mirkļus skatījās uz Berestovu, nemainīdams savu stāvokli, tad viņa sejas izteiksme izmainījās, un tajā atgriezās ierastās drūmās rūpes.

- Bet jūs paši nevarat noteikt, kas jūs sagaida? – Grehovs uzsvēra vārdu “jūs”, it kā norobežojot sevi no pārējiem.

– Jūs taču zināt mūsu aprēķinus. Ja Konstruktors neapstāsies, mēs būsim spiesti pieteikt viņam karu, mums nav citas izvēles.

- Kļūda. – Grehovs šo vārdu izteica skaļi,  gandrīz pa zilbei. - Izeja ir, bet jūs to neredzat.

- Kāda izeja? Ekstramobilizācija? Visu Zemes iedzīvotāju evakuācija? Tas ir praktiski neiespējami. Vai varbūt ir iespēja apturēt Konstruktoru asteroīdu joslā?

Gabriels papurināja galvu.

– Konstruktora liktenis izšķiras nevis tur - kosmosā, bet šeit – uz Zemes.

- Ko? – Ratibors nespēja atturēties no izbrīnīta izsauciena.

– Konstruktora liktenis šajā posmā tiek izlemts uz Zemes. Nevis, kā uzskata Zabava, es, nevis svešie un ne pelēkie rēgi, kā daudzi domā, bet jūs paši, visi cilvēki. Kā? Atbilde ir vienkārša. Savienojiet šos divus notikumus, un jūs to atradīsiet. Tikko pa treku paziņoja, ka gandrīz visi Svešie un Rēgi ir pametuši Sistēmu, dzirdēji? Tas ir pirmais pasākums. Un otrais: kā parasti beidzas K-viesu atnākšanas seansi?

- Cilvēkiem? Reakcija pārsvarā ir negatīva...

– Bet Konstruktoram?

Ratibors rakņājās savā atmiņā:

– Jūs domājat "konvulsijas"?

Par “konvulsijām” fiziķi sauca milzīgās lauku svārstības ap Konstruktoru, vakuuma “krampjus”, ko pavadīja magnētiskās vētras un elementārdaļiņu un cietā starojuma rašanās.

– Pēc katra seansa Konstruktoram sākas “galvassāpju lēkmes”, kas saasina situāciju.

– Bet viņš pats ar saviem murgainajiem briesmoņiem provocē cilvēkus uz negatīvu attieksmi...

– Briesmoņi ir pašu cilvēku iztēles produkts, kas bieži vien ir ierobežota un muļķīga. Konstruktoram ar to nav nekāda sakara. Visi mūsu draugi - Aristarhs, Barencs, Erbergs - uz K-viesu parādīšanos reaģēja atšķirīgi, mierīgi un neredzēja nekādus “briesmoņus”. Bet tādu cilvēku diemžēl ir visai maz.

– Ko jūs grinbat teikt?

– To, ka cilvēcei pēdējais laiks pamācīties žēlsirdību. Protams, īsti nemākot mīlēt citus, ir grūti aptvert svešas būtnes mīlestības pamatus, teiksim, mīlestību pret citiem, vai mīlestību pret konstruktoriem, žēlsirdības pamatus pret visu dzīvo, bet baidos, ka cilvēcei nebūs citas iespējas.

– Gribat teikt, ka baiļu un naida vietā mums vajadzētu just viņam līdzi... K-viesus un Konstruktoru... sagaidīt ar... mīlestību?

- Varbūt ne gluži mīlestību, sākumā vismaz līdzjūtību, jo jums vajadzētu apjēgt, ka viņš ir tik vientuļš un slims. Lai gan no naida līdz mīlestībai - tikai viens solis.

- Bet dažreiz tas ir solis... pāri bezdibenim, - Ratibors lēni sacīja. – Jūs domājat, ka Konstruktoru var izārstēt tikai mūsu kopīga mīlestība?

– Līdzjūtība, savstarpēja sapratne, pacietība, ja vēlaties, ir vienīgās nepieciešamās dvēseles kustības, lai izveidotu atgriezenisko saiti. Tikai tad viņš jūs sapratīs un pieņems optimālāko lēmumu, kas vārdu “karš” padarīs bezjēdzīgu. Es neesmu pārliecināts, ka viņš atbildēs uz visiem jūsu jautājumiem, tas ir, es neesmu pārliecināts, vai jūs sapratīsit, ko viņš atbildēs, tas būs pareizāk, jo Konstruktors patiesībā iemieso panpsihismu, un mēs to ne vienmēr esam spējuši izprast un saprast dabu. Bet vienu es noteikti zinu, ka viss ir atkarīgs no cilvēkiem. No katra no mums. Mēģiniet to ieaudzināt un iestāstīt pārējiem.

- Bet jūs?

– Esmu homozaurs, un tas izsaka visu, piemēram, Zabavai Bojanovai ir grūtāk noticēt man nekā Konstruktoram. Viņa ir ļoti stipra un saprātīga sieviete, kuru cienu, viņas rakstura pietiktu trīs vīriešiem, un tāpēc viņas maldi šajā situācijā ir visbīstamākie. Un prastu, pārliecināt citus.

Ratibors neviļus pamāja ar galvu, vēlreiz atcerējies SEKON priekšsēdētājas norādījumus: arī viņš bija padevies viņas pārliecībai, ko te lai saka par komisijas locekļiem?

Kādu laiku iestājās klusums. Kamēr Grehovs kaut ko klausījās - viņa psi-sakaru diapazons atradās ārpus Ratibora psi-dzirdes jutīguma zonas -, Berestovs apdomāja. Beidzot viņš pacēla galvu:

– Vēl viens jautājums, kas mani moka... Kāpēc Konstruktors tik spītīgi iet tuvāk Saulei? Ko viņš te ir pazaudējis? Ko viņš vēlas atrast?

- Nezinu, - Grehovs atbildēja ar satriecošu vienaldzību. - Varbūt viņu vada viņa instinkti.

- Instinkti?! Cik sarežģītiem tiem jābūt, lai viņš ar to palīdzību atrastu ceļu?

– Ko mēs zinām par Konstruktoru instinktiem?

Izbrīnīts un neizpratnē Ratibors nevarēja atrast neko, ko atbildēt. Viņa uztraukums norimās, interese par sarunu pazuda, viņš piecēlās, domādams atvainoties par vizīti. pēkšņi notrīcēja visa māja, sienas sadrebēja, no dziļuma atskanēja zema rūkoņa, it kā tā stāvētu uz vulkāna. Dārdoņa izplatījās sienās, un tās atbildēja ar krakšķiem, pārvēršoties šņācienos un svilpienos.

- Ak tu velns! – Grehovs tieši no krēsla pielēca pie durvīm un pazuda koridorā. kārtējo reizi nodrebēja grīda, no mājas dziļumiem atskanēja dobji būkšķi, nograbēja metāla loksnes, un viss apklusa. Ratibors sajuta sev mugurā smagu skatienu, sastinga un atskatījās. Uz viņu “skatījās” kāds Svešais, kurš iznāca no laboratorijas: divus metrus garš, stūrains melns bluķis caurumainās zeltītās bruņās. Svešo “āda” bija pārsteidzoša savā plūstamībā: tā saplūda mazos kristāliņos, putoja, viļņojās, trīcēja un elpoja, it kā roids patiešām būtu dzīva būtne.

- Sveiki, - sacīja Ratibors, pirmo, kas ienāca prātā.

Svešais klusēdams pagāja garām ar raksturīgu buk-buk-buk, kas satricināja mājas grīdu, lai gan viņam nebija un nevarēja būt cilvēka kāju; pazuda koridorā. Pēc sekundes ārā paskatījās norūpējies Grehovs.

- Atvaino, es steidzos, parunāsim citreiz. - pazuda.

Nezaudējot savaldību, kaut arī vājām kājām, Ratibors sasniedza metro – koridorā neviena nebija, it kā baigā viesa nebūtu bijis – un automātiski sastādīja piekļuves kodu. Atmiņā atkal uzpeldēja Zabavas brīdinājums, un tagad tas nešķita abstrakts, aiz tā stāvēja skrupuloza prokonsula darbību analīze kopā ar intuīciju un ievērojamu tālredzības dāvanu. Grehovs nevairījās atbildēt uz Ratibora jautājumiem, taču ne uz vienu no tiem nespēja atbildēt tieši un ar pilnu atklātību. Viņš nevēlējās ne ar vienu dalīties savās idejās, plānos, pieredzē, attieksmē pret notiekošo, it kā atdalot sevi ar neredzamu sienu no citiem cilvēkiem, un tie, kas viņu satika, nevarēja nesatraukties par šo acīmredzamo faktu. Viņam nebija iespējams neticēt, bija grūti viņam noticēt.

Gabrielam no galvas neizgāja Gabriela frāze: “Konstruktora liktenis izšķiras uz Zemes”, un, par to domājot, Ratibors aizgāja līdz nodaļai, domādams, ko darīt tālāk, kam piedāvāt palīdzību, Žeļezovskim vai Junusovam. Kaitināja paša paša bezspēcība: Ratibors nezināja, kam un kā nodot ienākušo informāciju, lai viņam un kopā ar viņu Grehovam noticētu, kam piedāvāt neticami grūto misiju - izskaidrot visai cilvēcei, kas ir žēlsirdība.

- Berestovu izsauc SEKON priekšsēdētāja, - ieslēdzās rācija, kad Ratibors jau iegāja pustumsā iegrimušajā operatīvajā dežūrtelpā, Dežurants - protams, fantoms, klāt neesoša cilvēka videospoks, viens no inka personāžiem vizuālai saziņai ar abonentiem, viņu sagaidot piecēlās no krēsla.

- Jūs dzirdējāt? - viņš skaļi jautāja, nebrīnīdamies par klienta parādīšanos zālē, kurā parasti ieskatījās tikai praktikanti un tehniskās kontroles darbinieki.

- Pasaki viņai, ka viss ir kārtībā, - sacīja Ratibors, skatoties uz centrālo viomu ar viziera krustu centrā, kura iedaļās spīdēja lielākā Konstruktora daļa. Viņš pēkšņi saprata, ka viņam pietrūkst Žeļezovska, viņa padoma, viņa nezinātāju biedējošā klusuma un mierīguma, viņa dārdošā basa.

- Pateicu. – Dežurants uzmanīgi paskatījās uz Berestovu, gaidīdams ko viņš teiks, neizrādot nepacietības pazīmes. Tieši tādi paši jauni cilvēki, līdzīgi viens otram un šim, tagad runāja ar desmitiem citu abonentu, būdami pilnīgā viņu varā, radot sarunas viens pret vienu izskatu.

– Vēlējāties iespējot integrālos sakarus? [39]

- Pārdomāju. – Ratibors atkāpās, ar atvieglojumu iztēlojies, kā Žeļezovskis reaģēs uz viņa runu, un tad viņam atausa. - No kurienes ziniet?!

– SEKON priekšsēdētāja paredzēja jūsu vēlmi un ieteica nesteigties ar “sprediķi”.

– Tā arī teica – “sprediķi”?

- Jā.

Ratibors pasmīnēja.

- Paldies. Tiekamies vēlāk, kolēģi.

- Vienu mirkli. – Dežurants atgriezās savā krēslā. – Ienākošs ārkārtas ziņojums.

Konstruktora tēls viomā pazuda, un tā vietā parādījās Zemes civilās aizsardzības centra zāle ar diviem desmitiem koordinatoru, kas skatījās ārā no operatīvās kontroles kokoniem, kā gliemeži no čaumalām.

- Uzmanību! – zālē atskanēja galvenā maiņas operatora balss: viņš bija viens no VKS sekretāriem. – Tikko pārtverta tieša pārraide no Svešajiem. Ieslēdzu ierakstu.

Zālē atskanēja čirkstēšana, šņākšana un ilgi dziestoša burbuļošana, kurai cauri izgriezās necilvēcīga, rīkles balss ar neaprakstāmi svilpojošu tembru:

– Brīdinājums... pārsūtīšana... Sējēji, jūs saukt Pelēkie Rēgi... mēģinājums ārstēšana Konstruktors liels neveiksme... žēlums, mēs arī neveiksme... tieši... ārstēšana... nav izeja. Tikai žēlsirdība... Tikai labestīgums un mīlestība ... jebkurš pretējs jūtas - liels katastrofa nākotne... mēs  jūsu pasaule ilgi pa priekšu Konstruktors, bet izzināt jūsu pasaule daudz grūtības, daudz zaudējums... grūtības pamest apvārsni, nespēja sadarboties, svarīgums... mēs paziņojums: Cilvēki! Esiet labestīgums! Un žēlsirdīgums. Spēks - labestīgums – vienīgais pareizi! Mēs...brīdinājums: Konstruktors spoguļošana neiespējams... būt katastrofa... Galaktikas mērogs! Cilvēki! Iznīcināšanas līdzekļi iznīcināt - saprātīga nežēlība... mēs... līdzīgs cilvēki... Atkārtojums: Cilvēki!... Esiet žēlsirdīgums!

Čuksti, čirkstēšana, svilpieni, klusums.

Cilvēki zālē sāka rosīties, un uzreiz zāles tēls pazuda. Viomu dzīlēs uzliesmoja Konstruktora “kartupeļu tīkls”.

- Pārraides beigas, - sacīja dežurants, pagriežoties.

Ratibors stāvēja, domīgi skatījās uz viomu, iedzenot dvēseles porās aukstas, lipīgas bailes. Šaubu nebija, pēdējos Svešo vārdus viņiem ieteica Grehovs, tas bija tīri viņa sauklis: cilvēki, esiet žēlsirdīgi! Viņš neievēro formulu – uztraucies par draugiem, un viņi uztrauksies par tevi?

– Kāpēc viņi ir tik šķībmēlīgi? – Ratibors klusi jautāja, domādams Svešos. – Manipulācijas ar telpu un laiku, gigantiskas enerģētiskās iespējas, augsts tehnoloģiskais līmenis – un lingvistiskā bezpalīdzība...

- Pastāv hipotēze, ka viņi sava ķermeņa ietvaros sagatavo ļoti kvalitatīvu informāciju, - tikpat klusi atsaucās dežurants, - bet caur viņu "ādas" apvalku, bēdīgi slaveno potenciālo barjeru, iziet tikai neliela daļa no tā, kas tiek sagatavots. Līdz mums nonāk kaut kas līdzīgs īsam kopsavilkumam no pilnā teksta, un piedevām, tas tulkošanas laikā zaudē gandrīz visu savu nozīmi. Turklāt roīdu iemītnieki ir ne tikai ne-humanoīdi, tie ir kaut kas līdzīgs bezķermeņa matemātiskām formulām, pareizāk sakot, operācijām, nevis radījumi ar miesu un asinīm. Tēlaini to ir grūti iedomāties.

- Grūti, - Ratibors piekrita, pagriezdams dežurantam muguru. Sajūta par kalnu grēdu, kas lidinās virs ēkas, lika viņam neviļus pacelt galvu, bet virs sevis viņš redzēja tikai spoguļgriestus ar karikatūriski izkropļotu cilvēka figūru.

LIELĀ VIENTULĪBA

Tas nebija tas, ko gaidīja Anastasija: pie durvīm zvanīja Zabava Bojanova. Viņa ienāca, paskatījās uz saimnieci un pasmaidīja: Nastja bija ģērbusies ļoti skaistā vakarkleitā "rob de šemiz", vaļīgā līdz viduklim un šaurai gurnos. Audumam bija zaļā nokrāsā, un tas dažreiz šķita caurspīdīgs, dažreiz kļuva līdzīgs čūskas ādai.

- Viņš neatnāks, - sacīja SEKON priekšsēdētāja, ieejot viesistabā. Viņa pati bija ģērbusies baltā kokosā un izskatījās pēc zēna, tikai mati, kas bija savijušies smagā mezglā pakausī, šo ilūziju sagrāva.

- Kāpēc neatnāks? – aiz viņas ienāca Nastja.

Viesistabā darbojās informācijas pārraides vioms, un diktors kaut ko stāstīja par Konstruktoru. Bojanova kādu laiku paklausījās, pasmējās un izslēdza raidījumu. Viņa apstājās istabas vidū.

– Man ir vajadzīga jūsu kā efanalītiķa palīdzība.

Nastja mentāli lika “mājas garam” ieslēgt informācijas kanālu un klusi teica:

- Atvainojiet, es tomēr mazliet paklausīšos. Lūdzu apsēdieties.

Bojanova papurināja galvu.

- Maz laika. Tu piekrīti? Darbs prasa pilnīgu atdevi un slepenību, tāpēc, ja gribi kaut ko pateikt Berestovam, atstāj viņam vēstuli.

- ...Sistēmas nākotne, - sacīja viomā parādījies diktors. – Un tagad atkārtojam svešinieku aicinājumu un speciālistu komentāru par to.

Raidījuma skaļumu piepildīja sudrabainu pavedienu ūdenskritums, caur kuru izzīmējās Konstruktora tēls, un telpā sāka skanēt Svešo brīdinājuma runa.

- Tu nebiji dzirdējusi?

- Dzirdēju, - Nastja pamāja.

- Tad iesim. Pārģērbies.

Nastja bezmērķīgi pagājās pa istabu, pieskaroties lietām un grāmatām, it kā kaut ko meklētu, tad, zem Zabavas izsmējīgā skatiena, nosarka un pazuda guļamistabā.

Svešinieku vēstījums beidzās, sākās komentārs, un vioms parādīja Pasaules koordinācijas padomes sēžu zāles terasi, uz kuras prosceniuma stāvēja tikai trīs cilvēki: padomes priekšsēdētājs Hakans Roobs, Barencs un Gabriels Grehovs.

Bojanova sarauca pieri, atskatījās uz guļamistabu, apslāpēja skaņu, un, kad ierunājās GHrehovs, vispār izslēdza video. Pie sevis nomurmināja: žēlsirdības laiki ir pagājuši... bet mēs turpinām dzīvot ar gudrības atpakaļprātu. Glābšanas cena ir saprātīga nežēlība, un tikai aklie, slimie un vājprātīgie to neredz...

Nastja iznāca ģērbusies tādā pašā baltā kokosā kā Zabava, un viņa neviļus papriecājās par meiteni, apbrīnojami skaistu un sievišķīgu, kuras figūru nevarēja sabojāt neviens tērps.

- Berestovam nav stulba gaume, - nomurmināja SEKON priekšsēdētāja. – Nu ko?.. – Viņa nepabeidza.

Istabas stūrī uzvirpuļoja spoža migla, ieguva dzīvas būtnes - vai nu sniega leoparda, vai polārlāča - aprises, tas saprātīgi, gandrīz cilvēciski paskatījās uz sastingušajām sievietēm un sāka ātri un raiti mainīt formu, "plūstot ” no viena uz citu.

- K-viesis! – Nastja pārsteigta nočukstēja.

- Nelietis! – Bojanova atbildēja caur sakostiem zobiem.

Viņas rokās pēkšņi parādījās pistole, uzplaiksnīja blāvi zila šāviena zibssnis, un ar izteiktu sāpju vaidu - tā šķita Nastjai - un psi starojuma uzliesmojumu, kurā bija skumjas, šausmas, naids, apjukums, aizvainojums, agresivitāte, naidīgums un neaprakstāma zaudējuma sajūta, noslēpumainais "zvērs" pazuda.

- Es tev parādīšu intelekta testus! – Zabavas balsī skanēja naids un riebums.

- Par ko? – izbrīnītā Nastja klusi jautāja.

- Neciešu eksāmenus, - pēc minūtes gandrīz mierīgi atbildēja Bojanova, paslēpdama universālu, "un vēl jo vairāk, ja eksaminētājs nav cilvēks un pats nezina, ko grib.

- Bet viņš taču neko sliktu nedarīja...

– Bet tu gribi sagaidīt tādu brīdi? Tu zini, kā var beigties Konstruktora testēšana? Bet ja nu tie ir testi, lai noteiktu mūsu apņēmību izdzīvot? Kur ir šī apņēmība? Ko mēs demonstrējam? Mīkstmiesību, irdenumu, nevēlēšanos domāt par nākotni, siekalainas diskusijās par labo un ļauno.

– Ir arī cits viedoklis.

– Tādu ir pārāk daudz, to viedokļu, bet patiesība ir viena – mēs esam liecinieki iebrukumam! Kur jūs, bruņinieki,  spējīgi aizsargāt dzīvību? Cilvēcei ir pietiekami daudz intelektuāļu, bet nepietiek cīnītāju.

– Jūsuprāt, arī Aristarhs ir viens no intelektuāļiem? – Nastja nenocietās.

Zabava pasmaidīja, skumji un maigi, it kā runātu par bērnu.

- Oo, Aristarhs ir cīnītājs, vari būt droša, lai gan viņam arī netrūkst intelekta, tikai viņš nebija audzināts atgrūšanas likumos. Un briesmas viņam bija devušas pa kaklu tik ilgi, ka pārvērta viņa dabisko pacietību un piesardzību iecietībā un pārliecībā, mēģināt atrisināt jebkuru konfliktu mierīgā ceļā.

– Viņš zina, ka es strādāšu ar jums?

– Man pat VKS priekšsēdētājam atļauja nav jāprasa, bet... viņš zina. Ejam.

Un Nastja noticēja.

