Klements Hols

Adata siena kaudzē

Hols Klements

Pārāk daudz cilvēku

Divas saprātīgo rases dzīvoja zem vienas saules, dzīvoja sadraudzībā, kas bija pilnīgākā par jebkuru agrāk zināmo Galaktikā.

Kopā rases kļuva par vienu, katra apvienojoties ar otru, padarīja katru lielāku par savu individualitāti. Saimnieks un simbiots dzīvoja kopā, dalījās kopā, divi ķermeņi vienā.

Katra rase bija simbiots, amorfs, kas spēja iekļūt otra ķermenī.

Bet kādu dienu viens no simbiotiem kļuva par noziedznieku, un abas rases nevarēja palikt mierā, kamēr noziedznieks netiks noķerts. Bet noziedznieks varēja paslēpties jebkurā dzīvā būtnē, un uz Zemes bija vairāk nekā divi miljardi cilvēku.

1. nodaļa Avarējušie

Pat uz Zemes ēnas ir ļoti laba vieta, kur paslēpties. Tās, protams, var izdot, ja apkārt ir pārāk daudz atstarotas gaismas, bet, ja nē, tad ikviens var iekāpt ēnā un kļūt pilnīgi neredzams.

Ārpus Zemes, kur nav gaisa, kas izkliedētu gaismu, ēnām jābūt vēl labākām.

Piemēram, pašas Zemes ēna ir miljoniem jūdžu garš tumsas konuss, stiepjas no Saules, ir neredzams to ieskaujošajā tumsā, un nes vēl pilnīgākas neredzamības iespējas, jo vienīgā gaisma, kas iekļūst šajā konusā, ir zvaigžņu gaisma.

Mednieks zināja, ka atrodas planētas ēnā, lai gan nekad nebija dzirdējis par Zemi. Viņš to zināja no brīža, kad pārtrauca lidot gaismas ātrumā un tieši sev priekšā ieraudzīja disku spilgti sarkanā rāmī, un uzskatīja par pašsaprotamu, ka bēguļojošo kuģi var noteikt tikai ar instrumentiem. Kad viņš pēkšņi saprata, ka otrs kuģis ir redzams ar neapbruņotu aci, vieglais satraukums viņa prāta zemapziņā uzreiz iznāca pirmajā plānā.

Viņš nevarēja saprast, kāpēc bēglim vispār būtu jālido ar ātrumu, mazāku par gaismas ātrumu, izņemot vāju cerību, ka viņš ir pietiekami apsteidzis vajātāju, lai izvairītos no atklāšanas, bet, kad tas neizdevās, Mednieks gaidīja, kad atsāksies ātruma uzliesmojums. Tā vietā ātruma samazināšanās turpinājās, un Mednieks secināja, ka varētu sagaidīt izrāvienu pretējā virzienā, kurā viņi pārvietojās, taču ar neapbruņotu aci redzams sarkanās gaismas uzplaiksnījums liecināja, ka otrs acīmredzot ir iegājis atmosfērā. Planēta bija gan mazāka, gan tuvāk, nekā Mednieks bija gaidījis.

Vajātājam pietika ar šo zibsni. Viņš izmeta katru ergu, ko spēja kuģa motori, lai samazinātu ātrumu, bet pārējo ķermeni iesūknēja kontroles telpā, lai kalpotu par želatīna spilvenu un aizsargātu Saimnieka ķermeni no šausmīgas pārslodzes, taču uzreiz saprata, ka ar to nepietiks. Viņam tikai atlika pabrīnīties, ka pa priekšu ejošā būtne riskē ar Saimnieku un kuģi; tas, saskaroties ar blīvajiem atmosfēras slāņiem, noteikti tiks sabojāts vai pat iznīcināts.

Viņš pamanīja, kā otrs kuģis strauji palēnināja ātrumu, it kā būtu uztriecies šķērslim. Tad tas turpināja kustēties, bet daudz lēnāk, un Mednieks saprata, ka arī pats pēc mirkļa sadursies ar šo šķērsli.

Tā arī notika. Mednieka kuģis ietriecās ūdenī vertikāli un sekundes daļā pārsprāga no priekšgala līdz pakaļgalam, it kā uz olas čaumalas būtu uzkāpis kāds milzis. Šis trieciens absorbēja gandrīz visu kinētisko enerģiju, taču kuģis joprojām neapstājās.

Tas turpināja kustēties, tagad salīdzinoši lēnāk, kā krītoša lapa, un Mednieks juta, ka tā sadragātais korpuss piezemējas uz tā, ko viņš pēc dažām sekundēm identificēja kā ezera vai jūras gultni.

Kad domas lēnām sāka noskaidroties, viņš sev sacīja, ka arī likumpārkāpējs bija vismaz tādā pašā stāvoklī.

Tagad bija saprotama otra kuģa straujā bremzēšana un tai sekojošā lēnā krišana. Tas, protams, bija gandrīz nelietojams, lai gan varbūt ne tik sabojāts kā Mednieka kuģis.

Saimnieks bija pilnībā miris. Sabrūkošā siena viņu ne tikai saspieda, bet arī Mednieka pusšķidrais ķermenis pārraidīja trieciena spēku caur savām atsevišķajām šūnām, tāpat kā ar bises lodi tas tiek pārnests uz ar ūdeni pildītas skārdenes sāniem, un lielākā daļa Saimnieka iekšējo orgānu tika sašķaidīti.

Mednieks, to sapratis, izvilka savu ķermeni gan no Saimnieka ārpuses, gan iekšpuses. Viņš nemēģināja izmest no kuģa sadragātās atliekas. Vēlāk varētu rasties nepieciešamība tās izmantot pārtikai, lai gan ideja bija ļoti nepatīkama.

Mednieka attieksme pret Saimnieku bija kā cilvēkam pret mīļāko suni, lai gan Saimnieks ar savām delikātajām rokām, kuras bija iemācījies izmantot no savas puses, kā zilonis izmanto savu snuķi pēc cilvēka pavēles, bija noderīgāks par jebkuru suni.

Viņš sāka savus pētījumus, izspraucās kā viegls želatīnveida pseidokokons caur vienu no korpusa caurumiem.

Viņš jau bija noskaidrojis, ka vraka atliekas atrodas sālsūdenī, taču viņam nebija ne jausmas par dziļumu, izņemot to, ka tas nebija pārmērīgi liels.

Savā pasaulē viņš par to varēja diezgan precīzi spriest pēc spiediena, taču spiediens ir atkarīgs no konkrētās ūdens masas svara, kā arī no dziļuma, bet viņš pirms avārijas nebija saņēmis datus par planētas gravitāciju.

Ārpus kuģa vraka bija tumšs. Kad viņš fokusēja acis, kuras veidoja no saviem audiem — Saimnieka acis bija iznīcinātas —, tās nepievienoja neko jaunu par viņa apkārtni. Taču pēkšņi viņš saprata, ka spiediens ap viņu nav nemainīgs, tas ar zināmu regularitāti pieaug un samazinās manāmos apmēros, un ūdens uz viņa jūtīgo miesu pānesa augstfrekvences spiediena viļņus, ko viņš sajuta kā skaņas.

Uzmanīgi ieklausījies, viņš beidzot nolēma, ka jāatrodas ļoti tuvu tādas ūdens masas virsmai, kas ir pietiekama, lai radītu daudzu augumu augstus viļņus, un ka attīstās ievērojama spēka vētra.

Sava katastrofiskā kritiena laikā viņš nekādus traucējumus gaisā nepiefiksēja, taču tas neko nenozīmēja – viņš bija pavadījis atmosfērā pārāk maz laika, lai viņu ietekmētu kāds ievērojams vējš. Ar pseido ekstremitātēm pārlūkodams dūņas ap vraku, viņš ar atvieglojumu atklāja, ka planēta nav nedzīva. Viņš jau bija pilnīgi pārliecināts par šo faktu. Ūdenī bija izšķīdis pietiekami daudz skābekļa, lai apmierinātu viņa vajadzību pēc tā, un šeit, augšpusē esošajā atmosfērā, noteikti bija brīvs skābeklis.

Tas bija pārliecinošs pierādījums par dzīvības pastāvēšanu, un viņš bija ļoti gandarīts, dūņās atradis vairākus mazus gliemežus, kas šķita diezgan garšīgi.

Noskaidrojis, ka šajā planētas pusē ir nakts, viņš nolēma izbeigt turpmāku ārējo izpēti, līdz būs vairāk gaismas, un atkal pievērsās sava kuģa paliekām.

Viņš nebija gaidījis, ka apskate viņu kaut kādā veidā uzmundrinās, taču, kad noskaidroja iznīcības apjomu garastāvoklis kļuva pavisam drūms. Spriedzes ietekmē, kam tās tika pakļautas bija mainījušas formu pat cietās metāla daļas mašīntelpā. Galvenā dzinēja gandrīz cietā konversijas kamera bija saplaisājusi, no gāzes caurulēm nebija ne miņas, tās acīmredzami bija sadragātas no trieciena un aizskalotas ar ūdeni. Neviena noteikta izmēra dzīva būtne nevarēja cerēt, ka pēc kaut kā tāda paliks dzīva, lai cik labi būtu aizsargāta. Šī doma bija mierinoša — viņš bija izdarījis visu iespējamo Saimnieka labā, pat ja palīdzība nebija bijusi efektīva.

Beidzot, pārliecinājies, ka kuģī nav palicis nekas noderīgs, Mednieks nolēma, ka šobrīd neko vairāk nevar darīt.

Viņš nevarēja sākt patiešām aktīvu darbu, kamēr viņam nebija vairāk skābekļa, kas nozīmēja līdz brīdim, kamēr viņš izkļūs no ūdens vides.

Nopietns traucēklis bija arī gaismas trūkums.

Viņš atlaidās apšaubāmajā sadragātā korpusa iekšpusē un gaidīja, kad beigsies vētra un pienāks diena. Pie gaismas un mierīgā ūdenī viņš juta, ka varēs sasniegt krastu bez palīdzības. Viļņu troksnis liecināja par kaut kādu šķērsli, norādot, ka krasts nav pārāk tālu.

Tā viņš nogulēja vairākas stundas, un pēkšņi ienāca prātā, ka viņš varētu atrasties uz planētas, kuras viena puslode vienmēr ir pavērsta pret sauli, taču ātri saprata, ka tādā gadījumā tumšā puse gandrīz noteikti būtu pārāk auksta, lai ūdens varētu pastāvēt kā šķidrums.

Daudz ticamāk šķita, ka dienas gaismu aizsedz negaisa mākoņi.

Kopš kuģis iekrita dūņās, tas palika nekustīgs. Kustības augšā bija jūtamas straumē un gar dibenu, tā ka Mednieks tās varēja sajust, bet pusaprakto metāla masu izkustināt tās nevarēja. Pārliecinājies, ka korpuss ir stingri iestrēdzis savā vietā, avarējušais sabijās, kad viņa pajumte sadrebēja, it kā tā stāvokli būtu nedaudz mainījis smags sitiens.

Viņš nekavējoties izbīdīja izpētes taustekli. Tā beigās viņš izveidoja aci, taču tumsa joprojām bija tik dziļa, ka viņš atgriezās pie vienkāršas taustes izpētes.

Vibrācijas lika viņam domāt par ļoti spēcīgu skrāpēšanos gar metāla apšuvumu, un pie izstieptā taustekļa parādījās kaut kas dzīvs. Dzīvā būtne demonstrēja savas sajūtu spējas, vienkārši sagrābdama taustekli ar zāģveida zobiem labi apgādātā smutē.

Mednieks reaģēja normāli, tas ir, viņš ļāva daļai no sevis nonākt tiešā saskarē ar šiem ienaidnieka asmeņiem, lai pārvērstos pusšķidrā stāvoklī, un tajā pašā laikā iesūtīja lielāko daļu sava ķermeņa dīvainajā būtnē. Viņš ātri pieņēma lēmumus, bet uzbrucēja izmēri piespieda viņu veikt neapdomīgu darbību.

Viņš pilnībā pameta avarējušo kuģi un nosūtīja visas četras mārciņas sava želatīnveida masas uz vietu, kur, viņaprāt, būtu ērtāk sākt sazināties.

Tā bija astoņas pēdas gara haizivs ar āmura veida galvu. Viņa, iespējams, bija pārsteigta un aizkaitināta, bet kopumā viņai bija pārāk maz prāta, lai baidītos. Viņas šausmīgie žokļi alkatīgi sagrāba to, kas no pirmā acu uzmetiena šķita ciets ķermenis, bet tikai tāpēc, lai tas kļūtu šķidrs kā ūdens.

Mednieks nemēģināja izbēgt no zobiem, jo viņš nebaidījās no šīs būtnes radītiem mehāniskiem savainojumiem, taču nopietni pretojās zivs centieniem norīt to ķermeņa daļu, kas jau bija mutē.

Viņam nebija nodoma pakļaut sevi kuņģa sulai, jo bez ādas viņš to nebūtu varējis izturēt pat īslaicīgi.

Tiklīdz haizivs aktivitāte pieauga, viņš nosūtīja pētniecisko pseidopodiju pa raupjo ādu un pēc brīža atklāja piecas žaunu spraugas katrā būtnes kakla pusē. Ar to pietika, tālāk viņš nepētīja. Viņš darbojās ar prasmi un precizitāti, kas radās no ilgas pieredzes.

Mednieks bija daudzšūnu radījums, kā putns vai cilvēks, neskatoties uz acīmredzamo struktūras trūkumu. Tomēr viņa ķermeņa atsevišķās šūnas bija daudz mazākas nekā zemes būtņu šūnas, un to izmērs bija salīdzināms ar lielāko olbaltumvielu molekulu izmēriem.

Viņam bija iespējams no saviem audiem izveidot ekstremitātes, kas tika papildinātas ar muskuļiem un maņu nerviem. Visa sistēma bija pietiekami laba, lai ļautu izpēti pa ortodoksālākas būtnes kapilāriem, nopietni netraucējot tās cirkulējošajām asinīm.

Nepamanītam iekļūt haizivs ķermenī nebija nekādu grūtību.

Pašlaik viņš izvairījās no nerviem un asinsvadiem un iekļuva tajās muskuļu un iekšējās spraugās, līdz kurām varēja aizsniegties.

Pēc tam, kad radījums mutē un uz ķermeņa pārstāja sūtīt taustāmus ziņojumus viņas nelielajām smadzenēm haizivs nekavējoties nomierinājās. Viņas atmiņa, neskatoties uz visiem nolūkiem, bija ļoti īsa. Tomēr Medniekam veiksmīga iefiltrēšanās bija tikai sarežģītas darbības sākums.

Pirmkārt un galvenokārt, skābeklis.

Šeit bija pietiekami daudz vērtīgā elementa, lai aizpildītu viņa ķermeņa šūnu laukumu, ilgākais, dažām dzīves minūtēm, taču to vienmēr varēja iekļaut citas būtnes ķermenī, kas arī absorbēja skābekli, un Mednieks ātri nosūtīja submakroskopisku piedēkli starp šūnām, kas veidoja asinsvadu sienas, un sāka no asins šūnām nosūkt to vērtīgo kravu.

Otra vajadzība bija redzēt.

Viņa jaunajam saimniekam noteikti bija acis, un Mednieks sāka tās meklēt. Viņš, protams, varēja nosūtīt pietiekami daudz sava ķermeņa ārpus haizivs ķermeņa, lai izveidotu sev acis, taču nevarēja izvairīties no būtnes pretestības šādai darbībai.

Turklāt dabiskie redzes orgāni parasti bija labāki par tiem, kurus viņš spēja izveidot pats.

Viņa pētījumi tika pārtraukti, pirms viņš paspēja tikt pārāk tālu.

Pēc viņa domām, avārija notika diezgan tuvu zemei. Negaidītā sastapšanās ar haizivi notikusi ļoti seklā ūdenī. Haizivīm ļoti nepatīk pārmaiņas, un nebija pilnīgi saprotams, kāpēc šī atradās tik tuvu krastam. Cīņas laikā ar Mednieku viņa tika daļēji pagrūsta, daļēji piepeldējusi vēl tuvāk krastam, un tagad aktīvi mēģināja atgriezties dziļajā ūdenī.

Haizivs nepārtrauktā izmisīgā darbība pēc tam, kad tās asinsrites sistēmā iekļuva svešs skābekļa patērētājs, radīja neatgriezenisku situāciju.

Zivju elpošanas sistēmai piemita daudzi trūkumi. Skābeklis, kaut arī piesātina ūdeni, nekad nebūs lielākā koncentrācijā, un ūdeni elpojošai būtnei, kas ir spēcīga un aktīva, nekad nav īsti lielas šīs gāzes rezerves.

Medniekam, lai dzīvotu daudz nevajag, bet viņš mēģināja izveidot sev rezervi, un, tā kā haizivs bija visaktīvākā un tās enerģija bija pie savas robežas, rezultāts bija tāds, ka tai faktiski beidzās skābeklis. Tam bija divas sekas: sāka samazināties, zivs fiziskais spēks un skābeklis viņas asinīs.

Apzinājies pēdējo, Mednieks gandrīz neapzināti palielināja savu ietekmi sistēmā, tādējādi aizsākot apburto loku, kuram varēja būt tikai viens iznākums.

Mednieks saprata, kas noticis ilgi pirms haizivs patiesās nāves, taču neko nedarīja, lai gan būtu varējis samazināt skābekļa uzņemšanu, nekaitējot sev. Viņš būtu varējis atstāt haizivi, taču viņam nebija nodoma, samērā bezpalīdzīgi peldēt atklātā jūrā, pakļaujoties pirmās dzīvās būtnes žēlastībai, kas bija pietiekami liela un ātra, lai viņu norītu veselu. Viņš palika un turpināja absorbēt dzīvinošo gāzi, jo zināja, ka, ja zivs cīnīsies ar viļņiem, tā viņu aiznesīs prom no krasta, kuru viņš vēlējās sasniegt. Līdz tam laikam viņš jau bija izpratis haizivs vietu evolūcijas skalā un vairs nejuta nožēlu par tās nogalināšanu, kā tas būtu bijis cilvēka gadījumā.

Pagāja ilgs laiks, līdz briesmonis bija beigts, lai gan ātri kļuva pilnīgi bezpalīdzīgs. Viņš nekavējoties pārtrauca cīnīties par dzīvību. Mednieks turpināja meklēt viņa acis un nejauši tās atrada. Viņš novietoja plēvi starp un ap to sieta šūnām, gaidot, kad pietiks gaismas, lai varētu redzēt. Tad no brīža, kad tagad nekustīgā haizivs izrādīja nepatīkamu vēlmi nogrimt, citplanētietis sāka paplašināt citus piedēkļus, lai notvertu gaisa burbuļus, kas varētu parādīties tuvumā vētras dēļ. Tos kopā ar paša saražoto ogļskābo gāzi viņš pamazām uzkrāja zivs vēdera dobumā, lai nodrošinātu tās peldspēju. Šim nolūkam viņam vajadzēja ļoti maz gāzes, taču bija vajadzīgs ilgs laiks, lai to savāktu, jo pats bija pārāk mazs, lai ātri ražotu lielu daudzumu oglekļa dioksīda.

Pa to laiku, kamēr viņam radās iespēja novērst uzmanību no šiem darbiem, rifi bija kļuvuši daudz skaļāki, un viņš saprata, ka viņa minējums par kustību uz krastu ir attaisnojies. Viļņi uz viņa dīvainā prāmja radīja nepatīkamu kustību augšup un lejup, kas viņu nekaitināja, bet arī nebija patīkami. Viņš gribēja horizontālu kustību, bet tas notika salīdzinoši lēni, līdz ūdens kļuva ļoti sekls.

Viņš ilgi gaidīja, kamēr viņa transports pārstāja kustēties, baiļodamies, ka kurā katrā brīdī tiks ieskalots atpakaļ dziļajā ūdenī, taču nekas nenotika, un pamazām viļņu troksnis sāka nedaudz mazināties, un uz viņu krītošā šķidruma daudzums, samazinājās.

Medniekam bija aizdomas, ka vētra norimst. Patiesībā sākās bēgums, bet rezultāts bija tāds pats, kā viņš bija paredzējis.

Līdz tam laikam tuvojošās rītausmas un negaisa mākoņu vieglais sajaukums nodrošināja apkārtnē pietiekami daudz gaismas.

Virs ūdens haizivs acis nespēja fokusēties ar saviem audiem, taču Mednieks atklāja, ka jaunā fokusa telpa atrodas acs ābola iekšpusē, un attiecīgajā vietā izveidoja savu tīkleni. Arī lēcas nebija gluži ideālas, taču viņš mainīja to izliekumu ar dažiem sava ķermeņa audiem un nejauši atklāja, ka spēj redzēt visu savu apkārtni, neatklājot citiem savu atrašanās vietu.

Viņa izdevīgā pozīcija nebija ideāla, taču viņš varēja iegūt no apkārtējās vides diezgan daudz informācijas. Vienā virzienā krasta smiltis stiepās līdz augstu, slaidu augu līnijai ar spalvām līdzīgu lapu vainagiem.

Viņš nevarēja redzēt tālāk, viņa skata punkts bija pārāk mazs un zems, lai gan augi nebija pietiekami biezi, lai aizsegtu skatu uz krastu. Pretējā virzienā pletās krasta līnija, aiz tās joprojām spēcīgā viļņu rēkoņa.

Vairākas reizes viņš sadzirdēja aizsmakušas, asas skaņas un pamanīja augšā pa gaisu lidojošas dzīvas būtnes. Tas viņu ļoti iepriecināja. Acīmredzot uz planētas bija augstākas dzīvības formas nekā zivis, un bija cerība iegūt piemērotāku saimnieku.

Augsti attīstīts Saimnieks būs vislabākais, jo sevi aizsargāt parasti vislabāk spēj augsti attīstītas būtnes. Tas dotu arī lielāku pārvietošanās brīvību, kas atvieglotu nepieciešamo otrā kuģa vadītāja meklēšanu. Tomēr bija ļoti iespējams, un to Mednieks saprata, ka patiesībā var rasties nopietnas grūtības piekļūt augsti attīstītas būtnes ķermenim, kura neko nezina par simbiozes ideju un iespējām.

Tas viss lika nogaidīt gadījumu.

Pat ja uz šīs planētas būtu augsti attīstītas būtnes, tās varētu nekad neparādīties šajā planētas daļā, un pat ja tās parādītos, viņš varētu tās laikus neidentificēt, lai izmantotu situāciju. Pats labākais bija pagaidīt, iespējams, ja nepieciešams, ilgāku laiku un novērot, kādas dzīvības formas uz šīs planētas ir visizplatītākās.

Pēc tam viņš varēja plānot, kā iekļūt tādā, kas vislabāk atbildīs viņa mērķiem. Laikam, iespējams, nebija nekādas nozīmes. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņa pretinieks nebija vairāk pielāgots dzīvei uz šīs planētas kā pats Mednieks, un, kamēr viņš paliks uz tās, meklēšana noteikti būs garlaicīga. Laiks, kas pavadīts rūpīgai sagatavošanai, noteikti nāks tam par labu.

Tā viņš gaidīja, kamēr saule pacēlās augstāk un vējš pamazām norima līdz vieglai brīzei. Kļuva pavisam silts, un viņš bija nomodā ilgi pirms ķīmisko izmaiņu sākuma haizivs ķermenī. Tās bija pārmaiņas, kas radīja pārliecību, ka, ja oža bija pazīstama citiem planētas iemītniekiem, tad ciemiņus vajadzētu gaidīt jau pavisam drīz. Mednieks būtu varējis aizkavēt sadalīšanās procesu, vienkārši patērējot baktērijas, kas to izraisīja, taču viņš pirmkārt nebija izsalcis, un viņam nebija iebildumu pret apmeklētājiem. Tieši otrādi!

2. nodaļa Patvērums

Pirmie apmeklētāji bija kaijas. Viena pēc otras viņas nolaidās, haizivs ķermeņa izskata un smirdoņas pievilinātas, un sāka to plosīt.

Mednieks ievilkās atpakaļ uz ķermeņa lejasdaļu un nemēģināja viņas padzīt, pat tad, kad tās uzklupa zivs acīm un steidzīgi atņēma viņam vizuālo kontaktu ar ārpasauli. Ja parādīsies citas dzīvības formas, viņš to tā vai citādi uzzinās, ja nē, lai te paliek kaijas.

Rijīgie lidoņi palika netraucēti līdz pusdienlaikam. Viņiem bija maz panākumu pie haizivs, kuras biezā āda daudzās vietās nepakļāvās knābim. Tomēr viņi bija neatlaidīgi, un, pēkšņi paceļoties un atstājot ķermeni, tas Medniekam kalpoja kā acīmredzama zīme, ka tuvumā ir parādījies kaut kas interesants. Viņš ātri izstūma pietiekami daudz audu no brīvajām žaunām, lai sagatavotu sev aci, un uzmanīgi paskatījās apkārt.

No kokiem nāca vairākas diezgan lielas būtnes. Tie bija divkājainie, un iepraktizējies Mednieks,  viegli aplēsa, ka lielākā būtne sver pilnas simt divdesmit vienības un ka gaisa ieelpotājam viņa masas skābekļa patēriņš un skābekļa patēriņa pieaugums nebūs pārāk pamanāms. Daudz tuvāk viņam pienāca mazs četrkājains radījums, kurš steidzīgi pieskrēja beigtajai haizivij un izdeva spalgas, asas skaņas. Mednieks novērtēja tā svaru uz piecdesmit vienībām un paglabāja šo informāciju turpmākai zināšanai.

Pieskrēja arī četri divkājainie, taču ne tik ātri kā mazākais dzīvnieks.

Kad viņi tuvojās, slepenais novērotājs tos rūpīgi nopētīja, un, jo vairāk viņš saredzēja, jo vairāk bija apmierināts. Viņi varēja pārvietoties lielā ātrumā, viņu galvaskausi bija tāda izmēra, kas liecināja par ievērojamu saprātu, ja būtu pārliecināts, ka šī suga glabā savas smadzenes galvaskausā, viņu āda šķita gandrīz neaizsargāta, kas ļautu viegli iekļūt caur tās porām. Kad viņi palēnināja ātrumu un apstājās netālu no āmurzivs, viņi parādīja vēl vienu saprāta pazīmi, apmainoties ar artikulētām skaņām, kas neapšaubāmi nozīmēja valodu. Mednieks, maigi izsakoties, bija ļoti priecīgs.

Viņš pat necerēja, ka tik ātri parādīsies tik ideāls Saimnieks.

Protams, palika problēma, kā tajā iekļūt. Varēja būt pārliecināts, ka būtnēm nebija simbiozes paraduma, vismaz ne tāda, kā Mednieka sugai. Citplanētietis bija pārliecināts, ka nekad agrāk nebija saticis nevienu šādas sugas pārstāvi, un tikpat pārliecināts, ka pazīst visus, ar kuriem viņa tauta normāli sazinājās. Tādējādi, ja šīs būtnes pamanīs viņu tuvojoties, tās gandrīz noteikti aizbēgs, lai izvairītos no kontakta, un pat ja tas viņām nepalīdzētu, Mednieka vardarbīga iekļūšana radītu attiecības, kas būtu ārkārtīgi nevēlamas turpmākai sadarbībai. Tāpēc, protams, bija jābūt ļoti uzmanīgam.

Četri divkājainie stāvēja un skatījās uz haizivi, pārmija vārdus tikai dažus mirkļus, tad atvirzījās nelielu gabalu gar krastu. Medniekam radās neskaidrs priekšstats, ka šī apkaime kaut kā viņiem ir nepatīkama.

Četrkājainais radījums uzkavējās nedaudz ilgāk, cieši izpētīja haizivs ķermeni, taču acīmredzot nepamanīja dīvaino aci, kas sekoja tās kustībām. Beidzot viņa uzmanību piesaistīja divkājaiņa sauciens, un, kā Mednieks redzēja, viņš aizskrēja tajā virzienā, kur bija devušies divkājaiņi.

Ar zināmu pārsteigumu viņš ieraudzīja, ka viņi ieskrēja ūdenī un sāka diezgan viegli peldēt. Viņš atzīmēja šo faktu kā vēl vienu punktu viņu labā. Diezgan rūpīgi izpētījis viņu ķermeņus, viņš nesaskatīja nekādas pēdas no žaunām un kā gaisa ieelpotājiem viņiem vajadzēja būt pietiekami daudz gaisa, lai paliktu zem ūdens tik ilgi, cik tas izdevās vienam no viņiem. Tad viņš ienāca prātā;, ka ir vēl viens labs veids: iespējams, labākais, kā viņiem pietuvoties, bija ūdenī.

Pēc viņu uzvedības bija redzams, ka viņu redze nav īpaši laba, vismaz ūdenī, jo viņi regulāri pacēla galvas virs ūdens, lai orientētos, un to darīja bieži. Četrkājainis zem ūdens acīmredzot redzēja vēl sliktāk, un viņš nepamanīja viņa tuvošanos, jo visu laiku turēja galvu virs ūdens.

Šī doma noveda pie tūlītējas darbības.

Diegveida pseidokokons sāka steigšus virzīties uz krastu, centimetru vai divas zem smiltīm. Acs darbojās, līdz lielākā daļa želatīna ķermeņa bija šķērsojusi četru jardu atstarpi, pēc tam ūdens malā izveidojās vēl viens, un Mednieks pārvietoja pārējo ķermeni kompaktā masā tieši zem tās. Operācija ilga vairākas minūtes. Vējš starp smiltīm bija kaitinošs šķērslis, kas novirzīja tiešo ceļu.

Ūdens bija pilnīgi dzidrs, tāpēc nebija nepieciešams turēt aci virs ūdens, lai vadītu kustību. Ķermeņa masa ātri ieguva zivs formu ar aci priekšā, un Mednieks peldēja pretī zēniem, cik ātri vien spēja.

Tomēr ātri kļuva skaidrs, ka tikai veiksme var viņam ļaut veidot saskari ar kādu no šīm būtnēm, jo tās peldēja daudz ātrāk, nekā Mednieks spēja pārvietoties, un, to sapratis, viņš atrada to, kas viņam šķita lielisks veids, kā pietuvoties nepamanītam. Viņš pēkšņi pamanīja aiz sevis lielu, želejveida radījumu, kas diezgan bezmērķīgi šūpojas netālu. Viņa uzmanība tika pievērsta tam, un viņš pamanīja, ka tuvumā atrodas ievērojams skaits šo radījumu. Acīmredzot divkājainie tos neuzskatīja par bīstamiem, citādi viņi te nebūtu peldējuši.

Attiecīgi Mednieks mainīja savu formu un pārvietošanās metodi, lai atgādinātu šīs medūzas, un sāka lēnām pārvietoties pa apgabalu, kurā spēlējās zēni. Viņa krāsa nedaudz atšķīrās no jebkuras no šīm želejveidīgajām būtnēm, taču arī tās atšķīrās viena no otras, un viņš uzskatīja, ka formai šajā gadījumā ir jābūt daudz augstākam kritērijam nekā krāsu atšķirībām.