***

Rooba, Grehova un Barenca runas ieraksts kopā ar Svešo video pārraidi tika pārraidīts visā pasaulē  trīs dienas, ik pēc trim stundām, lai to varētu noskatīties pēc iespējas vairāk cilvēku. Neviens vēl nezināja, vai tas ietekmēja attieksmes maiņu pret tuvojošos Konstruktoru, pasaulē saglabājās spriedze, turpinājās konflikti starp dažādu reliģisko grupu atbalstītājiem un sabiedriskām neformālām apvienībām, ļauna huligānisma faktiem un antisociālai uzvedībai nebija redzams gals.

K-viesi cilvēkus apmeklēja arvien retāk, vairs nebiedēja kā agrāk, bet arī neizraisīja lielas simpātijas. Visbeidzot, apmeklējumu vilnis norima, izraisot vilšanos un skumjas tajos, kuri cerēja uz Grehova sludinātās universālās žēlsirdības filozofijas “dziedinošo spēku”.

- Mainīt cilvēku nav iespējams, - Barencs skumji konstatēja sarunā ar Žeļezovski, - it sevišķi, ja viņš pats to nevēlas. Sprediķi par labā spēku derīgi tikai sagatavotai publikai, bet ne demosam, sašķeltam ar simpātiju un antipātu robežām, pretrunīgu jūtu plosītam un gatavam pasludināt mesiju ikvienu, kurš skaļāk kliegs “sitiet viņu!”.

- Jaropolk, tev nav taisnība, - tikpat skumji nodārdināja Žeļezovskis, kurš pēdējo diennakšu laikā bija zaudējis lielu daļu no vaibstu akmens cietības un skulpturālā nekustīguma. – “Esamības pasaule ir kaitinoši mazs pieskāriens starp tukšo pasauļu neesamību” [40]. Katrs cīnās par dzīvību, kā var un prot.

– Redziet, man nez kāpēc likās, ka esam sasnieguši pilnības postulātu, kad visi rūpējas par visiem, bet patiesībā izrādījās, ka vairumā gadījumu katrs rūpējas tikai par sevi.

- Tu kļūdies, Jaropolk, - atkārtoja  komisārs divi. – Attiecības starp cilvēkiem mūsu ideālajā sabiedrībā ir sarežģītākas, nekā mēs iedomājāmies, un tas arī viss. Cilvēks ir neprognozējams, un līdzās drosmei, bezbailībai un pašaizliedzībai vienmēr būs meli, gļēvums, zemiskums un nodevība, kuru pārvarēšana vien jau ir cilvēka eksistences jēga.

Ratibors, kurš dežurēja kontroles telpā, sarunā klausījās ar vienu ausi, bet ar otru tvēra Konstruktoru pavadošo robežpatruļu sarunas. Viņu uztrauca viena doma: kur pazudusi Nastja? “Mājas gars” nezināja viņas atrašanās vietu, bet Ratibors meiteni pazaudēja no redzesloka jau tajā pašā vakarā, kad nesatika viņu mājās. Sirdī bija jūtams smagums, saasinājās kopējā kaitinošā psiholoģiskā diskomforta gaisotne, ko izraisīja Konstruktora aklā spītība, jo tas, neskatoties uz visiem brīdinājumiem, nevēlējās mainīt kursu.

Kur viņa pazudusi? Un kāpēc vismaz nepiezvanīja?...

- Zini, šobrīd mani vairāk uztrauc Zabavas pazušana, - atzina Žeļezovskis. – Kaut kas aiz tā slēpjas, bet nevaru saprast, kas.

Ratibors noraustījās tā, ka krēsls, "domādams", ka viņš vēlas piecelties, atbrīvoja viņu no savām skaujām. Abi ekstrasensi paskatījās uz viņu. Ratibors atguva savaldību.

– Kad viņa pazuda?

- Pirms trim dienām, - pēc pauzes atbildēja Žeļezovskis. – Tu kaut ko zini?

- Pilnīgi neko. Tikai ir sakritība: Mēs... pirms trim dienām kaut kur pazuda arī Anastasija Demidova. Vai tik tas nav K-migrantu darbs?

- Nē, viņi tiek kontrolēti un, cik man zināms, svēti ievēro neitralitāti, - sacīja Barencs. – Divi no viņiem pastāvīgi dežurē pirmajā civilās aizsardzības centrā uz Zemes.

- Interesants fakts, - sacīja komisārs divi. – Demidova ir efanalītiķe...

Intrasensi saskatījās.

– Ko tu gribi teikt? – Barencs mentāli jautāja.

- Pgaidām neko, - tāpat mentāli atbildēja Aristarhs. - Mēģinu domāt. Zabava kaut ko perina, viņai nepatīk zaudēt. Baidos, ka arī no šīs puses nāksies sagaidīt nepatikšanas. Tātad, paskaties pa savu konsort kanālu, netraucējot civilās aizsardzības darbiniekiem, uz Zemes un arī Sistēmā, vai šajā laikā - trīs dienās - nav pazudis vēl kāds?

- Sapratu. – Barencs, palūkojies uz vioma melno bezdibeni ar spožo Konstruktora “planētu” baru, izgāja no zāles.

Ratibors, kurš uztvēra šo acumirklīgo psi sarunu, gribēja jautāt, ko ar to Žeļezovskis domājis, taču atturējās.

Pusstunda pagāja klusumā; Klusumu zālē pārtrauca tikai ik pa laikam atskanošā automātu zvanīšana un ne mazāk retie robežposteņu komandieru pieprasījumi. Tad atgriezās Barencs.

– Meklēšana turpinās, taču jau atklāts, ka pazuduši fiziķis-fridmanologs Gonza Danešs no Vakulas nodaļas, nesen strādājis kopā ar Valdmani, elektronikas inženieris Salaketdinovs, meistars mehāniķis BS. Timošins un IVK efanalīzes laboratorijas vadītājs Kosta Sahangirejs. .

– Ko tas varētu nozīmēt?

- Nezinu. Faktiski tā ir gatava riska grupa, zinātniskā un inženiertehniskā riska aptvere, un viņi varētu izvirzīt sev jebkuru uzdevumu - no Konstruktora iznīcināšanas metodes izstrādes līdz klusai bēgšanai no Sistēmas. Tomēr... - Barencs padomāja. – Pirmais būtu gandrīz nerealizējams.

- Un otrais diez vai pamatots, - nomurmināja Žeļezovskis. – Kāds ir tavs viedoklis, medniek?

- Patiesība varētu būt kaut kur pa vidu, - pārsteigtais Ratibors izgrūda un vilcinādamies piebilda: - Pajautājiet par to Grehovam, viņš zina visu.

Žeļezovskis paskatījās uz viņu ar smagu skatienu, apsvērdams atbildes nopietnību, un nodārdināja:

- Tad pats ari pajautā.

Ratibors nepaspēja izteikt savu attieksmi pret priekšlikumu, zālē atskanēja divu toņu vispārējā trauksmes sirēna un atskanēja inka-koordinatora balss:

- Uzmanību robežposteņiem! Konstruktors sadalās divās daļās. Pētnieciskajam “kortežam” nekavējoties jāatstāj trauksmes zona!

Ap Konstruktoru uzzibsnīja izkliedētu zaļu dzirksteļu mākonis un nodzisa - kuģi atbildēja koordinatoram, izmantojot lāzera sakarus.

Plaisa, kas sadalīja Konstruktora ķermeni, kļuva pamanāmāka. Tās mazākā priekšpuse, atdalītā daļa virzījās uz priekšu ātrāk, pārvēršoties ideālā sārtinas mirdzošas vārpstas formā,  iekšpusē tā pulsēja visā garumā, te palielinot mirdzumu, te izzūdot, lauztā līnijā. Radās iespaids, it kā visu simttūkstoš kilometru garo vārpstu būtu caurdūris milzīgs zibens.

Ratibors pamanīja, ka ar katru uzplaiksnījumu vārpstas izmēri samazinās, it kā sarūk, un tikai pēc inka piezīmes kļuva skaidrs, ka novērojama vārpstas superātrā paātrinājuma ietekme. Tādā tempā neviens no Zemes apkalpes transportlīdzekļiem, pat automātiskie kuģi nevarēja iegūt ātrumu - aizsardzība to ļāva izdarīt, bet traucēja vakuuma struktūra, tā lauka “piepildīšana” un kvantu mijiedarbības efektiem.

Tikai dažu sekunžu laikā Konstruktora atšķēlusies daļa attīstīja ātrumu no divsimt desmit kilometriem sekundē līdz divsimt tūkstošiem un pazuda no novērotājiem - zondes šādu ātrumu nevarēja uzturēt, bet koggi vārpstu uzreiz nespēja panākt.

– Viņš turpina palielināt ātrumu! – ziņoja koordinators. – Paātrinājuma mehānisms paliek neskaidrs...

- Viņš nevar to palielināt mūžīgi, - Žeļezovskis pārtrauca runātāju. – Maksimums ir gaismas ātrums, diezin vai viņš spēs apiet mūsu fizikas likumus, un tomēr – cik ilgā laikā viņš nokļūs līdz Zemei?

- Nedaudz vairāk par divām stundām, - atbildēja inks, kurš aprēķināja visas iespējas ar pievienoto skaitļošanas sistēmu palīdzību, - ja viņš turpinās kustēties ar mijiedarbības apakšējās robežas ātrumu. Bet tā kustības vektors sakrīt nevis ar Zemi, bet ar Marsu.

Žeļezovskis ar acīm atrada Ratiboru.

– Ņem “Perunu” un – "ķenguru" uz Marsu! Orientējies pēc situācijas. Ir par vēlu sākt vispārēju evakuāciju, mēģini nogādāt uz Zemi sievietes un bērnus, pārējie lai meklē patvērumu kur var un kādu laiku paslēpjas. Es došu "polundru". Ne pūku...

Ratibors klusēdams izskrēja no zāles.

***

Robežsardzes dienesta speiseris "Peruns" apsteidza Konstruktora sūtni tikai par piecdesmit divām minūtēm.

Žeļezovska izsludinātā “Polundra” jau darbojās, un piemarsa zona bija rosīgs bišu spiets, bet pats Marss – satraukts skudru pūznis: visā, kas varēja izlidot no planētas virsmas ārpus atmosfēras, kāpa cilvēki un startēja pa vektoru uz Sauli, tālāk no Marsa; Marsa metro sistēma bija pārpildīta, un nepacietīgākie steidza izmēģināt veiksmi, izglābties tradicionālā veidā. Tie, kas ieradās uz "Peruna", varēja novērot garu "ložmetēju" kārtu, kurā bija koggi, transporta un kravas moduļi, drakkari, nefi un tūristu gondolas, kas lidoja prom kosmosā no "apgrauztās planētas". tos kaut kur miljona kilometru attālumā gatavojās pārtvert ietilpīgie avārijas glābšanas dienesta speiseri, kas virzījās uz Marsu no visām Sistēmas pusēm. Evakuācijā piedalījās arī robežsardzes mašīnas, kas kā spoki parādījās un pazuda tieši no pilsētu laukumiem, lai gan glābšanas darbi bija pēdējie, kas bija iekļauti to funkcijās.

Ratibors deva vispārējas pulcēšanās signālu un, kamēr speiseri tuvojās uz tikšanās vietu, ar civilās aizsardzības inka palīdzību noskaidroja situāciju. Uz jautājumu: kas devis komandu vispārējai evakuācijai? – koordinators atbildēja īsi: panika. Apturēt to vairs nebija iespējams, nebija jēgas censties, tāpēc Ratibors, domādams, ka tas bija sagaidāms, ļāva notikumiem attīstīties pēc dzīves piedāvātā scenārija.

Kopš Konatruktora dzimšanas Marss, zaudējis trešdaļu no savas masas un pārcēlies uz orbītu, kas atradās vēl tālāk no Saules, vairs nespēja uz virsmas efektīvi noturēt atmosfēru un siltumu, taču cilvēki tomēr turpināja to apdzīvot, uzbūvēja kupolu pilsētas, un planētas iedzīvotāju skaits bija aptuveni septiņi ar pusmiljoni cilvēku. Protams, nebija iedomājami viņus visus evakuēt tik īsā laika posmā, taču glābšanas dienests ieslēdzās savlaicīgi un secīgi, un bija iespēja pienācīgi sagatavoties Konstruktora ierašanās brīdim, atstājot viņam gandrīz neapdzīvotu planētu. Tiem, kuri nepaspēs atstāt Marsu, galvenokārt enerģētikas un rūpniecības kompleksu operatoriem, bija jāslēpjas pazemes patversmēs ar drošu aizsardzību.

- Marsa operatoru izsauc Grehovs, - cauri operatīvā fona klusajām balsīm izlauzās inka balss. - Dodu tiešus sakarus.

- Berestov, pārbaudi Lielo Marsa krāteri, - atskanēja Grehova balss. - Tajā nevajadzētu palikt nevienam cilvēkam. Ja tur ir metro, izslēdz to. Kā saprati?

- Tā ir pavēle? – jautāja Ratibors.

- Netērē laiku muļķībām, lai noskaidrotu nesvarīgas detaļas, tu esi atbildīgs par cilvēkiem tur, lejā. Rīkojies. – Grehovs atslēdzās.

Pārdzīvojis sarežģītu sajūtu - naidīgumu un neuzticību, sajauktu ar apbrīnu un cieņu, Ratibors deva komandu "pakmaku" eskadriļai (divdesmit "pakmaku" - simts transportlīdzekļu) un vēroja, kā to ierindas kolonna izvēršas desanta vēdeklī. Šādos apstākļos viņš nevarēja neticēt Grehovam un negribēja jautāt, kas par lietu, kāpēc īpaša uzmanība jāpievērš Lielajam krāterim.

Pēc divdesmit minūtēm desanta komandieris ziņoja par misijas izpildi, un Ratibors sasauca minūtes kompjūtersanāksmi. Uzklausījis speiseru komandieru priekšlikumus, viņš pavēlēja sarindot floti ķīlī pretī Konstruktora sūtnim: divdesmit speiseru un septiņdesmit "pakmaku". "Peruns", aizsargāts no daudzām kosmiskām katastrofām, ieņēma savu vietu ķīļa priekšgalā.

Satiksmes jūklis Marsa zonā pamazām nomierinājās, ēters manāmi attīrījās no radio trokšņiem, tikai virs Marsa pilsētām turpināja mirgot sarkani trauksmes prožektori.

Blakus Zemes kosmosa mašīnu ķīlim pēkšņi parādījās skaists pūkainu bumbu perlamutra “pušķis”, kas sadalījās atsevišķās “pienenes pūkās”. Speiseri nošūpoja kā uz viļņa.

- Pelēkie Rēgi! – iesaucās jaunais “Peruna” draivers-prima.

Viena no kilometrīgajām pūkām - cauri spīdēja saplacināta Saule -, it kā apskatot veidojumu, apmeta cilpu ap sarindotajiem speiseriem un atgriezās pie saviem astoņiem ciltsbrāļiem.

– Uzmanību nepievērst! – Ratibors skarbi pavēlēja. – obligāti visiem imperatīvs “Vairogs”! Mūsu mērķis ir Konstruktors.

- Marsa operatoru izsauc Grehovs, - atkal iejaucās civilās aizsardzības koordinators. - Ieslēdzu tiešos sakarus.

- Kur viņš ir?

-Abonenta koordinātes nav zināmas, - pēc divu sekunžu vilcināšanās atbildēja inks.

- Berestov, ko taisies darīt? – atskanēja prokonsula balss.

- Dziedāt paean [41himna par godu dievam, vai kara gadījumā, Senajā Grieķijā], - Ratibors drūmi pajokoja.

- Tikai nesāc šaut. Piemarsa telpa praktiski atbrīvota no transporta un apdzīvotām stacijām, tāpēc cietušajiem nevajadzētu būt. Vēro no malas un nekur nejaucies, tad viss būs labi.

- Kam te jānotiek?

- Redzēsi. Bet nekādā gadījumā nemēģini izmantot spēku, atbilde var būt tāda, ka nekāds jūsu “vairogs” nepalīdzēs.

– Man nepatīk rīkoties akli. Vai nu runājiet līdz galam, vai arī netraucējiet darbā.

Grehovs neatbildēja, kā parasti, nepievērša uzmanību sarunu biedra emocijām un tonim, viņam tas nekad nerūpēja.

- Velna homozaurs! – atskanēja speisera "Urāls" komandiera Demina balss. – Padomus dalīt viegli... Starp citu, operator, ieslēdz kanālu uz viļņa “simt septiņi”, tur ir interesanti.

Inks pārslēdza sakaru kanālus, un Ratibors izdzirdēja mūzikas akordus, te kristālskaidrus, te draudīgi svinīgus, te valdzinoši aicinošus, apburošus dvēseli un sirdi...

- Kas tas ir? - čukstēja "Peruna" komandieris.

– Acīmredzot šo melodiju pārraida Konstruktors, viņš jau pielido.

- Burvīgi! ..

- Līdz tuvošanās brīdim sešas minūtes, - novērotājiem atgādināja Konstruktora sūtnim un mašīnu ziņojumiem sekojošais koordinators. – Ātrums nemainīgs – gandrīz gaismas ātrums!

- Tā viņš, kas labs, ietrieksies tieši Marsā! – atskanēja balsis. – Pirmkārt, mums nekavējoties jāiet pretī, jāmēģina uzbrukt un apstādināt.

Ratibors klusēja, iztēlojies, kā "trīc uz sprūdiem" jauno robežsargu pirksti, gatavi izmest enerģijas zalves mežonīgo un ļauno spēku. Peruna komandieris apgrieza savu kokona krēslu un nepacietīgi, gaidoši un satraukti skatījās uz viņu. Viņam niezēja rokas, vārījās asinis, un viņš ilgojās pēc darbības.

- Uzbrukumu atlikt, - Ratibors beidzot teica, pārvaējis gribas trūkumu, kas bija sasaldējis viņa kaklu ar aizsmakuma ledu. – Imperatīvs “vairogs”! Visiem izklīst pie tām pilsētām, kuru iedzīvotāji nav evakuēti. Gaidīt. Pilsētām nodrošināt spēka lauka segumu. Atklāt uguni tikai tad, ja pastāv tieši draudi apkalpes dzīvībai. Kā sapratāt?

Atbilde bija dziļš, apstulbis klusums. "Peruna" draivers-prima pamāja, it kā dzenot prom apsēstību, un novērsās, atcerēdamies speisera komandiera pienākumus. Ēterā noskanēja tikai kāds vientuļš izsauciens: "Ko viņš tur muld?!" - tas arī viss. Pārējie pie disciplīnas pieradušie robežsargi klusēja.

Pēc minūtes spēku koordinācijas sistēma sāka darboties pēc jaunās trauksmes operatora pavēles, speiseri un "pakmaki" sāka atstāt formējumu un vilkt punktētas trajektorijas uz saviem piesegšanas objektiem. "Peruns" devās uz pēdējo,  uz Vikingtaunu, vienu no lielākajām Marsa pilsētām, kas atradās netālu no Piesātinājuma robežas grēdas - Lielā Marsa krātera robežas.

– Konstruktora sūtnim pa priekšu iet Svešie! – teica koordinators. - Apmēram piecdesmit vienības. Varbūt tie ir vadītāji?

- Pie Marsa? – Ratibors atbildes vietā jautāja.

- Viss tīrs.

– Glābšanas flotei vajadzētu atkāpties pa vektoru uz Zemi un gaidīt. Rīkojieties tikai tad, kad izsauc.

- Sapratu, - atbildēja glābšanas komandieris.

Ratibors izvirzīja krēsla aparatūras tiešu vizuālo novērošanas kanālu - pārraides nāca no zondēm un dažādām stacijām tuvējā Marsa zonā - un sāka gaidīt, skaitot sekundes, neviļus savilkdams un sasprindzinādams muskuļus.

Pirmie videokameru redzeslokā parādījās Svešo kuģi - neredzētas dzeloņainas “barankas” un nekam līdzīgi kalna izmēra “sūkļainās mīklas” gabaliņi. Viņi nekavējoties samazināja ātrumu pie Marsa atmosfēras robežas un ļoti ātri, gandrīz acumirklī sarindojās figūrā, kas atgādināja režģotu paraboloīdu. Tūlīt viņiem pretī, kā dūmu grīzte, metās pelēkais rēgs, tam sekoja vēl un vēl viens, līdz viss “pušķis” sarindojās aiz Svešo bļodas, tādā pašā formā, bet lielākā izmērā. Un tad parādījās Konstruktora sūtnis - milzīgs zilgani zaļas gaismas šķēps, sastāvošs no mirgojošu un dziestošu zvaigznīšu miriādēm.

Ratibors sakoda zobus, aizturēja kliedzienu; likās, ka šķēps tūlīt uzdurs Marsu, un nekas to vairs neglābs - ne robežsardzes jaudīgās mašīnas, ne Svešo un pelēko rēgu kausveida lamatas. Taču notika negaidītais: aerodinamiski nepareizās, skaidri redzamās Svešo struktūras pēkšņi izplūda caurspīdīgās pelnu ēnās, un Ratiboram šķita, ka plaisā pati telpa...! Viss redzamais lauks pārklājās ar lauztām gaismas līnijām, veidojot plaisu rakstu, kas visvairāk atgādināja saplaisājušu takira garozu. Tomēr tās nebija līnijas un, protams, nebija "plaisas", bet kaut kas līdzīgs plānām gaismas sienām, kas sadalīja telpu atsevišķās šūnās un šķiedrās. “Ziepju putas” - ienāca prātā salīdzinājums.