Viņam, iespējams, bija taisnība, jo viņš piepeldēja diezgan tuvu vienam no divkājainiem, pēdējam neizrādot nekādas trauksmes pazīmes. Viņi šobrīd bija tuvu viens otram, un viņš ļoti cerēja izveidot kontaktu. Viņš veica piesardzīgu izpēti ar izstieptu taustekli un atklāja, ka daudzkrāsainā membrāna, kas pārklāja daļu no viņu ķermeņa, ir mākslīga, taču, pirms paspēja kaut ko darīt, viņa izpētes objekts atkāpās vairāku pēdu attālumā. Bet viņš neizrādīja nekādas trauksmes pazīmes, un Mednieks mēģināja vēlreiz. Tas beidzās ar tādu pašu neveiksmi, izņemot to, ka tagad viņš vairs nevarēja pietuvoties tik tuvu.

Viņš mēģināja ar katru no pārējiem zēniem, ar tādiem pašiem relatīviem panākumiem. Tad, pārsteigts par šo parādību, kas bija vēl viens nejaušības likuma piemērs, viņš atpeldēja nelielā attālumā un sāka vērot, cenšoties noskaidrot iemeslu, un saprata, ka šīs būtnes, lai gan neizrāda bailes no želejveida radībām, tajā pašā laikā mēģināja izvairīties no saskares ar tām. Viņš bija izvēlējies sliktu kamuflāžu.

Roberts Kinerds gandrīz neapzināti izvairījās no saskarsmes ar medūzu.

Viņš peldēja kopš piecu gadu vecuma, un tajos un turpmākajos deviņos gados viņam bija pietiekami daudz personīgās pieredzes par to dedzinošajiem taustekļiem, lai nemeklētu viņu kompāniju.

Viņš bija pilnībā aizņemts ar savu biedra iegremdēšanu zem ūdens, kad Mednieks viņam pirmo reizi piesardzīgi pieskārās, un, lai gan viņš steigšus atkāpās, kad pamanīja želejveida masu ūdenī, viņš tam nepievērsa īpašu uzmanību, un, ja būtu pievērsis, tās būtu bijis tikai pārdomas par laimi nepieskarties taustekļiem. Viņš bija pilnīgi aizmirsis notikušo, taču viņa uzmanība atkal tika pievērsta tam, lai nepieļautu, ka radījums viņam pietuvojas pārāk tuvu.

Kamēr Mednieks saprata, kas nogājis greizi, zēni bija noguruši no peldēšanas un atgriezās krastā.

Viņš to uzskatīja ar neveiksmi un turpināja skatīties, kā viņi skraidelē smiltīs un sāka spēlēt kādu spēli.

Interesanti, vai šiem trakulīgajiem radījumiem kādreiz bija arī miera brīdis?

Kā var kontaktēties ar tik aktīvām dzīvām būtnēm? Viņš varēja tikai skatīties un pārdomāt.

Pludmalē, kad sāls bija nožuvusi uz viņu iedegušajiem ķermeņiem, puikas beidzot nomierinājās un sāka nogaidoši raudzīties starp viņiem un salas centru esošās kokospalmu grupas virzienā. Viens no viņiem apsēdās, skatījās uz okeānu un pēkšņi ierunājās:

- Bob, kad tavi vecāki atnesīs paēst?

Roberts Kineirds pirms atbildes sakustējās, lai saule nespīdētu sejā.

- Droši vien četros vai četros trīsdesmit, mamma tā teica. Tu par ko citu arī domā, izņemot ēdienu?

Rudais, kas uzdeva jautājumu, nomurmināja kaut ko neskaidru un tagad gulēja uz muguras un skatījās nu jau bez mākoņiem zilajās debesīs. Sarunu pārņēma cits zēns.

- Žēl, ka tev rīt jābrauc prom, - viņš teica. – Kaut es varētu braukt tev līdzi. Kopš vecāki no turienes aizbraukuši, es neesmu bijis štatos. Toreiz es biju tikai bērns, viņš nopietni piebilda.

- Nav tik slikti, - Bobs lēnām atbildēja. — Skolā ir daudz labu puiku, un ziemā var slēpot un slidot, ko šeit darīt nevar. Jebkurā gadījumā nākamvasar atgriezīšos.

Saruna apklusa, un zēni apmetās karstajā saulē, gaidot misis Kinerdu ar atvadu piknika ēdienu. Bobs bija vistuvāk ūdenim, izstiepies saulē, bet pārējie deva priekšroku nelielu palmu ēnai. Viņš jau bija labi iededzis, taču vēlējās maksimāli izmantot tropisko sauli, kuras viņam pietrūks nākamajos desmit mēnešos. Bija karsts, viņš tikko bija daudz kustējies, un nekas nelika viņam palikt nomodā.

Mednieks joprojām skatījās, tagad jau ar lielāku cerību.

Tiešām šie nemierīgie radījumi beidzot nomierinājušies? Šķiet, ka tā arī bija. Četri divkājainie gulēja smiltīs dažādās pozās, kas viņiem, iespējams, šķita ērtas, pie viena no viņiem apgūlās dzīvnieks, uzlicis galvu uz priekšējām kājām. Saruna, kas pa šo laiku bija gandrīz izsmelta, apklusa, un nekustīgais vērotājs nolēma izmantot izdevību. Viņš ātri virzījās uz krastu.

Tuvākais no zēniem gulēja apmēram desmit jardus no ūdens. To nebūtu iespējams novērot no Mednieka pašreizējā stāvokļa un tajā pašā laikā aizsūtīt sevi zem smiltīm uz vietu, kur tagad atradās it kā šobrīd nekustīgais topošais Saimnieks. Viņam tomēr jāpatur redzeslokā pārējie. Tika uztaisīta vēl viena maskēšanās, vēl viena medūza, kas, iespējams, nekad tāda nav bijusi, veica vajadzīgo kustību skaitu. Uz smiltīm gulēja vairākas līdzīgas būtnes.

Iespējams, ja viņš kustētos lēnām un pieņemtu šādu formu, viņš varētu palikt nepamanīts, līdz būs pietiekami tuvu, lai veiktu pazemes uzbrukumu.

Viņam bija jābūt ārkārtīgi uzmanīgam, kamēr neviens no radījumiem neskatījās viņa virzienā, un viņi visi gulēja vai gandrīz gulēja, taču piesardzība nekad nenāca par ļaunu, un Mednieks nenožēloja divdesmit minūtes, ko pavadīja trīs jardu attālumā starp krasta malu un Robertu Kinerdu. Tas, protams, bija ļoti neērti, jo viņa ķermenis bez ādas bija vēl mazāk aizsargāts pret svelmaino sauli nekā medūzai, kuras viņš atdarināja, taču viņš to izturēja un, protams, sasniedza punktu, par kuru viņa iepriekšējā pieredze liecināja, ka tas bija pietiekami tuvu.

Ja kāds tajā brīdī būtu redzējis lielo medūzu, kas nekustīgi gulēja dažu pēdu attālumā no zēna, viņš, iespējams, būtu pamanījis ievērojamu tās izmēru samazināšanos. Sarukšana nav pārsteidzoša, tas ir neizbēgams medūzas liktenis karstā pludmalē, bet šīs sugas ortodoksālākie pārstāvji vienkārši kļūst plāni, līdz paliek tikai tīmeklim līdzīgs skelets. Šis konkrētais paraugs mainījās ne tikai biezumā, bet arī diametrā, un no tā nekas nepalika. Protams, pirms tas pilnībā izzuda, centrā bija viens dīvains mazs kamols, kas saglabāja savu izmēru un formu, līdz ķermenis pazuda ap to. Bet beidzot arī viņš pazuda, un no ķermeņa nepalika ne pēdas, izņemot nelielu taciņu smiltīs, kas, kā vērīgs vērotājs varēja pamanīt, iznāca no ūdens.

Mednieks izmantoja aci visā pazemes maršrutā. Viņa pētnieciskais piedēklis beidzot sasniedza smiltis, kas bija vairāk sablīvētas nekā parasti, un, tagad ļoti uzmanīgi kustoties, galu galā sajuta to, kas varētu būt tikai dzīva miesa. Roberta kāju pirksti, kad viņš gulēja uz vēdera, bija aprakti smiltīs un Mednieks atklāja, ka var sākt operāciju, nemaz neiznākot virspusē. Konstatējis šo faktu, viņš ar ievērojamu atvieglojumu iemeta aci un atlikušo masu smiltīs, jo tās apdedzināja saules stari.

Viņš nemēģināja iekļūt, kamēr viss viņa ķermenis nebija aprakts smiltīs un centrēts ap viņa izvēlēto daļēji aprakto pēdu. Viņš ļoti piesardzīgi riņķoja ap potīti, pieskaroties ādai dažu kvadrātcollu garumā.

Tikai tad viņš sāka iekļūt, ļaujot savas miesas ultramikroskopiskajām šūnām izslīdēt cauri porām, starp ādas šūnām, zem nagiem - tūkstošiem atveru, kas bija neaizsargātas, viņaprāt, unikāli nepilnīgajā organismā.

Zēns gulēja ciešā miegā un nekustējās, bet Mednieks darbojās, cik ātri vien spēja, lai gan būtu ļoti neērti, ja kāja sakustētos un viņš tajā atrastos tikai daļēji. Tāpēc, cik ātri vien ar īpašu piesardzību to varēja izdarīt, svešais organisms tika ievilkts taisni gar kauliem un cīpslām pēdā un potītē, ikru un augšstilbu muskuļu membrānās, caur augšstilba artērijas ārējo sienu un citiem asinsvadiem. Tas izfiltrējās caur vēderplēvi, nenodarot nekādu kaitējumu un neliekot par sevi manīt, un beidzot visas četras mārciņas dzīvību sniedzošā šķidruma tika savāktas kopā vēdera dobumā, ne tikai nekaitējušas zēnam, bet pat neiztraucējušas viņa miegu. Un tur kādu laiku Mednieks atpūtās.

Šajā laikā viņam bija lielas skābekļa rezerves, kas viņam vairāk nāca no gaisa, nevis no ūdens. Viņam vēl bija zināms laiks, pirms vajadzēs sākt izmantot saimnieka skābekli. Viņš cerēja, ja iespējams, paliks šeit vismaz laiku kamēr norietēs spīdeklis, paskatīsies un izpētīs fizioloģisko procesu ciklus, kas bija raksturīgi viņa Saimniekam un atšķīrās no visa, ko viņš iepriekš bija zinājis. Šobrīd, protams, radījums gulēja, bet, iespējams, tas neturpināsies ilgi. Šķiet, ka šīs būtnes ir ļoti aktīvas.

Izdzirdis mātes balsi, Bobs, tāpat kā citi zēni, piecēlās kājās. Viņa bija pienākusi klusītēm, nolika ēnā galdautu un pirms runāšanas salika uz tā ēdienu, un viņas pirmie vārdi bija tikpat seni kā pasaule:

- Celieties un uzcienājieties.

Viņa nevarēja palikt ilgāk lai viņus izklaidētu, lai gan zēni viņu sirsnīgi aicināja palikt, un atgriezās starp palmām pa ceļu, uz viņu māju.

- Pacentieties atgriezties līdz saulrietam, - viņa teica pār plecu Bobam, kad sasniedza kokus. – Tev vēl jāsagatavojas un rīt agri jāceļas.

Bobs ar pilnu muti pamāja un pievērsās savai pārtikas salvetei.

Pabeiguši maltīti, zēni sēdēja, runāja un snauduļoja noteikto stundu pēc ēšanas, tad atgriezās pie ūdens un turpināja trakulīgās rotaļas, un visbeidzot, sapratuši, ka tuvojas strauja tropiskā nakts, savāca salvetes un devās pa ceļu uz savām respektablajām mājām.

Tagad viņi bija diezgan klusi, ar sava vecuma neveiklību situācijā, kad pieaugušie bija vai nu emocionāli, vai sekoja pierastiem rituāliem. Šķiršanās, kad saniedza respektabos mājokļus, bija īsa, un to pavadīja parastais "rakstīt, cik ātri vien iespējams".

Bobs, beidzot atstāts viens, devās uz savu māju, vienlaicīgi sajuzdams skumjas un priecīgu gaidu satraukumu, kas viņam saistījās ar gaidāmajām pārmaiņām. Kad viņš sasniedza māju, jau juta vēlmi atkal satikt senos draugus, kurus nebija redzējis divus mēnešus. Ieejot mājā Viņš jautri svilpoja.

Mantu iesaiņošana ar mātes delikātu palīdzību tika ātri pabeigta, un pulksten deviņos viņš jau bija gultā un gulēja. Tiesa, viņš pats to uzskatīja par agru, taču paklausības vērtību bija sapratis jau no mazotnes.

Kad Bobs aizmiga, Mednieks varēja būt dažas stundas mierā. Tomēr viņš nevarēja gulēt visu nakti, jo, lai arī cik mierīgs palika, pats izdzīvošanas fakts nozīmēja enerģijas un atbilstoša skābekļa daudzuma izmantošanu, un viņš zināja, ka būs nepieciešams izveidot piegādi, pirms tas kļūs bīstami nepieciešams.

Viņš, protams, zināja, ka Saimnieks guļ, taču tas nemazināja viņa piesardzību. Viņš kādu laiku palika zem diafragmas, nevēlēdamies nekādā veidā iejaukties sirdsdarbībā, kas, viņaprāt, pukstēja tieši virs, taču bez piepūles atrada lielu artēriju vēderplēvē, kas neizrādīja lielāku pretestību iefiltrēšanai kā citas cilvēka ķermeņa daļas.

Sev par pārsteigumu atklāja, ka var iegūt pietiekami daudz skābekļa no sarkanajām asins šūnām — viņš tās nedomāja pēc krāsas, jo nevarēja tās saskatīt —, lai apmierinātu savu vajadzību, nopietni nesamazinot caur artēriju ejošo skaitu. Viņš ļoti rūpīgi izpētīja šo faktu. Visas viņa darbības pašreizējā situācijā bija diezgan atšķirīgas no tām, kad viņš atradās haizivs ķermenī, jo viņam bija jāizturas pret Robertu, ņemot vērā pastāvīgu biedriskumu viņa uzturēšanās laikā uz Zemes, un viņa rīcību regulēja viņa sugas likums, kas bija tik vecs un tik stingrs, ka bija kļuvis par instinktu.

— Nedari neko tādu, kas varētu kaitēt tavam Saimniekam!

3. nodaļa Ārpus spēles

Nedari neko tādu, kas varētu kaitēt tavam Saimniekam!

Lielākajai daļai Mednieku sugas nekad nebija pat vēlēšanās pārkāpt šo likumu, jo viņi dzīvoja sirsnīgās draudzības attiecībās ar būtnēm, kuru ķermenis viņus aizsargāja.

Tie daži indivīdi, kuri bija izņēmums no šī noteikuma, tika pakļauti bargākajiem sodiem no viņu cilts pārstāvjiem: no viņiem ar šausmām un riebumu vairījās.

Tādu indivīdu vajāja Mednieks uz Zemes, un viņš labi zināja, ka šī būtne ir jāatrod, kaut vai tikai tāpēc, lai pasargātu šo saprātīgo sugu no bezatbildīgas būtnes iebrukuma.

Nedari neko tādu, kas varētu kaitēt tavam Saimniekam! Kopš Mednieka ierašanās zēna veselajās asinīs savairojās balto asinsķermenīšu skaits. Viņš līdz šim bija izvairījies no nopietnākas saskarsmes ar tiem, iztīrīja asinsvadu iekšpusi, lai gan diemžēl limfā un saistaudos to bija ļoti daudz. Viņa ķermeņa šūnas nebija pilnībā imūnas pret to absorbcijas spēku, un tikai ar pastāvīgu, nemanāmu darbību viņš varēja izvairīties no nopietna kaitējuma sev.

Viņš zināja, ka tā nevar turpināties ilgi. Pirmkārt, viņam ir jāpievērš uzmanība citur, un, otrkārt, šāda pārpratuma turpināšana, neatkarīgi no tā vai viņš turpinās savu uzmanīgo darbību vai atkal sāks cīnīties, nozīmē balto ķermeņu skaita pieaugumu un, iespējams, izraisīs Saimniekam kaut ko līdzīgu slimībai.

Tāpēc leikocīti ir jānomierina. Viņa suga, protams, jau sen bija izstrādājusi šīs problēmas risinājumu, taču atsevišķos gadījumos jābūt uzmanīgam, īpaši nepazīstamos apstākļos. Ar izmēģinājumiem un kļūdām, ko vajadzēja paveikt tik ātri, cik ļāva prakse, Mednieks izpētīja ķīmiskās atslēgas būtību, ar kuras palīdzību baltie asinsķermenīši atšķīra iebrucējus no cilvēka ķermenim vajadzigajiem mikroorganismiem, un pēc ilgstošas un tomēr ārkārtīgi rūpīgas piepūles viņš katru savu šūnu novirzīja uz ķīmiski piemērotiem avotiem sava Saimnieka asinsritē.

Katras šūnas zonā tika absorbētas dažas vēlamās vielas molekulas, un viņam par atvieglojumu ar to pietika. Leikocīti viņam vairs netraucēja, un viņš varēja izmantot lielākus sainsvadus tikpat droši kā savus pseidokokonus.

Nedari neko tādu, kas varētu kaitēt tavam Saimniekam!

Viņam bija nepieciešama pārtika un skābeklis.

Viņš ar gandarījumu varēja absorbēt jebkuru no dažādajām audu formām sev apkārt, taču likums noteica stingru atlasi.

Šajā ķermenī, bez šaubām, bija arī citi mikroorganismi, kas tajā iebruka nepārtraukti, un tie kļuva par loģisku barības avotu, jo, tos patērējot, viņš varēja samazināt to bīstamību savam Saimniekam un tādējādi nopelnīt sev iztiku. Tos būs viegli atšķirt: viss, kam uzbruks leikocīti, viņam, Medniekam, kļūs par legālu barību. Iespējams, vietējie mikroorganismi viņam nesniegs sāta sajūtu uz ilgu laiku, lai cik maza būtu viņa vajadzība, un kādā brīdī vajadzēs izmantrot Saimnieka gremošanas traktu, taču tas nenozīmēs bojājumus, tikai nedaudz palielinātu apetīti no Saimnieka puses.

Rūpīgas pārbaudes un analīzes turpinājās daudzas stundas. Mednieks juta, ka viņa Saimnieks jau pamodies un ir aktīvs, taču viņš nemēģināja paskatīties kas notiek ārā. Viņam priekšā bija problēma, kas prasīja rūpīgu un saudzīgu apiešanos, un, lai gan viņa izvairīšanās no tūkstošiem balto asinsķermenīšu uzmanības uzreiz, kā viņš bija darījis sākumā, liecināja par lielām iespējām, viņa vara pār šo ķermeni bija ierobežota.

Tā bija vienkārši automātiska darbība, kas ir salīdzināma ar cilvēku, kas turpina sarunu, kāpjot pa kāpnēm.

Mednieka ķermeņa šķiedras, kas bija daudz smalkākas nekā cilvēka šķiedras, pamazām izveidoja tīklu, kas stiepās cauri visam Boba ķermenim no galvas līdz kājām, un caur šiem pavedieniem Mednieks pamazām saprata katra muskuļa, katra maņu orgāna mērķi un darbību šajā ķermenī.

Šajā periodā lielākā daļa viņa masas palika vēdera dobumā, un pagāja vairāk nekā septiņdesmit divas stundas pēc viņa pirmās iejaukšanās, kad viņš beidzot jutās pietiekami drošs savā stāvoklī, lai pievērstu uzmanību ārienei.

Tāpat kā agrāk ar haizivi, viņš ar savu ķermeni sāka aizpildīt atstarpes starp zēna tīklenes šūnām.

Viņš varēja izmantot Boba acis labāk nekā to īpašnieks, jo cilvēka acs skaidri redz tikai tos objektus, kuru atspulgi krīt uz tikai milimetru lielu tīklenes daļu. Mednieks varēja izmantot visu objektīva laukumu, tāpēc ar Boba acu palīdzību viņš varēja aplūkot objektus, uz kuriem zēns neskatījās tieši. Tas bija ļoti noderīgi, jo daudzi objekti, kas ļoti interesēja slēpto novērotāju, bija pārāk pazīstami cilvēka acīm un nepievērsa to uzmanību.

Mednieks no cilvēka ķermeņa iekšpuses pat varēja dzirdēt , taču viņš tik un tā veidoja tiešu fizisku kontaktu ar vidusauss kauliem. Tagad, redzot un dzirdot labāk par savu Saimnieku, viņš jutās gatavs izpētīt planētu, uz kuru liktenis viņu un viņa medījumu bija atvedis. Novilcināt noziedznieka meklēšanu un iznīcināšanu vairs nebija pamata. Mednieks sāka apskatīties un ieklausīties.

Pašu meklēšanas procesu viņš vienmēr uztvēra kā parastu darbu. Līdzīgas problēmas viņam bija radušās arī agrāk.

Viņš domāja, ka izmantos Boba ķermeni kā novērojumu punktu, līdz atradīs un iznīcinās pretinieku pats, izmantojot standarta metodes, neskatoties uz to, ka viss viņa apbruņojums aprakts jūras gultnē. Īsāk sakot, viņam bija viedoklis, kas bija piedodams kosmosa stūrmanim, bet ne detektīvam: viņš uzskatīja planētu par salīdzinoši nelielu objektu un uzskatīja, ka meklēšana ir praktiski beigusies, jo tā samazināta tikai līdz vienai planētai.

Realitāte rupji pievīla šos viņa maldus, tiklīdz viņš kopš tikšanās ar Bobu Kinerdu pirmo reizi paskatījās ārā. Uz viņu kopīgās tīklenes bija attēlota cilindriska objekta iekšpuse, kas neskaidri atgādināja kosmosa kuģi. Telpu aizņēma vairākas sēdekļu rindas, kuros lielākoties sēdēja cilvēki. Blakus novērotājam atradās logs, pa kuru šobrīd skatījās Bobs, un aizdomas, ko Mednieks sajuta, uzreiz apstiprināja skats pa logu. Viņi atradās uz transporta kuģa lidojuma laikā, augstums bija ievērojams, un lidojuma ātrumu un virzienu bija grūti noteikt. Sākt meklēt noziedznieku? Vispirms būs jāatrod pareizais kontinents!

Lidojums turpinājās vairākas stundas.

Mednieks ātri atteicās no mēģinājuma atcerēties orientierus, kuriem pāri viņi lidoja. Viens vai divi iespiedās atmiņā un iespējams, varētu palīdzēt noteikt virzienu vēlāk, ja viņš tos atcerēsies, taču viņam bija maz ticības šādai iespējai, vajadzēja sekot laikam nevis telpai. Kad viņš labāk iepazīs cilvēku paražas, viņš varēs noteikt, kur viņa Saimnieks atradās iekļūšanas laikā.

Bet pats skats ir interesants, pat ja nebija orientieru. Pēc svešinieka vērtējuma skaista planēta: kalni un līdzenumi, upes un ezeri, meži un stepes - viss  dažādos veidos, dažreiz caur spraugām biezos ūdens tvaiku mākoņos, dažreiz skaidri cauri kilometriem caurspīdīgas atmosfēras. Uzmanības vērta bija arī mašīna, kurā viņš atradās. No Roberta loga bija redzama tikai neliela daļa no tās, taču arī šī detaļa Medniekam daudz ko pastāstīja.

Bija redzama daļa no metāla spārna, kuram, acīmredzot, bija piestiprināts motors: šī mehānisma priekšā strauji griezās dzenskrūves lāpstiņas. Tā ka mašīna, visticamāk, bija konstruēta simetriski, Mednieks nolēma, ka tai ir vismaz četri motori. Viņš nevarēja precīzi noteikt, cik daudz to enerģijas tiek iztērēts siltumam un trokšņiem. Starp citu, uzminēja, ka kabīne, kurā ceļoja, ir rūpīgi izolēta. Tomēr visa mašīna parādīja, ka suga ir sasniegusi ievērojamu progresu mehānisko ierīču izgatavošanā. Medniekam radās jauna ideja: vai nepamēģināt sazināties ar Saimnieku un saņemt viņa aktīvu palīdzību meklēšanā? Par to bija vērts padomāt.

Viņam bija daudz laika padomāt, pirms kuģis sāka pakāpeniski nolaisties. Mednieks nevarēja redzēt kas notiek priekšā, un sagadījās tā, ka viņi uzreiz nokļuva biezā mākonī, tā ka viņš neko nezināja par to, kur viņi nolaidīsies, līdz piezemēsies.

Parādījās vēl viens punkts par labu planētas saprātīgajai sugai: vai nu šīs sugas pārstāvjiem ir kāda īpaša redze, kādas nav Medniekam, vai arī viņi ir izgatavojuši izcilas ierīces, kas ļauj nolaisties arī tad kad nolaišnās mērķi sedz mākoņi.

Kādu laiku mašīna nolaidās pelēkajā pustumsā un beidzot izlidoja tīrā gaisā.

Aprakstīja plašu loku, Mednieks pamanīja lielu,  ap plašu, ar kuģiem piepildītu ostu uzceltu pilsētu. Tad motora dūkoņa pēkšņi pastiprinājās, zem kabīnes parādījās liels dubults ritenis, un mašīna ar nelielu grūdienu pieskārās plašai, gludai virsmai, zināmā attālumā no ostas un lielām ēkām.

Kad Roberts izkāpa no lidmašīnas, viņš atskatījās, dodot medniekam labāku iespēju novērtēt mašīnas konstrukciju, izmērus un detaļas. Viņš nezināja, kāda enerģija virza četrus lielgabarīta motorus, un tāpēc nevarēja noteikt braukšanas ātrumu, taču varēja redzēt, kā virs motoru korpusiem mirgo karstais gaiss: tātad tie noteikti nebija "Feniksa" tipa pārveidotāji, ko izmantoja viņa suga un citas viņam zināmās saprātīgās sugas. Jebkurā gadījumā bija skaidrs, ka mašīna spējīga pārvarēt ievērojamu daļu no planētas apkārtmēra, pirms tai ir jānolaižas, lai uzpildītu degvielu.

Pēc izkāpšanas no lidmašīnas zēns nokārtoja ierastās bagāžas izsniegšanas formalitātes, ar autobusu aizbrauca uz pilsētu, nedaudz pastaigājās, pēc tam devās uz kino.

Medniekam filma patika: viņa vizuālās uztveršanas inerce bija tāda pati kā cilvēkam, tāpēc viņš redzēja kustīgu attēlu, nevis atsevišķu attēlu sēriju. Kad viņi iznāca, vēl bija gaišs. Bobs devās uz autoostu, pārbaudīja, vai bagāža ir savā vietā, un viņi iekāpa autobusā.

Ceļš izrādījās diezgan garš, mašīna viņus aizveda tālu no pilsētas. Viņi izbrauca cauri vairākām mazpilsētām un, kad saule jau gandrīz rietēja, izkāpa no autobusa.

Sānis veda šaurāks ceļš ar platiem, koptiem zālieniem abās pusēs. Ceļš uzveda nelielā kalnā, kura virsotnē stāvēja liela ēka vai ēku grupa. No savas pozīcijas Mednieks to nevarēja precīzi noteikt. Roberts paņēma čemodānus un piegāja pie ēkas, un svešinieks sajuta cerību, ka viņu ceļojums beidzies. Šoreiz viņam bija taisnība.

Puisim atgriešanās skolā un tikšanās ar draugiem bija ikdiena, taču Mednieks visu redzēto un dzirdēto uztvēra ar lielu interesi. Viņam joprojām nebija nodoma kārtīgi izpētīt cilvēku, taču kaut kas zemapziņā jau brīdināja, ka tas nemaz nebūs ikdienišķs uzdevums un viņam varētu būt vajadzīgas visas zināšanas par jauno sugu. Viņš pats vēl nezināja, ka ir nonācis visērtākajā vietā šādu zināšanu iegūšanai.

Viņš gandrīz drudžaini vēroja un ieklausījās, kā Bobs devās uz savu istabu, izpakoja mantas un klaiņoja pa kopmītni, satikdams pagājušā gada draugus.

Mednieks centās nepārtraukto skaņu straumi saistīt ar kādu nozīmi, taču tas bija grūti: sarunas pārsvarā bija par brīvdienām, un lielākajai daļai vārdu nebija redzamu atsauču.

Tomēr Mednieks uzzināja dažu būtņu vārdus, tostarp sava Saimnieka vārdu.

Pēc stundas vai divām viņš nolēma, ka viņam visa uzmanība jāveltī valodas problēmai. Šobrīd viņš neko nevarēja darīt, lai izpildītu savu misiju, un, ja viņš varētu saprast apkārtējo valodu, viņš varētu uzzināt, kad viņa Saimnieks gatavojas atgriezties vietā, kur viņi satikās. Pirms tam Mednieks vienkārši bija ārpus spēles. Viņš neko nevarŗja darīt, lai atklātu un likvidētu noziedznieku.

Pieņēmis šo lēmumu, viņš pavadīja Roberta miega stundas, salīdzinot dažus vārdus, ko bija iemācījies, mēģinot izsecināt gramatikas noteikumus un izstrādāt plānu, noteikti pēc iespējas ātrāk iemācīsies. Var šķist dīvaini, ka būtne, kas nevar kontrolēt savas kustības, var kaut ko plānot, taču jāatceras tās redzes laukuma ārkārtējais plašums. Viņš jau zināmā mērā varēja nojaust, kur meklēt, un nolēma padomāt, ko meklēt vispirms.

Protams, viss būtu daudz vienkāršāk, ja viņš kaut kā varētu kontrolēt sava Saimnieka kustības vai ietekmēt neskaitāmās reakcijas Boba nervu sistēmā. Mednieks, protams, kontrolēja Perita kustības, bet ne tieši: mazais radījums bija apmācīts reaģēt uz muskuļu kontrakciju, tāpat kā zirgs apmācīts reaģēt uz grožu kustībām.

Suga pie kuras piederēja Mednieks izmantoja Perītus, lai veiktu uzdevumus, kuru veikšanai viņu pusšķidrie ķermeņi bija pārāk vāji, vai kuri bija pārāk delikāti viņu gudrajiem saimniekiem.

Diemžēl Roberts Kinerds nebija perits un pret viņu nevarēja izturēties kā pret peritu. Pašlaik nebija nekādu cerību ietekmēt viņa rīcību, un nākotnē šādas cerības varētu būt balstītas tikai uz zēna saprātu, nevis uz vardarbību. Pagaidām Mednieks bija kinoskatītāja pozīcijā, kurš vēlētos mainīt skatītās filmas scenāriju.

Nākamajā dienā sākās nodarbības.

To mērķis bija pilnīgi skaidrs arī nereģistrētajam studentam, lai gan mācību priekšmets bieži bija neskaidrs.

Starp citiem priekšmetiem zēns mācījās angļu, franču un latīņu valodu, kā arī fiziku. Tas bija pēdējais priekšmets, kas dīvainā kārtā izrādījās visērtākais Medniekam angļu valodas mācīšanai. Iemeslu tam nebija grūti saprast.

Lai gan Mednieks nebija zinātnieks, viņam bija priekšstats zinātni: būtu grūti vadīt kosmosa kuģi, nezinot, uz ko tā darbība balstīta. Fizikālās zinātnes elementārie principi visur ir vienādi, un, lai gan Boba mācību grāmatas autoru pieņemtās grafiskās konvencijas atšķīrās no tām, pie kurām bija pieradis Mednieks, viņš tomēr spēja saprast diagrammas. Un tā kā diagrammām parasti bija pievienoti rakstiski paskaidrojumi, tās kalpoja kā atslēga daudzu vārdu nozīmei.