Un viss sastinga, it kā iestrēdzis tīklā, kā aopstādinātā kadrā: pelēki rēgi, Zemes zondes, orbitālās stacijas un Konstruktora sūtnis. Šis stāvoklis ilga tikai dažus mirkļus, tad “ziepju putas” iztvaikoja, beidzot sadrebināja telpu tā, ka Marss atbildēja ar virkni zemestrīču, viss atkal sāka kustēties. Viss - izņemot Konstruktora šķēpu, kas apstājās faktiski pusmiljona kilometru attālumā no paša "apgrauztās" planētas.

- Velnišķība! – atskanēja Demina aizsmakusi balss. - šitie tomēr viņu apturēja!

Nākamajā mirklī “šķēps” sapulcējās bumbā, salīdzinājumā ar kuru Marss izskatījās kā putekļu plankums blakus bruģakmenim, tad šī bumba saplaisāja un sadalījās atsevišķu spīdošu bloku kaudzē - tetraedros, prizmās, kubos, oktaedros. , katrs no tiem bija nedaudz mazāks par Marsu. Atnācēju vērojošo cilvēku nerviem cauri izskrēja tirpinošs neparastu sajūtu vilnis, aizrāvat elpu, dažiem izraisīja sirdslēkmes un redzes aizmiglošanos. Psi uzbrukums bija negaidīts un ass, un, ja tas būtu ilgāks vēl par dažām sekundēm, cilvēkiem neizbēgami būtu nāvējošs no šoka nervu stumbros.

Vilnis norima, spazmas atbrīvoja rīkles, Ratibors noslaucīja plūstošās asaras, un ievilka elpu.

- Visi dzīvi?

- Normāli, - Demins atbildēja. – Bet sajūta nebija patīkama.

– Maksimālo psi aizsardzību! Uzdevums tas pats – atvairīt tiešu uzbrukumu un ne soli sānis.

– Pareizi darbojies, operator! – kāds ierunājās izsmējīgā balsī.

Ratibors pat uzreiz nesaprata, ka tas Grehovs.

Ģeometrisko formu konglomerāts, kurā bija pārvērties Konstruktora izlūks, sāka izirt kā akmeņu kaudze – tā tas izskatījās no malas. Viens no nobirumiem pasniedzās līdz Marsam, citi peldēja pa kreisi un pa labi, it kā mēģinātu apskaut planētu no visām pusēm. Nepatīkamu pārsteigumu gaidīšana izvērtās par spīdzināšanu. Spriedze, kas sagrāba cilvēkus, sasniedza maksimumu. Ratibors dvēselē lūdzās, lai robežsargu rindās nebūtu ne neliešu, ne gļēvuļu, ne steidzīgu un nepacietīgu drosminieku.

Koordinators pārslēdza attēla uztveršanas kanālu no kameras uz kameru, taču visur bija viens un tas pats: telpā lidojošas regulāras ģeometriskas formas “atlūzu” straumes, piepildošas Marsa zonu, izvarīdamās no sadursmēm savā starpā, bet tomēr veiksmīgi notriekdamas zemes ierīces, stacijas un ārpusatmosfēras rūpnīcas.

- Berestov, ziņo savu situācijas novērtējumu, - pēkšņi atskanēja Žeļezovska mierīgais bass; Ratibors pat atskatījās – likās, ka komisārs stāv kaut kur blakus, aiz muguras.

Dažos vārdos pavēstījis notikušo, Ratibors atkal sastinga, uztverot ienākošo informāciju un mēģinot uzminēt Konstruktora nākamos soļus. Žeļezovskis klusēdams noklausījās viņa vēstījumu un neteica ne vārda, nedeva nekādu padomu. Tikai izgāja no ētera. Arī civilās aizsardzības centra uz Zemes dežuranti informāciju neprasīja, jo saprata, ka neko mainīt nespēj un visu atbildību par notiekošo uzņemas Marsa zonas “polundras” operators.

Konstruktora ziņnesis, kas bija pārvērties par asteroīdu kopu, turpināja izplatīties uz visām pusēm, bezmērķīgi riņķojot ap Marsu, ložņājot, meklējot, kas zina, ko, radot sarežģītu konfigurāciju spietus, mākoņus, joslas, cieta izskata bloku laukus, it kā sastāvošus no vizlas un dārgakmeņiem. Likās, ka viņš nezina, ko darīt tālāk.

Visos diapazonos valdīja dīvainas skaņas: kalnu ledus plaisājošs troksnis, aisbergu lūšana, automašīnu sadursme, paisuma troksnis tika aizstāts ar gludu balto troksni, kas aizsērēja gandrīz visus sakaru kanālus, un tikai reizēm šajā troksnī parādījās kādas melodijas fragments. vai radās dīvaini trīs toņi – trīs tīras, secīgas re-la-sol notis.

Pagāja stunda, tad divas – kosmosā nekas nemainījās.

Robežsargiem apnika gaidīt un viņi sāka vest klusas sarunas. Ratibors viņus neapturēja, viņš pats nevairījās runāt ar kādu par atnācēja dīvaino uzvedību. Un tad darbībā atkal iejaucās pelēkie rēgi un Svešie.

Virs Konstruktora kolosālā asteroīdu mākoņa (vai zem tā, atkarībā no tā, no kurienes skatās), izveidoja režģa konusu, absorbēja duci pelēku rēgu un negaidīti savilkās punktā! It kā viņš būtu iekritis sevī, sabrucis. Tai paša mirklī tuvākie Konstruktora ķermeņa bloki metās uz šo vietu, lidojumā sarukdami. Aiz tiem - citi bloki, figūras un spieti, un tā tālāk un tā tālāk, līdz kustības vilnis izplatījās pa visu milzu mākoni, pat ietverot Marsu! Cauri senās planētas biezajai garozai izskrēja jauns zemestrīču vilnis, mainīdams tās seju. Daži pilsētas kupoli neizturēja drebināšanu un sabruka, un tikai savlaicīgā Ratibora komanda, kas turēja robežapsardzes kuģus virs pilsētām, ļāva tiem iejaukties un novērst katastrofu. Bez upuriem neiztika, bet bez tās, tādu būtu bijis daudz vairāk.

“Asteroīdu” mākonis turpināja nekontrolējami sarukt, samazināties, kust, izspļaut pērļainu putekļu straumes un izstarot tievus gaismas starus. Apdullinātie cilvēki ar mistiskām bailēm skatījās uz šīm metamorfozēm, zemapziņā gaidot uzplaiksnījumu vai sprādzienu, kā rezultātā pazudīs ne tikai Konstruktors, bet arī briesmīgā gravitācijas spēka nestais Marss un, iespējams, visa Saules sistēma. .Taču arī pašam Konstruktoram šāds liktenis acīmredzot nebija pa prātam, viņš beidzot ieguva neatkarību, atcerējās, kāpēc šeit ieradies, un “sasprindzināja muskuļus”, apturot Svešo izraisīto baigo sarukšanu.

Konstruktora pārstāvja diametrs tagad nepārsniedza četrdesmit tūkstošus kilometru, lai gan šī “palieka” bija septiņas reizes lielāka par Marsu, un tā pēc formas sāka atgādināt kastaņa augli dzeloņainā apvalkā. Caur šo caurspīdīgo čaumalu varēja novērot no “kastaņas” dzīlēm izplūstošas kaut kādas karstas vielas vārīšanos, gaismas virpuļu spirāles, mirgojošas gaismas un melnu bumbu kopas.

Pelēkie rēgi lidoja ap milzi, sapulcējās grupā un pazuda. Aiz tiem, uzskatot, ka uzdevums ir izpildīts, pazuda atlikušie Svešo kuģi.

Tas nozīmēja, ka briesmas beigušās? Cilvēki to nezināja; neviens viņus nebrīdināja, nepaziņoja par trauksmes atsaukumu, nedeva padomus, gan Grehovs, gan robežsargi turpināja saspringti gaidīt notikumu attīstību, dedzinot savu nervu masu savaldības un izturības krāsnīs. uz Marsa palikušie novērotāji, zinātnieki, speciālisti un glābēji gaidīja. Gaidīja civilās aizsardzības vadītāji uz Zemes, Drošības padomes un Pasaules koordinācijas padomes locekļi. Gaidīja visi cilvēki uz Zemes un Sistēmā. Gaidīja Ratibors, izslēdzis savas personīgās rūpes un koncentrējies uz iespēju meklēšanu, kā izkļūt no situācijas.

Pagāja stunda, situācijā nekas nemainījās.

Bet tad "Peruna" komandieris uzklausījis sava kuģa inka mentālos čukstus, ar neizpratni paskatījās uz Ratiboru.

– Pie jums viesis.

- Ko? – Ratibors nesaprata. - Viesis? Kas?

– Pie mūsu metro kabīnēm aizturēts dīvains cilvēks, viņš sevi nosauca par Anatoliju Šubinu, viņš vēlas parunāt ar jums.

Ratibors juta, cik uz ziņu nepatīkami reaģēja intuīcija. Šubins bija K-migrants, un viņa parādīšanās uz speisera neliecināja neko labu.

- Ielaidiet.

Zālē, nodrošinājuma aptveres vīru pavadībā, ienāca masīvs, lielgalvains vidēja auguma vīrietis ar nekustīgu, vienaldzīgu seju. Viņš ar acīm sameklēja trauksmes operatoru, pārraidīja attēlu - pie lūpām piespiestu pirkstu un mentāli pateica:

- Atvainojos, ka traucēju. Esmu Šubins. Brīdis nav īsti īstais, taču ir ļoti grūti pie jums, un vēl jo vairāk civilās aizsardzības vadības, tikt, bet lietu nevar kavēt. Mums ir informācija par to, ar ko nodarbojas grupa SEKON priekšsēdētājas Zabavas Bojanovas vadībā.

- Ar ko? – Ratibors tāpat mentāli jautāja.

– “Absolūtā spoguļa” eksperimentālā parauga aprēķini un izbūve.

- Kādiem nolūkiem?

– Es domāju, ka jūs zināt, kādiem nolūkiem: apturēt Konstruktoru. Kas var tikai palielināt viņa šoku un novest pie neatgriezeniskām sekām. Jūs riskējat izprovocēt...

– Netērējiet laiku nevajadzīgiem skaidrojumiem. Kur viņi darbojas?

- Mēs to vēl nezinām, bet uzzināsim.

– Kas ietilpst grupā?

– Jauni fiziķi, matemātiķi, frīdmanologi, inženieri, efanalītiķi... Anastasija Demidova, piemēram.

Ratibors sastapās ar Šubina absolūti mierīgo skatienu; K-migrantam patiesībā acīs bija nevis viens, bet divi redzokļi.

- Paldies, ņemsim vērā. Kāpēc, jūsuprāt, Konstruktors atsūtīja pie Marsa izlūku? Vai sūtni?

- Pajautājiet Grehovam, - K-migrants atbildēja skaļi, nepieklājīgi, bet arī ne rupji. – Varbūt tāpēc, lai paskumtu pie šūpuļa? – Viņš pagriezās un aizgāja, nezaudējis ne kripatiņas no sava aukstā līdzsvara.

-Ko viņš gribēja pateikt? – samiedza acis "Peruna" komandieris . Būdams intrasenss, viņš uztvēra psi-sarunas atbalsi, taču nesaprata nozīmi. - Kāds ar to sakars šūpulim?

- Marss ir Konstruktora šūpulis, - Ratibors lēnām atbildēja; atbilde pēkšņi parādījās visā tās vienkāršībā un acīmredzamībā. - Un viņš, iespējams, vienkārši gribēja apmeklēt savu dzimteni.

- tev pa pusei taisnība, operator, - atskanēja Gabriela Grehova klusā balss, kurš kaut kādā veidā bija iekļuvis "spruta" tīklā. – Es savu kontroli noņemu, turpini pats.

Un kļuva pavisam kluss.

***

Tikai sešas stundas vēlāk Konstruktora sūtnis pārstāja riņķot ap Marsu, vadādams to aiz sevis gravitācijas pavadā, ar riņķošanu izraisīdams zemestrīču un kalnu kustības, izjaukdams ikdienas rotācijas ritmu, mocīdsms cilvēkus ar neparedzamās katastrofas gaidām. Un visbeidzot ķērās pie lietas, vai nu iepriekš aprēķināas, vai arī dzimušas ilgu pārdomu vai emocionālu satricinājumu rezultātā.

Pirmkārt, tas sadalījās divās nevienlīdzīgās daļās un kādu laiku peldēja orbītā šādā formā. Tad mazāka tā daļa zaudēja spīdumu un caurspīdīgumu, aptumšojās, pārvērtās par izkusušu šķidruma pilienu ar aptuveni trīs tūkstošu kilometru diametru un sāka veidoties konusā, kas atdzisa acu priekšā. Pēc stundas konuss bija pilnībā noformēts, atdzesēts līdz sārtam spīdumam, ieguva akmens masas blīvumu un pēkšņi, pakāpeniski paātrinādamies virzījās uz Marsu.

Pirmā no superspriedzes un nezināmā nogurdinātā Ratibora reakcija bija lēmums iznīcināt Marsam tuvojošos masu, bet tad viņš izsekoja konusa kustības vektoru un apslāpēja pavēli, kas bija gatava izlauzties no rīkles.

- Ko gaidām? – Demins pacēla balsi. - Nokavēsim uzbrukumu.

- Mēs neesam nekādi pikadori, - Ratibors teica caur sakostiem zobiem, - un tas nav nekāds vērsis. Sekojiet notikumiem, manuprāt, “apgrauztā” planēta atgūst savu apēsto pusi.

Trīs tūkstošus kilometru garais konuss pārvarēja attālumu līdz Marsam un, nesamazinājis ātrumu, kā bumba kabatā iestrēga Lielā krātera piltuvē. Trieciens bija tik spēcīgs, ka Ratiboram šķita, ka Marss to neizturēs, sadalījies, tīts milzīgos smilšu virpuļos un putekļu līķautā. Taču planētas biezā garoza izturēja, lai arī ilgi nenomierinājās, svārstoties kā kamertonis, turpinot iznīcināt visu, ko cilvēki bija uzcēluši un kas vēl nebija iznīcināts. Gar konusa malām, kas bija pielipušas pie Marsa akmeņiem, uzliesmoja balta liesmas josla, slikti pamanāma caur putekļiem. Nodrebēja kalnu masīvi, saplaisāja kolosālās virsotnes un vulkāni, metot visu bezdibenī; jauni un jauni triecieni lielo kanjonu vietā uzcēla kalnu virsotnes, sašķēla līdzenumus plāksnēs, piepildīja ielejas ar gruvešiem, pārvērta mežonīgā, paugurainā reljefa stūrus līdzenos apgabalos...

Pēkšņā trieciena radītie putekļi nosēdās dienas laikā, un cilvēku acu priekšā parādījās jaunās kataklizmas izkropļotā Marsa ainava. Konstruktors bija atdevis to, ko reiz bija paņēmis sava ķermeņa uzbūvēšanai. Un atkal  iznīcināja visu, ko cilvēki bija radījuši simts gados pirms viņa jaunās atnākšanas.

Glābšanas darbi sākās uzreiz, tiklīdz konuss sadūrās ar planētu, un upuru gandrīz nebija; Robežsargi un glābēji rīkojās zibenīgi, un nebija tālu, lai ietu viņiem palīgā - Ratibora aprēķins, kad viņš izklīdināja floti virs pilsētām, sevi attaisnoja.

Konstruktora sūtnis nesagaidījis savas “cēlās” misijas pabeigšanu, atgriezās uzreiz pēc tam, kad “kodiena” vietā uzkrita “plāksteris”. Neviens viņu nedzenāja, neviens nejautāja, kāpēc viņš tā darīja. Nevienam nebija pat ēnas no atriebības jūtām, cilvēki bija apdullināti, apmulsuši, nobijušies un sajūsmā, lēnām atjēdzās, tomēr turpināja pārtraukto lietu un ķērās pie Marsa zonas attīrīšanas no savu aparātu gruvešiem, būvēm, gruvešu tīrīšanas un pilsētu atjaunošanas uz Marsa virsmas, pagaidu apmetņu būvniecību un spēkstaciju uzstādīšanu.

Ratibors stāvēja uz gluda, melna monolīta un skatījās uz dīvaino, smailo kalnu priekšā, kas pacēlās no horizonta kā dzirkstoša ledaina virsotne vairāk nekā trīsdesmit kilometru augstumā. Melnā viela zem kājām praktiski neatspoguļoja gaismu, un likās, ka nestāvi, bet karājies virs tukšuma, virs pēkšņi plaši atvērušā kosmiskā bezdibeņa. Ilūzija nezuda, pat ja cilvēks iztaustīja monolītu ar roku vai staigāja pa to, sajūtot klints cietumu. Tāds bija “plāksteris”, kas aizsprostoja Lielo Marsa krāteri, ko Konstruktors savulaik izgrauza Marsa ķermenī. Fiziķi tikko bija sākuši pētīt “plākstera” saturu, un “spruts” nevarēja dot ticamus datus. Vienīgais, kas kļuva zināms ar pietiekamu precizitāti, bija tas, ka “plākstera” masa izrādījās lielāka par “nokostā” gabala masu, un gravitācija bijušā Lielā krātera rajonā tagad gandrīz divreiz pārsniedz Marsa dabisko gravitāciju.

Ratibors mehāniski paspēra ar kāju, lai pārliecinātos par zem kājām esošā pamata patiesumu, un atskatījās: melnais līdzenums, gluds kā stikls un tajā pašā laikā pilnīgi neatspīdošs, nesniedzošs acij nekādu vizuālu informāciju, pazuda aiz apvāršņa, un tāpēc šķita, ka cilvēks karājās ar galvu uz leju virzienā uz dobu bumbu ar tik tikko mirdzošām violeti zilām sienām, bumbu ar atvērtu izeju kosmosā. Šo iespaidu sabojāja tikai dzirkstošais kalns apvāršņa malā, izskatoties pēc vienmērīgi aptēsta ledus gabala. Tas iezīmējās tieši “plākstera” centrā, un ātrie uz nosaukumiem pētnieki to jau bija nodēvējuši par Vāka Rokturi, taču Ratiboram nebija jāsasprindzina atmiņa, lai atrastu šīs ainavas analogu; viņš uzreiz pazina, kas ir šāda “plākstera” forma: tādā izskatā piedzima un izauga uz Marsa Rijīgais Mazulis-Konstruktors.

- sākusies spēka lauka kontrole, - operatīvās kontroles klusajās sarunās atskanēja koordinatora balss. – EM diapazons - normas robežās, bet radiācijas fons ir par divām kārtām augstāks nekā dabiskais. Iesaku visiem, kas strādā uz “Vāka”, aizsargāt sevi aar antiradiācijas skafandriem. Maksimālais norādītajā zonā bez sekām pavadītais laiks, - pusstunda.

- Noformēt pavēli, - attapās Ratibors. – Globālajā kontrolē iekļaut pasākumus monopolu un kvarku kopu noteikšanai un neatvērt trafiku, kamēr Marsa zona netiks atbrīvota no Konstruktora “sārņiem”.

- Pieņemts izpildei, - atbildēja koordinators.

Neatskatīdamies, Ratibors piesteidzās pie netālu stāvošā (“karājās”) drakkara. Robežas flotes pienākums uz “salāpītās” planētas, kā turpmāk tika saukts Marss, no nervu spriedzes un atbildības ziņā milzu satraukuma formas pārgāja mierīgākā stadijā, un Ratibors bez nožēlas atbrīvojās no operatora pienākumiem. Neatpūties ne mirkli, viņš parādījās speisera "Klondaika" zālē, it kā būtu atgriezies no kārtējā profilaktiskā reida Saules sistēmas karstajos punktos.

Žeļezovskis, kurš ieradās pie speisera nedaudz agrāk, sagaidīja viņu ar rūgtu skatienu caur pieri un pamāja uz tukšā krēsla pusi; viņš vienmēr bija skops ar uzslavām, ļaujot padotajiem saprast, ka neko citu no viņiem negaida. Vienīgi Barencs, kurš dežurēja kopā ar komisāru, klusi parādīja drošībniekam augšā paceltu īkšķi.

Pa zāli klejoja pazīstamas skaņas: kalnu ledāju kustības šalkoņa, no sadursmēm plaisājošu aisbergu atbalsojošie krakšķi, sadurošos auto metāliskā žņerkstoņa, paisuma šļaksti. Šo troksni pēkšņi nomainīja mūzikas akordi, dīvainas, raisošas asociācijas par nemākulīgu, kautrīgu pieskārienu mūzikas instrumentam. Radās iespaids, it kā kāds mācītos spēlēt vijoli, klavieres, saksofonu un flautu... vienlaicīgi!

- Tā ir viņa mūzika, - Barencs paskaidroja, uztvēris Berestova apjukumu. – Nevis Konstruktora – sūtņa. Bet te būs pārraide no paša saimnieka.

Zālē ieplūda tīra, gaiša, maģiska mūzika, kas spēja likt raudāt un smieties ikvienam cilvēkam - atkarībā no viņa garastāvokļa; to varēja klausīties mūžīgi...

Klusums zālē Ratiboru ne uzreiz atsauca īstenībā, viņš turpināja izjust mūziku, kas smadzenēs raisīja pasakainas vīzijas, un gribējās klausīties vēl un vēl.

- Neitrālās teritorijas iekārtas gatavas, - nāca ziņa no dežurējošā inka. – Ar Drošības padomes lēmumu divdesmit otrajā jūnijā pulksten sešos pēc vidējā Saules laika pasažieru kosmosa navigācija Sistēmā tiek pilnībā apturēta.