Saikne starp rakstīto un runāto angļu vārdu Medniekam kļuva skaidra, kad kādu dienu  fizikas skolotājs izmantoja diagrammu, kas bija izkaisīta ar uzrakstiem, lai izskaidrotu mehānikas problēmas. Neredzamais vērotājs pēkšņi saprata burta un skaņas saistību un pēc dažām dienām jau pazina rakstītos vārdus, identificējot tos ar dzirdētajiem, protams, ņemot vērā izrunas kļūdas, kas ir un paliek mūžīgais angļu valodas lāsts.

Mācīšanās process laika gaitā paātrinājās: jo vairāk vārdu Mednieks iemācījās, jo vairāk nozīmju viņš varēja uzminēt no konteksta. Novembra sākumā, divus mēnešus pēc nodarbību sākuma, svešinieka vārdu krājums pēc apjoma, ja ne pēc satura, bija līdzvērtīgs desmit gadus veca, saprātīga bērna valodai.

Viņam bija liels skaits zinātnisku terminu un tajā pašā laikā trūkumi, kur bija nepieciešami parasti ikdienas vārdi. Turklāt viņš zināja tikai dažu bieži lietotu vārdu terminoloģiskās nozīmes. Piemēram, darbs viņam nozīmēja tikai "spēku, kas reizināts ar attālumu".

Tomēr līdz tam laikam viņš jau pārvaldīja angļu valodu sarunu līmenī, un viņam nevajadzēja ķerties pie minējumiem pārāk bieži, jo viņš nezināja par cilvēku paražām.

Decembra sākumā, kad dīvainais mazais radījums gandrīz visu aizmirsis, bija iegrimis mācīšanās priekā, šajās mācībās iestājās pārtraukums.

Mednieks juta, ka pārtraukumā vainojama viņa neuzmanība, un viņš nolēma savu pienākumu pildīt labāk. Roberts Kinnerds bija skolas futbola komandas dalībnieks.

Mednieks ar savām bažām par Saimnieka veselību neapstiprināja šo darbību, lai gan labi saprata fizisko vingrinājumu nepieciešamību. Pēdējā spēle bija Pateicības dienā, un, kad Mednieks saprata, ka tā ir pēdējā spēle, viņš bija ļoti priecīgs. Tomēr viņš nopriecājās pāragri.

Bobs, demonstrējot vienu no spēles momentiem, lai pierādītu savu nozīmīgumu sportā, paslīdēja, sastiepa potīti un bija spiests vairākas dienas pavadīt gultā. Mednieks jutās vainīgs: ja viņš briesmas būtu sapratis kaut divas vai trīs sekundes agrāk, viņš būtu varējis “izstiept” sava ķermeņa tīklu ap zēna locītavām un cīpslām. Protams, ar viņa nelielo fizisko spēku tas nebūtu īpaši palīdzējis, taču nožēloja, ka pat nebija pamēģinājis. Tagad, kad bojājumi jau bija nodarīti, viņš vairs neko nevarēja palīdzēt: inficēšanās briesmu tik un tā nebija, jo āda nebija bojāta.

Katrā ziņā šis atgadījums Medniekam atgādināja ne tikai pienākumu pret Saimnieku, bet arī policista pienākumus. Mednieks sāka domāt par to, ko bija iemācījies, ko varētu izmantot, lai atrisinātu savu problēmu. Viņam par pārsteigumu un īgnumu, nebija pilnīgi nekā. Viņš pat nezināja, kur zēns atradās viņu tikšanās laikā.

Pēc kāda Boba drauga nejaušās piezīmes viņš zināja, ka šī vieta ir sala, viens no retajiem spilgtajiem punktiem uz drūma okeāna fona: ja tur būs nolaidies arī noziedznieks, viņš vai nu būtu palicis tur, vai atstājis redzamas pēdas.

Mednieks pārāk labi atcerējās savu pieredzi ar haizivi, lai uzskatītu, ka noziedznieks varētu veiksmīgi aizbēgt no zivīm. Un viņš nekad nebija dzirdējis par siltasiņu dzīvniekiem, kas dzīvotu ūdenī. Boba sarunās vai lasījumos nebija parādījušies ne vaļi, ne roņi, vismaz kopš viņš satika Mednieku.

Ja noziedznieks atrodas cilvēka ķermenī, viņa Saimnieks var atstāt salu tikai ar kādu transportlīdzekli. Tas nozīmē, ka viņa ceļu var izsekot. Mierinoša doma, viena no retajām, ko Mednieks varēja atļauties.

Atlika noteikt salas atrašanās vietu kā pirmo soli ceļā uz atgriešanos. Bobs bieži saņēma vēstules no saviem vecākiem, taču pagāja zināms laiks, līdz Mednieks saprata to mērķi, daļēji tāpēc, ka viņam bija grūtības atšifrēt rokrakstu, un daļēji tāpēc, ka viņš nezināja vēstuļu sūtītāju attiecības ar zēnu. Protams, viņš nejuta sirdsapziņas pārmetumus, lasot zēna pastu. Viņam vienkārši radās lielas grūtības.

Roberts atbildēja saviem vecākiem, kaut arī neregulāri. Bet viņi nebija viņa vienīgie korespondenti. Tikai janvāra beigās Mednieks pamanīja, ka lielākā daļa vēstuļu nāk no vienas adreses, un Bobs tur rakstīja biežāk.

Atklāšanu veicināja Boba saņemtais un ar rakstāmmašīnu rakstītais Ziemassvētku apsveikums.

Tādējādi Medniekam kļuva daudz vieglāk lasīt pastu, un viņš ātri uzzināja, ka lielāko daļu vēstuļu bija rakstījuši misters un misis Arturs Kinnerds. Viņš jau zināja par paražu nodot vārdu-uzvārdu - no tēva dēlam, un adrese vēstulēs novērsa visas šaubas. Likās pašsaprotami, ka zēns vasaru pavadījis pie vecākiem. Tas nozīmē, ka vēstuļu adrese norāda Medniekam nepieciešamo salu.

Mednieks joprojām nezināja, kur atrodas šī sala un kā uz tās nokļūt. Viņš tikai pēc uzturēšanās ilguma lidmašīnā saprata, ka sala atrodas tālu no viņa pašreizējās atrašanās vietas. Bobs, protams, tur atgriezīsies nākamajās brīvdienās, taču bēglim būs vēl veseli pieci mēneši, lai paslēptos, ja ar tiem pieciem, kas viņam jau bija, nepietiktu.

Skolas bibliotēkā bija liels globuss, pie sienām daudzas kartes un grāmatas.

Drīz Mednieku gandrīz novedasatraukumā Boba spītīgā nevēlēšanās ciešāk aplūkot kartes. Citplanētietis juta arvien spēcīgāku kārdinājumu iedarboties uz salīdzinoši vājajiem muskuļiem, kas kontrolēja Saimnieka acu kustības. Tā bija bīstama doma, taču saprāts neizslēdz emocijas, kā to pierādījuši daudzi cilvēki.

Mednieks turpināja atturēties, vismaz daļēji. Bet, pacietībai arvien samazinoties, viņš arvien vairāk domāja par šķietami neprātīgo ideju nodibināt kontaktu ar savu Saimnieku un iegūt viņa atbalstu.

Mednieks sev iestāstīja, ka galu galā viņam, iespējams, nāksies palikt zēna ķermenī līdz mūža galam, nesaņemot nekādus norādījumus par noziedznieka atrašanās vietu. Pašreizējā situācijā noziedznieks var justies mierīgs un parādīt garu degunu - amēbiskā stilā - Medniekam bez mazākā riska sev. Ko mazais detektīvs varēs izdarīt?

Ar būtnēm, kas parasti kalpoja par Mednieka sugas Saimniekiem, komunikācija pamazām sasniedza augstu ātruma un sapratnes līmeni. Apvienība tika veikta, pilnībā ar Saimnieka zināšanu un piekrišanu. Lielākā būtne nodrošināja barību, kustīgumu un muskuļu spēku, savukārt mazākā sargāja lielāko iespēju robežās no slimībām un traumām. Augsti saprātīgās būtnes noslēdza aliansi, un vairumā gadījumu šīs alianses pamatā bija dziļa draudzība un sapratne. Šajā gadījumā burtiski jebkura simbiota ietekme uz Saimnieka sajūtām varētu tikt izmantota kā saziņas līdzeklis. Parasti daudzi signāli, kas bija saprotami tikai viņiem abiem, bet neatšķirami citiem, saziņu noveda gandrīz telepātiskā līmenī. Simbiots varēja izraisīt jebkura muskuļa raustīšanos, radīt ēnu attēlus uz sava Saimnieka acu tīklenes, izkustināt ādu, kas klāja Saimnieka ķermeni – sakaru līdzekļu izveidei nebija ierobežojumu.

Protams, Bobs bija audzis citā vidē, taču joprojām bija iespējams mēģināt ietekmēt viņa jūtas. Mednieks neskaidri apzinājās, ka tad kad zēns pirmo reizi apzināsies viņa klātbūtni, varētu rasties kāda emocionāla spriedze, taču bija pārliecināts, ka varētu šo spriedzi mazināt. Viņa rase bija praktizējusi simbiozi tik ilgi, ka problēmas, kas sākotnēji bija saistītas ar kontakta veidošanu ar Saimnieku, bija pilnībā aizmirstas. Mednieks domāja tikai to, ka, stājoties attiecībās ar Saimnieku, viņš iegūs lielāku priekšrocību.

Ap Boba muskuļiem ir "aizsargājošs" tīkls, un tā ir mašīna. Tīklu var sasprindzināt tāpat kā muskuļus, ko tas pārklāj, lai gan ar daudz mazāku spēku.

Ja izvēlaties brīdi, kad Bobs sēž pie rakstāmmašīnas bez īpašiem plāniem, Mednieks var nospiest dažus taustiņus lai veidotu sakarus. Izredzes gūt panākumus būs atkarīgas galvenokārt no puikas reakcijas, redzot, ka pirksti kustas bez viņa gribas. Mednieks par to bija visai optimistisks.

4. nodaļa Signāls

Divas dienas pēc tam, kad Mednieks pieņēma lēmumu rīkoties, radās iespēja. Bija sestdienas vakars, un šajā dienā skolas komanda uzvarēja hokeja mačā. Medniekam par pārsteigumu un prieku, Bobs neieguva traumas un viņam izdevās sevi pārklāt ar zināmu slavu. Un tā apvienotais skolas un personīgais triumfs izrādījās pietiekama motivācija vēstulei viņa vecākiem. Bobs tūlīt pēc vakariņām devās uz savu istabu — viņa istabas biedrs nebija klāt — un ātri un precīzi aprakstīja dienas notikumus. Viņš nekad nekļuva pietiekami atslābinājies, lai kontroli varētu pārņemt Mednieks. Taču pēc vēstules pabeigšanas un aizzīmogošanas Roberts pēkšņi atcerējās, ka viņam pirmdien jāiesniedz sacerējumu. Tāpat kā lielākajai daļai citu skolnieku, viņa dabā nebija tik agri sākt darbu, taču rakstāmmašīna jau bija gatava, bet hokeja spēle nodrošināja tēmu, kuru viņš ar entuziasmu varēja attīstīt. Viņš ielika rakstāmmašīnā tukšu papīra lapu, uzrakstīja virsrakstu, savu vārdu, datumu un apstājās, lai padomātu.

Svešinieks laiku netērēja. Viņš jau sen bija formulējis savu pirmo sūtījumu. Tās pirmais burts atradās tieši zēna kreisā bezvārža priekšā. Un tagad necilvēcīgās miesas tīkls saspringa no visa spēka pār atbilstošo muskuli. Pirksts paklausīgi saliecās un pieskārās vajadzīgajam taustiņam, kura burts nolaidās, bet tikai līdz pusceļam. nepietika spēku, lai paceltu sviru ar burtu no filca paliktņa. Mednieks zināja, ka viņa spēks ir mazāks par cilvēka muskuļu spēku, taču viņam nebija aizdomu, ka par tik daudz: Bobs kontrolēja taustiņus, šķiet, pilnīgi bez piepūles. Mednieks koncentrēja vairāk audu ap mazo muskuli un mēģināja vēlreiz. Rezultāts bija tāds pats: svira pacēlās pusceļā un apstājās.

Tas viss piesaistīja Boba uzmanību. Viņš, protams, reizēm bija jutis, ka muskuļi trīcēja, atbrīvojoties no lielas slodzes, taču šoreiz slodzes nebija. Bobs noņēma roku no tastatūras, un izmisušais Mednieks nekavējoties pārcēla savus pūliņus uz otru roku. Tāpat kā cilvēkiem, steigas un stresa dēļ viņa paškontrole vājinājās, un tagad Boba labās rokas pirksti sāka tikai dīvaini raustīties. Puika šausmās raudzījās uz tiem, viņš bija vairāk vai mazāk pieradis pie domas par iespējamu fizisku traumu, kā jebkurš futbolists vai hokejists, taču te bija kaut kas uz nervu pamata, un viņa gars tika salauzts.

Viņš cieši saspieda dūres, un par dziļu atvieglojumu trīce izbeidzās. Mednieks zināja, ka saspringtiem muskuļiem pretoties nevar.

Taču, kad pēc dažiem mirkļiem dūres piesardzīgi atlaidās, detektīvs izdarīja vēl vienu mēģinājumu. Šoreiz viņš ķērās pie rokas un krūškurvja muskuļiem, mēģinot atgriezt rokas uz tastatūras.

Bobs ar izmisuma kliedzienu pielēca kājās, nogrūda malā krēslu. Mednieks spēja pielikt daudz lielāku spēku lielajiem muskuļiem, un viņa darbības zēnam bija pamanāmas. Viņš stāvēja nekustīgs, ļoti nobijies un mēģināja izvēlēties kā rīkoties.

Protams, bija strikts noteikums, ka par visām traumām un slimībām nekavējoties jāziņo skolas medicīnas centram. Ja Bobs būtu guvis zilumu vai griezumu, viņš bez vilcināšanās būtu ievērojis šo noteikumu, taču doma par nervu traucējumiem viņam šķita apkaunojoša, un nepieciešamība ziņot par to bija atbaidoša. Beidzot viņš nolēma pagaidīt, cerot, ka līdz rītam viss nokārtosies. Viņš paslēpa rakstāmmašīnu, paņēma grāmatu un apsēdās lasīt. Sākumā bija noraizējies, taču, ejot minūtēm un muskuļiem uzvedoties kā parasti, viņš pamazām nomierinājās un aizrāvās ar lasīšanu.

Tomēr viņa neuzmācīgais kompanjons nepiekrita pieaugošajam mieram.

Kā tikai rakstāmmašīna tika nolikta, Mednieks atmeta savus centienus, bet neatmeta savus nodomus. Tas, ka viņš varēja darīt zināmu savu klātbūtni savam saimniekam, nenodarot viņam fizisku kaitējumu, jau bija sasniegums, un, lai gan iejaukšanās zēna muskuļos izraisīja lielu satraukumu, bija arī citi veidi. Tie bija ne mazāk efektīvi saziņas līdzekļi. Mednieks, iespējams, labi apzinājās viņam zināmo sugu psiholoģiju, taču viņš pilnībā nesaprata sava Saimnieka bažu iemeslu.

Viņa suga bija dzīvojusi kopā ar citām tik daudzus simtus paaudžu, ka pati attiecību nodibināšanas problēma bija aizmirsta, tāpat kā cilvēks bija aizmirsis savu uguns iegūšanas  meistarību. Saimnieku sugu bērni uzauga, gaidās satikt savu simbiotu no Mednieku sugas - šāda tikšanās notika, kad viņi sasniedza briedumu, bet Medniekam nebija ne jausmas, kā reaģēs cilvēks, kuram simbiozes ideja pilnībā nepazīstama.

Viņš Boba bažas saistīja ar metodi, nevis ar iejaukšanās faktu, un izvēlējās sliktāko iespējamo rīcību: nogaidīja, kamēr Saimnieks nomierināsies, un tad mēģināja vēlreiz.

Šoreiz viņš iedarbojās uz Boba balss saitēm. Pēc uzbūves tās bija līdzīgas tādām, kurus pazina Mednieks, un viņš varēja uz tām iedarboties mehāniski, tāpat kā uz citiem muskuļiem. Viņš noteikti negaidīja, ka izskanēs vārdi: tas prasīja kontroli pār diafragmu, mēli, žokliem un lūpām, ne tikai balss saitēm, un simbiots šo faktu labi apzinājās, taču, ja tas rīkotos, saimniekam izelpojot, tas spētu radīt skaņas.

Viņš varēja tikai pielietot un atbrīvot spriedzi un tāpēc diez vai spēja radīt artikulētas skaņas, taču viņam bija vēlme pierādīt, ka šis efekts tiek radīts mākslīgi.

Viņš varēs izmantot skaņas, lai attēlotu skaitļus un nodotu tos virknē: viens kvadrātā, divi  kvadrātā utt. Protams, neviena domājoša būtne, dzirdot šādu secību, nedomātu, ka tā radusies dabiski. Puika bija nomierinājies, viņš iegrimis lasīšanā, elpo lēni un vienmērīgi.

Svešinieks gāja daudz tālāk, nekā varētu noticēt faktus pārzinošs cilvēks. Tas notika laikā, ka Bobs žāvājās, kad sākās iejaukšanās, un tāpēc viņš pilnībā nekontrolēja savu elpošanu. Mednieks ar entuziasmu radīja klikšķu skaņas. Noraidījis divus, tad četrus, viņš pārtrauca un pagaidīja. Zēns uz brīdi aizturēja elpu, un viņa sejā parādījās ārkārtīgu šausmu izteiksme. Viņš mēģināja lēnām un uzmanīgi izelpot gaisu, taču savā darbā iegrimis Mednieks turpināja raidīt traucējumus. Viņam vajadzēja dažas sekundes, lai saprastu, ka saimnieka emocionālās ciešanas ir pilnā spēkā.

Sapratis, ka atkal cietis neveiksmi, un skaidri apzinājies, ka viņa jauno Saimnieku pārņēmušas šausmas, Mednieks tomēr nebeidza mēģināt. Viņš sāka izmēģināt jaunu "komunikācijas" sistēmu. Viņa trešā metode bija veidot uz Saimnieka tīklenes zīmes, kas atbilstu angļu alfabēta burtiem. Viņš nezināja, ka Roberts Kinnerds skrien pa koridoru uz medicīnas centru pa slikti apgaismotām kāpnēm.

Ietekmes uz Boba redzi neizbēgamie rezultāti šādos apstākļos Medniekam neienāca pat prātā, līdz zēns palaida pakāpienu un, ķeroties pie margām, nokrita.

Svešiniekā uzreiz atdzīvojās pienākuma apziņa.

Pirms zēna ķermenis paspēja sadurties ar kādu šķērsli, Mednieks ap Boba locītavām un cīpslām savilka aizsargtīklu, cenšoties izdarīt visu iespējamo, lai novērstu savainojumus. Turklāt, kad saliektā metāla stiprinājuma mala, kas turēja pakāpienu gumijas segumu, pārgrieza zēna roku no plaukstas locītavas līdz elkonim, Mednieks rīkojās tik ātri, ka zēns nezaudēja ne pilienu asins. Bobs sajuta sāpes, paskatījās uz brūci, kas bija cieši pārklāta ar gandrīz neredzamu necilvēciskas miesas plēvi, un nolēma, ka tas ir tikai viegls skrāpējums, kas pat nepārgrieza ādu.

Viņš ar papēdi iztaisnoja stiprinājuma saliekto stūri un turpināja ceļu uz pirmās palīdzības punktu jau mierīgākā gaitā. Mednieks, sapratis savu neveiksmi, pārstāja censties darīt zināmu par sevi.

Skolā nebija pastāvīga ārsta, bet medicīnas centrā vienmēr bija medmāsa.

Viņai neko nevarēja pateikt par Boba nervu sabrukumu, un ieteica viņam atnākt nākamajā dienā, kad skolā būs vietējais ārsts. Tikmēr viņa apskatīja griezumu uz rokas.

- Brūce jau apdzijusi, - viņa sacīja zēnam, - bet tev vajadzēja atnākt agrāk.

- Es sagriezos pirms piecām minūtēm, - Bobs atbildēja. — Es pa ceļam uz šejieni nokritu uz kāpnēm. Es nevarēju atnākt ātrāk. Bet tas tikai nobrāzums, tāpēc tam nav nozīmes.

Miss Renda nedaudz pacēla uzacis. Viņa bija nostrādājusi skolā jau piecpadsmit gadus un bija pārliecināta, ka zina visus parastos simulantu stāstus. Bija pārsteigta, jo zēnam nebija vajadzības melot. Viņa, neskatoties uz savām profesionālajām prasmēm, nolēma, ka zēns runā patiesību.

Protams, viņa zināja, ka dažiem cilvēkiem asinis sarecē apbrīnojami ātri.

Viņa vēlreiz apskatīja ievainoto roku, šoreiz uzmanīgāk. Jā, griezums svaigs, un re kur tumšas svaigas asinis. Viņa viegli pieskārās tam ar pirkstu un sajuta nevis sausu, gludu virsmu, kādu bija gaidījusi, nevis izžūstošu asiņu vājo viskozitāti, bet gan dzidru un nepatīkamu gļotu kārtu.

Mednieks neprata lasīt domas un neparedzēja šādu soli. Bet pat tad, ja viņš to būtu paredzējis, viņš nebūtu noņēmis savu ķermeni no Roberta brūces: paies vēl daudzas stundas, varbūt dienas, līdz brūces malas pašas turēsies kopā. Viņam būs jāpaliek pat tad, ja viņš sevi atklās.

Caur sava Saimnieka acīm viņš ar bažām vēroja, kā miss Renda strauji atrāva savu roku un noliecās, lai ielūkotos brūcē. Šoreiz viņa ieraudzīja caurspīdīgu, gandrīz neredzamu plēvi, kas nosedza griezumu, un nonāca pie dabiska, taču pilnīgi nepareiza secinājuma.

Viņa nolēma, ka brūce nebija tik nesena, kā apgalvoja Roberts, ka viņš to ir "apstrādājis" ar ko tādu, ko vien atradis, iespējams, ar lidmašīnas modeļu līmi, un nevēlējās, lai tas tiktu atklāts, jo pārkāpis skolas noteikumus.

Viņa nopietni nenovērtēja puikas veselo saprātu, taču to nezināja. Viņa bija pietiekami gudra, lai nesāktu Bobu lamāt, un, ne vārda neteikusi, paņēma nelielu spirta pudelīti, samērcēja vates tamponu un sāka iztīrīt svešķermeņus.

Tikai balss saišu trūkums nodrošināja Mednieka klusēšanu. Ja viņam būtu bijusi iespēja, viņš būtu no sāpēm aurojis. Viņam nebija īstas ādas, un ķermeņa šūnas, kas sedza brūci uz viņa saimnieka rokas, nebija pasargātas no spirta sausinošās iedarbības. Jau tieša saules gaisma bija pietiekami nepatīkama, taču spirts uz viņu iedarbojās tāpat kā koncentrēta sērskābe uz cilvēku - un tāda paša iemesla dēļ. Virsmas šūnas gāja bojā gandrīz uzreiz, pārvēršoties brūnā viegli aizpūšamā pulverī. Šis pulveris noteikti būtu ieinteresējis medmāsu, ja viņai būtu bijusi iespēja to paanalizēt.

Taču tādas iespējas nebija. Šokā no negaidītajām sāpēm Mednieks atslābināja "muskuļoto" kontroli pār brūces zonu, un māsa pēkšņi ieraudzīja dziļu griezumu, astoņas collas no viena gala līdz otram un collu dziļu vidū. Brūce sāka stipri asiņot.

Medmāsa bija nobijusies, gandrīz vairāk kā Bobs, taču noderēja viņas profesionālā sagatavotība. Viņa ātri pārsēja roku, uzlika kompresi, taču joprojām bija pārsteigta, cik ātri apstājas asiņošana.

To izdarījusi, viņa pastiepa roku pēc telefona.

Roberts Kinnerds tajā vakarā devās gulēt ļoti vēlu.

5. nodaļa Atbilde

Zēns bija noguris, bet nevarēja aizmigt. Vietējā anestēzija, ko ārsts bija izmantojis, lai sašūtu brūci, sāka iziet, un zēns juta arvien lielākas sāpes.

Viņš šajos turpmākajos notikumos gandrīz bija aizmirsis, kāpēc bija tā skrējis uz medicīnas centru. Tagad, kad bija pagājis pietiekami daudz laika, viņš varēja notikušo apdomāt skaidrāk.

Nepatikšanas ar muskulatūru vairs neatkārtojās. Varbūt viss pāries. Turklāt, ja nekas cits nenotiks, ko viņš var pastāstīt ārstam?

Arī Medniekam bija laiks lai mainītu savas domas. Kad tika pielietots anestēzijas līdzeklis, viņš pilnībā atstāja roku un pievērsās savām problēmām. Tagad viņš saprata, ka jebkura iejaukšanās sajūtu orgānu darbībā un citās Saimnieka ķermeņa funkcijās var izraisīt emocionālu sabrukumu. Viņam sāka rasties aizdomas, ka jau tikai zināšana par viņa klātbūtni varētu radīt tādu pašu rezultātu. Simbiozes ideja šai sugai bija pilnīgi sveša, un Mednieks pamazām saprata, ko tas nozīmē emocionālā plānā. Viņš vainoja sevi, ka šo apstākli nebija ņēmis vērā jau pašā sākumā.

Uzmanības trūkums idejām, izņemot sakaru nodibināšanu ar Saimnieku no iekšpuses, varēja skaidrot ar diviem faktoriem: ieradumu savas dzīves laikā un nevēlēšanos atstāt Saimnieka ķermeni. Pat tagad viņš mēģināja izdomāt plānu, kas ļautu viņam neatstāt Boba ķermeni. Viņš saprata, ka, ja zēns viņu ieraudzīs, viņam iespēju atgriezties nebūs.

Doma, ka viņš pazaudēs Saimnieku, kuram jau bija tik labi pielāgojies, atkal kļūs par gandrīz bezpalīdzīgu želejveida masu svešā un nedraudzīgā pasaulē, ka viņam būs jāmaina Saimnieks pēc Saimnieka, meklējot atgriešanos salā, ka bēglis noteikti pa to laiku pazudīs - Mednieks mēģināja to visu izmest no galvas.

Bet bija nepieciešams izveidot sakarus, un viņš jau bija sapratis, cik bezjēdzīgi ir mēģināt sazināties no iekšpuses. Tātad viņam ir… Kas viņam ir jādara? Kā sazināties ar Robertu Kinerdu vai kādu citu saprātīgu būtni? Viņš neprot runāt, viņam nav runas orgānu, viņš ar ķermeņa palīdzību nespēj reproducēt cilvēka runas aparātu no plaušām līdz lūpām. Viņš var rakstīt, ja rakstāmais nav pārāk smags. Bet ko viņš ar to panāks? Kāds cilvēks ieraudzījis četras pēdas garu želejveida materiāla kunkuli, kurš nopūlas ar rakstāminstrumentu, gaidītu rezultātus?

Un tomēr ir jābūt kādam ceļam. Visas briesmas, ko viņš paredzēja, nesa nosacītu raksturu: viņš nevarēs atgriezties zēna ķermenī, ja Bobs viņu ieraudzīs, neviens viņu neuztvers nopietni, ja redzētu Mednieku rakstām. Neviens cilvēks neticēs viņa esamībai, ja vien Mednieks nespēs sniegt skaidrus pierādījumus par savu esamību un būtību.

Lai gan šķita, ka pēdējām divām grūtībām ir viens otru izslēdzoši risinājumi, nelaimē nonākušais detektīvs pēkšņi saskatīja atbildi.

Viņš var atstāt Boba ķermeni, kamēr zēns guļ, uzrakstīt viņam ziņu un atgriezties, pirms viņš pamodīsies. Risinājums šķita pārāk vienkāršs. Neviens viņu tumsā neredzēs, bet, runājot par ziņu, vienīgais no visiem cilvēkiem uz Zemes, kurš to uztvertu nopietni būtu Roberts Kinerds. Tikai viņam šajā brīdī Mednieks varēja pierādīt savu eksistenci un, ja nepieciešams, atrašanās vietu. Pat ja viņš nolemtu pastāstīt, kur atrodas, zēns viņu redzēt nedrīkst. Šajā gadījumā atklājuma emocionālā ietekme nebūs pārāk spēcīga.

Ideja šķita lieliska, lai gan Mednieks saprata, ka pastāv zināms risks. Tomēr labam policistam riskēt nākas bieži, un Mednieks nekavējoties pieņēma savu plānu, pēc kā viņš atkal pievērsa uzmanību apkārtnei.

Viņš joprojām redz. Tas nozīmē, ka puikam acis ir vaļā, viņš neguļ. Tas Medniekam nozīmē kavēšanos un pastiprinātu spriedzi. Viņu kaitināja tas, ka tieši šajā naktī Bobs tik ilgi nevar aizmigt, lai gan svešinieks uzminēja iemeslu un varēja uzskatīt sevi par daļēji atbildīgu.

Bija jau pusnakts, un Mednieks tikko spēja valdīt savu nepacietību, kad elpošana un sirdspuksti viņam noteikti paziņoja, ka Saimnieks aizmidzis. Mednieks nekavējoties ķērās pie sava plāna īstenošanas.

Viņš atstāja Boba ķermeni tāpat, kā bija tajā iekļuvis, caur viņa kāju ādas porām. Viņš jau labi zināja zēna paradumus: miega laikā viņš kājas kustināja maz.

Manevrs tika veiksmīgi īstenots, un detektīvs bez kavēšanās, caur palagu un matraci devās uz leju, un sasniedza grīdu blakus gultai.

Lai gan logs bija atvērts un aizkars atvilkts, istabā bija tumšs: debesīs nebija Mēness, un kopmītnes tuvumā nebija neviena spilgtas gaismas avota. Mednieks tomēr spēja saskatīt rakstāmgalda kontūras, uz kura, kā viņš zināja, vienmēr atradās rakstāmpiederumi. Viņš virzījās pie galda gludā, lapai līdzīgā straumē un pēc neilga laika atradās starp grāmatām un papīriem, kas atradās uz galda virsmas.

Izrādījās, ka tīru papīru atrast bija viegli: uz galda malas pretī vienam no krēsliem gulēja atvērts piezīmju bloknots. Uz galda stāvēja pildspalvas un zīmuļi.

Tomēr pēc vairākiem mēģinājumiem Mednieks saprata, ka nevar ar tiem tikt galā: tie bija pārāk smagi.

Bet viņš atrada izeju. Viens no zīmuļiem bija lēta mehāniska ierīce, un Mednieks bija redzējis, kā tas tiek uzlādēts. Pēc dažām minūtēm viņam izdevās noskrūvēt vāciņu. Viņa rīcībā nonāca viegls grafīta stienis, pietiekami mīksts, lai pat nelielais Mednieka ķermeņa spiediens atstātu pēdas.

Mednieks ķērās pie darba. Viņš rakstīja lēni un uzmanīgi. Tas, ka viņš tik tikko varēja saskatīt rakstīto, viņu nesatrauca: ar savu ķermeni, izpleties pa lapu, viņš skaidri sajuta rakstāmā gala stāvokli un mazo rieviņu, ko tas atstāja. Mednieks vēstījuma tekstu bija sacerējis jau iepriekš, lai gan zināja, ka tas neizklausīsies īpaši pārliecinoši.