– Konstruktora tuvošanās laiks zonai? – Žeļezovskis jautāja.

- Diennakts.

Barencs un Ratibors saskatījās.

– Kā ar lauka kontroli? – Ratibors pusbalsī jautāja.

– galvenajā "ķīļūdenī" turpina parādīties kvarku strūklas un monopolu “kabatas”; visā Sistēmā izšļakstītas tās netiek. – Barencs pārgāja uz mentālu dialogu. - Tomēr mīnu meklētājiem nervi saspringuši uz beidzamo.

– Ksenologiem nekā?

– Konstruktors uz visiem viņu mēģinājumiem atbild ar mūziku, tu to dzirdēji, adekvātas atbildes nav. Saskaņā ar Grehova informāciju, presapiens joprojām ir bezsamaņā un mūs nedzird. Varbūt principiāli neizzināmas parādības tomēr pastāv un Konstruktors ir viena no tām? Kur tu pēdējo reizi redzēji prokonsulu? Man vajag viņa padomu. Ja Konstruktors neapstāsies pēc diennakts, būsim spiesti ieslēgt visus “neitrālajā joslā” uzstādītos vakuuma rezonatorus.

- Viņš ir pret šo ideju, - Ratibors drūmi atbildēja, vispirms vēršoties pie Žeļezovska: tas dzirdēja sarunu, bet nereaģēja. – Tiesa, man šķiet, ka Gabriels īpaši neuztraucas, citādi viņš jau būtu sācis rīkoties. Bet ja nu mūsu enerģijas uzbrukumi Konstruktoram, ir kā kutināšana Heraklam?

Žeļezovskis nošņāca, pašķielēja uz runātājiem. Barencs pasmaidīja un pašūpoja galvu:

– Herakls kas baidās no kutināšanas - muļķības. Dievs redz, es arī esmu pret mieru no spēka pozīcijas, bet neredzu izeju.

- Izeja ir, - Ratibors iebilda ar to pašu drūmo mieru. – Jūs pats to formulējāt kopā ar Grehovu: žēlsirdība! “Labestība”, kā izteicās Svešie. Vienkārša un eleganta, kā jau viss pareizais... un gandrīz neiespējama cilvēcei kopumā. Iespējams, vienīgā izeja mums visiem šajā situācijā ir gaidīt. Tā vietā, lai nosodītu Konstruktoru, pārmestu un ienīstu, vajag tikai mēģināt viņu saprast, iedomāties, kāpēc viņš rīkojas tā un ne citādi, varbūt tad atnāks sapratne?

- Tu vēl pasaki, ka Konstruktors ir Dieva sūtnis, ja ne pats Dievs, un tika uzsūtīts cilvēcei kā sods par pagātnes grēkiem, - caur "spruta" kanālu atskanēja kāda ļauna balss.

- Kurš to teica? – Žeļezovskis jautāja.

- Grī, robežsardzes kobra, - bezkaislīgi atbildēja koordinators.

Barencs uz mirkli pārtrauca sakarus:

– Tas jau Tršeblicka draugs, neaiztiec viņu, puisis pārdzīvo, turklāt viņš ir labs darbinieks.

Žeļezovskis brīdi padomāja, tad atvienojās no krēsla un pamāja Ratiboram:

- Iesim parunāt bez lieciniekiem.

Bet iziet no speisera zāles viņi nepaspēja. No gaiteņa pretī iznāca divi cilvēki robežsardzes pelēkzilajos kokosos. K-migranti Anatolijs Šubins un Patriks Lovers. Klusā aina ilga vairākus mirkļus, drošībnieku atmiņās joprojām bija svaigas atmiņas par pagātnes kaujām ar šiem “Dieva pārstāvjiem” Saules sistēmā. Tad Lovers pagājās uz priekšu un bez jebkādas izteiksmes paziņoja:

– "Spruta" sakaru tīkls ir ārpus mūsu kontroles, tāpēc esam spiesti jūs patraucēt vizuāli. Esam saņēmuši informāciju par Bojanovas grupas atrašanās vietu un darbības veidu.

Žeļezovskis pašķielēja uz Ratiboru, saspringušu, it kā grasītos lēkt.

- Turpiniet.

– Grupas zinātnieki atrisinājuši “absolūtā spoguļa” problēmu, un šobrīd viņi – inženieri, mehāniķi, montieri un efanalītiķi – aizņemti ar eksperimentālā modeļa būvi.

Pēc šiem vārdiem zālē iestājās klusums, kuru pēc dažām sekundēm pārtrauca komisārs divi:

– Dati pārbaudīti?

Lovera partneris iebāza roku kabatā (Ratibors saspringa, gatavs lēkt virsū), izņēma videokristāla pogu un pasniedza Žeļezovskim:

– Šeit ir viss mūsu izmeklēšanas ceļš no aprēķiniem līdz fiziskai realizācijai, kā arī bāzes koordinātes. Grupa kā bāzes “hippo” izmanto seno bolīdu patruļstaciju un ir materiāli, enerģētiski un transporta ziņā neatkarīga.

Žeļezovskis paņēma videokristālu un ātri atgriezās pie krēsla, iegrūda kristālu uztvērēja atverē, kas atvērās uz krēsla balsta. Operatīvais  vioms attainoja,  K-migrantus strādājošus Zinātņu akadēmijas KC kokonkrēslos, taču komisārs nenoskatījās visu ierakstu, paātrināt;ā tempā caurskatīja to minūtes laikā un apturēja atskaņošanu tikai tad, kad parādījās viomā parādījās rozā gaismas plankums ar tēmekļa krustpunktu: šajā kosmosa zonā bija kaut kas, ko iekapsulēja spēka lauks un tāpēc praktiski neredzams acīm, bet ne iekārtai.

Žeļezovskis pabungoja ar pirkstiem pa krēsla atzveltni, izslēdza viomu un klusēdams devās uz izeju no zāles.

- Ko jūs grasāties darīt? – Šubins viņu apturēja.

- Tā ir mana darīšana, - komisārs draudīgi attrauca.

- Kļūdāties. Konstruktors pietuvosies stacijai ne vēlāk kā pēc stundas, un, ja tur ieslēgs "absolūto spoguli"... Ja jūs neveiksiet tūlītējus pasākumus, tad tos veiksim mēs...

K-migrants nepabeidza runāt - Žeļezovskis sagrāba viņu aiz jostas un ar tādu spēku svieda pret sienu, ka neviens nepaspēja reaģēt. Nolidojis aptuveni septiņus metrus pa gaisu, Lovers ietriecās sienā un trieciena dēļ tika burtiski saplacināts, uzplūda uz grīdas želejveida masā, vēlreiz skaidri ilustrējot vārda “nehumanoīds” nozīmi. Otrs K-migrants Šubins skrēja pie Žeļezovska un uzskrēja tādam pašam paņēmienam (komisāra kustību nevarēja fiksēt ar aci, vēl jo mazāk atvairīt). Ar tādu pašu spēku ietriecoties sienā blakus Loveram, arī Šubina ķermenis deformējās, lai gan mazākā mērā, taču mirkli vēlāk abi jau bija kājās un atbildēja ar spēcīgu trokšņa psi-triecienu, no kura Ratibors knapi paguva aizvērties, lai gan galvā nodārdēja tā, it kā būtu iesists ar rungu.

- Aristarh, - zāles klusumā klusi noskanēja Barenca balss, - nomierinies, Aristarh.

Žeļezovskis, kā klints, noslīdzis  pār K-migrantiem, lēnām pagrieza galvu pret Drošības padomes priekšsēdētāju, un Ratibors nodrebēja, ieraugot Aristarha nežēlīgās, niknās acis, baltas no naida.

- Vācieties, - Barents tāpat klusi turpināja, uzrunādams viesus. – Mēs veiksim visus nepieciešamos pasākumus.

K-migranti klusēdami pagriezās, vienaldzīgi pret sarunas niansēm un cilvēku emocijām, un pazuda koridorā.

Žeļezovska acis apdzisa. Nomurminājis: "Atvainojiet," viņš noliecās un sekoja viesiem. Un tikai tad Ratibors saprata, cik liela ir komisāra noguruma nasta, ja dzelžainais "Rodēna domātājs", kurš nezaudēja savaldību nekādos gadījumos, nespēja sevi savaldīt arī šoreiz.

Bet pēc minūtes zālē iebrāzās Gabriels Grehovs, apvienodams sevī ledu un uguni, domu un darbību, precīzu aprēķinu un riska neprātu.

- Kur viņš ir?

- Par ko jūs runājat? – Barencs pagriezās ar krēslu pret viņu.

- Kur komisārs?

- Viņš aizgāja uz transporta nodalījumu, - atbildēja Martins, speisera inks, kurš patiesībā bija kuģa īstais komandieris.

- Velns! Mēs rīkojamies labāk, nekā domājam [42]. Apturiet viņu!

- Bet kas noticis?

- Viņa taču Aristarhu nogalinās!

- Kas?! - Barencs vēl neko nesaprata, bet bija atjēdzies Ratibors.

– Jūs par Zabavu? Domājat, ka viņš dosies uz turieni?

- Nedomāju, - Grehovs ar īgnumu atvairījās. – Viņi jau ir ieslēguši savu “absolūto spoguli”, lai gan tas nav nekāds absolūtais. Ja Aristarhs, nezinādams, ka tas ir ieslēgts, ietrieksies tajā...

Ratibors izskrēja no zāles, jau zinādams, ko darīt tālāk. Viņam bija atlikušas divas vai trīs minūtes.

***

Viņš paspēja pēdējā brīdī, kad dežūras "pakmaka" pakaļgala lūka bija gatava ieslīdēt vietā. Viņš ienira sarūkošajā spraugā un pēc dažām sekundēm iznira rievotā vadības telpas gondolā ar diviem kokonkrēsliem. Draivera-prima krēsla priekšā jau pulsēja zils gaismas stars - signāls, ka inks un iekārtas ir gatavi darbam. Žeļezovskis, kurš grasījās apsēsties krēslā, atskatījās uz “domu troksni”, kas ieplūda vadības telpā pirms Berestova; paskatījās smagi, noliecis galvu uz sāniem.

- Berestovs? Ko tev vajag?

– Nesperiet šo soli, Aristarh. Es saprotu, kas to izraisījis, tomēr...

– Diez vai tu saproti. Kas vēl?

Lūkas plāksne aiz Ratibora klusi nobloķēja izeju.

– Mums jāatrod cits ceļš... cita izeja...

– Nav laika, mums ir tikai stunda, vēl mazāk. Ja tev nav citu priekšlikumu, ej prom.

Gondolas siena klusi pārsprāga, atvēra izeju.

Ratibors pakratīja galvu un pagājās uz priekšu, pastiepdams roku pret krēslu un komisāra plecu.

– Aristarh, mani sūtīja Grehovs... viņam es tomēr ticu... nezinu, kāpēc. Viņš... neiesaka tev lidot uz bāzi, tā ir... droša nāve.

Žeļezovskim nokustējās vaigu muskuļi, acis iespīdējās draudīgā ugunī. Briesmīgie muskuļi, kas bija redzami pat caur kokosa audiem, savilkās, roka pacēlās un sastapa Ratibora roku. Drošībnieks arī saspringa; viņā pacēlās tumšs, akls, draudīgs spēks kā ūdens, kas caur atvērtajām slūžām ieplūst dokā. Un tomēr Aristarhs bija stiprāks: lēni, bet bez apstāšanās un raustīšanās, kā hidrauliskais virzulis, viņa roka atgrūda Ratibora roku.

- Ej, dēliņ. – Žeļezovskis nodzēsa sejas ādas mirdzumu. - Dari savu darbu, bet man atstāj manējo.

- Jūs iesiet bojā...

- Viņa noņems “spoguli”.

Komisārs apsēdās krēslā, uzlika smagās rokas uz roku balstiem, no kuriem izlīda sudrabaini stāvokļa uzraudzības sensori un piespiedās viņa augšstilbiem, vēderam un krūtīm. Spīdīgs emkana ezim līdzīgs tīkls pārslīdēja pār viņa galvu.

- Ej prom!

Tā vietā, lai atbildētu, Ratibors pagriezās un apsēdās blakus krēslā, kas viņu aptina tāpat, kā pirms viņa komisāru.

- Uz priekšu!

- Ej prom, es teicu!

- Tur Nastja, Aristarh.

Žeļezovskis mirkli skatījās viņā drūmi, neuzticīgi, vērīgi, tad klusi novērsās.

Lūkas plāksne aizkrita vietā, pārvēršot sienu par vienotu monolītu, un vadības telpā nodzisa gaismas. Sakaru kanāls saslēdzās ar speisera inku, sāka skaidri redzēt "ekrāni" - ieslēdzās "pakmaka" videokameras, pārraidot signālus tieši uz pilotu smadzenēm.

- Nulle! – ausīs atbalsojās čuksts.

Viņi gāja lejā, angāra sienas pazuda, pavērās milzīga kosmosa “ala”, kuras arkas dzirkstīja zvaigžņu kopu dimanta putekļos. Pa labi parādījās spilgti dzeltena zvaigzne - Saule. Caur automātu ziņojumiem un tehniskā atbalsta zvaniem ausīs iedūrās Barenca balss:

– Aristarh, uz zvaniem stacija neatbild. Iesaku taranēt ar automātiem vai bezpilota moduļiem, varbūt nāks pie prāta?

Žeļezovskis klusēja. Atpakaļskaitīšana turpinājās, Pakmaks gatavojās pāriet uz “stīgu”, kas izvestu kuģi stacijas zonā ar uzstādīto “absolūto spoguli”. Komisāra vietā atbildēja Ratibors:

- Paskatīsimies uz vietas.

- Ko?! – Barenca balsī atskanēja izbrīns. - Kas tur runā? Aristarh, tu neesi viens? Kur Berestovs?

- Viss kārtībā, Jaropolk, - sacīja Ratibors. - Dodiet koridoru, mums maz laika. Gabriels...vēl nav aizgājis?

- Startēja aiz jums.

- Klausos tevi, operator.

Ratibors iztēlojās Grehova smaidu un norija kaklā rūgtu kamolu. Atbildes frāze izklausījās sausi un asi:

– Vairs nevajag neko.

Žeļezovskis pakratīja galvu, un šajā laikā "pakmaks" sāka "ķenguru". Gaisma Ratibora acu priekšā saplūda punktā, iedūra galvā, iekļuva katrā ķermeņa šūnā un sasniedza viņa papēžus tā, ka šķita, ka tie sāk kūpēt. Mīksts grūdiens sirdī, kas izraisīja tās pārsitienus, nelielas sāpīgas sajūtas vēderā — un inka balss galvā:

– "Ķengurs" normālā diapazona koordinātēs. Objekts atrodas radara redzamības zonā. Spriežot pēc atbildes atbalss, stacija nobloķēta ar lauku un uz signāliem nereaģē.

– Turpini izsaukt, viņiem vajadzētu, mūs ja ne dzirdēt, tad vismaz redzēt. Ātrums simts, tuvojieties pierē.

– Bet ja nu viņi mūs nedzird un neredz?

- Uzzināsim, kad būsim tuvāk.

Pakmaka inks ieslēdza paātrinājumu.

— Apstājies, Aristarh, — atskanēja Grehova klusā balss; viņa drakkars sekoja Železovska kuģim kilometra attālumā. - Viņi norobežojās nevis ar parasto lauku, bet ar "absolūtā spoguļa" ekrānu. Tikt tuvāk stacijai tev neizdosies bet vai paliksi dzīvs...  nezinu. Pēc divdesmit minūtēm būs klāt Konstruktors, aizejiet.

- Mēs paspēsim.

— Nespītējies, Aristarh, — satrauktais Barencs pievienojās prokonsulam. – Ja nenokļūsi stacijā, uztrieksies Konstruktoram.

– Bet vispirms viņš sadursies ar “spoguli”, un to nedrīkst pieļaut. Pārtrauciet nevajadzīgo sarunu, draugi.

Barencs apklusa, tāpat kā Grehovs.

Stacija tuvojās, lai gan to varēja redzēt tikai ar radaru, un nevis faktiski, bet gan tikai spēka lauka, kas to ieskāva, apvalku. Apvalkam bija tauriņa forma: kilometru garš iegarens ķermenis, no kura izstiepās divi gigantiski zaļgani mirdzoši membrānaini spārni, neredzami ar radaru - “absolūtā spoguļa” ekrāni.

Kad līdz tauriņam bija palikusi tikai viena minūte lidojuma, "pakmaka" vadības telpā atskanēja Zabavas Bojanovas neizteiksmīgā balss:

– Aristarh, pagriez prom, mēs esam atraduši risinājumu un neatkāpsimies. Ja Konstruktoru neapturēs mūsu “spogulis”, viņu neapturēs nekas.

- Izlaidiet mani cauri, - sacīja Žeļezovskis. - Es gribu būt ar jums.

- Tas nav iespējams.

- Ar mani ir Berestovs, Zabava. Ielaid mūs.

Ratibors dzirdēja kāda klusu kliedzienu, pēc kura iestājās zvanošs, apdullinošs klusums. Visas sarunas ēterā pēkšņi apklusa, it kā  būtu pārstājis darboties savienojums.

- Pagriezies prom, Aristarh, - Bojanova atkal ierunājās pēc pauzes; viņas balss bija aizsmakusi un gurda. – Man nevajag kontrolierus. Gudro runu laiks ir pagājis, pienācis laiks rīkoties. Un, lūdzu, atcerieties, ka aiz mums ir Zeme...

– Tu taču viņus nogalināsi, amazone! – dialogā iejaucās drūmi niknais Grehovs. – Vai arī tev jāsasniedz savs mērķis par jebkuru cenu? Kādas jūtas aizmiglojušas tavu saprātu?!

- Ko jūs zināt par jūtām, prokonsul? Un par manu mērķi? Kas jums Zeme un cilvēki, kas to apdzīvo? Varbūt beidzot pastāstīsiet, ko cenšaties panākt?

- Zabava, - atskanēja Barenca balss, - kopš kura laika tu esi ieguvusi patiesības monopolu? Un tiesības uz citu dzīvībām?! Izslēdz lauku!

Līdz sadursmei ar lauka kokonu ap staciju bija atlikušas sekundes, Ratibors paskatījās uz Žeļezovski un sastapa viņa atbildes skatienu, kurā šaubas cīnījās ar apņēmību un mokošām sāpēm: komisārs nedomāja par sevi un, visticamāk, pat ne par savu cīņubiedru viņš domāja par šo apbrīnojamo sievieti, kura glābiņa – viņa par to bija pilnīgi pārliecināta – citu cilvēku glābšanas labad, bija nolēmusi spert nežēlīgu soli.

Un šajā brīdī atskanēja raudošs sauciens:

- Ratibor, es noņemu lauku, pasteidzies!

“Absolūtā spoguļa” “tauriņš” nomirkšķināja un pazuda, atklājot bolīdu patruļstacijas divsimt metrīgo cilindru. Tam pretī metās "pakmaks" un uzplaiksnīja ar avārijas bremzēšanas liesmām, nodzēšot ātrumu tikai pie atvērtās pietauvošanās šahtas rīkles...

Ieskrējis aiz komisāra stacijas vadības postenī, Grehovs ieraudzīja mēmu ainu: apmulsušu cilvēku ielenkumā divas sievietes Nastja Demidova un Zabava Bojanova raudāja piekļāvušās Ratibora un Žeļezovska krūtīm. Tomēr Gabrielam nebija laika noskaidrot asaru iemeslus, bija tuvu Konstruktors, no viņa ceļa bija jāaizvāc stacija.

Viens no puišiem mēģināja Grehovu pie krēsla apturēt, taču sastapa viņa skatienu un, nodrebēdams, atkāpās.

Stacija smagnēji pagriezās un, palielinot ātrumu, metās prom no šīs zonas, kurai virsū, robežsardzes flotes pavadībā, neglābjami tuvojās Konstruktors, ar roīdu grupu un pelēkajiem rēgiem.

Zabava pārstāja raudāt un Žeļezovska pavadībā izgājano kabīnes. Tie, kas palika, saskatījās, nezinādami, ko darīt tālāk, kautrēdamies skatīties uz Ratiboru un Grehovu.

Bet pēc minūtes Aristarhs atgriezās, maigi noglāstīja Nastjas muguru, kura joprojām slēpa seju pie Ratibora krūtīm, bet uzrunāja nevis viņu, bet pūli:

– Kurš no jums ir Gonza Danešs?

No jauniešu pulciņa izgāja un vainīgi pasmaidīja maza auguma, zilacains jauneklis ar smalkām pūkām uz vaigiem.

– Joprojām neesat apjēdzis, pie kā varēja novest Konstruktora sadursme ar jūsu “spoguli”?

Jauneklis nosarka, viņam pat ausis uzliesmoja.

- Nebar viņu, Aristarh, - negaidīti iejaucās Grehovs. – Viņš ir talantīgs fiziķis un spēja atrisināt Svešo “spoguļa” problēmu gandrīz vienatnē.

- Tas neatbrīvo viņu no atbildības par šāda atklājuma sekām.