"Bob,"  sākās vēstule. Mednieks vēl nezināja, ka dažos gadījumos nepieciešama formālāka uzruna - "vispirms man jāatvainojas par šovakar sagādātajām nepatikšanām. Man bija ar tevi jārunā. Tavu muskuļu raustīšanās un tavas balss pārtveršana bija mani mēģinājumi. Šī nav īstā vieta, kur tev pastāstīt, kas es esmu un kur es atrodos, bet es vienmēr dzirdu tavus vārdus. Ja vēlies, lai es mēģinātu vēlreiz, vienkārši pasaki. Es izmantošu tev ērtāko metodi. Ja tu atslābināsies, es varu iedarboties uz taviem muskuļiem. Ja kādu laiku skatīsies uz vienmērīgi apgaismotu objektu, es varu uzzīmēt ēnu attēlus tavās acīs. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai pierādītu tev, ka man ir taisnība, bet tev ir jādod iespēja to izdarīt. Lūdzu, atļauj man pamēģināt vēlreiz."

Mednieks gribēja parakstīt zīmīti, bet nezināja, kā to izdarīt. Viņam nebija personvārda, Mednieks būtībā bija iesauka, tas nāca no viņa profesijas. Bijušā Saimnieka draugu apziņā viņš vienkārši bija Dženvera Otrā policista kompanjons. Viņš nolēma, ka šādu parakstu izmantot nebūs prātīgi, ņemot vērā apstākļus, tāpēc atstāja ziņu neparakstītu un sāka domāt, kur to atstāt. Viņš nevēlējās, lai to pamanītu Boba istabas biedrs, tāpēc labāk būtu paņemt zīmīti līdzi un paslēpt kaut kur gultā.

Mednieks izrāva papīra lapu no bloknota.

Atceļā viņam ienāca prātā jauna doma. Viņš atstāja zīmīti vienā no zēna kurpēm un droši atgriezās ķermenī. Tur viņš beidzot atslāba un sāka gaidīt rītu. Viņam  šādā vidē miegs nebija nepieciešams: Boba asinsrites sistēma izvadīja atkritumus arī no viesa ķermeņa. Pirmo reizi Mednieks to nožēloja: miegs būtu bijis labs veids, kā pavadīt stundas, pirms Bobs izlasīs zīmīti. Vienkārši bija jāgaida.

Kad gaitenī atskanēja zvans — svētdiena netika uzskatīta par pamatotu iemeslu palikt gultā ilgāk nekā parasti —, Bobs lēnām atvēra acis un piecēlās sēdus. Sākumā viņš kustējās miegaini, tad, atcerējies, ka šodien ir viņa kārta, nolēca uz grīdas, basām kājām pieskrēja pie loga, aizvēra to un iesēdās atpakaļ gultā, kur sāka apģērbties. Viņa istabas biedrs, kurš izbaudīja privilēģiju palikt zem segas, līdz logs tika aizvērts, arī piecēlās sēdus un sāka taustīties pēc drēbēm.

Viņš neskatījās uz Robertu, tāpēc neredzēja pārsteigto sejas izteiksmi, Kinerda sejā, kad viņš ieraudzīja kurpē iebāzto papīra lapu.

Bobs izņēma zīmīti, ātri to izlasīja un ielika kabatā. Viņa pirmā doma bija, ka kāds — visticamāk, viņa istabas biedrs — ar viņu izspēlējis joku. Viņa dabā nebija dot jokdarim gaidīto baudu. No rīta viņš ar savu vienaldzību gandrīz padarīja Mednieku traku, taču par zīmīti neaizmirsa.

Bobs tikai gaidīja, kad paliks vienatnē. Savā istabā, kaimiņa prombūtnē, viņš izņēma zīmīti un vēlreiz rūpīgi izlasīja. Viņa sākotnējais viedoklis sākumā palika nemainīgs, tad prātā ienāca jautājums. Kurš varēja zināt par vakardienas incidentu?

Protams, viņš pateica medmāsai, bet ne medmāsa, ne ārsts neorganizēs šādu palaidnību un nestāstīs nevienam, kas uz to būtu spējīgs. Var būt arī citi izskaidrojumi, tie droši vien ir, taču vienkāršākais veids, kā pārbaudīt, ir pieņemt zīmīti par patiesību. Bobs paskatījās aiz durvīm, skapī, zem gultām. Viņš bija pietiekami normāls, lai negribētu, lai viņu izāzē.

Tad viņš apsēdās uz gultas, paskatījās uz tukšo sienu pretī logam un skaļi teica:

- Labi, paskatīsimies uz tavām ēnu gleznām.

Mednieks bija viņam pateicīgs.

Ir zināms prieks ar minimālu piepūli sasniegt ievērojamus rezultātus. Mednieks tagad sajuta tādu prieku. Viņam vajadzēja tikai par milimetra daļu sabiezināt caurspīdīgos audus, kas apņēma plauktiņus un kolbiņas Saimnieka acu dziļumos, lai jutīgie nervu gali pārstātu uztvert gaismu noteiktā secībā.

Viņš bija pieradis pie šādas rīcības un izpildīja to gandrīz bez piepūles, taču rezultāti bija ļoti nozīmīgi. Bobs pielēca kājās, sāka mirkšķināt, berzēt acis, bet uz sienas joprojām bija redzams vārds "paldies".

Viņam skatoties, vārds nedaudz izplūda. Kad viņš pagrieza galvu, pagriezās arī uzraksts. Tas viņam kaut kādā veidā atgādināja plankumus, kurus laiku pa laikam var redzat tumsā saberzējot acis.

- Kas jūs esat? kur jūs atrodaties? Un kā...

Viņš apklusa, nespējot tikt galā ar daudzajiem neizpratnes pilnajiem jautājumiem.

– Sēdi mierīgi un skaties, es mēģināšu paskaidrot.

Šo metodi mednieks jau iepriekš bija izmantojis daudzās rakstu valodās, un vārdu maiņas ātrumu viņš noteica pēc zēna skatiena stabilitātes.

– Kā jau rakstīju, man ir grūti izskaidrot, kas es esmu. Mans uzdevums ir tāds pats kādu pilda jūsu policisti. Man nav vārda tādā nozīmē, ka to lieto tu. Padomā par mani kā par detektīvu vai mednieku. Es esmu svešinieks šajā pasaulē un vajāju noziedznieku, kas pieder manai sugai. Mūsu kuģi cieta avāriju nosēšanās laikā, taču apstākļi lika man pamest avārijas vietu, pirms es varēju atsākt meklēšanu. Bēglis rada draudus arī jūsu sugai, tāpēc lūdzu tavu palīdzību viņa atrašanai.

– Bet no kurienes jūs nākat? Kas jūs esat? kāds jūs izskataties? Un kā jūs izveidojat šos vārdus manu acu priekšā?

– Visu savā laikā.

Mednieka ierobežotais angļu valodas vārdu krājums bieži lika viņam ķerties pie klišejām.

— Mēs esam no planētas, kas atrodas netālu no zvaigznes, kuru varētu tev parādīt nakts debesīs. Bet es nezinu kā to sauc tavā valodā. Es neesmu tāds kā tu. Es baidos, ka tavas bioloģijas zināšanas nav pietiekamas, lai to saprastu. Tu, iespējams, jau zini atšķirību starp vienšūņiem un vīrusiem. Jūsu ķermeņa lielās šūnas ar kodoliem attīstījās no vienkāršākiem organismiem, bet mēs attīstījāmies no daudz mazākām dzīvības formām, kuras jūs saucat par vīrusiem. Tu par to esi lasījis, citādi es nebūtu atradis vārdus, lai to pastāstītu. Varbūt vienkārši neatceries.

- Atceros, - Bobs skaļi pateica. – Bet līdz šim domāju, ka vīrusus uzskata par šķidriem.

— Ņemot vērā to lielumu, atšķirība ir nenozīmīga. Starp citu, manam ķermenim nav noteiktas formas. Ja tu mani redzētu, tu atcerētos amēbas. Turklāt pēc jūsu standartiem es esmu ļoti mazs, lai gan mans ķermenis satur tūkstošiem reižu vairāk šūnu nekā tavējais.

- Kāpēc man nepaskatīties uz jums? kur jūs esat?

Mednieks no atbildes izvairījās.

- Tā kā mēs esam mazi un trausli, mums bieži vien ir neērti un bīstami rīkoties pašiem, tāpēc esam izveidojuši ieradumu izmantot lielākas būtnes - ne tādā pašā nozīmē, kā to darāt jūs. Mēs dzīvojam viņu ķermeņos. Tajā pašā laikā mēs viņiem nenodarām nekādu kaitējumu. Mūsu ķermenis izmanto brīvos dobumus. Mēs esam ļoti noderīgi, jo iznīcinām baktērijas un citus svešķermeņus. Un šīs būtnes veselība kļūst daudz labāka.

- Interesanti. Un jūs varējāt to izdarīt ar mūsu planētas dzīvniekiem? Man likās, ka tie ir atšķirīgi. Kuru jūs izmantojāt?

Mednieks mēģināja aizkavēt neizbēgamo, vispirms atbildot uz pirmo jautājumu.

- Jūsu organismi pārāk neatšķiras no...

Bet viņš nepaspēja turpināt, jo sāka darboties Boba atmiņa.

- Mirklīti! - Zēns atkal pielēca kājās. - Es sāku nojaust ko jūs ar to domājat. Jūs nejājat uz dzīvniekiem, jūs esat tajos iekšā. Un viss šis vakardienas incidents... Jūs bijāt tas, kas aizklāja griezumu! Kāpēc jūs aizgājāt?

Mednieks viņam atviegloti paskaidroja.

Zēns uzzināja patiesību ātrāk, nekā svešinieks to gribēja, bet viņš reaģēja mierīgi... viņš likās vairāk ieinteresēts nekā šokēts. Pēc viņa lūguma simbiots atkārtoja muskuļu noraustīšanos, kas iepriekšējā dienā bija radījusi tik daudz nepatikšanu.

Būtībā, izvēloties Saimnieku, viņam neticami paveicās. Jaunāks, mazāk izglītots bērns nebūtu varējis izprast situāciju un vienkārši būtu ļoti nobijies, iespējams, ka pieaugušais nekavējoties pēc iespējas ātrāk būtu skrējis pie tuvākā psihiatra.

Bobs bija pietiekami vecs, lai saprastu, ko Mednieks viņam saka, taču pietiekami jauns, lai to visu nenosauktu par subjektīvu parādību.

Jebkurā gadījumā viņš klausījās vai drīzāk skatījās, un Mednieks atklāja viņa priekšā visu notikumu virkni, kas viņu vispirms noveda uz Zemes un pēc tam  Masačūsetsas skolā. Viņš paskaidroja savas problēmas un to, kāpēc viņam vajadzīga Boba palīdzība. Zēns viņu saprata, viņš varēja viegli iedomāties, kādas nepatikšanas varētu sagādāt viņa viesis, ja viņam nebūtu stingru morāles principu. Doma, ka tāds pats organisms tagad brīvi klaiņo starp cilvēkiem un nav ierobežots ar morāli, lika viņam nodrebēt.

6. nodaļa Pirmā problēma

Bobs pievērsās praktiskām lietām, pirms mednieks paguva tās uzsākt.

- Es domāju, - viņš domīgi teica. - Tev jāatgriežas tur, kur mani satiki, un jāsāk meklēt savu draugu uz salām. Esi pārliecināts, ka viņš nokļuva krastā?

- Kamēr neatradīšu viņa pēdas, neesmu - atbildēja Mednieks.- Bet tu teici: - salas? Es cerēju, ka ir tikai viena sala. Cik viņu ir tajā rajonā?

- Nezinu. Tur ir liela salu grupa. Mums tuvākā atrodas trīsdesmit piecas jūdzes uz ziemeļaustrumiem. Tā ir mazāka, bet naftu iegūst arī tur.

Mednieks apdomājās. Viņš bija gandrīz precīzi vienā līnijā ar ienaidnieka kuģi, kad viņa kuģis izgāja no kontroles. Cik viņš atcerējās, viņi gāja taisni lejā, tāpēc pat tad, kad viņa kuģis sāka kūleņot, viņš neko daudz nevarēja novirzīties no taisnās līnijas. Viņš tuvplānā redzēja, kā pretinieka kuģis ielidoja zem ūdens. Viņu nosēšanās vietas nedrīkst atrasties tālāk par divām vai trīs jūdzēm. Viņš to paskaidroja Bobam.

– Tad, ja viņš vispār tika līdz krastam, viņš, visticamāk, atrodas uz manas salas. Tātad, mums būs jāpārbauda apmēram simts sešdesmit cilvēku, ja viņš joprojām ir tur. Esi pārliecināts, ka viņš izmantos cilvēka ķermeni, vai arī mums būs jāpārbauda visi dzīvie organismi?

- Viņš var izmantot jebkuru dzīvu būtni, kas ir pietiekami liela, lai dalītos ar skābekli un pārtiku. Minimālais izmērs siltasiņu, gaisu elpojošai dzīvai būtnei, ir mazais dzīvnieks, ar kuru biji kopā krastā. Tomēr es domāju, ka viņš izmantos cilvēku, vismaz vēlāk noteikti. Cik es zinu, jūs pārstāvat vienīgo saprātīgo sugu uz šīs planētas, un mani cilvēki jau sen ir pierādījuši, ka saprātīgas būtnes ir labākie Saimnieki. Un, lai gan noziedznieks nemeklēs partnerattiecības, esmu pārliecināts, ka viņš izvēlēsies drošāko nesēju.

– Ja viņš nonāca krastā. Labi, pievērsīsimies cilvēkiem. Tātad, mums ir jāatrod adata siena kaudzē.

Mednieks zināja šo idiomu, tā parādījās Boba grāmatās.

- Labs salīdzinājums, tikai neaizmirsti, ka adata maskējusies siena stiebrā, - viņš atbildēja.

Viņus pārtrauca Boba kaimiņa parādīšanās, un tajā dienā viņiem vairs nebija iespējas parunāties.

Medniekam bija brīnumainas dziedināšanas spējas, un ārsts, kad viņš pēc vakariņām apskatīja Boba roku, konstatēja, ka brūce dzīst normāli.

- Nekādas infekcijas pēdas, - sacīja ārsts, - neskatoties uz tavu stulbumu. Ar ko tu, starp citu, mēģināji to aizlīmēt?

- neko es nelīmēju, - attrauca zēns. — Es savainojos ceļā uz pirmās palīdzības punktu. Sākumā domāju, ka tā ir tikai skramba, bet medmāsa sāka to tīrīt un tad sāka plūst asinis.

Viņš redzēja, ka ārsts viņam netic, un nolēma, ka strīdēties ir bezjēdzīgi. Viņš un Mednieks nebija runājuši par slepenības nepieciešamību, taču zēnam bija ienācis prātā, ka, ja viņa viesa klātbūtne kļūs zināma – ja viņam, protams, noticētu –, tas varētu nopietni ietekmēt viņu izredzes gūt panākumus. Tāpēc viņš noklausījās ārsta lekciju par pirmo palīdzību un pēc iespējas ātrāk aizbēga.

Drīz pēc vakariņām viņam izdevās palikt vienatnē un viņš nekavējoties uzdeva Medniekam jautājumu:

- Kā tu grasies atgriezties salā? Uz turieni atgriezīšos tikai jūnija vidū, tas ir, pēc pusgada. Tavam bēglim jau tāpat bija pietiekami daudz laika, lai paslēptos. Tu gaidīsi un ļausi viņam ieslēpties vēl dziļāk, vai arī esi izdomājis kādu veidu, kā ātrāk nokļūtu tur?

Mednieks bija gaidījis šo jautājumu un viņam bija gatava atbilde, kas ļaus viņam labāk iepazīt Boba raksturu.

– No šī brīža mana rīcība ir pilnībā atkarīga no tavējās. Pamest tevi nozīmē zaudēt pēdējo piecu mēnešu darba rezultātus. Taisnība, tagad zinu tavu valodu. Tas man palīdzētu, bet man ir aizdomas, ka būtu ļoti grūti panākt, lai sadarbotos cits cilvēks. Tu esi vienīgā saprātīgā būtne, uz kuras palīdzību un sapratni varu paļauties. Tajā pašā laikā, jo ātrāk nokļūšu uz salas, jo labāk. Tāpēc man jāpaliek ar tevi. Es zinu, ka tu neesi pilnīgi brīvs darīt to, ko vēlies, bet, ja vari izdomāt veidu, kā atgriezties, tu man ļoti palīdzētu. šajā gadījumā es pats esmu bezpalīdzīgs. Tu esi izaudzis šajā vidē un, visticamāk, atradīsi īstenojamu plānu. Es varu tikai sniegt padomu par mūsu meklējamā rīcību un to, kā viņu atrast. Kāds varētu būt iemesls lai atgrieztos uz salas tūlīt?

Bobs neatbildēja uzreiz. Doma, ka vadība būs jāpārņem savās rokās viņam bija jauna.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo pievilcīgāka viņam tā šķita. Protams, viņš nokavēs skolu, bet ar to varēs tikt galā vēlāk. Ja Mednieks stāsta patiesību, viņa lieta ir daudz svarīgāka. Taču Roberts neredzēja iemeslu, kāpēc lai viņa viesis melotu. Tāpēc svešiniekam ir taisnība: problēma par atgriešanos mājās ir jāatrisina nekavējoties.

Nebija jēgas pat domāt par vienkāršu aizbēgšanu. Neatkarīgi no tīri praktiskām grūtībām šķērsot kontinentu un lielāko daļu Klusā okeāna bez palīdzības, viņš nevēlējās satraukt savus vecākus, ja no tā varētu izvairīties. Tāpēc ir jāatrod labs iemesls, lai atgrieztos ar oficiālu atļauju.

Jo vairāk viņš domāja, jo skaidrāk viņam šķita, ka par šādu iemeslu var kalpot tikai slimība vai ievainojums. Vienā vai divos gadījumos rezultātu dotu piemeklējušās ilgas pēc mājām, taču Roberts atcerējās, ko pats bija domājis par šādiem zēniem, un nolēma, ka nevēlas tādu reputāciju. Būtu bijis jauki dabūt ievainojumu, varonīgi kādu glābjot vai kādā citā līdzīgā piedzīvojumā, taču viņam pietika veselā saprāta, lai saprastu, ka šāda notikuma iespējamība ir praktiski nulle.

Protams, tuvojas hokeja sezona, vēl var atgadīties viss kas.

Kas attiecas uz slimībām, tad labprātīgi saslimt nemaz nav tik viegli. Viņš varēja izlikties un maldināt savus draugus un skolotājus, taču ne mirkli nedomāja, ka varētu apmānīt ārstu. Tātad, kaut kas būs jāvilto.

Parastās domas: viltus telegramma, kurā pieprasīta viņa klātbūtne, sliktas ziņas no mājām un dažādas citas iespējas — tas viss viņam pavīdēja prātā, jo pat viņš bija izrādījis cieņu melodramatiskajai literatūrai.

Taču neviena no šīm iespējām nepievīla viņa veselo saprātu. Pēc ilgām pārdomām viņš saprata, ka neredz izeju, un pastāstīja par to Medniekam.

- Pirmo reizi nožēloju, ka izvēlējos tik jaunu Saimnieku, - atbildēja svešinieks. – Tev trūkst pārvietošanās brīvības, kāda ir pieaugušajam. Tomēr esmu pārliecināts, ka tu vēl neesi izsmēlis visas iespējas. Turpini domāt un dari man zināmu, vai varu palīdzēt īstenot tavu plānu.

Ar to saruna beidzās.

Bobs domīgs izgāja no istabas.

Tomēr drīz viņš kļuva jautrs, uz brīdi nolika savas rūpes un sāka spēlēt galda tenisu ar vienu no saviem klasesbiedriem. Taču zemapziņa turpināja strādāt, un pirmās spēles vidū viņam radās jauna ideja, bet nebija iespējas to apspriest ar Mednieku. Bobs turpināja domāt par savu plānu, kā rezultātā spēle, kuru viņš sākotnēji uzvarēja, kļuva par zaudētu. Viņš piespieda sevi koncentrēties nākamajai spēlei, tikai atgādināja sev, ka pat tad, ja viņš pārtrauks spēlēt, viņš joprojām nevarēs sarunāties ar savu viesi. Turklāt viņam radās pārspīlētas bailes no nedabiskas uzvedības – ka tikai neizpaust savu noslēpumu. Un viņa vieglais zaudējums būtu nedabisks.

Patiešām, pagāja zināms laiks, līdz viņš varēja sarunāties ar Mednieku. Kad Bobs atgriezās savā istabā, kaimiņš jau bija klāt, un viņa klātbūtne neļāva viņiem sarunāties ne tikai vakarā, bet arī naktī: Bobs nemaz negribēja pamodināt savu draugu. Piedevām viņš nevarēja redzēt Mednieka atbildes tumsā.

Nākamā diena bija pirmdiena, sākās nodarbības, un līdz vakaram viņam nebija iespēju palikt vienatnē. Beidzot, gandrīz izmisumā, pēc vakariņām viņš paņēma dažas grāmatas un devās kādas tukšas klases meklējumos.

Te, runādams pusbalsī, lai nepiesaistītu gaitenī garām ejošo uzmanību, uzdeva ilgi gatavotos jautājumus. Tomēr viņš sāka ar ko citu.

- Mums kaut kas jāizdomā, - viņš teica. - Tu vari runāt ar mani, kad es neko nedaru, bet es nevaru tev atbildēt, ja kāds ir blakus. Citādi nodomās, ka esmu vājprātīgs. Man vakar bija ideja, bet es nevarēju tev to pateikt.

- Nu, tas nav tik grūti, - atbildēja Mednieks. - Ja tu runāsi nedzirdamā čukstā, ja vēlies,  pat nav jāatver lūpas, es domāju, ka es viegli iemācīšos interpretēt tavu balss saišu un mēles kustības. Man vajadzēja par to padomāt agrāk. Bet es nepievērsu nekādu nozīmi nepieciešamībai saglabāt noslēpumu. Tūlīt sākšu trenēties. Es zinu, ka jums ir cilvēki, kuri spēj saprast runātāju pēc lūpu kustībām. Tavā rīcībā ir vairāk nekā tikai lūpas. Bet kas tā par ideju?

- Neredzu citu iespēju atgriezties salā, kā vien simulējot slimību. Es pats nespēšu maldināt nevienu ārstu, bet tu taču vari izdomāt jebkādus simptomus. Nu kā?

Mednieks uzreiz neatbildēja.

– Protams, tas ir iespējams, taču rodas iebildumi. Tu, protams, nevari aptvert, cik dziļi mūsu apziņā ir iesakņojusies doma par neiespējamību nodarīt kaitējumu Saimniekam. Tomēr es varētu pieņemt tavu plānu kā pēdējo līdzekli. Bet šajā gadījumā neesmu drošs, vai nenodarīšu nopietnu kaitējumu tavai veselībai. Saproti?

– Tu jau piecus mēnešus dzīvo manā ķermenī. — Man likās, ka tu mani labi pazīsti, — Bobs iebilda.

- Es zinu tava ķermeņa uzbūvi, bet ne tā izturības robežas. Tu man pārstāvi pilnīgi jaunu sugu. Man ir novērojumi tikai par vienu cilvēku. Es nezinu, cik ilgi atsevišķas šūnas var izdzīvot bez pārtikas vai skābekļa, kāda ir maksimālā noguruma skābju koncentrācija asinīs vai cik lielus traucējumus var izturēt asinsrites un gremošanas sistēma. Es nevaru to visu pārbaudīt, neriskējot nodarīt tev pāri vai pat nogalināt. Iespējams, kaut ko es varētu izdarīt tava priekšlikuma nozīmē, bet man tas absolūti nepatīk. Un vienalga, kā zināsi, ka, ja saslimsi, tiksi palaists uz mājām? Neieliks slimnīcā šeit pat?

Šis jautājums lika Bobam dažas sekundes klusēt. Šāda iespēja viņam nebija ienākusi prātā.

- Nezinu, - viņš beidzot teica. - Mums jāatrod kaut kas, kas prasa ārstēšanos ar atpūtu.

Viņa seja riebumā sagriezās no šīs domas.

– Tu droši vien varēsi attēlot nervu sabrukumu.

Mednieks šo iespēju atzina, taču tik un tā nevēlējās iejaukties saimnieka organisma dzīvības procesos. Viņš teica, ka padomās un ieteica puisim darīt to pašu – izdomāt ko citu.

Roberts piekrita, lai gan uzskatīja, ka izredzes gūt panākumus ir niecīgas. Arī Mednieks nebija optimistisks. Lai cik maz viņš zināja par cilvēka psiholoģiju, bija pārliecināts, ka Bobs nopietni neapsvērs citu plānu, līdz beidzot nebūs konstatējis iepriekšējā neiespējamību vai nevēlamību. Zēnam patika iepriekšējais plāns, taču viņš nepiekrita Mednieka bailēm.

Tāpēc nākamajās dienās viņi tikai panāca progresu sakaros. Kā Mednieks bija gaidījis un cerējis, viņš ātri iemācījās saprast zēna balss saišu un mēles kustības pat tad, kad tas turēja lūpas aizvērtas un runāja tikai sev dzirdamā čukstā. Atbildēt bija viegli, ja Boba nodarbošanās ļāva viņam vienmērīgi skatīties uz kādu līdzenu virsmu.

Sāka veidoties arī abpusēji saprotami saīsinājumi, kā rezultātā jūtami paātrinājās domu apmaiņa. Taču jaunas idejas par skolas atstāšanu neradās.

Vērotājs no malas, kas parzinātu ne tikai Boba un Mednieka problēmas, bet arī skolas administrāciju, būtu bijis diezgan uzjautrināts.

No vienas puses, Mednieks un viņa saimnieks mēģināja atrast ieganstu aiziešanai, no otras puses, direktors un skolotāji ilgi pārrunāja par zēna negaidītās neuzmanības un apātijas iemesliem, kas tik ļoti atšķīrās no viņa iepriekšējās uzvedības, daudzkārt tika uzsvērts, ka būtu labi zēnu uz laiku no mācībām atbrīvot.

Mednieka klātbūtne vien vai drīzāk Boba zināšanas par viņu noveda pie vēlamo apstākļu radīšanas. Protams, Mednieks zēnam fizisku kaitējumu nenodarīja, taču Bobs pārāk daudz domāja par jaunajām problēmām.

Turklāt viņš vairākas reizes pamanījās sarunāties ar sevi. Tas viss satrauca tos, kuri bija atbildīgi par viņa veselību.

Pēc konsultēšanās ar ārstu, tas paziņoja, ka zēns ir absolūti vesels. Ārsts vēlreiz apskatīja izdziedināto roku, lai redzētu, vai nav palaidis garām infekciju, bet, protams, neko neatrada. Viņa ziņojums lika direktoram aizdomāties. Bobs bez redzama iemesla pārvērtās no parasta, draudzīga zēna par klusu, dažreiz drūmu indivīdu, kurš deva priekšroku vientulībai. Pēc direktora lūguma ārsts aprunājās ar Bobu.

Šoreiz viņš neko konkrētu neuzzināja, taču viņam radās iespaids, ka Bobu nodarbina kāda problēma, ar kuru viņš nevēlas ne ar vienu dalīties. Būdams ārsts, viņš formulēja pilnīgi pamatotu, bet absolūti nepareizu šīs problēmas spriedumu un ieteica zēnu uz vairākiem mēnešiem atgriezt pie vecākiem. Tas arī viss!

Skolas direktors uzrakstīja misteram Kinerdam, paskaidroja situāciju, kā viņam to bija paskaidrojis ārsts, un teica, ka, ja misteram Kinerdam  nebūtu iebildumu, viņš nekavējoties nosūtītu Robertu mājās līdz nākamajam mācību gadam.

Boba tēvs ārsta teoriju apšaubīja.

Viņš labi pazina savu dēlu, lai gan pēdējos gados viņu redzēja reti.

Bet piekrita mistera Reilansa priekšlikumam.

Jebkurā gadījumā, ja puisim ir problēmas skolā, neatkarīgi no iemesla, viņam labāk pabūt mājās.

Salā bija izcils ārsts un — misters Kinerds gan par to šaubījās — laba skola.

Izglītībā esošās nepilnības varēs viegli aizpildīt, tiklīdz tiks noskaidrots bažu cēlonis. Neņemot vērā visus šos iemeslus, misters Kinerds priecājās par iespēju satikt dēlu. Viņš telegrafēja savu piekrišanu un sagatavojās Boba atgriešanās brīdim.

Teikt, ka Bobs un Mednieks bija pārsteigti, būtu nepietiekami. Zēns klusi skatījās uz misteru Reilansu, kurš uzaicināja viņu savā kabinetā un informēja par viņa tūlītēju atgriešanos uz salas.

Tobrīd mednieks nesekmīgi mēģināja izlasīt uz direktora galda guļošos papīrus.

Beidzot Bobs atjēdzās un varēja runāt.

- Bet kāpēc, ser? Kaut kas gadījies mājās?

- Nē, nē, viss ir kārtībā. Mēs domājam, ka tev būs labāk padzīvot dažus mēnešus mājās, tas arī viss. Tev pēdējā laikā nav pārāk labas sekmes.

Medniekam šī piezīme kristālskaidri izskaidroja situāciju, un viņš metaforiski iespēra sev par to, ka nebija to paredzējis. Bobs domāja lēnāk.

- Tātad, mani izslēdz no skolas? Es nebiju domājis, ka tēvs... un taču tikai dažas dienas...

- Nē, nekas tamlīdzīgs.

Direktors nesaprata Boba pēdējos vārdus.

— Mēs pamanījām, ka tu par kaut ko esi nomākts, un ārsts nolēma, ka tev vajadzētu nedaudz atpūsties. Priecāsimies tevi redzēt nākamajā mācību gadā. Ja vēlies, mēs tev aizsūtīsim mācību programmu, un tu, izmantojot to, turpināsi mācīties uz salas. Varēsi mācīties arī pa vasaru un neatpalikt no klases. Labi? — viņš pasmaidīja. - Vai arī tu negribi braukt mājās?

Bobs nedroši pasmaidīja.

- O, es tikai priecātos. Es tikai…

Viņš apmulsis apklusa.

Misters Reilanss iesmējās.

- Labi, Bob. Neuztraucies. Es tevi saprotu. Tagad saņemies un atvadies no draugiem. Mēģināšu rezervēt biļeti rītdienas lidojumam. Žēl, ka aizbrauc: hokeja komandai tevis pietrūks. Taču sezona ir gandrīz beigusies, un tu atgriezīsies uz futbola spēli. Lai tev jauks ceļojums!

Viņi sarokojās, un Bobs apstulbis devās uz savu istabu un sāka kravāties. Ar Mednieku viņi ne par ko nerunāja: nebija vajadzības.

Viņš jau sen bija iemācījies neuztvert vecāko vārdus tikai tāpēc, ka viņi bija vecākie, bet gan centās atrast viņu rīcības patiesos motīvus. Bet šoreiz nevarēja saprast notikušā iemeslu un nolēma pagaidām to uzskatīt tikai par veiksmi. Nākamais solis ir Medniekam.