– Puisis strādāja pēc SEKON priekšsēdētājas norādījumiem. – Grehovs izlīda no krēsla, palūkojās uz centrālā vioma ekrānu, kurā parādījās ar kvēlojošiem graudainiem ikriem piepildīts oranžs trauks, – Konstruktors. – Kas viņu atbrīvo no visām apsūdzībām par zināšanu ļaunprātīgu izmantošanu. – Viņš pagriezās pret Žeļezovski. – Es nevaru atrunāt Drošības padomi izmantot jūsu izstarotājus asteroīdu joslā, taču uzskatu par savu pienākumu brīdināt: tiklīdz Konstruktors šķērsos šo vakuuma rezonatora zonu, uz Zemes sāksies panika, sagatavojieties tam jau iepriekš. Un vēl viena lieta: “Konstruktora glābšanas biedrība” veido brīvprātīgo vienību, kas izlidos no Zemes “labas gribas misijā”, lai satiktos ar presapiensu. Viņi mēģinās iekļūt Konstruktorā, un jums būs vairāk darba. Padomājiet par to, ko varētu un vajadzētu izdarīt. Es dodos prom un diez vai varēšu jums palīdzēt.

Grehovs klusēja, pēc kārtas noskatīja Aristarha, Ratibora un Nastjas, kas skatījās uz viņu ar plaši atvērtām acīm, kurās joprojām bija asaras, sejas.

- Bet varbūt tomēr vēl tiksimies. Pieminiet mani.

Prokonsuls izsmējīgi piemiedza Ratiboram, pagriezās un, šķiet, izkūpēja gaisā, tikai novējoja cauri zālei.

Dažas sekundes vēlāk Grehova drakkars atkabinājās no stacijas un metās naktī, acumirklī pazūda no lokatoru redzes lauka.

- Tagad Zabava mani ienīdīs, - Nastja iečukstēja Ratiboram ausī, lai gan domāja par kaut ko citu.

Žeļezovskis sadzirdēja čukstus.

- Nē, meitiņ, viss bija pareizi. Katrs no mums var kļūdīties, pat "nekļūdīgākie" vadītāji, un arī Zabava pieļauj kļūdas. – Žeļezovskis pēkšņi pasmīnēja. - Ja tu viņai nebūtu pasteigusies priekšā, viņa pati būtu izslēgusi lauku.

Nastjai pacēlās uzacis.

- Jūs domājat, ka viņa...?

- Esmu pārliecināts. Tu tiešām domā, ka Zabava nebūtu paspējusi tevi apturēt?

Anastasija neizpratnē paskatījās uz Ratiboru, kurš stāvēja ar neizteiksmīgu seju, it kā saruna viņu neskartu, tad atkal uz Žeļezovski.

- Nezinu... droši vien varētu...

- Toties es zinu. – Komisārs pamāja visiem klātesošajiem un devās uz izeju.

- Man jānāk līdzi? – Ratibors mentāli pajautāja.

– Paliec pie Nastjas, lai viņa nomierinās. Pēc divām stundām tiksimies Zemes centrā-1.

“Spruta” savienojums atnesa trīs garas notis: re-mi-sol - vispārējas uzmanības signālu, pēc tam atskanēja nepazīstama rīkles balss, kas mijās ar svilpojošiem obertoņiem:

– Brīnišķi paceļ savu balsi Dievs, viņš dara lielas lietas, kas jums nav saprotamas [43 Ījaba, 37.5.Brīnišķīgi stiprais Dievs dārdina ar Savu balsi un liek atskanēt pērkonam, Viņš, kas padara lielas lietas, ko mēs nespējam saprast].

Balss pazuda pieaugošā gārdzoņā, un ar klikšķi iestājās klusums.

- Kas to teica? – Žeļezovskis atjēdzās, sastingdams pie izejas no telpas, kur viņu panāca dīvainā pārraide.

- Ziņojuma īpašnieks nav identificēts, - pēc pauzes atbildēja spruta koordinators. – Pārraide nepelengojas, signāls sakaru sistēmā radās spontāni.

– Varbūt tie ir Svešo joki? - minēja tālais Barencs. – Vai K-migranti?

– Bet ja nu pats Konstruktors?

- Maz ticams, ja viņš būtu spējīgs tā jokot, mēs jau sen būtu nodibinājuši ar viņu tiešu kontaktu.

– Šajā gadījumā valodnieku un ksenopsihologu uzdevums ir steidzami saprast teikto un sniegt rekomendācijas.

Aristarhs atvadoties pacēla roku, pārkāpa pāri slieksnim un pazuda.

- Ejam, - Ratibors pavēra lūpas, satvēra Nastjas roku.

- Uz kurieni?

- Uz Zemi. Gabrielam droši vien taisnība, tur tagad tiek izlemts viss, pat Konstruktora liktenis, lai gan to ir grūti iedomāties. Interesanti, ko viņš gribēja pateikt ar savu “Pieminiet mani”?

Anastasija nodrebēja, gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja, bet Ratibors bija aizņemts ar savām domām un tāpēc neizlasīja meitenes domas.

***

Trīs stundas pirms Konstruktors pietuvojās vakuuma rezonatoru joslai, kļuva zināms, ka visi Svešie no Sistēmas ir pazuduši. Ne tikai viņu dīvainie “kuģi”, izņemot vienu “jūras gliemežvāku”, bet arī atsevišķi spieti un indivīdi. Viņiem sekoja arī Pelēkie Rēgi.

Drošībnieki šo bēgšanu uztvēra kā brīdinājumu par nākamo un, iespējams, arī galīgo kataklizmu un steidzami sasauca padomi, lai atrisinātu vienīgo problēmu: ko darīt? Diskusija ieilga - gandrīz piecas stundas, un tad vairs nebija ko apspriest, Konstruktors tuvojās “neitrālā rajona” robežām, aiz kurām gaidīja kaujai sagatavotās vakuuma rezonanses izstarotāju iekārtas.

Ratibors sanāksmē nepiedalījās, viņš pavadīja Nastju uz mājām.

Viņi izvēlējās tālāko maršrutu - caur trauksmes līnijas metro vispirms nokļuva speiserī "Klondaika", sargājosā Zemi otrās robežsardzes flotes sastāvā miljona kilometru attālumā no tās. Zeme no šejienes bija redzama kā zilgans gaismas plankums, un Anastasija neviļus nočukstēja:

- Ak Dievs, cik tā ir maza!..

Ratibors neatbildēja. Viņš bija auksti un vientuļi, neskatoties uz mīļotās sievietes tuvumu, jo aiz viņas piedzīvotajām bailēm un sāpēm slēpās nenoteiktība un apjukums, ko radīja satraukums par Gabriela Grehova likteni, un šis fakts nebija pakļaujams šaubām. Ratibors nevēlējās analizēt, ko viņš nozīmēja personīgi, taču rūpīgi slēpa savu noskaņojumu un domas no meitenes. Viņa, aizņemta ar saviem pārdzīvojumiem, viņa nesatraucamo uzvedību, visticamāk, uztvēra kā kaut ko pašsaprotamu, lai gan tā īsti neatbilda situācijai.

"Konunga" metro līnija viņus aizveda uz Mēnesi, uz Ģeogradas parku, no kurienes viņi aizlēca uz Novosibirsku. Un pirmais, kas pārsteidza abus, bija lielas cilvēku grupas, kas klusējot klausījās oratoru runas, jauni un veci, vīrieši un sievietes, kas bija identiski savās vēlmēs novest līdz klausītājiem savas domas un pieredzi. Tie bija ne tikai Pasaules koordinācijas padomes locekļi, Zinātņu akadēmijas psihologi un sociologi, bet arī neformālu un sabiedrisko organizāciju vadītāji, rakstnieki, slaveni mākslinieki, aktieri, mākslinieki un vienkārši cilvēki, kuri jutās atbildīgi par dzīvību, ne tikai par savu pašu, bet ari uz Zemes. Acīmredzot Barenca un Grehova vārdi, kas izskanēja pasaules informācijas pārraidē, nebija velti. Auglīgā augsnē iesētās šaubu sēklas par “aizsardzības līdz pēdējai lodei” pareizību ir sadīgušas un jau nes augļus: cilvēki sāka domāt, izsvērt savas darbības un jūtas, un arvien mazāk palika to, kas atbildēja uz K-viesu parādīšanos ar šāvienu vai izbaiļu kliedzienu.

Pa ceļam uz mājām gandrīz nerunāja. Nastja pārstāja trīcēt un gāja domīgi un izklaidīgi, balstotīdamās uz Berestova stingrās rokas. Novosibirskas platuma grādos bija pusdienlaiks, saulains un kluss, gaiss bija piepildīts ar vasaras sākuma aromātiem, daba aicināja atpūsties, un negribējās domāt par ko ļaunu, un tikai garāmgājēju sejas- pa ceļam lika sirdij pukstēt rūpju un satraukuma ritmā.

Ratibors pie Anastasijas neiegāja, un viņa arī neaicināja. Abi visu saprata bez vārdiem.

- Sargi sevi, opertor, - meitene klusi sacīja atvadoties, neatbildējusi uz viņa skūpstu, - vēl nekas nav beidzies... un nav pārliecības par neko. Apsoli man izpildīt vienu lūgumu.

Ratibors ieskatījās viņai acīs, mēģinot saprast, ko viņa vēlas, un smagnēji, kā Žeļezovskis pateica:

- Apsolu.

- Atrod Gabrielu... kur vien vēlies, bet atrodi viņu. Un pasaki... - Viņa padomāja. - Pasaki viņam, ka viņš kļūdās, viņš nav atstumtais, saprati?

- Sapratu. - Lūpas tik tikko kustējās, un tās bija jāatver ar spēku. - Viņš nav atstumtais. Paliec sveika. - Viņš pagriezās, lai aizietu, bet Anastasija viņu aizturēja, uzliekot roku viņam uz pleca un pagriežot pret sevi.

– Neizdari nekādus tālejošus secinājumus, operator. Varbūt Gabriels tiešām ir mūžības bērns, kā viņš savulaik izteicās, bet mēs viņu esam pārvērtuši par homozauru, kuram nav vietas starp cilvēkiem. Viņš ir bijis vientuļš visus šos simts gadus! Vientuļš kā... Konstruktors, un vientulība ir vislielākās mokas ne tikai ikvienam no mums, bet arī viņam.

Ratibors piespieda sevi pasmaidīt.

– Gandrīz kā Markesam – simts vientulības gadu [44].

- Ak Dievs, cik jūs esat atšķirīgi! – Anastasija nomurmināja. - Ej, Ratibor... un... atgriezies.

Ratibors noskūpstīja viņas plaukstu un devās pa zālienu mājas priekšā uz izsaukto pinasu. Komisāra atvēlētais laiks beidzās, un viņš gandrīz vai priecājās, ka atvadīšanās bija tik īsa. Vētra dvēselē norima, to nomainīja auksta apņēmība un saprātīgs situācijas novērtējums. Nastja lūdza atrast Gabrielu, viņš piekrita. Viņa teica: neizdari secinājumus, - viņš tos neizdarīja. Atliek tikai atrast prokonsulu un noskaidrot, kāpēc viņš ir “mūžības bērns”, kāpēc viņš nav izstumtais un ko viņš gatavojas darīt tālāk.

***

Zabava Bojanova pie viņas atnāca pusdesmitos, kad vispārīgās informācijas ziņu raidījums “Vremja” pārraidīja ziņu par Drošības padomes sēdi un Konstruktora reakciju uz lēmumu asteroīdu joslas zonā neizmantot kvagma izstarotājus.

Nastja, tērpusies pūkainā halātā, kas izcēla viņas slaidumu, klusi pakāpās malā, aicinot negaidīto viešņu viesistabā. Zabava, jau īsi nogrieztiem matiem, izskatoties vēl vairāk pēc puišeļa, kalsna, iedegusi, arī klusējot pasniedza viņai somiņu ar šampanieša pudeli "Ambrosia".

Viņas apsēdās ērtos krēslos, izvēlējušās sev tīkamo formu, un noklausījās programmas beigas. Pēdējais par šo tēmu runāja Žeļezovskis, drošības nodaļas komisārs-2, un Zabava pat paliecās uz priekšu, it kā gribētu viņam pieskarties. Pamanījusi Anastasijas skatienu, SEKON priekšsēdētāja nopūtās, atslāba un skumji pasmaidīja:

- Neko nevar darīt, es viņu mīlu.

"Es domāju, ka mēs nekļūdījāmies, atmīnējot neitrālo joslu," runāja Žeļezovskis savā dziļajā, satriecošajā basā. – Sen bija laiks lauzt šos stereotipus par “svēto pavarda aizsardzību”, ko pielietojam visur, kur situācija ir neformāla. Tēvzemes aizstāvēšana ir izdzīvošanas mēraukla, bet tas ir nepieciešams tikai tad, kad mums uzbrūk ar zobenu! Bet ja nu pie durvīm pieklauvēs tikai noguris ceļotājs? Klaidonis, kurš pa ceļam saslimis, vienkāršs ciemiņš? Jūs esat kādreiz padomājuši, kāpēc Konstruktors “atremontēja” Marsu? Galu galā neviens viņam neko neprasīja, viņš to izdarīja pats, pēc paša vēlēšanās, saskaņā ar saviem likumiem un ētikas un morāles standartiem, kas šajā gadījumā izrādījās gandrīz līdzvērtīgi mūsējiem. Tātad savstarpēja sapratne tomēr ir iespējama?

- Viņš kļūdās, - Zabava klusi sacīja, mirdzot sasarkušām acīm, - un tomēr es viņu mīlu. Ja viss beigsies labi, viņš pametīs nodaļu. Viņam ir labs atvietotājs - tavs Berestovs. – Viņa paklusēja. – Nekad nebiju domājusi, ka izlemsi uzbrukt kompjūteram, lai tas izslēdz lauku.

Es arī nebiju domājusi, - Nastja atzinās, vēsumā nodrebēdamās. -Jūs nedusmojaties?

Zabava pašūpoja galvu.

- Par ko? Nē, protams, es nedusmojos, viss bija pareizi, meitiņ, par mīlestību ir nopietni jācīnās, bet Ratibors ir dziļu jūtu vērts. Tu mīli viņu?

Nastja ar tikko manāmu vilcināšanos pamāja. Bajanova uzmanīgi paskatījās uz viņu un sarauca pieri.

- Ko, ir vēl kāds pretendents? Grehovs?

Saimniece nolaida galvu un klusā balsī sacīja:

- Nē, tas ir savādāk... pazīstu Gabrielu desmit gadus... viņš laikam mani mīl... un viņš ir tik vientuļš.

Bojanova pašūpoja galvu.

– Un tu joprojām neesi izvēlējusies?

- Izvēlējos. – Nepacēlusi galvu, Nastja piecēlās un izgāja no istabas, pēc dažām minūtēm atgriezās ar glāzēm, atvēra šampanieti.

Sievietes pacēla pilnas glāzes dzirkstošā rubīnsarkanā šķidruma.

- Par viņiem, - īsi sacīja Bojanova.

"Konstruktors piespiedis mūs pārskatīt savu vērtību orientāciju skalu," savu runu noslēdza Žeļezovskis, "pamodināja mūsu iztēli, piespieda mūs meklēt svaigu "skatienu no mūsu ideju alas" uz pasauli, un mēs atklājām jaunas brīnišķīgi skaistas ainavas un novērtējām ar alu šausmām pilnās gleznas. Jā, cilvēce ir ļoti sarežģīts mehānisms, kas nepieļauj kontroli no viena centra, lai gan ir pakļaujama publiskai kontrolei, taču vēsturē ir piemēri, kad, lai izdzīvotu, tā bija spiesta darboties kā vienots organisms! Priecājos, ka beidzot saprotam: Konstruktora atnākšana ir tieši tāds gadījums un ka izdzīvot var, tikai apvienojot dvēseles!

Istabas stūrī krēsla pēkšņi sakustējās un izveidojās muslīna elpojošs mākonis ar mazām dzirkstelītēm iekšā. Kaut kādā ziņā šis mākonis atgādināja Konstruktora figūru.

- K-viesis! - Nastja klusi iesaucās, vispirms palūkojusies uz mākoni, tad uz Zabavu; viņa atcerējās Bojanovas reakciju uz "spoku" parādīšanos.

Zabava atskatījās, paskatījās uz psi diapazonā "vaimanājošo" “spoku”, un zem viņas skatiena mākonis pēkšņi pārvērtās par kailu bērnu, līdzīgu Žeļezovskim. Bērns vicināja kājas, pūta burbuļus un smaidīja...

- Es gribu bērnu, - tikko dzirdami nočukstēja Zabava, sastinga krēslā. Viņas seja izlīdzinājās, kļuva maiga, zaudēja cietos vaibstus un burtiski uzkvēloja maigumā. Bet tas nevilkās ilgi. Zabava pēkšņi pamanīja, ka pār Nastjas vaigu norit asara. Nolikusi glāzi uz galda plāksnes, viņa pamāja ar roku “spokam”: atkāpies, sātan! (K-viesis pazuda) - un piegājusi pie Nastjas, apskāva viņas plecus.

– Šķiet, mums nav viss kārtībā ar iekšējo ego. Mēs sevi saucam par stiprām sievietēm. Gribi sadalīties divās daļās?

Nastja pamāja ar galvu un, skaļi ieraudājās. Zabava piespieda viņas galvu pie krūtīm, ar pārsteigumu pamanījusi, ka raud arī pati...

MŪŽĪBAS BĒRNS

Zemes civilās aizsardzības centra zāle bija pilna ar cilvēkiem, kas stāvēja pa pāriem un grupām pa trīs līdz pieciem cilvēkiem. Centrālajā viomā bija redzams nedaudz apnicīgs attēls - ar sārtām, oranžām un dzeltenām gaismām, ko ieskauj pulsējošu, spirālē peldošu zaļu un zilu zvaigžņu izkliedes, Konstruktora ovāls, kam apkārt veidojās ģeometriskas zvaigznāju figūras - trīsstūri, kvadrāti, piecstūra režģi - tie bija Zemes flotes kuģi.

Operatīvās informācijas apmaiņas paneļos tieši zem vioma laukuma notika kluss pasaules gals: mirgoja un nodzisa simtiem un tūkstošiem skaitļu, zīmju, simbolu, ziņojumu rindas, pieprasījumi, atbildes, komandas, tika pielāgotas formulas, grafiku līknes, gludi mainījās diagrammu un zīmējumu līnijas, Topoloģisko aprēķinu krāsu attēli kļuva melni un izbalējuši, pazuda, un iedegās neredzēti skaisti vakuuma stāvokļu variāciju “ziedi”.

Ratibors ar trenētu aci izcēla viņu interesējošo informāciju: karavānas — Svešo grupas ar pelēkiem rēgiem — uzbrukumi Konstruktoram bija beigušies, un tagad Sistēmā bija palikušas tikai dažas vienības. Turklāt masu pārdale Saules sistēmā turpinājās, lai gan lēnāk nekā iepriekš, jo Konstruktors samazināja savu masu par trim kārtām, taču iepriekšējās kārtības atjaunošana vai pat remonts vairs nebija iespējams. Konstruktors tās senatnīgo dabiskumu atjaunot nespēja.

- Tieši tagad noderētu T-konuss," sacīja paša priekšā stāvošs greznā sudraba kokosā slaids jaunietis no valsts kontroles dienesta. – Mums ir jāierosina Padomei to pārcelt tuvāk Zemei.

- Tas diez vai būs iespējams, - nomurmināja viņa sarunu biedrs, spēcīgs vecs vīrs ar izbalojušiem un sirmiem matiem. – T- konuss nav rotaļlieta, tas ir miljoniem tonnu smags koloss!

– Mēs iztērējām tik daudz līdzekļu tā uzstādīšanai, un bez rezultātiem.

- Nu, ne gluži bez rezultātiem, to izmantos kā eksperimentālu izmēģinājumu poligonu K-fiziķiem... ja cilvēce izdzīvos. Tikai tas diez vai būtu palīdzējis. Konstruktors nav komēta, nav putekļu un šķembu mākonis, tas ir saprātīgs radījums, un ķert viņu ar T-konusu nav tas pats, kas ķert kameni ar tīkliņu.

– Bet viņš mūs nesaprot, vai tad tas neliecina par viņa ierobežoto intelektuālo potenciālu?

– Runā, ka viņš ir slims... Bet ja nu nē? Viņš mūs nesaprot, bet mēs nesaprotam viņu. Mēs kādreiz sapratīsimies?...

Ratibors aizgāja no sarunu biedriem, sameklēja Žeļezovski un izspiedās cauri pūlim viņam pretī.

Komisārs divi sarunājās ar VKS priekšsēdētāju Erbergu un komisāru viens Junusovu, pareizāk sakot, uzklausīja viņu teikto. Ratibors bija spiests nogaidīt brīdi, kad varēs tuvoties, nepārtraucot sarunu biedrus.

- ...neļauj aprakstīt, - sacīja Erbergs. – Tipisks jēgas trūkums. Ko, piemēram, izsaka frāze: “Dievs brīnišķīgi dārd ar savu balsi, viņš dara lielas lietas, kas mums nav saprotamas”? Kas to teica? Kādēļ?

Ratibors saprata, ka runā par fantomātiskajam skaņām, kas turpināja klīst pa “spruta” globālo sakaru sistēmu. Zinātnieki izvirzīja hipotēzi, ka sakarīgas frāzes, kurām nav tiešas sarunvalodas nozīmes, ir “inducētā saprāta” efekta izpausme pašā sakaru sistēmā, kura savieno simtiem kompjūteru un radošu kolektīvu, taču bija arī citas hipotēzes, vienprātības nebija.