Mednieks, sapratis mistera Reilansa vārdu nozīmi, pārstāja uztraukties. Pirmā šķēršļa likvidēšana uz viņu atstāja tādu pašu iespaidu kā dažkārt uz cilvēkiem: kādu laiku viņš nolēma, ka visas rūpes jau pagātnē. Teikt, ka viņš juta, ka viņa uzdevums jau gandrīz izpildīts, būtu pāragri, bet pat tad, ja viņš tā būtu juties, tas bija saprotams. Viņš bija labs detektīvs. Protams, viņam bija savas neveiksmes, taču neviena no tām nenotika, kad viņam palīdzēja saprātīgs un uz sadarbību tendēts Saimnieks, kuram bija arī ievērojams fiziskais spēks. Bobs, protams, nebija Dženvers, bet Mednieks juta pieķeršanos zēnam.

Šī laba garastāvokļa atmosfēra palika visu laiku, kamēr zēns sakravājās, un pat daļu no ceļa.

Misteram Reilansam izdevās rezervēt biļeti, un nākamajā dienā Bobs ar autobusu devās uz Bostonu, no turienes aizlidoja uz Sietlu un no turienes pārsēdās TPA lidmašīnā. Pa ceļam, kad vien tas bija iespējams, zēns runāja ar savu ciemiņu, taču saruna skāra tikai ceļojuma notikumus un ainavas. Viņi ķērās pie lietas tikai tad, kad atradās virs Klusā okeāna. Bobs vienmēr domāja, ka Mednieks varētu tikt galā arī pats, kad viņi nonāks pie darbības.

- Pastāsti man, Medniek, kā tu grasies atrast savu draugu un ko tu ar viņu darīsi? Tev ir kādi līdzekļi, kā tikt pie viņa, nekaitējot Saimniekam?

Tas bija šoks. Mednieks pat priecājās, ka viņam grūtāk izmantot saziņas metodi. Citādi viņš būtu sācis runāt, pirms būtu sapratis, ka viņam nav ko teikt. Nākamās piecas sekundes viņš domāja, vai kaut kur nav aizmirsis kādu ķermeņa daļu, kas parasti kalpoja kā viņa smadzenes.

Protams, viņa medījums jau sen pazudis, iespējams, kādā citā ķermenī, tādā pat kā pats Mednieks. Tas viss ir normāli. Tomēr normālos apstākļos šādu būtni, kas nebija jūtama redzei, skaņai, smaržai un ožai, bija viegli atrast, izmantojot ķīmiskos, fizikālos un bioloģiskos preparātus, ar vai bez viņa Saimnieka palīdzības. Mednieks pārzināja visus šos preparātus. Viņš tos varēja veikt tik ātri, ka pietiktu ar vienu pieskārienu.

Viņš ne tikai būtu konstatējis simbiota klātbūtni, bet arī varējis noteikt tā identitāti. Bobs teica, ka uz salas ir aptuveni simts sešdesmit cilvēku. Tos var pārbaudīt dažu dienu laikā. Bet viņš nevar veikt testēšanu.

Visas viņa iekārtas, viss ķīmisko vielu krājums gāja bojā kopā ar kuģi. Pat ja viņam patiešām paveiktos atrast kuģa korpusu, būtu muļķīgi gaidīt, ka instrumenti izturējuši triecienu un ķīmiskie konteineri izturējuši piecus mēnešus sālsūdens iedarbībā.

Viņš varēja paļauties tikai uz sevi, viņš bija bezcerīgi atrauts no savas pasaules laboratorijām, no daudzveidīgās palīdzības, ko viņam varēja sniegt līdzgaitnieki. Viņi pat nezina, kur pats atrodas, un Piena ceļā ir simtiem miljardu zvaigžņu.

Viņš atcerējās, ka Bobs jau iepriekš bija uzdevis šo jautājumu, atcerējās, cik augstprātīgi viņš bija atbildējis. Tagad viņam bija pilnīgi skaidrs, ka pirms dažām dienām izdarītais secinājums ir pareizs. Viņi meklē adatu siena kaudzē, un kaudzē ir vairāk nekā divi miljardi salmu, un vienā no tiem slēpjas šī nāvējoši indīgā adata.

Bobs tā arī nesaņēma atbildi uz savu jautājumu.

7. nodaļa Scēna

Liela lidmašīna viņus aizveda no Sietlas uz Honolulu, no turienes uz Apiju, no Apijas uz Taiti viņi aizl;idoja mazā lidmašīnā, un Papetitē divdesmit piecas stundas pēc izbraukšanas no Bostonas Bobs varēja parādīt Medniekam tankkuģi, kas apbraukāja pa salām izkaisītās naftas ieguves stacijas, ar kuru viņiem bija jāveic pēdējā ceļojuma daļa. Tas bija tipisks savas klases kuģis, stipri nolietots, lai gan Mednieks nevarēja saskatīt daudz detaļu no lidmašīnas. Iespēja radās dažas stundas vēlāk, kad Bobs pārliecinājās, ka viņa bagāža ir pārvesta uz ostu.

Bagāža un zēns - Bobs bija vienīgais pasažieris - tika nogādāti ar nelielu laiviņu uz kuģa, kuru viņi bija redzējuši no gaisa.

Pat Mednieks uzreiz saprata, ka tas ir kravas kuģis, kas nav paredzēts ātrai kuģošanai. Kuģis savam garumam bija ļoti plats, visu tā vidējo daļu aizņēma rezervuāri, kas pacēlās tikai dažas pēdas virs ūdens līmeņa.

Pakaļgals un priekšgals bija daudz augstāki. Tos savienoja tiltiņi, kas veda pāri rezervuāriem. No tiltiņiem ar regulāriem intervāliem saliktās kāpnes, nodrošināja piekļuvi sūkņiem un vārstiem. Garais, tumšādainais jūrnieks paskatījās uz tiltiņu un klusi ievaidējās, redzot Bobu uzkāpjam pa kāpnēm. No iepriekšējās pieredzes viņš jau zināja, ka nebūs iespējams atturēt zēnu no slidenajiem, eļļas notraipītajiem pakāpieniem. Viņš saprata, ka būs jādzīvo vienās bailēs, ka viņš vecākajam Kinerdam nogādās tikai mirstīgo atlieku komplektu.

- Labdien, mister Terol! — pakliedza Bobs. – Varēsiet mani izturēt dienu vai divas?

Jūrnieks pasmaidīja.

- Ceru. Tu neesi tas ļaunākais traucēklis.

Boba acis iepletās uzspēlētā izbrīnā, un viņš pārgāja uz salās esošo franču-polinēziešu dialektu.

— Kāds sagādāja vairāk nepatikšanu? Jums jāiepazīstina mani ar šo ģēniju.

– Tu viņu pazīsti, pareizāk sakot, viņus. Mejs Čārlijs un jaunais Hejs pirms pāris mēnešiem bija uzlīduši uz klāja un viņiem izdevās palikt nepamanītiem, līdz bija par vēlu viņus izsēdināt. Man bija viņiem šo to jāieskaidro vairākas dienas.

- Kāpēc viņi tā izdarīja? Viņi uz kuģa jau sen visu redzējuši.

– Čārlijs gribēja pierādīt, ka var būt noderīgs un dabūt pastāvīgu darbu. Hejs sacīja, ka vēlas apmeklēt Jūras muzeju Papeetē, pieaugušajiem nestāstot, uz ko skatīties. Man pat bija žēl, ka nācās viņu paturēt uz klāja, līdz mēs atgriezāmies.

— Nezināju, ka Normanu interesē dabas vēsture. Tas ir kaut kas jauns. Interesanti, kāpēc tad tā? Es biju prom piecus mēnešus. Noteikti bija kaut kas, kas viņu ieinteresēja.

- Starp citu, es tevi negaidīju tik agri. Kas noticis? Tevi izmeta no skolas?

Pēdējais tika teikts ar smaidu, lai puika neapvainotos.

Bobs saviebās. Sīkāk stāstu viņš nepārdomāja, tikai nosprieda, ja pats nespēj saprast skolas ārsta lēmuma pamatojumu, tad nav nekā dīvaina, ka viņš to nevar izskaidrot.

- Doks skolā pateica, ka būs labāk ja es kādu laiku padzīvošu mājās, - viņš atbildēja. – Nepaskaidroja, kāpēc. Cik pats zinu, ar mani viss ir kārtībā. Bet Čārlijs darbu dabūja?

Bobs jau bija uzminējis atbildi, tikai gribēja mainīt tēmu.

- Lai cik dīvaini tas nebūtu, viņš to dabūs, lai gan viņam par to pagaidām nav jāstāsta, - sacīja jūrnieks. - Viņš ir labs jūrnieks, un es domāju, ka, ja viņš grasās turpināt šādus krendeļus, viņš vismaz lai dara to uzraudzībā. Tāpēc palūdzu, lai viņu iedod man par palīgu. Tagad gan labāk tev aiziet!

Terols draudzīgi pabīdīja zēnu uz tilta pusi, kas veda uz šauro pasažieru nodalījumu.

Bobs aizgāja, uz brīdi aizmirsis par savu galveno problēmu. Viņu pārņēma atmiņas par saviem draugiem un domas par to, ko viņi būs sadarījuši viņa prombūtnes laikā; Kā parasti, viņi ar vēstulēm apmainījās reti. Pašu salu viņš uzskatīja par savām "mājām", lai gan pavadīja tur maz laika, un kādu laiku viņa domas bija raksturīgas piecpadsmit gadus vecam zēnam, kurš ilgojas pēc mājām.

Mednieka jautājums, kas tika projicēts uz ostas zilā fona, kad Bobs noliecās pāri pakaļgala bortam, nevarēja tikt uzdots labākā laikā. Svešinieks saspringti sprieda. Viņš saprata, ka viņam vajadzēs daudz vairāk informācijas, pirms viņš varētu izsekot pretinieku. Viņa Saimnieks noteikti varētu sniegt daļu no šīs informācijas.

- Bob, pastāsti par salu, tās lielumu, formu, kur dzīvo cilvēki. Es domāju, ka mums būs jārekonstruē mūsu klienta darbības, nevis jāmeklē viņš tieši. Ja es labāk pārzināšu notikuma vietas ģeogrāfiju, mēs varētu izlemt, kur viņa pēdas, visticamāk, atrodamas.

- Protams, Medniek, - Bobs labprāt piekrita. – Es tev to varu uzzīmēt labāk nekā pastāstīt. Man kaut kur bija papīrs.

Viņš atkāpās no margām, pirmo reizi daudzajos braucienos ignorējot motoru iedarbināšanas radītos drebuļus. Viņa "kajīte" bija neliela telpa pakaļgala virsbūvē. Tajā bija tikai gulta un bagāža: kuģis acīmredzami nebija paredzēts pasažieriem. Bobs atrada pietiekami lielu papīru un, izklājis to uz čemodāna, sāka zīmēt, pavadot zīmējumu ar paskaidrojumiem.

Sala zēna zīmējumā atgādināja burtu "L" ar ostu iekšējā stūrī. Tā bija vērsta uz ziemeļiem. Salai apkārt apjozās riņķveida rifs, un tā izveidotā lagūna bija platāk ziemeļos. Rifā bija divas ieejas. Norādot uz rietumu ieeju, Bobs sacīja, ka to padziļinājuši sprādzieni, lai cauri varētu izbraukt tankkuģis.

— Mums visu laiku no turienes jāizvāc koraļļi. Par otru ieeju  mēs nerūpējamies. Caur to var izbraukt tikai neliela laiva, taču jābūt uzmanīgiem. Lagūna ir sekla, ne dziļāka par piecpadsmit pēdām, un ūdens tajā vienmēr ir silts, tāpēc šeit izvietoti rezervuāri.

Viņš norādīja uz lagūnā uzzīmētajiem mazajiem kvadrātiņiem. Mednieks gribēja pajautāt, kas tie par rezervuāriem, bet tad nolēma pagaidīt, kamēr zēns pastāstīs visu.

Bobs norādīja uz ieloku.

— Lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo šeit. Tā ir salas zemākā daļa, vienīgā daļa, kas ir redzama no krasta līdz krastam. Šeit ir izkaisītas ap trīsdesmit māju, bet ne pārāk tuvu viena otrai. Ap katru māju ir liels dārzs. Tas neizskatās pēc pilsētām, kuras redzēji.

— Tu arī šeit dzīvo?

- Nē.

Zīmulis novilka dubultlīniju gar visu salu tuvāk lagūnai.

- Šis ir ceļš, kas ved no Norma Heja mājas ziemeļrietumu galā uz noliktavām salas otrās daļas vidū. Abas daļas klāj zemi pakalni. Zemā vieta, kur atrodas lielākā daļa māju, veido sava veida seglus. Ziemeļu nogāzē, tieši šeit, dzīvo vairākas ģimenes. Pašā galā, kā jau teicu, ir Heja māja. Tālāk, tuvojoties vidum, ejam garām Hafa Kolbija mājai, tad Mazā Malmstroma, Kena Raisa un visbeidzot manai mājai. Kopumā šī salas daļa ir maz izmantota un tāpēc aizaugusi, izņemot teritorijas ap mūsu mājām. Šeit reljefs ir ļoti nelīdzens un grūti izpļaujams, tāpēc barība tvertnēm tiek audzēta citā daļā, kur tā ir nedaudz līdzenāka. Mēs dzīvojam praktiski džungļos. no manas mājas pat ceļu nevar redzēt, bet tas ir tuvākais no pieciem. Ja tavs draugs nolēma neizmantot cilvēkus, bet vienkārši paslēpās, es pat nevaru iedomāties, kā mēs viņu atradīsim.

— Cik liela ir sala? Tavai kartē nav mēroga.

— Ziemeļrietumu daļa ir apmēram trīsarpus jūdzes, bet otra — divas jūdzes gara. Šis te ceļš, kas ved uz ostu, ir apmēram pusjūdzi garš. Otrs bruģētais ceļš ir uz ciematu. Tas ir pusotras jūdzes attālumā no manas mājas un apmēram tikpat tālu no Norma mājas.

Bobs pavadīja savus vārdus, pārvietojot zīmuli pāri papīram.

Mednieks ar interesi vēroja zīmuļa galu, nolēmis, ka pienācis laiks painteresēties par šīm puikas daudzkārt pieminētajiem rezervuariem. Viņš uzdeva jautājumu.

— Tie ir kultūras rezervuāri. Tur dzīvo mikrobi un baktērijas. Viņi ēd gandrīz visu un kā atkritumus ražo naftu. Tas arī ir visa pasākuma mērķis. Mēs iekraujam rezervuāros visu, ko varam, no augšas atsūknējam naftu un ik pa laikam iztīrām nosēdumus no apakšas. Tici man, tas ir pretīgi ķēpīgs, netīrs darbs. Daudzus gadus tiek runāts par naftas atradņu iztukšošanas draudiem. Tajā pašā laikā par purva gaismām var izlasīt jebkurā enciklopēdijā. Kādam beidzot radās ideja šos faktus savienot, un biologi izaudzēja baktērijas, kas ražo nevis purva gāzi, bet gan naftai līdzīgu eļļu. Salas iedzīvotāju saražotie atkritumi nav pietiekami, lai piepildītu piecus lielus rezervuārus, tāpēc salas ziemeļaustrumu galā pastāvīgi tiek stādīti speciāli augi mikroorganismiem, bet to saražotās dūņas tiek pievienotas augsnei. Sanāk labs mēslojums. Tas ir vēl viens iemesls, bez līdzenuma reljefa, kāpēc cilvēki dzīvo tikai centrā. Vējš pūš no šejienes līdz salas galam, bet svaigie nogulumi  briesmīgi smird. Cauruļvadi savieno cisternas ar kravas ostu, tāpēc nafta caur salu netiek transportēta, bet nogulsnes tiek aizvestas ar speciālu baržu.

– Tātad kalnu dienvidu nogāzē neviens nedzīvo?

- Nē. Mūsu pusē vējains. Varbūt tu pieredzēsi īstu viesuļvētru. Bet otra daļa bieži tiek apmēslota tāpēc neviens negrib tur dzīvot.

Mednieks uz to neko neatbildēja, un stāsts turpinājās. Mednieks, pateicoties savām bioloģijas zināšanām, varēja labāk iedomāties salas galveno rūpniecisko nozari nekā Bobs. No Boba turpmākā stāsta viņš guva labu priekšstatu par salai apkārt esošo rifu. Īsāk sakot, viņš uzzināja visu, kas bija jāzina par šo klints gabalu, augsni un koraļļiem, no kā bija būvēta Boba māja, pats tur neatrodoties.

Kad viņi atgriezās uz klāja, pie apvāršņa bija redzama tikai Taiti centrālā virsotne. Bobs netērēja laiku, skatoties uz to. Viņš devās uz tuvāko lūku un iegāja mašīntelpā. Šeit dežurēja tikai viens cilvēks.

Ieraudzījis puiku, viņš pastiepa roku pēc telefona, bet tad iesmējās.

- Tu atkal esi šeit? Turi savas kurpes tālāk no šīm plāksnēm. Es nevēlos tevis dēļ mainīt kursu. Vai tad vēl neesi redzējis motorus?

- Nē.

Bobs paklausīja pavēlei, taču viņa acis neatstāja ciparnīcu skalas mehāniķa priekšā. Viņš saprata dažus instrumentu rādījumus, un mehāniķis viņam paskaidroja citus.

Drīz tie zēnu pārstāja interesēt. Parādījās vēl viens apkalpes loceklis un sāka ierasto mašīnu pārbaudi. Viņš skatījās, vai nav notikusi degvielas noplūde, vai nav bojāti gultņi, un ierasti meklēja kādu no tiem pārsteigumiem, ko varētu negaidīti sagādāt darbojošs motors.

Bobs viņam sekoja, cieši vērodams viņu. Viņš zināja pietiekami daudz, lai būtu noderīgs un netiktu uzskatīts par traucēkli. Pa ceļam viņš paveica vairākus sīkus darbus, un tagad netraucēti atradās virs vārpstas, kamēr mehāniķis bija aizņemts ar gultni.

Nav tā drošākā apkārtne.

Dīvainā kārtā Mednieks uzreiz nesaskatīja briesmas. Viņš bija pieradis pie uzticamākām mašīnām, kur kustīgās daļas, ja tādas pastāvēja, bija labi nosegtas. Viņš redzēja neaizsargāto rotējošo vārpstu un citas detaļas, taču neuzskatīja, ka tās varētu būt bīstamas, līdz izdzirdēja lamuvārdu uzliesmojumu. Tajā pašā brīdī Bobs atrāva roku, un Mednieks, tāpat kā zēns, sajuta asas sāpes no karstās eļļas piliena, kas nokrita uz Boba ādas. Mehāniķis pustumsā pastiepa roku pārāk tālu, un eļļas kanna pieskārās vārpstai. Pēkšņa raustīšanās lika viņam nospiest eļļotāju, un smērviela ieplūda gultnī, kuru viņš iesmērēja lielākā daudzumā. Gultnis bija pārkarsis un to vajadzēja eļļot, bet liekā smērviela pašķīda uz visām pusēm.

Mehāniķis iztaisnojās, joprojām dodot vaļu savām jūtām. Vairākās vietās viņu apdedzināja eļļa, taču, ieraudzījis Bobu, viņš par saviem apdegumiem aizmirsa.

- Tu esi ievainots? — viņš ar bažām jautāja.

Viņš zināja, kas notiktu, ja Bobs tiktu savainots viņa klātbūtnē. Bija izdotas stingras pavēles par to, kur zēns drīkst atrasties un ko darīt.

Bobam bija vienlīdz labi iemesli, kāpēc viņš vēlējās izvairīties no nepatikšanām, tāpēc viņš paslēpa apdegušo roku un atbildēja:

- Nē, nē, viss kārtībā. Bet kas ar jums? Palīdzēt?

— Atnes kādu ziedi pret apdegumiem. Nav jau nekas briesmīgs, bet es tos jūtu. Nav nepieciešams traucēt citus.

Bobs saprotoši pasmaidīja un devās pēc ziedes. Atgriežoties viņš gribēja nosmērēt arī savu apdegumu, bet tad viņam iešāvās prātā kāda doma, viņš atturējās.

Šī doma nodarbināja Bobu, kad viņš palīdzēja mehāniķim. Atbrīvojies, viņš izgāja no mašīntelpas un devās uz savu kajīti. Viņam bija jāuzdod jautājums, kas, sāpēm pastiprinoties, kļuva arvien steidzamāks.

- Medniek!

Bobs ierunājās, tiklīdz bija pārliecināts, ka tuvumā neviena nav.

– Man likās, ka tu vari mani pasargāt no tādām brūcēm. Paskaties, ko tu izdarīji ar griezumu.

Viņš norādīja uz gandrīz sadzijušo brūci uz rokas.

- Es tikai apturēju asiņošanu un iznīcināju bīstamās baktērijas, - atbildēja Mednieks. — Apturēt sāpes nozīmē pārgriezt nervus.

- Tad pārgriez! Sāp taču!

– Es jau teicu, ka nedarīšu neko tādu, kas varētu tev kaitēt. Nervu šūnas neatjaunojas vai atjaunojas ļoti lēni. Sāpes ir dabisks brīdinājums.

– Bet kāpēc man tās vajadzīgas, ja tu vari brūces aizdziedēt?

– Lai tu tādas nesaņemtu. Es, kā jau teicu, neārstēju brūces, es tikai apturu asiņošanu un novēršu infekciju. Es neesmu burvis, neatkarīgi no tā, ko tu domā. Es apturēju pūslīšu veidošanos, apturēju plazmas noplūdi, tāpēc tev ir daudz mazāk sāpju nekā bez manis, bet es neko citu nevaru izdarīt. Pat ja varētu, es nepārtrauktu sāpes: kaut kam tevi ir jāattur, pretējā gadījumā tu kļūsi pārāk neuzmanīgs. Es to iepriekš nebiju pieminējis, bet tagad man jāuzstāj: tev jābūt tikpat uzmanīgam savās darbībās, it kā manis nebūtu. Citādi izskatīsies pēc cilvēka, kurš neievēro ceļu satiksmes noteikumus, jo viņam tika apsolīta laba ārstēšana.

Mednieks izdarīja ko citu, ko neminēja. No visām brūcēm apdegums visbiežāk izraisa šoku – stāvokli, kad atslābinās vēdera lielie asinsvadi, kā rezultātā pazeminās asinsspiediens, cilvēks kļūst bāls, zaudē kontroli pār ķermeņa temperatūru un var zaudēt samaņu. Mednieks, uzreiz pēc notikušā sajūtot, ka tuvojas šāds stāvoklis, sasprindzināja savu miesu ap asinsvadiem, kā jau iepriekš bija darījis ar Boba muskuļiem, lai gan šoreiz spiedienu pārbīdīja ar atslābumu, sinhronizējoties ar puikas sirdspukstiem, kā rezultātā viņa Saimnieks nesajuta pat nelielu nelabumu – pirmo šoka pazīmi.

Tajā pašā laikā Mednieks nobloķēja plazmas šķidruma pieplūdumu.

Pirmo reizi Mednieks un viņa Saimnieks apmainījās ar kaut ko līdzīgu spēcīgiem vārdiem. Par laimi, Bobs saprata Mednieka izteikumu patiesumu un paslēpa aizkaitinājumu, ko juta pēc viesa atteikšanās apturēt sāpes. "Vismaz," viņš sev sacīja, balstot sāpošo roku, "ar mani nenotiks nekas nopietns."

Bet viņam bija jāpārskata savs priekšstats par dzīvi kopā ar Mednieku. Viņš iztēlojās meklējumu periodu kā dzīvi paradīzē. Viņu nekad agrāk nebija nomocījuši nelieli iegriezumi, saaukstēšanās un tamlīdzīgi, taču būtu jauki par tiem aizmirst uz visiem laikiem. Piemēram, odi un smilšu mušas: viņš gribēja pajautāt, ko Mednieks varētu darīt ar tiem, bet šobrīd neuzdrošinājās. Būs jāpagaida.

Nakts pagāja mierīgi. Bobs, izmantodams uzraudzības trūkumu, palika uz tilta līdz vēlam vakaram, klusi skatīdamies uz jūru vai sarunājoties ar stūrmani. Ap pusnakti viņš devās uz pakaļgalu.

Viņš kādu laiku vēroja tankkuģa spīdīgo sliedi un domāja par līdzību starp plašo okeānu un planētu, kas būs jāpārmeklē Medniekam. Beidzot viņš aizgāja gulēt.

Naktī bija pieaudzis vējš, un no rīta, kad Bobs piecēlās, jūra viļņojās. Medniekam tika dota iespēja izpētīt jūras slimības cēloņus. Pamazām viņš nonāca pie secinājuma, ka neko nevar darīt, nekaitējot sava Saimnieka līdzsvara izjūtai. Bobam par laimi, pēc dažām stundām vējš pierima un viļņi gandrīz uzreiz pazuda. Tankkuģis tik tikko bija pieskāries vētras zonas malai.

Bobs uzreiz aizmirsa par savām nepatikšanām. Viņš zināja, ka viņa sala parādīsies ap pusdienlaiku. Visu šo laiku viņš skraidelēja te uzpriekšgalu, te pakaļgalu, gaidīdams satikšanos ar ģimeni, draugiem un briesmām, kuras viņš tā arī līdz galam neizprata.

8. nodaļa Dekorācijas

Lai gan sala, vietējā valodā runājot, bija "augsta" — jūras kalns, kas veidoja tās pamatni, pacēlās no ūdens, nevis vienkārši bija virspusē, lai kalpotu par pamatu koraļļu būvei, tās augstākais punkts bija tik tikko deviņdesmit pēdas virs jūras līmeņa, tāpēc tankkuģis jau bija samērā tuvu, kad Bobs beidzot varēja kaut ko parādīt savam neredzamajam viesim.

Mednieks, beidzot ieraudzījis savu medību teritoriju, nolēma, ka pienācis laiks ķerties pie lietas.

- Bob, - viņš projicēja, - es zinu, ka tev šeit patīk, bet no šejienes mēs neko daudz neredzēsim, un pēc dažām stundām būsim krastā. Es vēlētos vēlreiz apskatīt tavu karti.

Lai gan svešinieks savos vārdos nespēja ielikt emocijas, Bobs uztvēra nopietnības mājienu.

- Labi, Medniek, - viņš atbildēja.

Viņš devās uz kajīti, kur atstāja karti. Kad viņš to izklāja, detektīvs uzreiz pievērsās lietas būtībai.

- Bob, tu esi padomājis par to, kā mēs noķersim noziedznieku? Es iepriekš neatbildēju uz tavu jautājumu.

- Es to pamanīju. Tu man liecies tik dīvains... Man likās, ka tu varētu viņu uzost vai kā. Ja viņš izskatās kā tu, tad noteikti viņu nevari redzēt. Tev droši vien,  ir kādas ierīces.

- Nekairini brūci.

Mednieks savu frāzi nepaskaidroja.

— Man nav nekādas aparatūras. Šī ir tava planēta. Kā rīkotos tu?

Bobs pārdomāja.

- Ja tu varētu iekļūt ķermenī, tad noteiktu, vai tur nav kāds no tavējiem.

Tas bija vairāk paziņojums, nevis jautājums, bet Mednieks deva zīmi, ko Bobs bija uztvēris kā piekrišanu.

— Cik ilgu laiku šāda meklēšana prasīs? Tu, piemēram, vari iekļūt caur ādu, kamēr es spiežu roku?

- Nē. Tas, lai nemanot iekļūtu caur ādu prasīs daudzas minūtes. Caurumi jūsu ādā ir lieli, bet mans ķermenis ir daudz lielāks. Ja tu atlaidīsi savu roku, kamēr es būšu abos ķermeņos, sekas mums visiem būs ļoti nepatīkamas. Ja es pilnībā atstāšu tavu ķermeni un strādāšu naktīs, kamēr cilvēki guļ, es, iespējams, galu galā pārbaudīšu visu salu, taču mans ātrums būs ļoti ierobežots. Protams, es izdarīšu galīgo pārbaudi šādā veidā, taču vēlētos iegūt pietiekamu pamatojumu, pirms kādu pārbaudīt. Gaidu priekšlikumus.

- Es nezinu, kādas ir tavas parastās metodes, - Bobs lēnām sacīja. - Šobrīd es neko nevaru izdomāt, man liekas, ka jāseko viņa ceļam pēc piezemēšanās un jānoskaidro, kādos cilvēkos viņš varētu slēpties. To var izdarīt?

- Jā. Bet, pievienojot vienu nosacījumu. Mēs varam izsekot viņa iespējamo ceļu. Maz ticams, ka mēs atradīsim viņa atstātās pēdas, bet es varu ļoti droši pateikt, kā viņš uzvedīsies konkrētā situācijā. Protams, man ir jāzina daudz par pašu situāciju: viss, ko vari man pastāstīt, un viss, ko es varu redzēt pats.

- Saprotu, - Bobs atbildēja. - Labi, sāksim ar laiku, kad viņš sasniedza salu... ja viņš to sasniedza. Ir idejas?

— Sāksim vēl agrāk. Pirms sākam minēt, kur viņš izkāpa krastā, mums vispirms jāizlemj, kur viņš avarēja. Parādi man kartē vietu, kur es atradu tevi.

Bobs pamāja, un viņa pirksts norādīja uz punktu kartē.

Salas ziemeļrietumu stūrī, kur sastapās abas tās daļas, izveidojās strups leņķis, no šejienes rifs izpletās vispirms uz ziemeļiem, tad pagriezās uz austrumiem un tad uz dienvidiem, veidojot lagūnu.

Bobs norādīja uz šī stūra galējo rietumu punktu.

- Tā ir vienīgā īstā jūras pludmale uz salas, - viņš teica, - vienīgais krasts, ko neaizsargā rifs. Redzi, ir daži simti jardu līdz rifa sākumam, kas aizsargā visu dienvidu krastu no rifiem. Šī vieta mums patīk visvairāk. Mēs šeit peldējām arī dienā, kad ieradies tu. Es atceros to haizivi.

-  Labi, - Mednieks turpināja. — Dažus mirkļus pirms ieiešanas zemes atmosfērā es automātiski piefiksēju viņa pēdas un tāpēc atrados tikai dažu pēdu attālumā no viņa lidojuma trajektorijas. Saprotot, cik tuvu esam planētai, pārslēdzos uz manuālo vadību, bet turpināju kustēties pa to pašu līniju. Pat ņemot vērā atmosfēras ietekmi, nedomāju, ka mūs izšķīra vairāk par jūdzi vai divām, kad nolaidāmies. Man ir pierādījums: es viņu vēroju caur priekšgala skaneri, un tas aptver tikai vienu desmito daļu redzes lauka. Turklāt es nevarēju nokrist tālu no salas. Tu nezini, cik ātri palielinās dziļums?

- Ne jau pēdās. Tomēr zinu, ka šeit ir stāvs kritums: lieli kuģi var pietuvoties rifam ļoti tuvu.

- Tā jau domāju. Es ietriecos seklā ūdenī. Acīmredzot mēs avarējām divu jūdžu attālumā no šī punkta.

Mednieks parādīja Bobam karti uz viņa tīklenes ar punktu, kas atradās zināmā attālumā no pludmales.

— Lielāko daļu iegūtā apļa var ignorēt. Viņš noteikti nav avarējis krastā. Mani instrumenti rādīja, ka pēc pirmā trieciena viņa kuģis nogrima. Esmu arī pārliecināts, ka viņš neiekrita lagūnā. Tur, kā tu saki, ir sekls un, ja viņš ietriektos gultnē, būtu sadragāts, bet viņš izgāja cauri apmēram piecdesmit pēdām ūdens. Es arī. Varbūt nedaudz vairāk. Tātad mēs secinām, ka viņš nokrita divu jūdžu puslokā uz rietumiem no salas, kura centrs atrodas netālu no tavas pludmales. Piekrītu, ka par to nav pilnīgas pārliecības, un to ir pat grūti pierādīt, taču ar to mēs varam sākt. Ir vēl kādas idejas?

— Tikai jautājums. Cik ilgs laiks viņam bija vajadzīgs, lai sasniegtu krastu?

- Zinu tikpat daudz cik tu. Ja viņam paveicās tāpat kā man, tad dažas stundas. Ja viņš atradās dziļākā ūdenī, ar mazāku skābekļa daudzumu, ja viņš bija piesardzīgāks, viņš, rāpjoties pa dibenu uz krastu, varēja pavadīt dienas vai pat nedēļas. Es pats nekad nebūtu uzdrošinājies uzbrukt haizivīm vai peldēt, atraujoties no dibena, ja nebūtu bijis pārliecināts, ka esmu tuvu krastam.

– Kā viņš zinās pareizo virzienu? Varbūt viņš joprojām tur rāpo?

- Var būt. Tomēr viņš var viegli noteikt virzienu pēc rifu viļņlaužiem, kā to darīju es, un, ja, kā tu stāsti, dibens strauji krīt, tas ir vēl viens pavediens. Nedomāju, ka šī problēma būs nopietna. Protams, viņš ir gļēvulis, tas varētu viņu kādu laiku noturēt pie kosmosa kuģa vraka.

- Tas nozīmē, lai meklētu pēdas, mums būs jāizpēta rifs aptuveni jūdzes garumā abos virzienos no pludmales. Vai ne? Un kā tu domā, ko viņš darīja, kad nokļuva krastā? To pašu ko tu?

– Tavs pieņēmums pareizs. Kas attiecas uz jautājumu, atbilde ir atkarīga no daudziem apstākļiem. Viņš neapšaubāmi vēlēsies pēc iespējas ātrāk atrast Saimnieku. Bet grūti pateikt, vai viņš gaidīs vienā vietā vai dosies meklēt. Ja viņš nokļūs vietā, no kuras redzama kāda mākslīga struktūra, viņš droši vien virzīsies uz to: agri vai vēlu pie šīs struktūras nonāks kāda saprātīga būtne. Kopumā ir jāizpēta visi apstākļi, lai paredzētu viņa rīcību.

Bobs lēnām pamāja, to pieņemdams.

Beidzot viņš jautāja:

— Kādas pēdas, visticamāk, var redzēt nosēšanās vietā? Ko darīsim, ja neko neatradīsim?

- Nezinu.

Mednieks nenorādīja, uz kādu jautājumu viņš atbild, un Bobam apnika gaidīt turpmāko paskaidrojumu. Viņu satrauca tas, ka pat viņš varēja saprast, cik neperspektīva ir viņu situācija. Viņš kādu brīdi smagi domāja, joprojām cerēdams, ka viesis pieminēs kaut kādu viņā rīcībā esošu palīgierīci. Pēkšņi viņam radās ideja.

- Medniek, es kaut ko izdomāju. Atceries, ka tu varējāt tikt pie manis tikai tad, kad es aizmigu pludmalē?

Viesis izteica savu piekrišanu.

— Vai tas pats neattiecas uz tavu meklējamo? Viņš nevar nevienā iekļūt, ja ir redzams. Pats teici, ka ir vajadzīgas vairākas minūtes, lai tiktu iekšā. Pat ja šai būtnei nerūp sava Saimnieka veselība, viņš tik un tā negribēs, lai viņu pamana. Tātad, mūsu meklēšana sašaurināsies, ja es uzzināšu, kurš pēdējos mēnešos ir gulējis pie ūdens. Krastā māju nav. Vistuvākā ir Normam Hejam. Un pavisam nedaudzi rīko tādus piknikus kā mēs todien. Nu kā?

- Varbūt tev taisnība. Ir vērts pamēģināt. Bet atceries, ka pa šo viņš varēja sasniegt jebkuru salas daļu, un visiem cilvēkiem jāguļ. Tomēr viņš to var nezināt. Jebkurā gadījumā ikviens, kas guļ krastā, nokļūst aizdomīgo sarakstā.

Domīgo klusumu, kas sekoja šai piezīmei pārtrauca izmaiņas motoru darbībā.

Bobs atgriezās uz klāja un redzēja, kā tankkuģis pagriežas, virzoties caur rifu uz rietumu ieeju. Paskrējis pa klāju, viņš nokļuva priekšgalā, no kura bija skaidri redzams rifs un lagūna.

Rifs, pēc Mednieka domām, nebija īpaši labvēlīgs meklēšanai. Protams, cilvēks šeit nevarētu atrasties, bet, kas attiecas uz noziedznieku, lai gan viņš varētu šeit paslēpties, viņa dzīve šeit nebūtu patīkama. Garās barjeru rindas tik tikko izvirzījās virs ūdens virsmas un bija redzamas galvenokārt paisuma dēļ. Dažas daļas bija augstākas, un uz tām bija saglabājusies augsne, radot pamatu retai veģetācijai. Vienā vai divās vietās auga pat kokospalmas. Tankkuģim virzoties dziļāk ejā, Mednieks saprata, ka rifu pārmeklēt nebūs viegli. Cilvēks varēja staigāt pa rifu ne vairāk kā desmit līdz divdesmit metrus, jo rifi pastāvīgi sadalījās. No otras puses, braukt ar laivu šeit bija ļoti bīstami: nepārtrauktie viļņlauzēji, ūdens izlaužoties cauri rifa spraugām, izraisīja neparedzamas straumes un virpuļus un draudēja sadragāt jebkuru laivu uz asajiem koraļļu rifiem.

Pat tankkuģis ar savu lielo izmēru un lielo iegrimi ļoti uzmanīgi turējās ejas vidū.

Mednieks pamanījis, ka lagūnā viņi paliek boju iezīmētajā zonā. Viņš atcerējās Boba teikto par lagūnas dziļumu. Abās boju pusēs, izkaisītas vairāku kvadrātjūdžu platībā starp rifu un pašu salu, bija taisnstūrveida betona konstrukcijas. Mednieks nolēma, ka tie ir tie paši kultūru rezervuāri. Tie bija divi vai trīs simti pēdu gari, bet pacēlās ne vairāk kā piecas vai sešas pēdas virs ūdens virsmas. Tuvākais bija pārāk tālu, lai Mednieks varētu saskatīt detaļas, taču viņš pamanīja, ka jumts izveidots no stikla rāmjiem, un nelielas kvadrātveida virsbūves dažādās vietās savienotas savā starpā ar tiltiņiem un miniatūru molu.

Viņu priekšā bija liela konstrukcija, atšķirīga savās detaļās. Tai tuvojoties, kļuva skaidrs tās mērķis.

Tāpat kā rezervuāri, tā bija taisnstūrveida formā, bet pacēlās daudz augstāk virs ūdens, gandrīz līdz tankkuģa kapteiņa tiltiņa līmenim. Klāja līmenis bija zemāks, bet tomēr augstāks nekā rezervuāriem. Uz klāja bija daudz mehānismu un ierīču.

Tur bija sūkņi, rezerves cisternas un citas būves, kuru mērķi Mednieks nesaprata. No tuvojošā tankkuģa sāniem bija redzamas resnas pietauvošanās troses un vēl resnākas šļūtenes.

Ap tām rosījās divdesmit vai trīsdesmit cilvēku. Tas neapšaubāmi bija Boba pieminētais doks, uzpildīts, ar salas galveno produktu - naftu. No šejienes nafta tika pārsūknēta uz tankkuģi.

Abi novērotāji caur Boba acīm ar interesi vēroja, kā tankkuģis pietuvojās dokam un apstājās pie celtņiem. Uz kuģa tika izstieptas tauvas, tām sekoja šļūtenes.

Pārsteidzoši īsā laikā sūkņi sāka darboties, pārsūknēja uz tankkuģi astoņās dienās uz salas saražoto produkciju.

Bija vajadzīgs uzkliedziens no tiltiņa, lai novērstu viņu uzmanību no apskates.

- Bob,  tev vajag palīdzēt aiznest tavas mantas uz krastu? — Terols puikam uzsauca.

- Paldies, - Bobs atbildēja. - Tūlīt būšu klāt.

Viņš pēdējo reizi atskatījās un ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņam lika priecīgi pasmieties. Viņš aizskrēja uz pakaļgalu. Aiz doka bija redzams ceļš, kas to savienoja ar salu. Pa šo ceļu ātri brauca džips. Bobs zināja, kas sēž pie stūres.

Bagāža tika pārnesta uz piestātnes klāju rekordīsā laikā, bet džips apbraucis ap stūri un apstājās pie šļūtenēm vairākas minūtes pirms Bobs parādījās ar pēdējām mantām. Viņš skrēja pretī no automašīnas izkāpušajam vīrietim. Mednieks paskatījās uz viņu ar interesi un simpātijām.

Viņš jau bija pietiekami pazīstams ar cilvēku sejām, lai pamanītu tēva un dēla līdzību. Bobam vēl bija jāpaaug sešas vai septiņas collas, bet viņam bija tādi paši tumši mati un zilas acis, tāds pats taisns deguns un plata smaidoša mute, tāds pats zods.

Bobs pauda prieku ar savam vecumam raksturīgo siltumu. Tēvs, ne mazāk priecādamies par dēlu, saglabāja nervozitāti, ko zēns nepamanīja, bet Mednieks pamanīja un saprata. Svešinieks saprata, ka viņam jāpārliecina misters Kinerds, ka viņa dēlam viss ir kārtībā, pretējā gadījumā zēna rīcības brīvība tiks stipri ierobežota. Tomēr viņš par to padomāt atlika uz vēlāku laiku un ar interesi ieklausījās sarunā. Bobs bombardēja tēvu ar jautājumiem, kas draudēja iesaistīt visus salas iedzīvotājus. Sākumā Mednieks jutās satraukts, ka viņa saimnieks tik agri sācis izmeklēšanu, taču drīz vien saprata, ka zēns par izmeklēšanu nav pat domājis. Viņš vienkārši centās aizpildīt piecu mēnešu prombūtni. Detektīvs nomierinājās un uzmanīgi klausījās mistera Kinerda atbildēs, cerot iegūt noderīgu informāciju, un viņš bija pietiekami cilvēcīgs, lai justos vīlies, kad vīrietis smejoties pārtrauca jautājumu plūsmu.

- Bob, mazais, es nezinu, kas ar visiem noticis kopš tu aizbrauci, tev tas būs jāpajautā pašam. Man jāpaliek šeit, līdz viņi pabeigs iekraušanu. Labāk aizdzen džipu ar savu bagāžu mājās. Domāju, ka tava māte tevi kādu laiku pacietīs, ja tev būs laiks. Vismaz tavi draugi vēl mācās skolā. Mirklīti…

Viņš parakņājās pa instrumentu kasti un no  kaltu un uzgriežņu atslēgu kaudzes izvilka lietotu cirkuli.

- Nu, protams! Es taču arī iešu uz skolu. Es pilnībā aizmirsu, ka neesmu šeit ieradies brīvdienās.

Viņš izskatījās tik apmulsis, ka tēvs iesmējās, nesapratis dēla domīguma iemeslu.

- Labi, tēt, es aizvedīšu mantas mājās. Redzēsimies vakariņās?

- Jā, ja tu nekavējoties atgādāsi džipu atpakaļ. Un nekādu komentāru, ka man veselīgi paieties kājām.

Bobs pasmaidīja, viņa labais garastāvoklis atgriezās.

- Komentāru nebūs, kamēr neuzvilkšu peldbikses, - viņš atbildēja.

Bagāža tika iekrauta ātri, un Bobs, apsēdies pie stūres, vadīja automašīnu pa ceļu uz mājām. Kā viņš jau bija Medniekam stāstījis, bruģētais ceļš ceturtdaļjūdzi iestiepās taisni  salā, kur tas krustojās taisnā leņķī ar salas galveno šoseju. Blakus īsajam ceļam atradās no rievota dzelzs uzceltas noliktavas. Kad viņi sasniedza krustojumu, Mednieks pamanīja, ka noliktavas paliek pa kreisi, mazākajā salas daļā. Vēl ieraudzīja betona kontūras vēl vismaz vienam rezervuāram, kurā atradās baktēriju kultūras, un nolēma pie pirmās izdevības pajautāt Bobam, kāpēc šis rezervuārs nav uzbūvēts ūdenī.

Aiz pagrieziena parādījās dzīvojamās ēkas.

Lielākā daļa atradās nelielajā galvenā ceļa posmā, bet viena, ar lielu dārzu, stāvēja labajā pusē tieši aiz līkuma. Dārzā strādāja gara auguma tumšādains jaunietis. Bobs, viņu ieraudzījis, strauji nobremzēja un atskanēja sirdi plosošs svilpiens. Dārznieks pacēla galvu, iztaisnojās un skrēja uz ceļa pusi.

- Bob! Es nezināju, ka tu atgriezīsies tik agri. Ko tu esi sastrādājis, zēn?

Čārlzs Terols bija tikai trīs gadus vecāks par Bobu, taču jau bija pabeidzis skolu un sliecās ar jaunākiem zēniem runāt mazliet augstprātīgā tonī. Bobs par to dusmoties bija pārstājis. Turklāt tagad, ja viņiem būs jāsacenšas asprātībās, viņam būs ierocis.

- Ne tik daudz kā tu, - viņš atbildēja, - spriežot pēc tava tēva teiktā.

Jaunākais Terols saviebās.

- Tētis sastāstīs. Nu, tas bija smieklīgi, lai gan tavs drauģelis nobijās.

— Tu tiešām domāji, ka dos darbu tādam, kurš visu dienu guļ? — Bobs iedzēla.

Viņš atcerējās pavēli paturēt Čārlija nozīmēšanu noslēpumā.

Terols bija sašutis.

- Par ko tu runā? Es nekad neguļu, ja ir darbs.

Viņš paskatījās uz zāli ēnā zem liela koka, kas auga blakus viņa mājai.

- Paskaties: labākā vieta pasaulē atpūtai, bet es strādāju. Es pat atkal apmeklēju skolu.

- Kā tā?

– Es apmeklēju navigācijas nodarbības pie mistera Denisa. Ceru, ka tas palīdzēs, kad mēģināšu nākamreiz.

Bobs pacēla uzacis.

- Nākamreiz? Tevi ir grūti atturēt. Un kad tas būs?

— Vēl nezinu. Pastāstīšu, kad būšu gatavs. Gribi nākt man līdzi?

- Nē. Es nevēlos strādāt uz kuģa, tas ir skaidrs. Tagad man jāaizved mājās mantas, jāatgriež tētim džips un jābūt skolā, pirms nāks ārā puikas. Es labāk braukšu.

Terols pamāja un paspēra soli prom no mašīnas.

— Žēl, ka tu neesi viena no tām amēbām, par kurām mēs mācījāmies skolā: tās vienmēr sadalās divās daļās. Es pats to nesen nožēloju.

Bobs parasti ātri uztvēra domu. Šoreiz viņam izdevās noslēpt iespaidu, ko uz viņu bija atstājuši Čārlza vārdi. Viņš atvadījās, iedarbināja motoru, pagrieza stūri un nospieda gāzi. Kamēr ceļš vijās pusjūdzi starp mājām un dārziem, viņš neko neteica, kā vien norādīja uz garu, zemu ēku pa kreisi — skolu. Tomēr drīz pēc tam viņš apstājās ceļa malā. Viņi nebija redzami salas iedzīvotājiem, pēkšņi nonākuši Boba pieminētajā satraucoši blīvi aizaugušajā salas daļā.

- Medniek, - zēns saspringti teica, tiklīdz viņi apstājās, - es nekad par to nebiju domājis, bet man atgādināja Čārlijs. Tu saki, ka jūs izskatāties pēc amēbām. Jūs esat ļoti līdzīgi? Es domāju... varbūt mums būs jāķer ne jau viens vien?

Mednieks puikas jautājumu saprata tikai pēc neilgām pārdomām.

- Tātad, domā, mūsu draugs var sadalīties divās daļās, kā jūsu amēbas? — viņš jautāja. – Ne tādā nozīmē, kā tu domā. Mēs esam nedaudz sarežģītākas būtnes. Viņš var noņemot daļu sava ķermeņa,  radīt jaunu indivīdu, taču paies gadi, līdz pēcnācējs izaugs. Protams, tas ir iespējams jebkurā laikā, bet nedomāju, ka tas jau noticis. Un ļoti svarīga iemesla dēļ. Ja viņš mēģinās to izdarīt, atrodoties Saimnieka ķermenī, jaunajam simbiotam nebūs vairāk zināšanu kā jūsu sugas jaundzimušajam. Viņš neapšaubāmi nogalinās Saimnieku, akli meklējot pārtiku vai vienkārši klaiņojot nepazīstamā vidē. Mēs bioloģiju pārzinām labāk nekā jūs, bet mēs neesam piedzimuši ar šīm zināšanām. Ir vajadzīgs laiks, lai iemācītos sadzīvot ar Saimnieku. Tas ir viens no mūsu izglītības galvenajiem posmiem. Tāpēc, ja mūsu noziedznieks tomēr vairosies, tas notiks tikai savtīgu iemeslu dēļ – lai izaudzētu būtni, kas pilnīgi noteikti drīz tiks noķerts un iznīcināts, lai tā vajātāji uzskatītu, ka ir nogalināts viņš pats. Tā nav slikta doma. Starp citu, es nebiju apdomājis šo iespēju. Noziedznieks nevilcināsies to darīt, ja viņš to izdomās. Tomēr viņa pirmās rūpes būs atrast piemērotu Saimnieku. Ja viņam tas izdosies, šaubos, ka viņš darīs to, ko tu saki.

- Nu ko, mazliet vieglāk.

Bobs nopūtās.

— Pirms dažām minūtēm es iedomājos, ka pēc pieciem mēnešiem šeit mums būs jāizseko vesela cilts.

Viņš iedarbināja džipu un atlikušo attālumu līdz mājai nobrauca neapstājies. Māja atradās kādu gabalu no ceļa augšup kalnā. Tā bija liela divstāvu ēka džungļos, ap to biezais pamežs bija iztīrīts tikai dažus jardus, tā ka pirmā stāva logi bija pastāvīgā ēnā. Priekšā papildu darbi bija pakļāvuši saulei lieveni, taču misis Kinerda uzskatīja par vajadzīgu arī to noēnot ar vīteņaugiem. Temperatūra salā nebija īpaši augsta apkārtējā ūdens dēļ, taču spīdēja dedzinoša saule un bieži bija nepieciešama ēna.

Viņa sagaidīja uz lieveņa. Viņa zināja par kuģa ierašanos un dzirdēja piebraucošā džipa troksni. Boba sveicieni bija kaismīgi, lai arī mazāk trakulīgi nekā piestātnē, taču misis Kinerda sava dēla izskatā vai uzvedībā nesaskatīja nekā neparasta. Viņš nepalika ilgi, bet viņa to arī negaidīja. Viņa ar prieku noklausījās viņa nepārtrauktajā stāstā, kamēr viņš izkrāva džipu, nesa mantas uz istabu, pārģērbās, atrada velosipēdu, ielika to mašīnā un aizbrauca. Viņa mīlēja savu dēlu un gribēja viņu redzēt biežāk, taču zināja, ka viņš nebūtu īpaši laimīgs, sēžot kopā ar viņu. Viņa bija pietiekami gudra, lai to nenožēlotu.

Starp citu, ja viņš būtu rīkojies sev tik neraksturīgi, viņa būtu uztraukusies. Jebkurā gadījumā uztraukums, ko izraisīja vēsts no skolas, lielā mērā bija izkliedēts. Viņa, kamēr džips atgriezās piestātnē, varēja ar vieglu sirdi atgriezties pie mājas darbiem.

Atceļā Bobs nevienu nesastapa un neapstājās. Viņš atstāja automašīnu ierastajā vietā pie viena no rezervuāriem, izkrāva velosipēdu un uzsēdās uz tā. Nelielu kavēšanos izraisīja tas, ka viņš mājās bija aizmirsis pārbaudīt riepas. Bet tagad viņš jau min pedāļus, atgriežoties uz galvenā ceļa.

Viņa sejā ir redzams satraukums un gaidas ne tikai tāpēc, ka priecājas par gaidāmo tikšanos ar draugiem, bet arī aizraujošās, no viņa skatpunkta, spēles, kas drīz sāksies. Viņš ir gatavs. Viņš zina skatuvi – salu, kurā dzimis un kuras katru kvadrātmetru pazīst kopš bērnības. Mednieks zina meklētās bīstamās būtnes paradumus un spējas. Paliek tikai spēlētāji. Boba seja nedaudz sadrūma. Viņš bija tālu ne muļķis un jau sen bija sapratis, ka no visiem salas iedzīvotājiem visticamākie viņa meklējamā saimnieki ir tie, kas visvairāk laika pavada krastā un ūdenī - īsāk sakot, viņa labākie draugi.

9. nodaļa Aktieri

Bobs bija labi ieplānojis savu ierašanos: stundas bija beigušās pirms minūtes vai divām, un viņu tūlīt aplenca trakulīgs paziņu pulks. Skolas vecuma bērni veidoja ievērojamu salas iedzīvotāju daļu. Kad pirms astoņpadsmit gadiem tika uzcelta stacija, darbā tika pieņemti tikai jaunlaulātie.

Pēc trokšņainiem sveicieniem, rokasspiedieniem un savstarpējiem jautājumiem pūlis beidzot izklīda, un Bobs palika tuvāko draugu ielenkumā.

Mednieks varēja pazīt tikai vienu no viņiem: viņš tajā dienā bija kopā ar Bobu krastā. Mednieks tajā laikā nebija īpaši pazīstams ar cilvēku seju atšķirīgajām iezīmēm, taču Kenija Raisa liesmas krāsas matu galvu bija grūti aizmirst. Svešinieks no sarunas ātri uzzināja, kas vēl piederēja grupai. Tie bija Normans Hejs un Hafs Kolbijs, tie paši, kurus Bobs minēja, aprakstot salu. Vēl viens zēns, kuru viņš pieminēja — tajā dienā nebija grupā — bija Kenets Malmstroms, sešas pēdas garš, gaišmatains pusaudzis, kurš šajā gadījumā bija izpelnījies neizbēgamo iesauku "Sīkulis".

Šie pieci, ieskaitot Bobu, bija draugi, kopš bija pietiekami veci, lai staigātu blakus.

Un nebija arī nejaušība, ka ierašanās dienā svešinieks viņus atrada krastā. Jebkurš salinieks, uzzinājis, kur viņš cieta avāriju, būtu derējis, ka Mednieks kādu no viņiem padarīs par savu pirmo Saimnieku.

Lielāko daļu laika viņi pavadīja pludmalē, tāpēc nevienam no viņiem tas nešķita dīvaini, kad Bobs ātri pievērsa sarunu par tēmu, kas viņu interesēja.

— Kāds pēdējā laikā ir bijis pie rifa?

- Nebijām, - Raiss atbildēja. — Pirms sešām nedēļām Hafs izkāpa cauri laivas dibenam, un mēs nevarējām atrast piemērotu dēli, lai to salabotu.

- Dibens varēja izkrist jau vairākus mēnešus atpakaļ, - attrauca Kolbijs, parasti ļoti kluss un mierīgs.

Neviens ar viņu nestrīdējās.

- Un vispār tagad mums būs jādodas tālu uz dienvidiem, pat ja mēs dabūsim laivu, - piebilda Raiss. — Decembrī vētra ejā ienesa koraļļu kaudzi, lielāku par laivu. Tēvs apsolīja man iedot dinamītu, bet joprojām nav pie tā ticis.

- Mēs nevarētu viņam palūgt tagad? — Bobs jautāja. — Pietiek ar vienu stienīti, bet, kā rīkoties ar detonatoriem, mēs zinām.

– Pamēģini viņu pārliecināt. Viņa vienīgā atbilde: "Kad paaugsies." Es to dzirdu kopš brīža, kad iemācījos runāt.

- Nu, bet kā ar krastu? — Bobs jautāja.

Uz salas bija daudz krasta posmu, taču grupai šim vārdam bija viena nozīme.

— Peldēt var. Sālsūdenī neesmu bijis kopš rudens.

Visi piekrita un sāka paņemt pret skolas ēku atslietos velosipēdus.

Brauciena laikā Mednieks pilnībā izmantoja Boba acis un ausis. No sarunas viņš uzzināja maz ko jaunu, taču daudz labāk iepazina salu.

Bobs nepieminēja mazo strautu, kas ieplūda lagūnā simts jardu attālumā no skolas, viņš pats, ceļā uz skolu, to nebija pamanījis. Šoreiz viņa uzmanību piesaistīja koka tiltiņš. Tieši aiz tilta viņi pabrauca garām vietai, kur Bobs apturēja džipu, tad trīs ceturtdaļjūdzes no skolas zēni gaidīja, kamēr Bobs devās pēc peldbiksēm. Ceturtdaļjūdzi vēlāk Raiss izdarīja to pašu. Tad bija vēl viens strauts, šoreiz paslēpts betona caurulē. Pēc dažām frāzēm sarunā Mednieks secināja, ka laiva atrodas šī strauta grīvā.

Savukārt Malmstroms un Kolbijs aiznesa mājās savas grāmatas un pārģērbās. Beidzot visa grupa sasniedza Hafa māju bruģētā ceļa galā un divas jūdzes no skolas. Šeit zēni atstāja velosipēdus un apstaigāja zemu pakalnu - pēdējo zemās grēdas posmu, kas šķērsoja visu salu.

Pusjūdzi garā taka veda daļēji caur bieziem džungļiem un daļēji caur kokosriekstu palmu birzi. Beidzot viņi sasniedza krastu, un Mednieks atrada vietu, kuru varēja pazīt un atcerēties. Baseins, kurā bija nosmakusi haizivs, bija pazudis — vētras un paisumi bija darījuši savu —, taču pludmale un palmu birzs bija tās pašas. Viņš sasniedza vietu, kur bija saticis Bobu, vietu, kur bija jāsākas bēgļa meklēšanai, ja viņam būtu paveicies, vietu, kur meklējumus vajadzēja sākt tagad.

Tomēr detektīvi un noziegumi bija tāli no zēnu nodomiem. Viņi netērēja laiku, lai pārģērbtos, un Bobs pirmais ielēca ūdenī. Viņa baltā āda bija krasā pretstatā biedru brūnumam.

Lai gan pludmalē pārsvarā bija smalkas smiltis, tajā atradās diezgan daudz koraļļu atlūzu. Savā steigā Bobs uzkāpa uz vairākiem no tiem, pirms paguva sākt uzmanities. Mednieks pildīja savu pienākumu, un zēns, apskatijis kāju pēdas, neko neredzēja.

Viņš nolēma, ka pēc pieciem mēnešiem viņa kājas kļuvušas mīkstas, un skrēja tālāk. Dabiski, ka viņš savu biedru priekšā nevarēja izskatīties kā mīkstpēdiņš. Mednieks jutās pamatoti aizkaitināts. Ar vienu lekciju nepietiek? Viņš nedaudz saspieda sava Saimnieka muskuļus, raidot pieņemto briesmu signālu, bet Bobs to pat nesajuta. Viņš ienira paisumā, pārējie viņam sekoja. Mednieks atteicās no mēģinājumiem, savilka brūču malas un klusi niknojās. Lai gan viņa Saimnieks ir jauns, viņam tomēr vajadzētu labāk kontrolēt sevi. Viņam nevajadzētu visas rūpes par savu veselību uzvelt Medniekam. Kaut kas būs jādara.

Peldēšanās nebija ilga. Kā jau teica Bobs, pludmale bija vienīgā salas daļa, ko neaizsargāja rifs, un paisums bija spēcīgs. Pēc dažām minūtēm zēni nolēma, ka viņiem pietiek. Viņi izkāpa no ūdens, sasēja savas drēbes saišķos un devās gar krastu uz dienvidiem. Drīz vien Mednieks izmantoja brīdi, kad Bobs skatījās uz jūru, un stingri ieteica viņam uzvilkt apavus. Veselais saprāts uzvarēja iedomību, un zēns paklausīja.

Dažus simtus jardu tālāk atkal parādījās rifs. Tas pamazām atkāpās arvien tālāk no krasta, tā ka gružu daudzums krastā samazinājās.

Tomēr viņiem paveicās: divdesmit pēdu dēlis, četrpadsmit collu platumā, pilnīgi neskarts, kaut kādā veidā bija atradis eju cauri barjerai un tika izskalots smiltīs. Puikas uzmanīgi atturējās no minējumiem, ka dēlis varētu būt nācis no būvlaukuma salas otrā pusē. Atceroties bojāto laivu, viņi priecīgi izvilka atradumu no ūdens, un Malmstroms blakus smiltīs ierakstīja savu vārdu. Viņi atstāja dēli, nolēmuši to paņemt atpakaļceļā.

Bez tam "dienvidu krasts" - gandrīz taisna pludmales josla, kas stiepjas trīs jūdzes gar salas garākās daļas dienvidu pusi - zēnus ne ar ko neinteresēja. Viņi atrada nosmakušu dzeloņraju, un Bobs, atcerēdamies, kā Mednieks bija nokļuvis krastā, rūpīgi to nopētīja. viņam pievienojās Hejs, bet viņi neko neatrada. Raja krastā gulēja jau labu laiku, un apskate bija nepatīkams process.

— Laika izniekošana, ciktāl tas attiecas uz mums, — Mednieks piezīmēja, kad Bobs iztaisnojās.

Viņš pareizi uzminēja zēna domas. Bobs gandrīz skaļi piekrita, taču laikus atcerējās, ka viņi nav vieni.

Bobs uz vakariņām nokavēja. Dēlis kopīgiem spēkiem tika aiznests līdz strauta grīvai, kur gulēja laiva, tā ka zēna darbības vienīgās sekas bija sācies apdeguma karstums. Pat Mednieks nepaspēja novērtēt briesmas un noteikt simptomus, lai liktu Bobam apģērbties.

Tomēr atšķirībā no Boba svešinieks notikušajā saskatīja arī pozitīvu aspektu.

Tas varētu zēnu no viņa arvien pieaugošās tieksmes rūpes par sava ķermeņa veselību uzticēt Medniekam, izārstēt efektīvāk nekā lekcija. Šoreiz viņš neko neteica: lai sāpes runā pašas par sevi. Bobs gulēja visu nakti, cenšoties pēc iespējas mazāk pieskarties palagiem. Viņš bija ar sevi neapmierināts: tik bezrūpīgs viņš nebija bijis daudzus gadus. Vienīgais attaisnojums, ko viņš varēja izdomāt, bija tas, ka viņš bija ieradies mājās neparastā laikā.

Tās dažas kvadrātpēdas sarkanās ādas, kas nonāca līdz brokastīm nākamajā rītā, saturēja sevī drūmu un nomāktu jaunekli.

Viņš bija dusmīgs uz sevi, dusmīgs uz Mednieku, dusmīgs uz visu pasauli. Tēvs, paskatījies uz viņu, nolēma aizturēt smaidu.

Tā vietā viņš līdzjūtīgi teica:

- Bob, es domāju, ka tu šodien dosies uz skolu, bet varbūt tev vispirms vajadzētu atvēsināties. Nekāda ļaunuma nebūs, ja uz skolu aiziesi pirmdien.

Bobs pamāja, bet ne atviegloti: viņš bija pavisam aizmirsis par skolu.