- Mani tas īpaši nesatrauc, - sacīja Junusovs. - Mēs aizturējām vienu "brīvprātīgo sūtņu" grupu, taču var būt vēl citas, un šo citu meklēšana novērš mūsu uzmanību no galvenajām problēmām. Vispārējas panikas nav, taču vietējie uzliesmojumi joprojām ir. Turklāt turpinās mēģinājumi sagrābt metro stacijas. Sektora spēks ir uz robežas.

- Nu, bet kāpēc jūs neraudat vestē? – VKS priekšsēdētājs pagrieza galvu pret Žeļezovski. - Nekādu problēmu?

- Ir, - nodārdināja komisārs divi.

- Kādas?

– Dzīvība un nāve... labais un ļaunais... mūžības problēmas.

Hakans Roobs pasmējās, ar interesi un izbrīnu paskatījās uz Žeļezovski.

- M-jā, mūžīgās, tur jums taisnība. Bet konkrētāk?

– K-migranti. Viņiem ir savi informācijas kanāli un, iespējams, sakari ar svešajiem un pelēkiem rēgiem, un būtu labi uzzināt viņu viedokli par notiekošo, kā arī noskaidrot, ko viņi dara.

– Vai tad neziniet, ko viņi dara? Komisārs divi paskatījās caur pieri.

- Noskaidrosim.

- To izdarīt nebūs viegli, - iejaucās Erbergs.

- Nezinu, tās ir jūsu rūpes. Mums nav laika domāt par katra šāda soļa lietderību, Konstruktors pietuvosies Zemei pēc sešpadsmit dienām.

Beidzot Žeļezovskis pamanīja tālāk stāvam Ratiboru un mentāli jautāja:

- Esi brīvs?

– Varat iztikt bez manis vēl vienu vai divas dienas? – Ratibors atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

-Kas tev padomā?

– Man jāatrod Grehovs.

- Kādēļ?

– Palikuši daži personiskas dabas jautājumi.

Aristarhs kādu laiku paklusēja.

– Nu ko, pamēģini, “brīvo medību” sertifikāts vēl arvien spēkā. Tikai lieki riskēt nevajag... es gan šaubos, ka no tā kas labs sanāks. Viņš tev neko jaunu nepateiks. Ne pūku...

- Pie velna!

Ratibors aizgāja, neatskatīdamies — baidījās, ka Aristarhs pārdomās.

Kamēr tika līdz pārvaldei, paspēja noklausīties civilās aizsardzības koordinatora paziņojumu par “skaņu fantomiem” “spruta” sistēmā; viņš tos pārtvēra pats, neiedziļinoties frāžu nozīmē, sajauca tās ar kodētiem, robežsardzes komandai paredzētiem ziņojumiem. Tomēr varbūt tie tiešām bija kodēti ziņojumi? Piemēram, K-migranti - viens otram. Pēdējā frāze, ko Ratibors atcerējās, bija:

- Tāpēc lai cilvēki Viņu ciena, un visi, kam ir sirdsgudrība, lai dreb Viņa priekšā [45].

Protams, tie varēja būt kāda pārlieku asprātīga robežsarga joki, taču Ratibors sliecās uzskatīt, ka te nav ne smakas no jokiem, bet ož pēc īstas “kompjūtermistikas”.

Panīcis kabinetā, kurā viņš praktiski nebija strādājis kopš sūtņa komandējuma Konstruktorā, Ratibors apsēdās pie galda un mehāniski, nedomājot, sauca Nastjas “mājas inka” teleksu. Attapās, kad viomā parādījās Demidovu viesistabas iekšējais iekārtojums un meitene, kura iesēdusies krēslā un ar zināmu neizpratni skatījās uz viņu. Sapratis, ka aizmirsis ieslēgt savu videosignālu un Nastja viņu neredz, Berestovs nomierinājās, kādu brīdi paskatījās uz meiteni, domās skūpstīdams viņas rokas, kājas, seju un, kad Nastja saprata, kas zvana, un smaidot klusi pajautāja: "Cik ilgi vēl klusēsi?" – izslēdza savienojumu. Viņš nekavējoties sastādīja Jegora kodu un izspūrušam, ar slapjiem matiem un dvieli rokās teica:

- Sveiks, šamani. Manuprāt, tu no upes ārā nelien. Man ir pie tevis viens lūgums: aizej pie Nastjas, paliec pie viņas, es kaut ko uztraucos...

Jegors noslaucīja kaklu un palūkojās uz Ratiboru.

- Atkal ceļā?

– Jautājums nav svarīgs. Es visu laiku esmu ceļā, neatkarīgi no Konstruktora un citiem apstākļiem. Tikai priekšā saskatu bīstamu pagriezienu.

- Kā tad, zinu šos pagriezienus, tavu ceļu neapskaudīsi - nav taisns, precīzi iekļaujas sakāmvārdā: "Ak, tu, Krievijas ceļš, uz jūdzi - septiņi līkumi." – Jegors kļuva nopietns. - Labi,  izdarīšu, neuztraucies.

Ratibors pamāja un, nepateicies draugam, — tas visu saprata bez paskaidrojumiem — piezvanīja dežurantam:

– Esmu Berestovs, “brīvo medību” operators, sertifikāts OB-02-01. Pieņemiet komandu, pilnībā nomākt organizatorisko troksni. Aptuvenā kanāla gatavība?

- pēc divām minūtēm, - atbildēja inks.

Ratibors izgaismoja uz galda darbvirsmas operatīvos informācijas apstrādes kanālus un uz minūti atlaidās krēslā: tik daudz laika bija nepieciešams, lai pārvaldes datori sagatavotos “traucējumu avota optimizēšanai”, par ko kļuva drošības darbinieks, un “ārštata uzdevumu samazināšanai līdz standarta risinājumu kopumam". Principā “brīvo medību” imperatīva izstrādātāju gudrie formulējumi nozīmēja vienu: trauksmes dienestu kompjūtertīkli gatavojās apstrādāt jaunā vadītāja rīkojumus sinhroni, netraucējot jau risināmos uzdevumus.

- Koordinācija panākta, ēteris ir tukšs, troksnis fona robežās, - noziņoja dežurants.

– Pirmkārt, nodrošināt sakarus ar civilās aizsardzības koordinatoru, ziņot ik pēc pusstundas, lai ko es darītu. Pavēle viens: eksraizsaukuma režīmā atrast Sistēmā prokonsulu Gabrielu Grehovu. Ja viņš neatbild pēc pusstundas, uzsākt meklēšanu. Dati par meklēšanas objektu - informs OB, kods simts četrdesmit septiņi divpadsmit astoņdesmit.

- Pieņemts.

– Pavēle divi: atbrīvot metro tīkla treku tūlītējai pārraidei pēc mana izsaukuma. Pavēle trīs: Robežsardzes bāzēm jābūt gatavām nosūtīt pilna sastāva “pakmaku”  pa mana izsaukuma vektoru. Pavēle četri: noteikt Sistēmā esošo Pelēko Rēgu un Svešo skaitu.

- Pieņemts.

- Pagaidām viss. – Ratibors pēkšņi pieķēra sevī sajūtu, it kā kaut kas traucētu. Kādu brīdi pasēdēja, mēģināja izprast savas emocijas un pārdzīvojumus, un tikai pārvarējis melanholiskas vienaldzības uzbrukumu, saprata, kas notiek: smadzenes kā visjutīgākais kamertonis uztvēra apkārtējo psi fonu, neaizklātu ar ēku sienām, un reaģēja uz “visskaļāko” emocionālo noti – uztraukuma noti, kas latenti pastiprinās, tuvojoties Konstruktoram.

Atcerējies, ka kopš rīta mutē nav ne magoņu sēkliņas, Ratibors devās pusdienās. Ziņa no dežuranta viņu sasniedza maltītes beigās, kad viņš lēnām malkoja aukstu brūkleņu morsu.

Grehova izsaukšana, izmantojot kodētus sakarus, īpašus “spruta” kanālus un atklātu tekstu, rezultātus nedeva, prokonsuls nereaģē ne uz vienu izsaukumu. Mēs vēl neesam paspējuši noteikt viņa koordinātes un norīkot personīgās meklēšanas aptveres, lai gan pāragri gaidīt rezultātus, nav pagājis ilgs laiks, un pastiprināta meklēšana tikai sākas.

- Turpiniet, - Ratibors sacīja, apmainoties roku spiedieniem ar viņam pazīstamajiem drošības darbiniekiem. - Kas vēl?

– Sistēmā atklāti trīs Svešo transporti un viens Pelēkais Rēgs, tie veido pa priekšu Konstruktoram ejošu un mirgojošu konvoju.

– Ko nozīmē “mirgojošu”?

– Ar biežumu reizi stundā karavāna pazūd un pēc dažām minūtēm parādās tai pašā attālumā no presapiensa. Kur tā pazūd, nav zināms, taču pastāv pieņēmums, ka karavāna izrāda zināmu interesi par vakuuma rezonatoru uzstādīšanu asteroīdu joslā.

- Iemesli?

– Pie iekārtām divas reizes novēroti objekti, kas atgādina roīdu kuģus.

- Ko viņi tur neredzējuši?

Dežurants klusēja.

Ratibors uzkāpis līdz ēkas septītajam horizontam, strauji pagriezās atpakaļ. Dažas minūtes vēlāk viņš izkāpa no montāžas bāzes metro asteroīdu joslā, dreifējošas blakus vienam no vakuuma rezonanses ģeneratoriem. Bāzē dežūrējošu “pakmaku” nebija, un Berestovs, uzrādūjis “brīvā mednieka” sertifikātu, paņēma robežsargu drakkaru.

Vakuuma rezonators jeb kvagma izstarotājs bija simts metru garš un četrdesmit metru diametra dobs cilindrs, kura sienas bija izliktas no dzelkšņainām lodēm, kas atgādināja saritinājušos ežus, tāpēc no attāluma cilindrs šķita pūkains, apaudzis. ar matiem, mīksts un dzīvs. Viens tā gals beidzās ar krustveida uzgali, bet otrā griezuma plaknē karājās melns konuss ar galu uz āru.

Ratibors aplidoja ap rezonatoru, pēkšņi ar kādu devīto sajūtu novērtēdams tā apslēpto, bīstamo un ļauno spēku; Katra no šīm ierīcēm ar vienu impulsu varēja iznīcināt tādu mazu planētu kā Zemes Mēness, un tādu bija uzstādīts divarpus simti.

– Kā orientējas rezonatori? - drošībnieks izsauca zonas dežurantu, ieklausoties ierastajos operatīvā ētera trokšņos.

- Kā velosipēda riteņa spieķi, - inks ar gatavību atbildēja. – “Riteņa” ass ir vērsta pret Konstruktoru.

– Rezonatori ieslēdzas no viena centra vai paši no sevis?

– Ieslēgšanās ir sinhronizēta, bet ir tikai viena vadības ierīce - ekspluatācijas inženieru žargonā runājot “spruts”, kas izvietots aptuveni tajā vietā, kur jāatrodas “riteņa rumbai”.

– noslēpumaini objekti tur tika novēroti?

- Jā.

Ratibors noorientēja pēc rezonatoru sistēmas mirgojošajām bākugunīm un deva forsāžu. Pēc pilna ātruma astoņām minūtēm viņš palēnināja ātrumu pie kosmosā “tausteku” saišķus - antenas karinošā “spruta” plakanā gredzena. Ar kuģa inka palīdzību atrada vektoru, pa kuru bija sagaidāma Konstruktora pienākšana, un virzīja drakkaru šajā virzienā ar ātrumu divi metri sekundē. Tagad, saslējušam lokatoru “ausis”, atlika tikai gaidīt. Gaidīšana varēja būt jebkurš laika periods: no sekundes līdz stundai - ja tiešām nepaveiktos, tieši ar šādu biežumu "mirkšķināja" Svešo karavāna un Sistēmā palikušais Pelēkais Rēgs.

– K-migranti parādījušies nav? – aiz neko darīt, Ratibors pajautāja, un izdzirdēja pazīstamu balsi:

– Jā, viņu "pakmaks" te dežurē pastāvīgi. Vismaz labi, ka nemaisās zem kājām. Ko tu te pazaudēji, Berestov?

– DD? – Ratibors bija pārsteigts. - Ko tu šeit dari?

– Es strādāju par šīs skaistās sprādzienbīstamās rotaļlietas sargu. – Demins iesmējās. – sargāju no ziņkārīgajiem, gan svešiem, gan savējiem.

- Palīdzību vajag?

- Pagaidām nē.

– Varu piedāvāt nelielu ekskursiju. Puikas atnesa ļoti dīvainu verķi.

-Kas tas ir par verķi?  No kurienes? Stāsti.

– Fiziķi Konstruktora "ķīļūdenī" palaida zondi ar iekārtām, un kāds jokdaris iegrūda tajā šampanieša kasti. Šī zonde pamētājās kaut kur nezināmā vietā - novērotāji to pazaudēja - un parādījās netālu no šejienes, bolīdu patruļstacijā. Mūsu puikas uzdūrās nejauši un atvilka uz bāzi. Tātad interesantākais no visa ir nevis iekārtu ieraksti, bet gan šampanieša pudele. Nepažēlo pusstundu, ienāc, paskaties.

- Labi, vēlāk paskatīšos. Ja mans minējums ir pareizs, drīz šeit būs konvojs, noregulē savus lūkotājus.

– Kas tam te meklējams?

– šis jautājums satrauc arī mani.

– Varbūt mums vajadzētu izsludināt “polundru”, kamēr nav par vēlu?

- Pagaidiet.

Saruna uz kādu laiku pārtrūka. Tad Demins pajautāja:

– Te runā, ka tu meklē Grehovu?

- Jā, man viņu ļoti vajag. Ja nejauši redzēsi, ziņo dežurantam.

Atkal iestājās klusums.

Svešo konvojs parādījās redzeslokā pēc divpadsmit minūtēm, negaidīti parādoties Ratibora lēni kustošā kuģa priekšā, burtiski dažu kilometru attālumā. “Negatīvās” gravitācijas triecienvilnis izkropļoja zvaigznāju kontūras, izstiepja un saspieda drakkaru gar tā asi un piespieda inku palielināt pilota gondolas aizsardzības spēka lauku. Ratiboram kaklā sakāpa kamols, taču pilots samaņu nezaudēja, lūkojoties uz tuvojošos objektu caur tēmēkļa krustu.

Pa priekšu gāja Pelēkais Rēgs – divsimt metru gara bālgana, gandrīz caurspīdīga lode, kurai gandrīz cieši sekoja neglīti, dzeltenzaļu mirdzumu izstarojoši, kilometru gari, kukuržņu formas Svešo transporti. Līdz sadursmei ar drakaru bija palikuši tikai daži mirkļi.Ratibors saspringa, gaidot triecienu, tomēr nedomājot ne bēgt, ne aizstāvēties, kad Pelēkais Rēgs apstājās. Uzreiz. Bez bremzēšanas. Likās, ka būtu atsities pret sienu.

Likās, ka viss apkārtnē sastindzis gurdenā līdzsvarā, pat arvien skaļais rāciju troksnis apklusa, ielejot ausīs spaini klusuma. Tad Ratibors ieslēdza drakkara raidītāju:

– Kas jums meklējams šajā rajonā?

Un pirmo reizi liecinieku par neveiksmīgiem mēģinājumiem sazināties ar rēgiem, atmiņā, kuri bija novērotāju vidū, Pelēkais Rēgs pagodināja ar atbildi:

– Optimizējam Konstruktora kustības trajektoriju.

- Kādēļ?!

– Lai samazinātu Saules sistēmas parametru izmaiņas.

– Tātad, citiem vārdiem sakot, jūs esat Konstruktora ceļveži? Loči?

- Zināmā mērā. Diemžēl mēs vīnu nespējam apturēt, to var izdarīt tikai viņš pats, taču mūsu spēkos ir samazināt tā ietekmi uz Sistēmas ekoloģiju.

– Urāna, Neptūna un Jupitera sistēmu planētu iznīcināšanu sauc par “optimizāciju”? – sarunā iejaucās viens no robežsargiem, kas arī klausījās dialogā.

– Iznīcība būtu bijusi daudz plašāka un ar smagākām sekām. – Pelēkais Rēgs bija pārsteidzoši pieklājīgs un pacietīgs. – Jautājums kompetentām personām: jūs varētu pārvietot savas iekārtas pa Lūša alfas vektoru par aptuveni miljonu kilometru vienā dienā? Baidos, ka Konstruktors garāmejot skars.

- Bet viņš apiet nevar? – sarkastiski atskanēja tā pati balss. – Ja esat loči, vadiet savu "kuģi" garām mūsu molam.

– Geg [46Pavēle aizliegt rācijas pārraides no geg - aizbāznis (angļu val.).] ēterā! - Ratibors pavēlēja. - jūs baidāties, ka mēs atklāsim uguni?

- Nē, - nezināmais sarunu biedrs nopietni atbildēja, - no tā mēs nebaidāmies.

- Mēs aizvāksim iekārtas.

Un tūdaļ konvojs pazuda, it kā nebūtu bijis. Satrauktu balsu un dažādu trokšņu vilnis uzvirmoja Ratibora ausīs, norima, atstājot fona šalkoņu un Demina balsi:

– Tu nopietni domā par ģeneratoru pārvietošanu? Galu galā šim nolūkam nepieciešama Padomes rezolūcija...

- Ja vajadzīgs - būs.

- Okei. Bet pārsteidzoši, ka viņš ar tevi vispār runāja. Kāpēc lai mūs cienītu Rēgi?

Ratibors klusēja. Galvā virmoja tas pats jautājums. Un vājas šaubas: vai kāds, izliekoties par pelēko Rēgu, viņu nevadā aiz deguna? K-migrants, piemēram... vai pats Gabriels Grehovs. Taču Grehovs tādas spēles nespēlētu, viņš spēlē daudz lielāku spēli...

- Tad tu atnāksi pie mums ciemos? – Demins atcerējās.

- Dodiet pelengu, - Berestovs nopūtās.

***

pazudušā prokonsula meklējumos izsmēlis pārvaldes un robežsardzes iespējas, Ratibors atgriezās uz Zemes. Pēdējā iespēja atrast Gabrielu - viņa personīgā kotedža ar metro kabīni, kas nebija reģistrēta ne transporta inspekcijā, ne drošības pārvaldes speciālajā reģistrācijas sektorā.

Atcerēdamies tikšanos ar pelēko Rēgu un dīvaino kvēlojošo trauku, kurā pazīt šampanieša pudeli bija grūti - Demins to parādīja drošībniekam iztālēm, tā atradās kamerā ar augstu izolāciju - Ratibors piezvanīja Jegoram un patērzēja ar viņu vairākas minūtes par neko. Par Nastju netika izrunāts neviens vārds, un tas nozīmēja, ka ar viņu viss kārtībā un viņa “šamanim”, kur atrodas viņa draugs, nejautāja. Visbeidzot Ratibors pastāstīja Jegoram par šampanieti.

– Bet tu maz zini, kas atrodas tajā pudelē?

- Nekā, - skolotājs nekustinājis ne sejas muskuli, minēja.

– Gandrīz uzminēji, vakuums, tukšums, tā teikt, bet vakuums ne mūsējais, trīsdimensionālais, bet gan tā sauktais viltus, tas ir, tas, no kura ir dzimis mūsu Visums! Šis vakuums ir vairāk nekā divpadsmit miljardus gadu vecs... ja tam ir piemērojams jēdziens “vecums”. Viena no pudelēm tika atvērta, un eksperimentālajā zonā izveidojās “bedre” ar kolosālu gravitācijas potenciālu, gandrīz “melnais caurums”. Labi, ka to atvēra bezpilota “bruņotajā” nodalījumā un cietušo nebija.

Jegors paraustīja plecus, viņa seja pēkšņi kļuva nopietna un pat drūma.

– Kā tu domā, ar ko tas viss beigsies?

- Nezinu, - Ratibors lēnām atbildēja. - Ir tikai viens cilvēks, kas zina.

- Prokonsuls Grehovs.

Ratibors caur pieri paskatījās uz draugu.

– Atkal informācijas noplūde?

– Loģika, meistar, loģika, lai gan man kā Padomes loceklim ir pienākums zināt visu.

- M-jā... - Ratibors ar šaubām savā skatienā nogludināja matu šķipsnu pakausī. - To, ka esmu “brīvo medību” operators, zina tikai dežūrdaļā, šo faktu pēc loģikas nav iespējams noteikt pat padomes loceklim.

Jegors viltīgi samiedza acis un noplātīja rokas.

– Katram ir savas... loģiskā aparāta iespējas. Varbūt izmantoju melno maģiju.

- Nu, nu... Satiksi Grehovu, dod ziņu.

Ratibors izslēdza savienojumu, taču nepaspēja iziet no vadības ēkas, kad pa līniju “spruts” pienāca ziņojums par globālām pārvērtībām Konstruktora izskatā. Pamanījis, kā neviļus saraujas sirds, drošībnieks ieskrēja atpakaļ kabinetā un lika inkam ieslēgt raidījuma tiešraidi no notikuma vietas.

Atvēries vioms nevarēja atspoguļot notiekošā pilno mērogu un grandiozo neparastumu, taču Berestovs zināja patieso Konstruktora lielumu un varēja novērtēt šo parādību. Caur vēderu izplūda šausmu drebuļi, gribējās aizturēt elpu un klusi atkāpties kādā tumšā kabineta stūrī.

“Zivju ikru maisu” — tā izskatījās presapiens no divdesmit miljonu kilometru attāluma — saplacināja un sagrieza kaut kāds iekšējs spēks, pārvērta to gaistošu ugunīgu skrandu un dūmu vērpetēs. Tad šis ugunīgais viesulis izšķīda pieaugošā violetā ceriņkrāsas mirdzumā un pārvērtās par caurspīdīgu viens otrā iespiestu tetraedru kopu: pirmā tetraedra mala bija trīsdesmit miljonu kilometru garumā, bet otrā virsotnes izvietojās uz pirmā tetraedra virsmu vidus, trešais bija ievietots otrajā tieši tādā pašā veidā, un tā līdz bezgalībai, un tas viss atgādināja meistarīgi no ziepju plēves izpūstu figūru kopumu. Šī figūra palika nemainīga apmēram minūti, pēc tam izplūda kā vaska svece un pārvērtās sevī neskaitāmas reizes atkārtojošā kubā.

Jauna transformācijas fāze: “superkubs” pārvēršas par “superoktaedru”, kas, savukārt, par sarežģītāku daudzskaldni, tad par vēl sarežģītāku, un šīs “kristāliskās” metamorfozes ilga līdz Konstruktors pārvērtās par neiedomājami sarežģītu struktūru, kuru neuzņemtos aprakstīt neviens matemātiķis.

Ratibors saprata, ka presapiens atgūst samaņu un “kontrolē ķermeni”, izstaipa “muskuļus”.

Mulsinošā struktūra viomā turpināja peldēt uz izkliedēto zvaigžņu fona, vairs nemainot savu konfigurāciju, un tad pēkšņi pazuda!

Pēc sekundes rāciju trekā atskanēja pārsteigti, izbiedēti un satraukti izsaucieni, un Ratiboram radās vēlme skaļi izkliegt kaut ko līdzīgu: diavolo!

Uzmanības signāls iedarbojās uz radušos troksni, kā ūdens uz ugunskura oglēm; sekojošajā šņācošajā klusumā atskanēja inka balss:

– Konstruktors tiek novērots tikai vizuāli, iespējams, tas ir iekapsulējies, sensori atzīmē vesela lauku komplekta pulsāciju, tajā skaitā ļoti jaudīgu psi lauku. Saskaņā ar novērotāju ziņojumiem, kad pazuda presapiens, daudzi no cilvēkiem zaudēja samaņu.

Iestājās pauze, dežurants atslēdzās no treka.

– Priekš manis ir kādi jaunumi? – Ratibors ar piespiešanos pajautāja, skatīdamies uz tumšo plankumu, kas peldēja gar zvaigžņu krellēm; likās, ka no tumsas, uz viņu uzmanīgi paskatījās un, garām ejot, draudzīgi noglāstīja galvu, kāds milzīgs stiprinieks, smags kā kalni un neaptverams kā kabalas zīmes...

- Jaunumu nav, - atbildēja dežurants.

***

Žeļezovskis nesagaidīja nākamo brīfingu par civilās aizsardzības režīmu, kā tika sauktas Drošības padomes sanāksmes ar civilās aizsardzības centru vadītājiem, un deva komandu vakuuma rezonatoru iekārtas izvākt ārpus koridora, pa kuru pārvietojās Konstruktors. . Bet, lai gan lēmums par presapiensa brīvu pārvietošanos caur Sistēmu tika izstrādāts kopēji, iesaistot visas esošās padomes, sākot no zinātnes un sociālekonomiskajām padomēm līdz VKS, un pat ar Saules sistēmas iedzīvotāju vairākuma piekrišanu, Aristarham dvēsele nebija īstajā vietā. Tomēr viņš, tāpat kā citi civilās aizsardzības vadītāji un zinātnieki, nezināja, kā Konstruktors uzvedīsies, pietuvojies Zemei un ko no viņa varētu sagaidīt, un nezināmais viņu mocīja vairāk nekā precīzas zināšanas par gaidāmās katastrofas mērogu.

Konstruktors, skaidri nodemonstrējis cilvēkiem K-fizikas apbrīnojamās iespējas, acumirklī pārveidojis savu vairāku miljonu kilometru apjoma ķermeni, paslēpās aiz neredzamības bruņām, un ar nezināmu mērķi pretī Zemei steidzošā milža gravitācijas “elpu” tvēra tikai instrumenti. Taču tikai dienu vēlāk, kad presapiens bija pārvarējis pusi no asteroīdu joslas biezuma, pēkšņi atklājās, ka saistībā ar Konstruktora kustību planētu orbītās sācies disbalanss, kā arī Saules starojuma izmaiņas, sāk norimt! Šī ziņa šokēja ikvienu kā zibens no skaidrām debesīm, izraisot priecīgus izsaucienus optimistiskāko jauno zinātnieku vidū un vairākas sirdslēkmes dažu trauksmes dienestu vadītāju vidū, kuriem bija pieredze un zināšanas.

Žeļezovskis, kurš neizlīda no civilās aizsardzības operatora kokona speisera "Klondaika" skaitļošanas zālē, par to nesatraucās vairāk, kā viņa vietā būtu bijis kapa piemineklis, jo arī viņa pieredze liecināja, ka vēl ir pāragri izdarīt secinājumus, un Barencs, paskatījies uz komisāru no sava kokona, saprotoši pamāja ar galvu.

Ar katru stundu ikvienu pārņēmusī spriedze pieauga, taču nebija neviena, kas to spētu redzēt un novērtēt. Neprognozējamo beigu atspere turpināja saspiesties, neskatoties uz efanalītiķu prognozēm un Grehova ciešo pārliecību, ka “viss notiek tā, kā vajag”. Kam vajag? - Žeļezovskis uzdeva sev šo jautājumu simto reizi un nevarēja atrast atbildi. Reizēm viņš nožēloja, ka apturēja Zabavu, bet atcerējās Ratiboru, pilnu patiesas ticības labā uzvarai, Gabriela vārdus, kas arī bija pārliecināts par to, par savām zināšanām, un šaubas uz brīdi atkāpās. Barencs domāja aptuveni vienādās kategorijās un jautājumus neuzdeva. Faktiski abi pārstāja ietekmēt notikumus, taču atšķirībā no citiem vadītājiem, skaidri saprata savu nostāju

- Marss pietuvojies Saulei, savā iepriekšējā orbītā, - pavēstīja Savičs. – Šķiet, ka mūsu kopīgais draugs beidzot pamodies un sācis Sistēmas remontu. Lai gan uz jautājumiem joprojām neatbild.

Žeļezovskis klusēja. Viņš bija pārliecināts, ka Konstruktors vai nu runās pats, vai nerunās vispār. Presapiens bija pārāk tāls no Homo sapiens problēmām. Ārkartīgi tālu! Šīs būtnes senči savulaik eksperimentēja ar visu Kosmosu, izvirzīja savus, nevienam nezināmus mērķus, un  atšķīrās no cilvēkiem vairāk, nekā tie no primitīvās amēbas.

- lūdzu atļauju pienākt viņam tuvāk, - Savičs turpināja, nesagaidījis atbildi.

- Nē, - komisārs īsi atcirta.

Konstruktora psihiskā ietekme bija jūtama pat simts miljonu kilometru attālumā: cilvēki juta, ka no “melnā maisa” kāds, kas atgādina sfinksu, pētoši un piesardzīgi skatās uz viņiem. Tikai šī “sfinksa” bija daudz lielāka un bīstamāka par tās ēģiptiešu prototipu. Pat tiem, kuri novēroja Konstruktoru, izmantojot zondu iekārtas, tas ir, sekundārās ierīces, radās tāda pati “skatiena no malas” sajūta.

- Uzmanību, fantoms! – brīdināja inks.

No "spruta" sakaru trokšņiem atskanēja kurkstoša balss:

– Ja skrien pa apli, nav zināms, kurš ir līderis.

- Pašā būtībā, - pasmīnēja Barencs, apmainīdams skatienus ar Žeļezovski. – Bet vispār tas atstāj nepatīkamu pēcgaršu. Galu galā, ja zinātniekiem ir taisnība un "skaņu fantomi" ir "spruta" sistēmas iegūtā saprāta sekas, tad par šo bardaku, nav kam pasūdzēties. Varbūt mūsu cienījamais prokonsuls zina, kā atslēgt sakaru sistēmas “saprātu”?

- Diemžēl prokonsuls spēlē savas spēles, kuras neviens nesaprot, - sarunā iejaucās SEKON pārstāve Ueda Tokonaga. - Šķiet, ka viņa šobrīd vispār nav Sistēmā. Nenāktu par ļaunu pajautāt. Tiesa, viņš ir pārāk augstas klases intrigants un diez vai atbildētu tieši.

Pēkšņi no melna plankuma, kurā bija paslēpies Konstruktors, vioma centra izplūda tievi gaismas stari - tievi tikai no attāluma, patiesībā katra resnums bija lielāks par Zemes diametru.

- Deviņi... četrpadsmit... deviņpadsmit, - saskaitīja inks. – Spriežot pēc ātruma, tā nav tikai gaisma, bet gan reemisijas efekts pa “stīgām”, restrukturētās telpas kanāli.

Stari izdzisa.

- Kur viņš spīdināja? – jautāja Barencs.

– Merkurs, Venera, Jupiters, Saturns... ir “izgaismotas” gandrīz visas planētas un lielie pavadoņi.

- Sekas?

- Nav informācijas.

– Nekavējoties iegūt! – Barencs saspieda  pirkstus tā, ka tie nokrakšķēja, pamanīja kaimiņa skatienu un pārliecinoši pacēla roku. - nedomāju, ka sekas būs jūtamas jau tagad, bet labāk nodrošināties.

- Operatoram divi — Kobra Demins, - atskanēja izsaukums. – pa Zemes vektoru pārvietojas neidentificēts objekts. Atļaujat abordāžu?

- Nesapratu, - nomurmināja Žeļezovskis. – Kāds objekts? Roīds? Pelēkais Rēgs?

– Ne viens, ne otrs. Objekta izmērs ir aptuveni trīs kilometru diametrā, forma ir čūsku kamols,  centrā izceļas īpaši liela “čūska ar atvērtu rīkli”.

- Tad tas tomēr ir Svešo kuģis.

- Lieta tāda, ka “kamols” ir izgatavots no standarta materiāliem, ko izmanto mūsu kosmosa kuģu būvētavas, turklāt tam ir “draugs vai ienaidnieks” atbildētājs.

Barencs un Žeļezovskis saskatījās.

- Tas būs Grehovs, - komisārs ar pārliecību teica. – Deminam: turpināt novērošanu, gaidīt īpašā bruņojuma ierašanos. – Aristarhs izlīda no krēsla. – Līdz sanāksmei mums vēl aptuveni pusotra stunda. iešu uz turieni pats, pastrādā piesedzot.

- Velns! - nomurmināja Drošības padomes priekšsēdētājs, kad Žeļezovska smagie soļi apklusa. – Kā viņam rodas tāda pārliecība, ka tur ir prokonsuls? Un ja tas ir Grehovs, ko viņš sadomājis, es gribētu zināt? Un kāpēc viņš nevienu nebrīdina?

- Tāpēc, ka viņš ir homozaurs, - paziņoja Ueda Tokonaga.

***

Ratibors izgāja no metro un kļuva piesardzīgs: Grehova māju piepildīja klusums un... draudi. Turklāt draudi nebija neseni, veci un garlaicīgi, bet gan ieplūduši mājā no kāda mājas saimniekam sveša. Un viesiem Ratibors mentāli piebilda, ar to domājot sevi. Pieliekot pūles, viņš “ietvēra” visas Grehova “cietokšņa” telpas un skaidri uztvēra “sablīvētus psi graudus”: mājā bija paslēpušies vairāki cilvēki, spriežot pēc “psi-elpas”, pieci, un visi bija bruņoti un radīja neapšaubāmas briesmas ikvienam apmeklētājam, lai gan slazds, visticamāk, bija paredzēts saimniekam.

Ratibors būtu varējis pagriezties atpakaļ, neiesaistoties konfliktā, izsaukt pārvaldes darbinieku aptveri un mierīgi sagaidīt Grehovu pēc attiecību noskaidrošanas, jo īpaši tāpēc, ka slazdu varēja ierīkot Junusova drošībnieki, taču šāds ceļš ar visām priekšrocībām robežojās ar gļēvulību, un Berestovs palika. Galvenais, ko viņš zināja droši: viesu vidū nebija neviena K-migranta, kā viņš bija domājis sākumā. Nu pagaidiet, “kolēģi,” viņš ar jautru niknumu nodomāja, es jums gan parādīšu “mēles” ķeršanu, kaut jums tukšs paliktu!

Izejot koridorā, viņš noteica ienaidnieka pozīcijas un devās uz viesistabu, kur bija paslēpušies trīs no “gūstīšanas grupas”, pārējie atradās gaiteņa otrā galā, pieliekamajā. Viņi bija labi ekipēti, Ratibors uzreiz uzķēra speciālās novērošanas tehnikas “smaržu” un pat sāka šaubīties, vai nevajadzētu viņiem uzsaukt un noskaidrot, no kuras nodaļas viņi ir, taču tad nolēma novest spēli līdz galam.

Starp slēpnī esošajiem nebija nekādu intrasensu, pretējā gadījumā Ratibors būtu uzreiz atklājis viņu psi-sfēru, toties bija psi-starojuma ģenerators, par ko mednieks uzreiz pārliecinājās, tiklīdz pārkāpa telpas slieksni: pēkšņ uz viņa galvas nogāzās tāda spēka trokšņa trieciens, ka drošībnieks knapi noturējās kājās, to atstarojot un daļēji absorbējot ar savu nervu sistēmu, kas nebija droši, sirds darbību, plaušas un citus vitāli svarīgus ķermeņa orgānus traucējošo biotraucējumu dēļ. Acīmredzot psi uzbrukuma spēks bija paredzēts Grehovam, nezināmie labi zināja viņa spējas, tāpēc Ratibors vairākus mirkļus jutās saguris, saņēmis pārdabisku psi triecienu. Uzskatot savu uzdevumu izpildītu, visi trīs uzbrucēji izlīda no stūriem, kuros bija paslēpušies, tādējādi pieļaujot profesionāļiem nepieņemamu kļūdu - viņi nenodrošinājās pret neparedzētiem apstākļiem.

Ratibors vienu no viņiem pazina - to pašu jauno fiziķi, ar kuru bija runājis pēc Valdmaņa nāves un kurš vēlāk pievienojās Bojanovas grupai, lai izstrādātu "absolūto spoguli". Pārējie viņam bija sveši. Ģērbušies standarta robežsargu formastērpos ar inkiem un vadības ķiverēm, puiši piegāja pie Ratibora, turot gatavībā savus “universālus” un uzlūkoja viņu ar zināmām bažām un izbrīnu. Fiziķis turēja rokā arī psi ģeneratoru, līdzīgu lielai biezstobra pistolei ar ekrānu uz roktura.

- Tas nav viņš, - kāds vīlies pateica.

Nākamajā mirklī Ratibors izsita fiziķim no rokām ieroci un ģeneratoru un pielēca pie diviem pārējiem, kuri nekad nebija redzējuši intrasensu drošībnieku darbībā. Viņš visus pasaudzēja, katram iedeva tikai vienu pļauku un atņēma ieročus. Apdullinātie “slazdinieki” piecēlās no grīdas, taustot vaigus un vaigu kaulus, un atkāpās pie viesistabas sienas, ieraudzījuši pavārstā “universāla” stobru. Ratibors pakustināja ieroci:

- Jūtieties kā mājās. Jūs arī.

Fiziķis un viņa draugi paklausīja, apsēdās uz Grehova greznā dīvāna. Ratibors ieklausījās sevī un ar iekšējo redzi atzīmēja, kā neitralizētās trijotnes partneri klusītēm lavās šurp pa gaiteni. Kad abi parādījās durvīs, viņš tos sagaidīja ar psi ģeneratora izlādi, gandrīz acumirklī iemidzināja. Pacēla no viņu rokām izkritušos ieročus, apsēdās pretī trijotnei un paskatījās uz fiziķi:

- Nu, un ko tas viss nozīmē, mon šer ami Gonza Daneš?

Fiziķis nolaizīja sausās lūpas, paskatījās uz klusajiem biedriem, pamāja ar joprojām apdullušo galvu,. Noklepojās.

- Mums vajag prokonsulu...

- Kāpēc?

– Cilvēce dzīvo savus pēdējos mirkļus, un mēs gribētu zināt, kāda loma tajā bija Grehovam.

Ratibors pasmaidīja:

– Un šādi jautājumi jāuzdod ar ieroci rokās?

Fiziķis spītīgi saknieba lūpas.

- Citādi viņš atkal nebūtu atbildējis, jūs viņu pazīstat tikpat labi. Varbūt arī  esat kopā ar viņu?

Ratibors nopūtās, paskatījās uz pistoļu kaudzi uz grīdas, un uzmeta tai virsū ģeneratoru.

- Es jau arī neiebilstu viņam uzdot dažus jautājumus, bet ne šādā veidā.

– Kas tad jums liedz viņam pajautāt? – atskanēja kāda balss, un istabā ienāca nesatraucamais Grehovs savā nemainīgajā “klostera” tērpā. Viņš paskatījās uz sēdošo trijotni, īsi paskatījās uz abiem pie sliekšņa guļošajiem, iegāja viesistabā un izņēma no sienas skapja milzīgu melnu somu, un sāka to piepildīt ar kaut kādiem iepakojumiem un mantām. Kas tie par viesiem, no kurienes atnākuši, kāpēc atnākuši, kāpēc divi no viņiem guļ uz grīdas - viņš nejautāja.

- Tāpēc, ka es to zinu tāpat, - viņš atbildēja ar psi-pārraidi uz Ratibora domu, bet skaļi pateica: - Es jūs uzmanīgi...

- Lai vispirms runā mani draugi - Ratibors pamajā ar galvu uz pieklusušo "slēpni". - Viņi atnāca pirmie. Drošāk, drošāk, kolēģi.

Kompānijas līderis atskatījās uz saviem biedriem, pavilcinājās, pārvarēja kaut kādas  iekšējās šaubas, bet spēja saņemties.

– Mēs zinām, ka jūs jau ilgu laiku gatavojāt Konstruktoram kaut kādu tikšanos. Kā jūs vēlaties viņu apsveikt, ja nav noslēpums? Sālsmaize?

- Jā, kaut kas tamlīdzīgs, - Grehovs nevērīgi pamāja ar galvu, turpinādams kraut somā lietas.

– Kas ir tas objekts, ko jūs slēpjat kosmosā aiz Marsa orbītas, spēka lauka kokonā, nomaskētā kā siltumnīca?

Grehovs norūpējies iebāzās citā skapī, tur parosījās un vienmuļā balsī sacīja:

- Es viņu neslēpju, viņš jau ir ceļā. Velns, kurā ellē es to nobāzu? bija tak šeit. Mirkli... - Viņš izgāja no viesistabas.

Puiši saskatījās un sāka skatīties uz Ratiboru.

– Kas tas par objektu? – viņš ātri jautāja, domās izsaucis dežurantu.

- Zinu tikai to, ka mūsu puiši uzdūrās tam nejauši, kad darbojās ar "apgrauzto planētu". – Danešs paraustīja plecus. – Un tieši tajā brīdī, kad tur parādījās šis... jūsu homozaurs. Zabava uzreiz saprata, kas ir kas, un iesaistīja vienu no jūsu dienesta kobrām Makgratu, ja mani neviļ atmiņa.

- Nu un?..

- Nu un viņš pazuda... pēc kā mēs te ierīkojām šo slēpni.

– Makgrats sveiks un vesels jau sen mājās. – Grehovs ātri ienāca istabā, mierīgs kā iepriekš. - Tā ka viss ir kārtībā.

– Bet ko jūs slēpjat savā kabinetā?

- Neko. Tur ir tikai inks Djego, mans draugs... Vai arī jūs domājat Svešo?

“Supermenu” trijotne saskatījās.

- Tas klucis stūrī?..

Šajā brīdī Ratibors saņēma atbildi no dežuranta:

– Objekts virzās uz Konstruktoru, nav tehnoloģiski identificējams, enerģētiskais piesātinājums salīdzinoši zems, aptuveni vienāds ar standarta glābšanas speisera enerģijas piesātinājumu.

- Netērē laiku, lai noskaidrotu, - Gabriels paskatījās uz Berestovu. - Man galīgi nav laika, bet kliedēt jūsu šaubas es paspēšu. Tātad, draugi, esat uzdevuši visus jautājumus?

- Nē, - fiziķis sarauca pieri un saspringa. - Kas jūs esat? Un kas jums ir Konstruktors? Un ko jūs darīsiet ar mums?

- Ar jums personīgi - absolūti neko. – Grehovs aizvēra somu, pacilāja to un nolika. – Lai gan jūs acīmredzot domājāt cilvēci, vai ne? Apbrīnojami, kā divdesmit un trīsdesmit gadus veci jaunieši spēj rūpēties par cilvēci, kamēr paši absolūti nezina, kā parūpēties par konkrētiem cilvēkiem? Tai skaitā par sevi. Es atbildu uz pirmo jautājumu: esmu cilvēks un vienlaikus arī homozaurs, kā mani nodēvēja tie, kas baidās no jebkādām pārmaiņām un jo īpaši no Homo sapiens sugas pārmaiņām.

Prokonsuls apsēdās zem viņa noformētajā krēslā.