- Tev droši vien taisnība, - viņš atbildēja. — Šonedēļ no skolas tik un tā neko daudz nesaņemšu. Šodien jau ceturtdiena. Bet es gribu vispirms paskatīties apkārt.

Tēvs pašķielēja uz viņu.

- Ja es būtu tavā vietā, es divreiz padomātu, pirms izietu sabiedrībā ar šādu te ādu, - viņš piezīmēja.

- Nekur viņš neizies, - iejaucās misis Kinerda. – Kaut gan viņš ir tavs dēls!

Ģimenes galva neko neteica un pagriezās pret savu dēlu.

- Ja nu ļoti gribi paklaiņot, nenovelc kreklu un turies pie meža: tur vismaz ir ēna.

- Viņš tak izcepsies vai izvārīsies, - sacīja misis Kinerda.

– Ja izcepsies, tad vismaz drēbes paliks neskartas. Mežā viņš saplēsīs visas drēbes un apavus.

- Labi, mammu, es mēģināšu turēties pa vidu.

Pēc brokastīm Bobs atgriezās savā istabā un uzvilka tēva veco haki krāsas uzvalku ar garām piedurknēm, tad palīdzēja mātei nomazgāt traukus – tēvs jau bija aizgājis – kādu laiku cīnījās ar veģetāciju, kas draudēja appludināt māju, un visbeidzot, nolicis malā šķēres un hormonu aerosolu, ienira džungļos mājas dienvidos.

Pamazām viņš attālinājās no galvenā ceļa un uzkāpa kalnā. Viņš pārvietojās mērķtiecīgi, un Mednieks nevarēja viņam pajautāt: džungļi nesniedza fonu viņu saziņas metodei. Drīz viņi šķērsoja strautu. Detektīvs pareizi secināja, ka šis ir tas pats strauts, pār kuru bija uzbūvēts tilts. Strautu šķērsoja nokritis koks, kura virsma liecināja par biežu tā lietošanu.

Misis  Kinerda nepārspīlēja, runājot par džungļiem. Daži koki sasniedza lielu augstumu. Visa telpa starp tiem bija burtiski piepildīta ar pamežu. Daudzi augi bija klāti ar ērkšķiem. Bobs pārvietojās ar ātrumu un veiklību, kas liecināja par lielisku pieredzi.

Daudzi augi samulsinātu botāniķi.

Salā atradās botāniskā un bakterioloģiskā laboratorija, kas nodarbojās ar uzlabotu naftu ražojošo baktēriju un augu audzēšanu, lai barotu šīs baktērijas.

Bija nepieciešama ļoti strauja vairošanās ar minimālām prasībām pēc augsnes minerālvielām. Augi, kas tika audzēti, bieži kļuva nepaklausīgi.

Vieta, uz kuru Bobs devās, atradās astoņsimt jardu attālumā no viņa mājas, taču ceļš ilga vairāk nekā pusstundu. Beidzot viņi sasniedza kalna virsotni un varēja paskatīties lejup uz salas apdzīvoto daļu.

Šeit džungļi bija apturēti ar hormonālo šķīdumu, lai atbrīvotu vietu dārziem. Šeit auga koks, garāks par jebkuru citu džungļos, lai gan ne tik garš kā kokospalmas krastā. Tā apakšējie zari bija pazuduši, bet stumbru klāja vīnogulāji, un Bobs pa tiem viegli uzkāpa augšā.

Augšā bija nelīdzena platforma, un Mednieks saprata, ka zēni šo vietu izmantojuši arī iepriekš. No šejienes bija redzama gandrīz visa sala.

Bobs lēnām pārskatīja apgabalu, ļaujot Medniekam aplūkot kartē trūkstošās detaļas.

Kā jau Mednieks atzīmēja, daži rezervuāri atradās krastā. Bobs, atbildot uz jautājumu, teica, ka tajos ir baktērijas, kas labāk darbojas paaugstinātā temperatūrā.

Dienas laikā tās sasilda saule, bet naktī viņu darbība apstājas.

- Šķiet, ka to ir vairāk nekā iepriekš,- viņš piebilda. – Te taču vienmēr kaut ko būvē. Grūti pateikt precīzi: lielākā daļa no tiem atrodas ziemeļaustrumu kalna tālākajā nogāzē. Tā ir vienīgā salas daļa, kas no šejienes nav skaidri redzama.

- Izņemot objektus, kas atrodas šo džungļu iekšpusē un netālu no malas,- atzīmēja Mednieks.

- Protams. Tomēr mēs necerējām atrast savu meklējamo no attāluma. Es uzkāpu šeit, lai tu varētu labāk apskatīt apkārtni. Nākamās trīs dienas būs jāmeklē. Es nevaru atlikt skolu ilgāk par pirmdienu.

Viņš pamāja uz garu ēku tālāk no kalna.

— Ja būtu kārtībā laiva, mēs tagad varētu apskatīt rifu.

— Uz salas citu laivu nav?

- Ir. Droši vien varētu palūgt, bet nav diez ko gudri iet uz rifu vienatnē. Ja kaut kas notiks ar laivu vai uzskriesim uz koraļļiem, būs slikti. Mēs tur vieni neejam.

- Ja tu varētu dabūt laivu, mēs varētu pārmeklēt drošākās daļas. Ja nē, līdz rifam ar kājām nokļūt nevar?

- Nevar, lai gan tas ir tikai īss brauciens līdz tuvākajiem punktiem. Tomēr, ja nekas netiks darīts ar apdegumu, es šodien peldēt nevarēšu.

Viņš brīdi klusēja un turpināja:

- Kā ar puikām? Kaut ko pamanīji?

- Nē. Ko es varu pamanīt?

Bobs neatbildēja un sāka lēnām kāpt lejā no koka. Uz zemes viņš šaubīgi pastāvēja un tad devās lejup pa nogāzi uz ceļa pusi.

Viņš savu vilcināšanos paskaidroja šādi:

- Iet pakaļ velosipēdam nav vajadzības.

Viņi nonāca pie ceļa divsimt jardu uz austrumiem no skolas un turpināja iet šajā virzienā. Ejot garām mājām, Bobs uzmeta tām skatienu, it kā novērtēdams iespēju palūgt laivu. Drīz viņš sasniedza atzaru, kas veda uz doku, bet Terola māja bija uz stūra. Šeit Bobs sāka iet ātrāk.

Apgājis māju, viņš cerēja ieraudzīt Čārlzu dārzā, taču tur bija tikai abas viņa māsas. Viņas pateica, ka brālis ir mājā. Bobs pagriezās bet tajā brīdī pavērās durvis un izskrēja Čārlzs.

- Bobs! Tu, neticīgais Tom! Es to dabūju!

Bobs savilka neizpratnes pilnu seju un atskatījās uz meitenēm, kuras plati smaidīja.

- Ko dabūji?

- Darbu, idiot! Par ko mēs vakar runājām? Šorīt atnāca radiogramma. Es pat nezināju, ka bijis pieprasījums, domāju, ka viss būs jāsāk no nulles.

- Es zināju. – Bobs pasmaidīja. – Tavs tēvs man pateica.

- Un tu man neteici?

Terols paspēra soli viņam pretī, un Bobs ātri atkāpās.

– Viņš man teica, lai nestāstu. Tev nevajadzēja zināt.

Terols iesmējās.

– Tavs rudmatainais draugs kļūs traks. Lūk, ko nozīmē atkāpties!

- Rudais? Kens? Kāds viņam ar to sakars? Man likās, ka  tev līdzi devās Normans.

– Jā, bet tā bija Raisa ideja. Viņam vajadzēja iet ar mani, bet viņš saaukstējās vai kaut kā tamlīdzīgi un neparādījās. Nu es par viņu gan pasmiešos!

Viņš pēkšņi kļuva nopietns.

– Nestāsti viņam par šo darbu. Es pats!

Viņš devās uz māju pusi, tad atgriezās.

- Es došos uz Ceturto un paņemšu šo to no Reja. Nāksi kopā ar mani?

Bobs paskatījās debesīs, bet Mednieks savu viedokli neizteica, un zēnam bija jāizlemj pašam.

- Nē, - viņš teica. — Liellaiva manai gaumei ir pārāk nogatavojusies.

Viņš noskatījās, kā brūnais astoņpadsmitgadīgais jaunietis pazūd starp noliktavām, un pēc tam pagriezās atpakaļ pa ceļu.

- Tā bija mūsu vienīgā reālā iespēja dabūt laivu, - viņš sacīja Medniekam. — Mums būs jāgaida no skolas puikas. Varbūt varēsim salabot savējo. Man nebija laika to rūpīgi apskatīt.

- Šis puisis savu laivu izmantos pats?

- Jā. Tu dzirdēji, ka viņš nez kāpēc dodas uz ceturto — ceturto rezervuāru. Viņa pieminētais Rejs darbojas uz liellaivas, kas no rezervuāriem izved atkritumus. Čārlijs vēlas no viņa kaut ko paņemt, pirms viņš pametīs salu.

Mednieks uzreiz kļuva modrs.

— Viņš pametīs salu? Tu domā cilvēku no liellaivas?

- Nē, Čārliju. Tu taču dzirdēji, ko viņš teica?

– Viņš runāja par darbu, tas arī viss. Šis darbs viņu aizvedīs prom no šejienes?

- Protams. Čārlijs ir tankkuģa jūrnieka dēls. Viņš paslēpās uz kuģa, cerot iegūt darbu. Tu neatceries? Viņa tēvs man par to stāstīja uz kuģa!

- Atceros, ka tu ar viņu runājies, - Mednieks atbildēja, - bet es nesapratu, par ko jūs runājāt. Jūs nerunājāt angliski.

Bobs nosvilpās.

- Es par to pavisam aizmirsu!

Viņš apstājās, apkopoja domas, un pēc tam izstāstīja visu stāstu pēc iespējas īsi un skaidri. Mednieks kādu laiku pārdomāja dzirdēto.

- Tātad šis Čārlzs Terols jau vienreiz pēc manas ierašanās mēģināja atstāt salu un tagad gatavojas doties prom. Reizē aizgāja arī tavs draugs Normans Hejs. Dieva dēļ, saki, vai ir vēl kāds?

- Nē, izņemot Čārlija tēvu. Bet es nedomāju, ka viņš ilgi palika krastā. Bet zēnus krastā nelaida, tāpēc tavs meklējamais varēja viņus atstāt tikai pa jūru.

– Tev var būt taisnība, bet attiecībā uz šo tavu draugu, tā nav. Pirms viņa aizbraukšanas viņu vajadzētu pārbaudīt! Padomā!

Pirmo reizi šajā dienā Bobs pilnībā aizmirsa par saviem apdegumiem.

10. nodaļa Medicīniskā izziņa

Bobam savas bažas izdevās noslēpt ar ēšanu, viņa māte bija aizņemta ar jaunu problēmu. Viņa domāja, kā pārliecināt dēlu aiziet pie vietējā ārsta.

Kad viņš no rīta aizbēga, viņa saprata, kādu brīnišķīgu attaisnojumu dos apdegums. Viņai nebija iespējas to apspriest ar vīru, jo Bobs atgriezās pirmais, bet vīrs piekrita. Tiklīdz visi pabeidza ēst, viņa pacēla šo jautājumu.

Viņa nedomāja, ka uzvarēs bez cīņas. Viņa zināja, ka Bobam ir kauns par savu apdegumu, un viņš nevēlējās, lai par to uzzinātu vairāk cilvēku, nekā nepieciešams.

Tāpēc bija pat pārsteigta, ka dēls bez strīdiem piekrita doties pie ārsta. Tomēr viņai pietika savaldības, lai to neizrādītu.

Lieta tāda, ka Bobs nemitīgi domāja par Mednieka nespēju izgaismot dažus viņa jautājumus: kā atrast meklēto, ko ar viņu darīt pēc atrašanas? Ja Mednieks zina, lieliski. Bet zēnam sāka rasties aizdomas, ka viņš to nezina. No tā izrietēja, ka Bobam ir jābūt savām idejām, un tāpēc viņam bija jāiemācās pēc iespējas vairāk par Mednieku sugu. Svešinieks teica, ka viņš atgādina vīrusu kopu. Labi.

Bobam jāuzzina par vīrusiem, un loģiskākā vieta, kur to izdarīt, ir ārsta kabinets. Viņš zināja, ka būtu dīvaini, ja pats ieteiktu doties pie ārsta, tāpēc mātes piedāvājumu uztvēra kā veiksmi.

Doktors Sīvers labi pazina Bobu, tāpat kā visus, kas dzimuši uz salas. Viņš izlasīja skolas ārsta vēstuli un piekrita mistera Kinerda viedoklim. Taču nopriecājās par iespēju pašam izmeklēt zēnu. Bet pat viņš bija pārsteigts, ieraudzījis Boba ādas krāsu.

- Ah, Dievs! Tu esi lieliski nosvinējis savu atgriešanos!

- Nekairiniet brūci, dok! Pats zinu.

- Saprotams. Nu ko, esi sev iedevis nedaudz papildu iedeguma. Ne tā, kā vajadzētu, bet tas tev daudz nepalīdzēs.

Ārsts, nepārtraukti runādams, ķērās pie darba.

-Tu neesi tāds kā agrāk. Es atceros tevi kā vienu no saprātīgākajiem un apdomīgākajiem zēniem. Tajā savā skolā daudz slimoji?

Bobs negaidīja jautājumu tik drīz un tādā formā, taču nolēma to izmantot savā labā.

– Protams, nē. Jūs varat meklēt visu dienu un neatradīsiet manī nevienu mikrobu.

Doktors Sīvers pār brillēm paskatījās uz zēnu.

- Iespējams, bet tas nebūs pierādījums, ka viss ir kārtībā. Saules apdegumus neizraisa baktērijas.

- Labi, vēl es sastiepu potīti, sagriezos vienu vai divas reizes, bet tas neskaitās. Jūs taču runājat par slimību, par kaut ko, ko var redzēt caur mikroskopu.

Ārsts pasmaidīja, nolēmis, ka saprot, ko zēns vēlas pateikt.

- Ir patīkami dzirdēt šādu ticību medicīnai, - viņš teica. – Bet baidos, ka nevarēšu saskatīt. Tūlīt parādīšu, kāpēc.

Viņš pabeidza uzsmērēt apdeguma ziedi, nolika burciņu malā un izņēma no skapja skaistu mikroskopu. Pēc parakņāšanās pa priekšmetstikliņiem viņš atrada to, ko gribēja, un, turpinādams runāt sāka ievietot mikroskopā stikla gabaliņus.

- Lūk šo mēs varam redzēt un viegli konstatēt. Tā ir vienšūņu amēba, kas izraisa dizentēriju. Starp organismiem, kas izraisa slimības, tā ir milzīga.

- Es tādas redzēju bioloģijas laboratorijā skolā, - sacīja Bobs, - bet nezināju, ka tās izraisa slimības.

— Lielākā daļa neizraisa. Tagad šis.

Doktors zem objektīva ievietoja vēl vienu priekšmetstikliņu.

– Šis ir daudz mazāks. Tas izraisa tīfu, lai gan mums saskarsmes ar šo slimību jau sen nav bijis. Bet lūk, šis ir vēl mazāks. Holēras izraisītājs.

- Izskatās pēc desas ar auklu galā, - atzīmēja Bobs.

Viņš pacēla galvu no instrumenta.

- Ar spēcīgāku objektīvu to varēs saredzēt labāk,- sacīja doktors Sīvers.

Viņš nomainīja objektīvu un apsēdās krēslā, kamēr Bobs vēlreiz ieskatījās caur mikroskopu.

– Mans instruments neko tālāk neizdos. Ir daudz vēl mazāku baktēriju. Dažas no tām ir nekaitīgas, citas ļoti kaitīgas. Ir riketsiju klase, tās ir vēl mazākas. Varbūt tās nemaz nav baktērijas. Un visbeidzot, ir vīrusi.

Bobs novērsās no mikroskopa, izrādīdams interesi, bet tajā pašā laikā cenšoties neizrādīt, ka saruna ir sasniegusi vēlamo punktu.

- Bet parādīt vīrusu man varat? — viņš jautāja.

Viņš labi zināja atbildi.

- Es jau vedu uz turieni. Ar elektronu mikroskopu ir nofotografēti daži vīrusi – tie nedaudz atgādina holēras baktēriju, ko es tev parādīju – bet tas arī viss. Starp citu, vārds “vīruss” ilgu laiku bija vienkārši nezināšanas atzīšana. Šķita, ka daudzas slimības izraisīja dzīvi organismi, taču tās nevarēja atklāt. Tāpēc ārsti sāka runāt par "filtrējošiem vīrusiem". Neatkarīgi no tā, cik smalks bija filtrs, caur kuru izlaida no pacienta paņemto uztriepi, slimības cēlonis izgāja cauri filtram. Pat izdevās vīrusu ķīmiski izolēt un kristalizēt. Ja kristāls tiek izšķīdināts ūdenī, tas izraisīs to pašu slimību. Tika veikti daudzi sarežģīti eksperimenti, lai noteiktu vīrusu izmērus, formu un tā tālāk, pirms tie tika ieraudzīti. Daži zinātnieki domāja un joprojām domā, ka tās ir atsevišķas molekulas - protams, lielas, pat lielākas par albumīnu - tas ir olu baltums, tev jāzina. Esmu izlasījis vairākas labas grāmatas par šo tēmu. Ja vēlies, vari tās izlasīt arī tu.

- Izlasīšu, - Bobs atbildēja.

Viņš centās neizrādīt pārāk lielu interesi un degsmi.

– Varbūt jums tās ir šeit?

Doktors piecēlās un parakņājās pa skapi. Izņēmis biezu sējumu, viņš ātri to pārlapoja.

– Baidos, ka tas tev būs pārāk sarežģīti. Ja vēlies, vari, protams, ņemt. Man bija vēl viena, no tava viedokļa daudz labāka, bet es to atdevu.

- Kam?

- Vienam no taviem draugiem Normanam Hejam. Nesen viņš sācis stipri interesēties par bioloģiju. Iespējams, esi dzirdējis, ka viņš mēģināja iekļūt Taiti muzejā. Es nezinu, vai tā ir mana vieta, kas viņu piesaista, vai Rensa vieta laboratorijā. Pie viņa šī grāmata ir jau vairākus mēnešus. Ja vari, paņem no viņa.

- Paldies, paņemšu gan. Pastāstiet man vairāk par ķīmisko identifikāciju. Tas ir interesanti. Kā iespējams ķīmiski identificēt dzīvu organismu?

— Kā jau teicu, ir zināmas šaubas, vai vīrusus var saukt par dzīviem organismiem. Un identifikācijās, par kurām tu runā, nav nekā neparasta. Esi dzirdējis par serumiem?

– Jā, bet es domāju, ka jūs tās izmantojat, lai padarītu cilvēku imūnu pret slimībām.

– Visbiežāk tā ir. Bet labāk tos aplūkot kā pirkstu nospiedumu ķīmisko analogu. Viena veida būtņu audi mēģina uzvarēt serumu, kas izdalīts no citu būtņu audiem. Ir iespējams pieradināt dzīvnieku pie cilvēka seruma un pēc tam, pamatojoties uz šī dzīvnieka seruma un nezināmas vielas reakciju, spriest, vai šī nezināmā viela satur cilvēka audus. Sīkāka informācija, protams, ir atšķirīga, taču tas ir vienīgais veids, kā pēc traipa noteikt, vai asinis pieder cilvēkam vai dzīvniekam.

– Sapratu.

Bobs brīdi padomāja.

— Bet grāmatā par to ir runāts?

- Nē. Es tev iedošu vēl kaut ko, bet brīdinu: grāmatas ir nedaudz sarežģītas skolas ķīmijas kursam. Uz kura vietu tad tu tēmē?

- Ko? Ak, tā, sapratu. Jebkurā gadījumā ne uz jūsējo. Esmu saskāries ar vienu problēmu, bet, ja iespējams, vēlētos to atrisināt pats. Ja nē, lūgšu palīdzību. Paldies, dok.

Sivers pamāja un atgriezās pie sava galda. Bobs izgāja ārā. Doktors kādu brīdi domāja.

Zēns noteikti ir nopietnāks, nekā vēlas izskatīties. Interesanti, kas tā par problēmu. Ļoti var būt, pat iespējams, ka tā ir saistīta ar izmaiņām viņa uzvedībā, kas tā satrauca skolas administrāciju. Varam nomierināt viņa tēvu.

To ārsts vēlāk arī izdarīja.

- Domāju, ka jums nevajadzētu uztraukties, Art. Zēnu ieinteresējis kaut kas, kam vajadzīga zinātniska pieeja – jaunais Hejs pirms dažiem mēnešiem bija interesējies par to pašu – un viņam vajadzētu dot laiku, lai to apdomātu. Viņš, iespējams, domā ka izmainīs pasauli, un jūs par to  ar laiku dzirdēsiet.

Bobs nedomāja mainīt pasauli. Tomēr viņam prātā radās dažas jaunas domas, un viņš, izgājis no ārsta kabineta, nekavējoties dalījās tajās ar Mednieku.

- serumu izmantot varam?

– Šaubos. Es pārzinu šo tehniku un zinu, ka esmu pabijis kopā ar tevi pietiekami ilgi, lai varētu izmantot tavu asins serumu. Bet tev ir jānosaka, pie kā to izmantot. Un, ja mēs to konstatētu, tad es labprātāk to izdarītu personīgi.

- Tev laikam taisnība. Bet tomēr tev nebūtu mani jāpamet. Es visu pārbaudīt varētu pats.

– Tev taisnība. Atcerēsimies šo iespēju. Esi izdomājis, kā tikt pie jaunā Terola, pirms viņš aizies?

— Tankkuģis kursē ik pēc astoņām dienām. Tātad pēc nedēļas. Ātrāk tas aiziet nevar. Maz ticams, ka šeit ir "Stars".

- Stars?

– Tā ir viena uzņēmuma īpašnieka jahta. Viņš dažreiz atnāk, lai paskatītos, kā viss notiek. Es kuģoju ar to pagājušajā rudenī. Tāpēc mēs bijām tik tālu no salas, kad pirmo reizi paskatījies ārā. Tās nav pat tuvumā. Rudenī tā iegāja sausajā dokā Sietlā, lai apakšā iebūvētu kaut kādu niršanas iekārtu, un tā joprojām ir tur. Es domāju, ka tu gribēsi jautāt, kurš varētu būt aizkuģojis ar to, kamēr mēs bijām prom.

- Pareizi. Paldies, par pareizu jautājuma nostādni. — Mednieks, ja varētu, būtu pasmaidījis.

Bobam nebija pulksteņa, taču viņš bija pārliecināts, ka skola drīz beigsies, tāpēc devās uz turieni. Viņš ieradās par agru un bija jāgaida ārā. Drīz parādījās viņa draugi.

- Sāksim remontēt laivu,- Bobs ieteica. - Man pirmdien  arī uz skolu, un gribētos nedaudz izklaidēties.

- Tu mums atnesi veiksmi, - sacīja Hejs. — Mēs nedēļām ilgi meklējām piemērotu dēli un nevarējām to atrast, līdz parādījies tu. Ko teiksiet, puikas? Kamēr veicas remontēsim laivu?

Atskanēja piekrītošs koris, un visi paņēma savus velosipēdus. Bobs līdz savai mājai brauca uz Malmstroma rāmja — viņš pie ārsta bija aizgājis kājām. Šeit viņš paņēma savu mašīnu un šādus tādus instrumentus. Visi gaidīja pie betona caurules, kamēr Malmstroms un Kolbijs aizgāja uz savām mājām pēc darbarīkiem. Kad viņi atgriezās, velosipēdi tika pamesti, apavi novilkti un bikses uzrotītas. Taka, kas veda uz laivu, vietām nolaidās strauta seklumā, lai izvairītos no pameža, bet puikas nekad nebija domājuši būvēt laipas.

Ar šļakatām un troksni viņi beidzot sasniedza vietu, kur strauts ieplūda lagūnā.

Laiva gulēja uz smiltīm, blakus dēlis.

Puiši jutās atviegloti: protams, neviens neņemtu laivu, pat labākā stāvoklī. Bet dēlis ir cita lieta. Apgalvojums, ka Kolbijs izkāpis cauri laivas dibenam, nebija pārspīlēts: laivas dibenam trūka četras collas platas un vairāk nekā divas pēdas garas joslas.

Zēni nebija profesionāli galdnieki, taču viņi rekordīsā laikā apgrieza laivu un noņēma sabojāto dēli. Tomēr jauna dēļa uzstādīšana izrādījās daudz grūtāka.

Pirmais paraugs izrādījās par šauru, un tikai ar lielām pūlēm izdevās pietest vajadzīgo formu. Viņi  skrūves bija saglabājuši un ar tām izdevās dēli nostiprināt.

Viņi nekavējoties ievilka laivu ūdenī, atnesa no krūmiem airus, un visa grupa iekāpa laivā. Viņiem nebija ienācis prātā ļaut jaunajam dēlim izmirkt un uzbriezt vai vienkārši pārbaudīt, vai šuves netek.

Tomēr visi bija lieliski peldētāji un bija pārāk nepacietīgi, lai domātu par kādiem piesardzības pasākumiem. Šuves nedaudz laida ūdeni, bet tas tika atrisināts, izmantojot kokosriekstu čaumalas. Abi jaunākie zēni smēla ārā ūdeni. Bobs un Sīkulis airēja, bet Raiss sēdēja pie stūres.

Bobs pēkšņi ievērja, ka trūkst figūras, kas šādos gadījumos parasti aizņēma priekšgalu. Atskatoties pagātnē, viņš saprata, ka tas tā bijis kopš viņa dzimšanas. Viņš pajautāja pretī sēdošajam Raisam:

- Kas noticis ar Tinu? Es viņu vairs neredzu.

– Neviens to nezina.

Rudmatainā zēna seja aizmācās.

– Viņš pazuda jau sen, ilgi pirms Ziemassvētkiem. Mēs meklējām visur. Baidos, ka viņš mēģināja aizpeldēt uz saliņu, kur Norms bija ierīkojis savu rezervuāru — dažreiz mēs tur devāmies bez viņa —, un viņu nokampa haizivs, lai gan tas šķiet maz ticami. Jānopeld tikai daži jardi, un es nekad neesmu redzējis haizivis tik tuvu krastam. Viņš vienkārši pazuda.

- Dīvaini.  Mežā skatījāties?

– Šur tur. Grūti tur visu pārmeklēt. Ja viņš būtu dzīvs, viņš mūs sadzirdētu. Un es nevaru iedomāties neko, kas varētu viņam kaitēt.

Bobs pamāja un nomurmināja pa pusei pie sevis.

– Pareizi, šeit pat čūsku nav.

Daudz skaļāk pajautāja:

- Kas tas par Norma rezervuāru? Viņš ko, gatavojas konkurēt ar Klusā okeāna naftas kompāniju?

- Protams, nē,- Hejs iebilda.

Viņš pacēla galvu no sava darba.

- Es iztīrīju vienu no baseiniem uz rifa pie krasta, nožogoju to un ielaidu tajā jūras dzīvniekus, lai izveidotu akvāriju. Sākumā es to darīju prieka pēc, bet daudzi žurnāli vēlas, lai būtu attēli ar jūras dzīvi, un man ir krāsu filmas. Nelaime tā, ka baseinā neviens ilgi nedzīvo, iet bojā pat koraļļi.

– Tu laikam tur neesi bijis, kopš salūza laiva. Paskatīsimies.

— mēs ar Hafu un Sīkuli tur peldējāmies gandrīz katru dienu. Bet viss ir kā iepriekš. Nezinu, vai paspēsim atgriezties pirms vakariņām: mēs ilgi strādājām pie laivas, un saule jau ir zemu.

Tam pievērsa uzmanību visi.

Vecāki jau sen bija atmetuši domu neļaut zēniem izpētīt salas rifu, taču viņiem bija stingra vienošanās par ēdienreizēm.

Raiss, neteicis ne vārda, stūrēja laivu atpakaļ uz līča grīvu, un airētāji divkāršoja pūles.

Bobs airēja, ne par ko nedomādams. Šķiet, ka mednieks domā, ka vajadzētu pārbaudīt Terolu, taču viņam nav īpašu aizdomu – viņš vienkārši aiziet no redzesloka. Bobs atcerējās savu sarunu ar Čārliju tajā rītā. Interesanti, vai polinēzietis atrada Raisu?

— Kāds šodien ir redzējis Čārliju Terolu? — viņš jautāja.

- Nē, - atbildēja Malmstroms. – Viņš nāk uz skolu uz navigācijas stundām, bet šodien viņam brīvdiena. Domā, viņš te noderēs?

– Ne tiem, kas viņu pazīst.

Raisa balsī skanēja nicinājums.

— Es labprātāk nolīgtu kādu, kurš darbā neguļ.

Bobs apspieda smaidu.

- Viņš strādā savā dārzā, - viņš atzīmēja.

– Protams, tad, kad mamma skatās un māsas palīdz. Viņš pagājušajā rudenī aizmiga blakus dinamītam, kamēr citi attīrīja austrumu eju.

- Prātā esi jucis?

- Netici? Viņu aizsūtīja atnest dinamīta kasti, bet pēc divdesmit minūtēm tēvs atrada viņu guļam ar dinamīta kasti pie kājām. Viņam paveicās, ka kastē nebija detonatoru un viņš nebija tur, kur gāja sprādziena vilnis.

- Varbūt tā nebija veiksme, - Bobs iebilda. - Viņš zināja, ka detonatoru nav, un domāja, ka ir drošībā.

- Var jau būt. Bet es viņu neliku mierā.

Raiss nerātni pasmaidīja.

Bobs paskatījās uz savu rudmataino draugu, kurš bija tik mazs savam vecumam.

- Viņš tev kādreiz sados, ja tu nepārtrauksi viņu izsmiet. Turklāt vai tad bēgšana ar kuģi nebija tava ideja?

Raiss būtu varējis pajautāt, kāda tam nozīme, bet viņš tikai pasmējās un neko neatbildēja.

Nedaudz vēlāk laivas dibens pieskārās smiltīm.

11. nodaļa Incidents

Pārnācis mājās, Bobs atcerējās, ka bija aizmirsis pajautāt Hejam par ārsta grāmatu, taču nolēma, ka pietiks laika to izdarīt rīt. Un turklāt grāmata viņam diez vai palīdzēs.

Pārmaiņai viņš vakaru pavadīja mājās, lasija un runājās ar vecākiem.

Medniekam nekas cits neatlika kā skatīties un klausīties. Nākamajā rītā no detektīva viedokļa gāja nedaudz labāk. Kamēr viņa draugi mācījās skolā, Bobs strādāja pa māju. Ne viņš, ne Mednieks nebija izdomājuši, kā pārbaudīt Terolu pirms viņa aiziešanas. Bobs tomēr piedāvāja pamest Mednieku vakarā blakus Terola mājai un nākamajā dienā atgriezties pēc viņa, taču svešinieks atteicās, lai neparādītos Bobam nekādā gadījumā. Tagad viņš bija pārliecināts kādu emocionālo efektu tas izraisītu. Bobs to nesaprata, taču Mednieka vārdi viņu pārliecināja, ka viņš nevarēs būt pārliecināts, vai želejas kamols, kas atgriezīsies pie viņa, tiešām ir detektīvs. Zēns nemaz nevēlējās, lai viņa ķermenī nonāktu noziedznieks.

Dienas vidus noteikti bija labāks.