– Atbildu uz otro jautājumu. Man Konstruktors ir cita veida domājoša būtne, kuru traumējis izrāviens uz mūsu Visumu. Par laimi, mums ar jūsu palīdzību izdevās nedaudz paaugstināt viņa morālo tonusu, un viņš pamazām attopas.

– Kā tas ir – ar mūsu palīdzību?

– Ar visu cilvēku palīdzību, nevis konkrēti jūsējo. Cilvēki ir ļoti dažādi radījumi, tik dažādi, ka pat šaubījos, vai viņi visi kopā var veidot “labestības kritisko masu”, lai Konstruktors to uztvertu un pamostos no bezsamaņas. Tomēr es joprojām šaubos. Interesantākais ir vēl viens apstāklis, ko nez kāpēc neviens neņem vērā: Konstruktors patiesībā ir mūsu kopējais dēls! Visas cilvēces. Galu galā viņš ir piedzimis mūsu Sistēmā, un mēs visi it kā kalpojām viņam kā kolektīvs tēvs. Vai māte, tas nav svarīgi. Tāpēc viņš ļoti vēlas atgriezties mājās, — Grehovs skumji pasmaidīja, — lai kaut ieelpotu savas «mājas» smaržu. Bet mēs to sagaidām ar T- konusu... vakuuma ģeneratoriem... baismīgas jaudas izstarotājiem... “absolūto spoguli”...

- Es nezināju, - nomurmināja Danešs, - nebiju padomājis...

– Un, ja zinātu, noticētu?

Klusums ilga ilgu laiku.

- Redzat nu.

- Ko jūs gribat darīst? – Ratibors nedraudzīgi jautāja, vienīgais no visas kompānijas, kurš nebija zaudējis spēju analizēt situāciju un ne mirkli neļāva atslābt.

Grehovs paskatījās uz viņu ar neskaidru interesi un pamāja.

- Ko tu te tāds izspūris? Viņa gribēja kaut ko pateikt?

- Jā, - Ratibors smagi sacīja. – Dažus vārdus: ka jūs neesat izstumtais.

Prokonsuls pamāja, it kā nebūtu gaidījis dzirdēt neko citu, viņa seju uz nenotverami īsu brīdi savilkās iekšēju - negantu un ilgstošu - sāpju grimasē, un uzreiz atgriezās viņa agrākais izskats, drūms un nedaudz ironisks.

- Nu ko, paldies.

- Kam?

- Viņai. – Gabriela acīs sakrājās smieklu krunciņas. - Tev jau arī.

– Tā ir atbilde? – Ratibors pamanīja, ka puišu acis no ziņkārības kļūst kvadrātiskas, taču uzreiz par to aizmirsa.

- Pieprasītajam objektam izsludināts imperatīvs "abordāža" , -  no dežuranta nāca informācija. – Gatavošanās laiks - pusstunda.

Acīmredzot arī Grehovs saņēma tādu pašu informāciju, jo viņš automātiski uzmeta skatienu laika skaitļiem, kas mirgoja uz pretējās sienas. Bet arī sadzirdēja Ratibora pārraidi, lai gan neatklāja savas jūtas.

- Apturēt imperatīva darbību, - Ratibors ātri pavēlēja. - Atrodiet komisāru divi un nododiet viņam manu lūgumu. Es visu paskaidrošu pēc tam.

- Tā ir atbilde, - beidzot sacīja Grehovs. – pirms aptuveni trīssimt gadiem viens no pirmajiem intelektuālajiem kompjūteriem sacerēja dzejoli: “Arī es esmu mūžības bērns, ceļoju bez mērķa un gala” [47]. Tātad, lūk, arī es esmu mūžības bērns... tāpat kā Konstruktors. Un mums abiem kopā ejams tāls ceļš.

- Tas ir... jūs gribat teikt...?

- Jā, meistar, es aizeju. Kopā ar viņu. Tālu. Sameklēt tos, kuriem vajadzēja parādīties Konstruktora eksperimenta ar vakuuma pārstrukturēšanu rezultātā. Atceries, ko es teicu? Tiesa, mēs esam Konstruktoru nejaušie bērni, bet tie “īstie”, tie, kurus viņi gaidīja, atrodas kaut kur citur, Visuma dzīlēs, tie vēl būs jāatrod. Un vēl es gribu apskatīt citus Visumus, Konstruktors ir redzējis tik daudz... Turklāt mums ir daudz darba. Sekojot presapiena pēdām, mūsu Visumā “ieelpojas” cits, un mums tas būtu jāuztver ļoti nopietni. Ceru, ka mums palīdzēs.

- Kas?

– Tādi paši vientuļnieki kā es. Nevis atstumtie, kā tu atļāvies izteikties, bet vientuļnieki... visticamāk cilvēki?

Koridorā bija dzirdami kādi smagi soļi, kas satricināja visu Ratiboram jau pazīstamo māju, un viesistabā ieslīdēja pa pusei melna, pa pusei mirdzoša metāla figūra - Svešais! Tas apstājās un pēc kārtas “noskatījās” uz visiem klātesošajiem; Ratibors sajuta šīs būtnes un savas telpas “skafandrā” tērpto būtņu kolonijas skatienu kā psi spiedienu, kura spektru bija grūti uzreiz saprast.

- Tūlīt iesim, draugs. – Grehovs piecēlās kājās. - Paņemsim līdzi arī Djego un iesim. - Paliec sveiks, meistar. Ja nebūtu Djego, mēs vairs nebūtu tikušies.

– Djego ir... jūsu mājas inks?

– Viņš ir mans draugs, bez viņa man būtu grūti.

Gaitenī kaut kas nočabēja, un aiz svešinieka istabā ienāca vēl viens viesis, šķietami parasts cilvēks baltā kokosā, ar raižu zīmogu sejā, bet Ratiboram šķita, ka zeme kopā ar māju pēkšņi vēsi nodrebēja, it kā stāvētu uz kūdras purva un grasītos nogrimt; gaiss kļuva manāmi blīvs, un aizlika ausis. Vīrietis piegāja pie Ratibora, pazīstami samiedza acis, lai gan Ratibors varēja zvērēt, ka redz viņu pirmo reizi mūžā, un pastiepa roku.

- Sveiks, krustdēl.

Ratibors neviļus pastiepa pretī savu un saņēma spēcīgu rokasspiedienu.

- Tas ir tavs glābējs, - Grehovs pasmējās. - Pazini?

- Diez vai viņš mani pazīs, - svešinieks pasmaidīja. – Varbūt tikai pēc iekšējās redzes atmiņām?

– Jūs... Pelēkais Rēgs! – Ratibors truli pajautāja.

- Bet tu saki, nepazīs. – Prokonsuls paņēma savu somu. – Kamēr jūs te parunāsiet, es paņemšu Djego. - Izgāja.

Taču viesistabā nesteidzās uzsākt sarunu. Divas minūtes pagāja klusumā, līdz atgriezās Grehovs.

- Kārtībā. Ejam, vairs nav laika.

Un šajā brīdī durvīs parādījās Anastasija.

Istabā iestājās pārsteigts klusums: trīs slēpņa vīri jau sen bija apjukuši no pārsteiguma un sēdēja klusēdami, bet Svešais un Pelēkais Rēgs pēkšņi pārtrauca izstarot psi diapazonā (viņi sarunājās ļoti intensīvi) un apklusa.

- Aizej? – Nastja klusi un mierīgi pajautāja.

-  Jā, - sacīja Grehovs ar Žeļezovska intonāciju, paskatījās uz visiem, nevienu neizceļot. - Bet kas zina, varbūt mēs vēl atgriezīsimies. Galu galā patiesais ceļš vienmēr ir atgriešanās. Uzgaidiet mirkli.

Viņi izgāja.

Ratibors sajuta zvanīšanu ausīs, it kā no pļaukas sejā, kājas kļuva vājas, gaiss nez kāpēc iesprūda plaušās, un pārstāja darboties sirds, pārvērtās akmenī. Bet tas nevilkās ilgi, griba atgrieza galvā saprātu un ķermenī dzīvību, bez tam Ratibors jau bija iemācījies gaidīt.

Grehova nebija tieši minūti un pamāja no gaiteņa ar roku.

– Uz priekšu, mūžības bērni. Paliec sveiks, Berestov. Varbūt nāksi mums līdzi?

- Nē, - Ratibors atbildēja.

Svešais, neapgriezies, izbūkšķināja gaitenī, pazuda aiz durvīm blakus metro, viņam bija savs transporta kanāls. Pelēkais Rēgs pamirkšķināja Berestovam, uzsita viņam pa plecu, klusi izgāja ārā un pazuda, arī viņam bija savs pārvietošanās veids. Grehovs iegāja metro kamerā, un māja kļuva tukša. Bet Ratibora dvēsele metās pakaļ prokonsulam... un atgriezās atpakaļ, jo no virtuves iznāca domīgā un skumjā Anastasija.

- Tu šeit?! – Ratibors jautāja, kļūstot stulbs. - Bet viņš?

Nastja piegāja viņam tuvu, visu redzējusi un sapratusi, rūpīgi nopētīja viņa seju, noglāstīja vaigu un satvēra viņa roku.

— Viņš vairs neatgriezīsies, meistar. Dzejnieki jau sen paredzējuši šādas situācijas:

Un nevar iekāpt vienā upē divreiz,

un ceļa nav uz noslēpumu,

kur Laiks guļ, saritinājies

pie Mūžības, uz akmens krūtīm.

Ratibors lēnām sāka attapties.

- Tātad tu paliki?

Un Nastja to neizturēja:

- Ak Dievs, cik tu tomēr esi stulbs!

Trīs “slēpņa vīri” no viesistabas mēmā izbrīnā vēroja, kā apbrīnojami skaista meitene reizē raud un smejas uz “brīvo medību” operatora Berestova krūtīm, kurš klusi stāvēja ar dīvainu moku un laimes izteiksmi sejā...

***

Speisers apsteidza “čūsku” objektu brīdī, kad priekšā skaidri parādījās blāvi melns laukums - Konstruktors jau bija tuvu, tiešā vizuālā novērojuma robežās.

- Kā  Berestovs? – sakustējās savā krēslā draivers-prima Žeļezovskis.

- Neatbild, - noziņoja koordinators.

– Sagatavojiet abordāžas aptveres: trīs “pakmaki” astē, seši gar malām un es pa kustības vektoru.

- Sāku sinhronizāciju!

- Uzmanību! Sāku atpakaļskaitīšanu!

- Pagaidiet, tas apstājās.

- Kas?

– Objekts... un konstruktors!

Žeļezovskis klusēja.

– Jo labāk. Turpināsim...

- Atlikt abordāžu! - no aizmugures atskanēja kāda aizžņaugta balss, un zālē iebrāzās aizelsušais Ratibors Berestovs, aizelsis no trakās skriešanas.

Žeļezovskis apgriezās ap kokona krēslu un klusēdams paskatījās uz savu padoto, pievērsa skatienu Anastasijai Demidovai, kura ieskrēja nākamā, un atkal paskatījās uz drošībnieku:

– Tu sekas iedomāji?

Ratibors, nomierinādams elpošanu, pamāja.

- Iedomāju. Un atbildu ar savu dzīvību. Konstruktors beidzot ir pamodies. Viņš visu aprēķināja pareizi, izņemot mūsu reakcijas, kad nolēma izlauzties uz mūsu Visumu, viņš zināja, ka viņam palīdzēs, bet nezināja, kurš. Viņš lidoja pretī Saulei tikai tāpēc, lai mēs palīdzam viņam atgūt samaņu. Tāpēc varam būt lepni – mēs spējām apstāties un izglābām savu pabērnu... Bet tagad viņi dodas prom.

-Kas ir tie viņi?

- Vientuļie. Katrā sabiedrībā ir vientuļi cilvēki... vai būtnes, kas ir vientuļas dažādu iemeslu dēļ, lai gan mūsu gadījumā, man šķiet, vientulību radījis pārākums: gan Grehovs, gan Svešais, ar kuru man bija iespēja satikties divas reizes, un Pelēkais Rēgs, ar kuru sadraudzējās Grehovs, Visi viņi saprāta spējās ir daudzkārt pārāki par saviem cilts biedriem. Šķiet, ka viņi ir Galaktikas nākotnes  rases priekšvēstneši un ne velti viņi atrada cits citu. Pateicoties Konstruktoram. Neaiztieciet viņus.

- Uzmanību! – brīdināja koordinators.

Blakus “čūsku kamolam” – Grehova mašīnai – parādījās divi citi objekti: Sidrabains miglains mākonis un kilometru liels "gliemežvāks” ar vārpām gar korpusu – Svešo kuģis. Tad visi trīs objekti pārvērtās gaismas svītrās, kas steidza uz melno spraugu priekšā, un izgaisa bez pēdām.

- Pieminiet mani... - atskanēja tāla balss.

Un pēkšņi cilvēku acu priekšā – varbūt tieši viņu smadzenēs? - uzradās pārsteidzoša aina: parasts, bezgalībā aizejošs, lauku ceļš, un pa to aiziet vientuļš ceļotājs ar mugursomu plecos; Tad viņš apstājās un atskatījās. Viņu panāca vēl trīs ceļotāji, viens melnā, otrs baltā, trešais pelēkā, panāca, visi apskāvās un četratā gāja tālāk. Pagāja mazliet, mēmā pārsteigumā atkal apstājās: viņus panāca vēl viens ceļa biedrs - pusaudzis šortos, bet bruņukreklā un bruņinieka ķiveri galvā. Četri sagaidīja viņu ar smiekliem, novilka bruņukreklu un noņēma ķiveri, nosvieda uz ceļa un devās tālāk.

- Kas tas? – čukstēja apjukusī Nastja, domājot pusaudzi.

- Droši vien K-migranti, - atbildēja Žeļezovskis, lūkodamies uz ceļotājiem, līdz tie pārvērtās par punktiem un pazuda uz ceļa fona.

- Pieminiet mani...

Protams, tas tā nebija: acis redzēja vienu, smadzenes, zemapziņa redzēja citu: gigantiskā saprātīgā būtne, kurai nebija iespējams atrast analogu, atstāja Sistēmu, piesardzīgi paātrinoties, milzis devās prom savās iekšās aiznesdams Grehova, K-migrantu, Svešā un Pelēka Rēga putekļus-kuģus, bet miljoniem cilvēku, kas vēroja notikuma nolēgumu, redzēja vienādu attēlu: gaismas ceļu bez gala un malas un ceļotājus uz tā...

Pieminiet mani...

tulkojis Imants Ločmelis

Piezīmes

Grāmatai it kā domāts turpinājums. Saucas - Pretizlūkošana.

Uz visas sērijas fona romāns kaut kā neizskatās īpaši labi, mērogs vairs nav tas, pietrūkst Konstruktora, Tartara un citas globalitātes.

Izlasīju ar pūlēm. man radās sajūta, ka romāns patiesībā ir pavisam citas šī paša autora triloģijas vidus, tāpēc nav pārsteidzoši, ka viss ir nedaudz nesaprotami.

Viss ir grūti uztverams un nesaprotams. Man bija jāpieliek ievērojamas pūles, lai saprastu sižeta ideju. Šāda “grūta” un grūti sagremojama daiļliteratūra, ko nevar saukt par zinātnisku, ir jāuztver tikai un vienīgi pastāvīgu pārdomu līmenī.

Dažādu tēlu, organizāciju, tehnoloģiju, saīsinājumu pārpilnība un grūti izsekojamais sižets padara romānu patiesi grūti lasāmu. Varbūt kādam tas šķitīs pluss, bet priekšrocības atradu tikai atsevišķās vēstījuma epizodēs un daudzās interesantās autora metaforās (piemēram, planēta-galaktika-visums kā organisma šūna).

Romāns, kā vienmēr Golovačevam, ir par mūžīgo cīņu starp labo un ļauno (gaismu un tumsu utt.). Tālā nākotnē varoņi ar superspējām, dažādu nesaprotami kā strukturētu organizāciju dalībnieki mēģina pretoties dīvainu ļaunuma spēku pakāpeniskai iekļūšanai savā galaktikā. Cīņa notiek visos līmeņos un visos veidos, un var apskaust autora iztēles pārpilnību un daudzveidību.

Ieteiktu šo romānu tiem, kam patīk apjukums – labā nozīmē - izlasīt orģinālvalodā.

Savulaik kaut kur lasīju, ka Agata Kristi uzrakstījusi tikai vienu grāmatu, bet neskaitāmas reizes, jo... visas viņas grāmatas ir līdzīgas viena otrai. varbūt pienācis laiks pateikt, ka tas savā veidā izdevies arī Golovačevam?

1

Ziemeļnieks I. Noktirne.

2

Sanjasa - pilnīgas atteikšanās no materiālās dzīves.

3

Sfinktūra - objekta noslēpumainības pakāpe, tā noslēpuma kvalitatīvās īpašības.

4

DAVR – daudzmērķu analīze risinājumu variācijām.

5

G. Melvils.

6

Proskopija - gaišredzības dāvana.

7

Bloks A. Purva velni.

8

Fizikālā teorija, kas apvieno elektromagnētismu un teorijas par vāju (ar neitrīno piedalīšanos) un spēcīgu (ar kvarku piedalīšanos) mijiedarbību.

9

Žēlabu grāmata. 1002 (G. Deržavina tulkojums).

10

S. Dalī glezna “Kristus pie krusta”

11

Amorālisms - jebkādas morāles noliegšana.

12

Bertrāns Rasels.

13

URT – paātrinātas audu reģenerācijas serviss.

14

Informaizings – informācijas plūsmas optimizēšana.

15

Ralfs Valdo Emersons.

16

kapituls - bruņinieku ordeņa sapulce.

17

kvagma – kvarku-gluonu plazma; kvarki - daļiņas, kas veido elementārdaļiņas: protonus, neitronus utt., Gluoni - daļiņas, kas “salīmē” kvarkus parastās daļiņās.

18

Entimēma - saīsināts domu secinājums.

19

Augstākais vērtējums SP skalā – svarīgums un prioritāte; Skala tika izstrādāta cilvēka darbības kompjūter atbalstam ārkārtas apstākļos ierobežota un nepietiekami augsta cilvēka reakcijas ātruma dēļ.

20

Adžornamento - katoļu baznīcas modernizācija.

21

Telpiskā koordinācija kosmosā tiek veikta savādāk nekā uz “plakanās” Zemes, taču termini paliek, tikai poli šeit tiek piešķirti nosacīti, atbilstoši izvēlētajiem orientieriem.

22

Ķīniešu sakāmvārds.

23

Arhats - cilvēks, kurš ir sasniedzis augstāko pilnību un pietuvojies Nirvānas stāvoklim.

24

Madhjama - tas, kurš ir sasniedzis dieva apzināšanās starpposmu.

25

Santajana.

26

OO brīdinājums - metožu sistēma vadības kļūdu un komandu izpildes novēršanai.

27

VD - veselības daudzums, termins, kas apzīmē caur plaušām iesūknētā gaisa daudzumu sekundē.

28

Navja - no kapa augšāmcēlies mirušais, miruša cilvēka rēgs (veckrievu).

29

Sinhronizācija - datorsistēma, kas strādā pie noteiktas problēmas visu mašīnu un nepieciešamo datu banku sinhronizācijas režīmā.

30

Telekompjuts - sistēma, kas izmanto personālo mājās kompjūteru, lai sazinātos ar universālajiem skaitļošanas mašīmām, lai veiktu tādus pašus uzdevumus kā darba vietā.

31

Solnišs - stūrītis zemnieku būdā sievietēm un krāsnij (senkrievu).

32

oferta -  konkrētai personai adresēts piedāvājums noslēgt līgumu un satur piedāvātā līguma nosacījumu sarakstu.

33

Semjuels Džonsons.

34

šukra - visvarenais, bet mara - nemirstība (sanskritā).

35

Relaksācija - atslābums.

36

Iespēju pārvērtēšana un grūtību nenovērtēšana.

37

Hiuti -  uguns uzšķilšana (japāņu).

38

To atklāšanas datumi - no 1904. gada līdz 1979. gadam; sākumā tiem tika piešķirts tikai skaitlis, un tikai septiņdesmito gadu beigās tie saņēma mūsdienīgos nosaukumus.

39

Integrālie sakari - kanāla savienojums, darbam konkrētā komandā, domubiedru grupā, šajā gadījumā domāts drošības dienests.

40

Gēte I. Fausts.

41

Peans -, himna par godu dievam vai kara gadījumā Senajā Grieķijā.

42

Vovenargs.

43

Ījaba grāmata, 37.5.

44

Gabriela Garsijas Markesa romāna nosaukums.

45

Ījaba grāmata, 37.24.

46

Pavēle aizliegt rācijas pārraides no geg - aizbāznis (angļu val.).

47

Datorprogrammu sastādījis angļu kristalogrāfs Robins Šērlijs (20. gs., 80. gadi).

Content

Golovačevs Vasilijs Mūžības bērni

Pirmā daļa. ZILONIS TRAUKU VEIKALĀ. RATIBORS

BEZ ĪPAŠA UZTRAUKUMA

ROĪDA NĀVE

AIZ NEIESPĒJAMĀ ROBEŽAS

CEĻŠ UZ MĀJĀM

TĒVI UN DĒLI

NEITRĀLĀ ZONA

Otrā daļa ATCERIETIES MANI. GREHOVS

MANAS MĀJAS IR MANA PILS

BRĪVĀS MEDĪBAS

SVEŠO BRĪDINĀJUMS

LIELĀ VIENTULĪBA

MŪŽĪBAS BĒRNS

Piezīmes