Bobs satika savus draugus kā parasti, un visi nolēma nekavējoties doties uz laivu. Šoreiz laika pietika, un viņi airēja uz ziemeļrietumiem paralēli krastam dažu airu vilcienu attālumā. Airēja Hejs un Kolbijs. Jaunais dēlis sabrieda un šoreiz nebija gandrīz nekādas ieplūdes.

Viņiem bija atlikusi apmēram jūdze, un viņi jau tuvojās sava ceļojuma mērķim, kad Mednieks pēc dažām piezīmēm sarunā pilnībā iedomājās notikuma vietu. Saliņa, uz kuras Hejs bija iekārtojis savu akvāriju, atradās netālu no krasta.

Šī bija pirmā rifa daļa, tā pagriezās uz ziemeļiem pēc tam uz austrumiem no smilšainās joslas gala, kur parasti peldējās zēni. No krasta to atdalīja ne vairāk kā divdesmit jardu plata ūdens josla, šaurs kanāls, ko no viļņlaužiem pasargāja citi koraļļu rifi, kas tik tikko bija redzami virs ūdens. Mednieks saprata, ka haizivs apēdusi suni laikam šajā kanālā. Atceroties briesmoni, ar kuru viņš bija izkļuvis krastā, un redzot ātrās straumes rifa jūras pusē, viņš dalījās Raisa šaubās par šo teoriju.

Pati saliņa sastāvēja no koraļļiem, uz kuriem bija nogulsnējies pietiekami daudz augsnes, lai varētu izaugt vairāki krūmi. Tā nebija garāka par trīsdesmit vai četrdesmit jardiem un desmit jardus plata. Baseins, bija gandrīz apaļš, platākajā vietā divdesmit pēdas plats.

Tas nesavienojās ar jūru, kas šalkoja dažus jardus tālāk. Normans teica, ka viņš esot aizcementējis divas vai trīs zemūdens izejas un ka baseinu pastāvīgi papildina viļņi. Tomēr tas neko labu nedeva: virspusē peldēja beigtas zivis, un koraļļos, kas veidoja baseina sienas, nebija dzīvu polipu pazīmju.

- Es domāju, ka te ir kāda slimība, - viņš teica. - Bet nekad neesmu dzirdējis par slimību, kas vienādi skar visas dzīvās būtnes. Un tu?

Bobs papurināja galvu.

- Nē. Tāpēc tu paņēmi no ārsta to grāmatu?

Normans asi paskatījās uz viņu.

- Jā. Kas tev par to stāstīja?

- Doks. Es gribēju izlasīt kaut ko par vīrusiem, un viņš teica, ka tu no viņa paņēmi labāko grāmatu par šo tēmu. Tev tā vēl ir vajadzīga?

- Nē. Kāpēc tu interesējies par vīrusiem? Es par tiem maz ko sapratu.

- Nezinu. Vienkārši neviens nevar izlemt, vai viņi ir dzīvi vai nē. Izklausās ļoti dīvaini. Ja viņi ēd un aug, tad jau ir dzīvi.

- Es kaut ko atceros no tā...

Šajā brīdī saruna tika pārtraukta, pasargājot Bobu no nepieciešamības sniegt papildu paskaidrojumus.

- Dieva dēļ, Norm, atdod viņam to grāmatu, un neejiet tagad atmosfērā! Padomājiet par baseinu, vai arī iesim gar rifu un paskatīsimies, vai ir kaut kas interesants.

Te bija iejaucies Malmstroms, un Raiss viņu atbalstīja. Kolbijs kā parasti klusēja.

- Tev laikam taisnība.

Hejs pagriezās pret baseinu.

– Nezinu, vai varēšu kaut ko izdomāt. Galu galā es par to domāju divus vai trīs mēnešus. Ļoti cerēju uz Bobu.

— Es par bioloģiju nezinu neko daudz, tikai skolas kursu. — Roberts atbildēja. — Tu tajā ieniri, ielaidi tajā koraļļu gabalu, paskatījies, kas notiek ar polipiem?

– Nē, nekad neesmu tajā peldējies. Sākumā negribējās zivīm traucēt, bet vēlāk domāju, ka slimība varētu skart arī mani.

- Tā ir laba doma. Bet tu taču daudzas reizes pieskāries ūdenim, un ar tevi nekas nenotika. Ja vēlies, ieniršu es.

Atkal Mednieks to knapi izturēja.

- Ko man tev atnest?

Normans dažus mirkļus skatījās uz viņu.

– Tu tiešām domā, ka tas nav bīstami? Labi, es arī iešu.

Bobs satrūkās. Viņš domāja, ka ir pasargāts no jebkādām slimībām, bet Hejam, nav simbiota, kas viņu aizsargātu!

Varbūt arī ir? Varbūt tas izskaidro viņa drosmi?

Bobs to uzskatīja par maz ticamu, jo viņu medījuma Saimnieks diez vai zinātu par Mednieka klātbūtni. Tomēr par to vajadzēja padomāt. Šajā gadījumā tas bija lēmums, vai līst ūdenī, ja Hejs gatavojas viņam sekot.

Bobs nolēma, ka var. Galu galā arguments, ko viņš izmantoja, lai iebilstu pret slimības klātbūtni, šķita pamatots. Un uz salas ir taču ārsts.

- Labi, - viņš teica.

Viņš izģērbās.

— Prātā esat jukuši? Pagaidiet! - Malmstroms un Raiss vienlaikus uzkliedza. - Ja šis ūdens nogalina zivis, tajā līst ir galīgi stulbi.

- Bīstami nav, - sacīja Bobs. – Mēs jau neesam zivis.

Viņš zināja sava iebilduma vājumu, taču šobrīd nevarēja iedomāties neko labāku. Pārējie turpināja viņus pierunāt, bet viņš jau bija nolaidis kājas ūdenī, Normans viņam sekoja. Abi zināja, ka ienirt koraļļu baseinā, lai cik caurspīdīgs tas liktos, nedrīkst. Kolbijs, kurš nebija iejaucies strīdā, paņēma airi, stāvēja un gaidīja.

Nepatikšanu cēlonis atklājās uzreiz.

Bobs aipeldēja līdz vidum un ienira.

Šim manevram vajadzēja viņu bez piepūles nogādāt astoņas pēdas dziļāk.

Nekas tāds nenotika. Viņam tik tikko izdevās nokļūt zem ūdens. Viņš veica dažus vēzienus ar rokām, sasniedza dibenu, nolauza ķemmīšgliemeni un ātri iznira virspusē. Kā parasti,  tikko izbāzis galvu, ievilka elpu un paspēja dabūt mutē nedaudz ūdens.

Ar to pietika.

- Norman, pagaršo ūdeni! — viņš uzkliedza. — Nav brīnums, ka zivis apsprāgst.

Hejs paklausīgi paņēma mutē ūdeni un saviebās.

— No kurienes tik daudz sāls? — viņš jautāja.

Bobs aizpeldēja līdz baseina malai, izkāpa ārā un sāka saģērbties.

- Varēji uzminēt, - viņš teica. — Jūras ūdens ienāk ar vilni, bet vienīgais veids, kā tam aiziet, ir iztvaikošana. Bet sāls tak neiztvaiko. Nevajadzēja noslēgt izejas uz jūru. Ja tomēr gribi fotografēt, mums būs jāizvelk tavi korķi un jāatrod stiepļu tīkls.

- Tas tik ir ko vērts! — Hejs iesaucās. — Un tieši pagājušajā gadā es uzrakstīju sacerējumu par Lielo Sālsezeru.

Viņš, nepievēršot uzmanību tam, ka nav nožuvis, sāka ģērbties tāpat kā Bobs.

- Kas mums jādara: atgriezties pēc lauzņa vai palikt šeit, ja jau esam ieradušies?

Īsa diskusija beidzās ar otrā priekšlikuma pieņemšanu, un grupa atgriezās laivā.

Pa ceļam Normans ar smiekliem, izvilka no krūmiem lielu, nobružātu spaini.

- Es dažreiz piepildīju baseinu, ja jutu, ka tajā nav pietiekami daudz ūdens, - viņš teica. — Šķiet, mēs tagad varēsim misteru spaini izmantot labāk.

Viņš to iemeta laivas priekšgalā.

Apmēram stundu viņi airēja gar rifu, izkāpa uz saliņām, ar airiem atgrūžoties no bīstamajiem koraļļiem.

Rifs attālinājās no salas, un uz kāda atradās diezgan liela saliņa, uz kuras auga pat pusducis kokospalmu. Šeit viņi izkāpa un izvilka laivu. Līdz šim viņu loms bija nenozīmīgs: daži kauri gliemežvāki un savādi izaudzis koraļļu gabals, kura dēļ bija ieniris Malmstroms. Mednieka sasniegumi šajā laikā bija vēl mazāki, kas viņu ļoti kaitināja, jo viņa domas bija par pēdu meklēšanu rifā.

Tomēr viņš maksimāli izmantoja Boba acis. Viņi bija sasnieguši robežu, ko pats bija noteicis - vienu jūdzi uz ziemeļiem no pludmales, un tāpēc bija aptvēruši pusi teritorijas, kur viņš bija gaidījis atrast liecības par noziedznieku, taču neko neatrada. Vienā saliņas pusē šļakstēja lauzēji, otrā bija samērā mierīgi lagūnas ūdeņi, un dažus simtus jardu tālāk bija redzams viens no lielākajiem rezervuāriem. Pie rezervuāra stāvēja tīrīšanas barža. Uz tās tiltiņiem bija redzamas apkalpes locekļu figūras. Tālāk, trīs jūdžu attālumā, bija tik tikko saskatāmas salas iedzīvotāju mājas.

Mednieks domāja, ka diez vai šeit atradīs atslēgu, un tāpēc atkal pievērsa uzmanību tuvākajai būvei.

Saliņa, uz kuras viņi atradās, bija ļoti līdzīga tai, uz kuras atradās Heja baseins. Arī tai bija neregulāras malas – klintis, pārklātas ar dzīviem koraļļiem. Starp tiem ūdens vai nu atkāpās, vai iešļakstījās gandrīz novērotāju sejās, kad saliņai uztriecās jauns vilnis. Dažas plaisas bija platākas apakšējā galā, un ūdens tajās šķita mierīgāks.

Zēni galvenokārt skatījās tieši uz šīm plašajām plaisām. Citās bija bīstami kaut ko meklēt, un bija grūti gaidīt kādu atradumu.

Raiss pirmais izlēca no laivas un aizskrēja uz lielo spraugu, kamēr pārējie izvilka laivu. Viņš apgūlās uz malas, piesedza acis no saules un sāka lūkoties dzidrajā ūdenī. Kad tuvojās pārējie, viņš jau izģērbās.

- Es pirmais, - viņš teica, kamēr pārējie pieliecās, lai redzētu, ko viņš ir atradis.

Pirms kāds paguva saskatīt atradumu, Raiss ieslīdēja ūdenī, sakustinot virsmu tā, ka neko vairs nevarēja redzēt. Drīz viņš iznira virspusē un palūdza vienu no laivā esošajām kārtīm.

- Citādi nevaru atbrīvot, - viņš teica. - Izskatās, ka tā lieta tur ir iesprūdusi.

- Kas tur ir? - uzreiz atskanēja vairākas balsis.

- Nezinu. Es nekad neko tādu neesmu redzējis. Tāpēc gribu to izvilkt.

Viņš paņēma kārti, ko Kolbijs viņam pasniedza, un atkal pazuda zem ūdens. Objekts, kas viņu interesēja, atradās piecu pēdu dziļumā.

Vairākas reizes Kenets iznira, lai ieelpotu, tā arī neatbrīvojis noslēpumaino objektu. Beidzot viņam palīgā nāca Bobs. Viņam bija priekšrocība salīdzinājumā ar citiem zēniem: pateicoties tam, ka Mednieks bija mainījis acs lēcas izliekumu, viņš redzēja zem ūdens daudz labāk nekā parasti.

Viņš varēja viegli aplūkot objektu, pie kura darbojās Kenets, bet to nepazina. Tā bija doba puslode no blāva metāla, astoņas vai deviņas collas diametrā un puscollu bieza. Puslodes plakanā puse bija daļēji aizsargāta ar tāda paša materiāla plāksni. Objekts bija aizķēries uz koraļļu izauguma dažas collas no apakšas. Tas sēdēja uz tā kā cepure uz mieta.

Vēl viens koraļļu gabals bija uzkritis virsū un to piespiedis. Raiss mēģināja atbīdīt augšējo gabalu ar kārti.

Pēc dažu minūšu veltīgiem pūliņiem viņi apstājās, atvilka elpu un vienojās kopīgai rīcībai. Bobam bija jānoliek kārts gals apakšā. Kenets, saņemot viņa signālu, atspieda kāju pret baseina malu — abiem bija kurpes, kā jau tas pieklājas koraļļu baseinā — un spieda, lai noņemtu gabalu no objekta. Pirmajā reizē neizdevās: kārts gals izslīdēja. Otrā reize izrādījās pat pārāk veiksmīga. Metāla gabals atbrīvojās un aizripoja daudz dziļākā vietā.

Bobs iznira, lai atvilktu elpu. Viņš piepildīja plaušas un gribēja kaut ko pateikt Raisam, bet pamanīja, ka tas nav redzams. Viņš domāja, ka Raiss jau ir atvilcis elpu un ieniris pakaļ savam atradumam, taču tajā brīdī ūdens līmenis pazeminājās un parādījās Raisa galva.

- Palīgā! Kāja…

Vārdi tika pārtraukti, kad ūdens atkal pieauga, taču situācija bija kristālskaidra. Bobs uzreiz ienira, atspērās ar kājām pret dibenu un mēģināja pārvietot koraļļu gabalu, kas bija nobīdīts no metāla gabala un tagad piespieda Keneta kāju. Viņam tas neizdevās un viņš iznira virspusē tieši tad, kad ūdens līmenis pazeminājās.

- Klusē! Atvelc elpu! — uzkliedza Malmstroms.

Tomēr Raiss bija pārāk aizņemts ar elpošanu. Bobs paskatījās apkārt, meklējot kārti, ieraudzīja to ūdenī dažu jardu attālumā un peldēja uz to. Kolbijs, neteicis ne vārda, skrēja laivas virzienā. Kad Bobs atgriezās ar kārti, Kolbijs atnesa spaini, ko Hejs bija paņēmis no sava baseina.

Tas viss notika tik ātri, ka Malmstroms un Hejs tik tikko saprata, kas noticis. Viņi izbrīnīti skatījās uz spaini Hafa Kolbija rokās, bet viņš netērēja laiku skaidrošanai. Viņš apgūlās uz vēdera ūdens malā. Kad ūdens atkāpās, viņš uzlika apgriezto spaini uz iesprostotā Raisa galvas un sacīja:

- Turi!

Raiss, pārsteidzoši ātri viņu saprata un izpildīja pavēli. Kad ūdens atkal pacēlās, viņš atklāja, ka viņa galvu ieskauj gaiss. Bobs to neredzēja, viņš atradās zem ūdens. Kad viņš parādījās virspusē, viņa acis pārsteigumā iepletās, bet viņš uzreiz visu saprata.

— Palīdzēt? — Hejs ar bažām jautāja.

- Domāju, ka šoreiz varēšu tikt galā, - Bobs atbildēja. - Tikai atvilkšu elpu.

Viņš atpūtās, un Hejs iedrošināja savu iesprostoto biedru ikreiz, kad viņa galva parādījās virs ūdens. Roberts atrada laiku, lai nomurminātu Medniekam:

– Tāpēc jau es negribēju šeit nākt vienatnē.

Tad viņš ciešāk satvēra kārti un ienira.

Šoreiz viņam izdevās novietot kārti un nospiest. Koraļļu gabals sakustējās, bet tajā brīdī kārts ieplaisāja, sašķēlās un ietriecās viņam krūtīs. Šoreiz Mednieks nevarēja iebilst: viņa Saimnieks nepārprotami pildīja savu pienākumu. Tā nu svešinieks bez iebildumiem sāka tikt galā ar ievainojumiem. Bobs atkal parādījās virspusē.

- Palīdziet, man tā kārts pārlūza. Paņemiet citas kārtis, varbūt airi vai divus, un visi nāciet šurp.

– Varbūt labāk būtu aiziet paņemt lauzni? — ieteica Malmstroms.

- Labāk ar to tikt galā pašiem, - Bobs iebilda. — nāk iekšā paisums, drīz spainis vairs nepalīdzēs. Ātrāk!

Dažu sekunžu laikā ūdenī atradās četri zēni, bruņojušies ar kārtīm un un airiem. Bobs novietoja sviru galus apakšā, un pārējie turēja tos, gatavi nospiest. Neviens neko nezināja par viņa pārākumu, bet pieņēma viņa vadību tikai tāpēc, ka viņš pirmais pateica, kas jādara. Tādā momentā neviens nestrīdējās.

Lai cik smags bija bloks, tas padevās viņu kopējiem pūliņiem, lai gan viņi šajā procesā gandrīz pazaudēja airi. Koraļļa gabals pacēlās tikai uz mirkli, un Kenets paspēja izvilkt saspiesto kāju. Ar biedru palīdzību viņš izlīda no ūdens un piecēlās sēdus, glāstīdams kāju.

Pārējie sapulcējās apkārt.

Raiss bija bāls, un viņam vajadzēja ilgu laiku, lai atvilktu elpu.

Pārējie zēni bija tikpat nobijušies, un neviens negrasījās iet ūdenī pakaļ metāla gabalam. Desmit minūtes vēlāk Raiss teica, ka nožēlos izniekoto darbu. Bobs saprata mājienu un ienira vēlreiz, taču objekts starp jūras spalvām un baseina dibenu pārklājušajiem zarojošiem koraļļiem, nebija redzams.

Līdz vakariņām vēl bija daudz laika, taču turpmākie meklējumi rifos puikas vairs nepiesaistīja. Viņi bez strīdiem nolēma nopeldēt divas jūdzes, kas viņus šķīra no lielā doka.

- Tur vajadzētu būt mieram, jo kuģis atgriezīsies tikai pēc nedēļas, - Hejs nevainīgi piezīmēja.

Neviens neatbildēja, lai gan visi saprata, par ko viņš runā.

Vēlāk viņš bieži atcerējās šo frāzi.

Mednieks neko nedzirdēja. Pēdējo ceturtdaļstundu viņa domas bija pilnībā aizņemtas ar ģeneratora aizsargapvalku, kuru viņš bija redzējis un pieskāries un kas acīmredzami nebija no viņa kuģa.

12. nodaļa Kritiens

Sarunas sākumā gandrīz nevedās: visi bija ļoti nobijušies. Bet, kad Normans Hejs kaut ko pateica par akvāriju, sarunas atsākās ar jaunu sparu.

- Varbūt mēs šeit varam atrast kaut ko, lai izvilktu no baseina cementa aizbāžņus, - sacīja Hejs.

- Mums būs nepieciešams kaut kas patiešām labs, - atzīmēja Sīkulis. - Šis zemūdens cements ir stiprs: tas nosedz doku, un no ienākošā tankkuģa nav ne skrambas.

- Tankeris nepieskaras dokam, ja vien kāds nav neuzmanīgs, - Raiss teica no priekšgala. – Bet Normam taisnība: kaut kāds instruments ir vajadzīgs. Ap mūsu māju nav nekā, es zinu.

– Ko tad lietosim – āmuru vai kaltu?

— Zem ūdens āmurs maz noder. Nepieciešams garš, smags lauznis ar labu rokturi. Varbūt kāds zina, kur es to varētu dabūt?

Neviens neatbildēja, tāpēc Hejs turpināja:

- Nu ko, pajautāsim piestātnē. Ja viņi tur nezina, tad celtniekiem augstāk kalnā tam būtu jābūt.

- Ja mēs varētu atrast ķiveri zemūdens darbiem, viss tiktu izdarīts ātri, - piebilda Raiss.

- Tādas ķiveres ir tikai dokā, un es šaubos, ka kāds tās mums dos, - sacīja Bobs. – Jā, un turklāt no mums visiem tikai Sīkulis varēs uzvilkt ūdenslīdēju tērpu.

- Kas tad tur slikts? -Malmstroms jautāja.

– Tāpēc ka darba laiks. Neviens mums to nedos.

— Varbūt izgatavot pašiem?

– Varbūt, bet runāsim četrus gadus, un tad katru reizi būs jānirt, aizturot elpu.

Tas bija viens no retajiem Kolbija komentāriem.

Kā parasti, neviens neatrada iebildumus.

Raiss atkal pārtrauca klusumu.

- Kā tu noturēsi zivis? Bobs kaut ko teica par režģi, bet kur to lai ņem?

- Nezinu. Ja kaut kur uz salas ir tīkls, tas ir tikai doku noliktavās. Es pamēģināšu gabalu nočiept. Ja nē, tad atradīsim kādu resnu stiepli un uztaisīsim paši. Caurums tur nav liels.

Viņi piesēja laivu pie piestātnes krasta pusē, gandrīz zem tilta, kas ved uz sauszemi. Raiss un Bobs droši piesēja laivu, un pārējie, viņus negaidot, uzkāpa pa galveno trapu. Kejam bija grūtības kāpt savainotās kājas dēļ, taču viņam izdevās to slēpt. Uzkāpuši uz klāja, zēni sāka skatīties apkārt.

Doks bija ļoti liels pat šādām konstrukcijām. Iknedēļas naftas ieguve bija ievērojama un arvien pieauga. Attiecīgi tika uzbūvētas rezerves tvertnes.

Pirmā lieta, kas iekrita acīs, bija četras milzīgas cilindriskas cisternas. To sūkņi un vadības sistēmas izskatījās niecīgi, un nebija nekādu ugunsdrošības aizsargbarjeru. Konstrukcija bija būvēta no tērauda un betona, ar daudzām drenāžas atverēm ūdens līmenī, un ugunsdzēsības iekārta sastāvēja galvenokārt no augstspiediena ugunsdzēsības šļūtenēm, ar kurām bija paredzēts ieskalot degošo naftu jūrā.

Starp cisternām un ap tām atradās rievotas dzelzs nojumes, līdzīgas tām, kas atradās krastā, bet galā pretī tiltiņam atradās sarežģīts aparāts, ar kuru varēja atdalīt benzīnu, petroleju un smēreļļas no cisternu jēlnaftas. Nelielos daudzumus, kas nepieciešami salai, bija lētāk ražot uz vietas, nekā transportēt naftu uz Taiti un pēc tam sūtīt produktus no turienes.

Puikas šobrīd interesējās par noliktavām. Neviens no viņiem nezināja, kam uz salas varētu būt vajadzīgs stiepļu siets, taču neko jau nevar zināt, un viņi nevēlējās palaist garām nevienu iespēju, tāpēc pārvietojās viens pakaļ otram starp tvertnēm.

Pirms viņi sasniedza vēlamo noliktavu, kaut kas viņus patraucēja. No aiz stūra pastiepās roka, satvēra Raisu aiz apkakles un ievilka viņu būvē.

Puikas apmulsuši apstājās, tad saprotoši pasmaidīja, izdzirdējuši Čārlija Terola balsi. Viņš kaut ko stāstīja par "zaķiem" un "darbu". Tas izklausījās noslēpumaini. Saruna turpinājās vairākas minūtes, taču Raisa balss nebija dzirdama. Bobs apsvēra iespēju mest mājienu par Terola nodomiem, taču bija pārliecināts, ka no tā nekas ļauns nenotiks: Čārlzs bija pārāk apmierināts ar sevi.

Tikmēr grupai pievienojās Raiss, izskatoties visai muļķīgi. Terols viņam sekoja, viegli smaidīdams.

Noķēris Boba skatienu viņš piemiedza aci.

- Jūs, puiši, tak nevarat šeit atrasties, - sacīja Terols.

- Tāpat kā tu, - Hejs iebilda.

Viņam nebija nodoma doties prom, kamēr vēl bija iespēja dabūt vajadzīgo.

- Tu arī šeit nestrādā.

- Vari pajautāt, - Terols nikni atbildēja. - Es vismaz palīdzu. Jūs noteikti kaut ko meklējat.

Tas bija apstiprinājums, bet ar nelielu jautājuma zīmes nokrāsu beigās.

- Neko jau tādu, kas te būtu ļoti nepieciešams, - Hejs aizsardzībā teica.

Viņš grasījās paplašināt šo tēmu, kad atskanēja jauna balss.

— Un mēs varam būt par to pārliecināti?

Zēni pagriezās pret runātāju un ieraudzīja Boba tēvu.

— Mēs vienmēr labprāt kaut ko aizdodam, ja zinām, kam tas tiek izmantots. Kas jums vajadzīgs šoreiz?

Hejs labprāt paskaidroja. Viņa sirdsapziņa bija tīra, viņš gatavojās lūgt atļauju, lai gan vispirms gribēja izvēlēties, kam jautāt.

Misters Kinerds pamāja.

- Domāju, ka kaut ko atradīsim. Paskatīsimies.

Visi, ieskaitot Terolu, sekoja viņam pāri slidenajām tērauda plāksnēm. Pa ceļam Hejs paskaidroja, kas noticis ar viņa baseinu un kā viņi atklājuši cēloni. Misters Kinerds bija labs klausītājs, taču viņš, kad dzirdēja par iespējamo iekāpšanu piesārņotā ūdenī, paskatījās uz savu dēlu, kurš, par laimi, to nepamanīja.

Saruna Bobam atgādināja grāmatu, un viņš par to atgādināja Hejam. Misters Kinerds nenocietās:

- Ak tad tagad mācīsies par ārstu? Skatoties uz tavu rīcību, tā neizskatās.

- Nē, es tikai gribēju kaut ko uzzināt.

Šajā laikā Mednieks domāja par to, kad viņš varēs parunāt ar Saimnieku. Līdz šim tas nebija iespējams.

Misters Kinerds pasmaidīja un iegriezās kādas noliktavas durvīs.

- Šeit kaut kas var būt, Norman, - viņš teica.

Viņš atvēra durvis. Iekšā bija tumšs, bet noklikšķināja slēdzis un griestu centrā iedegās lampiņa. Visi uzreiz ieraudzīja pēc Normana pasūtījuma izgatavotu, ceturtdaļcollas acu, cinkota stiepļu sieta rulli. Hejs metās pie tā, bet Boba tēvs izskatījās tā, it kā viņš būtu to izgatavojis pats.

- Cik tad vajag?

— Astoņpadsmit collu kvadrātveida gabals derēs, — Hejs atbildēja.

Misters Kinerds paņēma no plaukta šķēres un ķērās pie darba. Pēc dažām sekundēm viņš iedeva Normanam vajadzīgo gabalu, un visi izgāja no noliktavas.

- Pat nezināju, ka uz salas ir šāds tīkls, - Bobs piezīmēja, kad viņa tēvs aizvēra durvis.

- Tiešām? — jautāja tēvs. - Man šķita, ka tu jau esi visur iebāzis degunu un, ja nepieciešams, varēsi visu uzbūvēt no jauna.

Viņš visus aizvadīja pie tuvākās rezerves cisternas un norādīja uz kanalizācijas cauruli.

- Lūk, - viņš teica.

Viņš norādīja uz nenožogotu četru pēdu kvadrātveida atveri.

Puiši drūzmējās apkārt un ieskatījās. Dažas pēdas zem tā, starp to un ūdens virsmu zemāk, atradās aizsargtīkls, gluži kā Normanam.

– Cilvēku izturēs? — Bobs jautāja.

-  Nav paredzēta cilvēkiem, - tēvs iebilda. — Pareizāk sakot, cilvēkiem ir jāprot peldēt. Tas aizsargā instrumentus, tie pastāvīgi slīd uz plāksnēm. Cilvēkiem nav atļauts staigāt šo caurumu tuvumā.

Viņš novērsās no atveres un nekavējoties pierādīja savu vārdu patiesumu.

Viņš paslīdēja, vai vismaz Malmstroms uzstāja, ka misters Kinerds paslīdēja pirmais, taču neviens nebija īsti pārliecināts. Grupa uzvedās kā boulinga ķegļi pēc trieciena. Vienīgi Terolam izdevās noturēties kājās, un pat viņš bija spiests kustēties lielā ātrumā. Malmstroms pagrūda Heju, kura kājas saslīdēja un skāra Bobu un Kolbiju. Viņu zoles savukārt paslīdēja pa slideno metālu, un Bobs iekliedzās, sapratis, ka nāksies pārbaudīt tīkla izturību.

Viņa ātrie refleksi izpelnīja viņam vietu skolas hokeja komandā, un šoreiz tie viņu izglāba. Viņš nokrita ar kājām pirmais, un, tiklīdz viņa pirksti pieskārās tīklam, viņš plaši izplēta rokas, satverot klāja malas. Cauruma mala sāpīgi atsitās pret viņa ribām, taču rokas uzņēma lielāko daļu svara un tīkls izturēja.

Tēvs četrrāpus mēģināja satvert viņa roku, taču atkal paslīdēja un nesatvēra. Malmstroms un Kolbijs, apgūlušies un necenšoties piecelties, satvēra Bobu aiz rokām un turēja viņu, līdz viņš izlīda.

Bobs noslaucīja no pieres sviedrus, viņam šķita, ka tēvs kaut ko izvilka no acs kaktiņa, tad vīrietis negribīgi pasmaidīja.

- Tagad tu saproti, ko es gribēju teikt? Man šķiet, ka kāds no mums kavē vakariņās. Tur piesieta ir jūsu laiva? Tā vēl ir jānogādā uz strautu, vai ne?

Puikas tam piekrita.

- Tad marš prom, pirms nenotiek vēl kas cits. Es drīz došos mājās, Bob. Pastāstīt mātei? Es domāju, ka nav vērts.

Viņi šķīrās gandrīz smejoties.

Mednieks tomēr nesmējās un nejuta tādu vēlmi. Viņš gribēja parunāt ar Bobu, bet viņam bija tik daudz sakāmā, ka viņš nezināja, ar ko sākt. Viņš jutās atvieglots, kad zēns apsēdās nevis pie airiem, bet gan uz priekšgala. Tiklīdz Bobs aizgriezās prom no draugiem, Mednieks pievērsa viņa uzmanību.

- Bob!

Projicētie burti bija šķībi un pasvītroti. Tie būtu pat nokrāsoti, ja būtu tāda iespēja. Tomēr zēns saprata steidzamības vajadzību. Viņš uzreiz pievērsa skatienu apvārsnim.

- Pagaidām mēs nerunāsim par tavu tieksmi iegūt nelielas brūces, jo tu tak zini, ka es par tām parūpēšos, - Mednieks iesāka. — Tendence pati par sevi ir pietiekami slikta, bet tu burtiski kliedz par savu neievainojamību. Bez mazākās vilcināšanās šorīt publiski nolēmi iekāpt tajā ūdenī, tu visiem paziņoji par savu jauno interesi par bioloģiju! Šodien vairākas reizes es gandrīz aizmirsu par savu audzināšanu un gribēju paralizēt tavu mēli. Sākumā domāju, ka tu vienkārši aizbaidīsi noziedznieku un tas nolīdīs dziļākā aizsegā. Tagad neesmu pārliecināts, ka lieta nekļūs vēl nopietnāka.

- Bet ko viņš var izdarīt? — pārējiem nedzirdami nomurmināja Bobs.

- Es, protams, neesmu pārliecināts, bet šķiet dīvaini, ka šodienas incidenti sekoja visām šīm sarunām, kuras dzirdēja tie, kurus mēs visvairāk turam aizdomās.

Bobs minūti vai divas klusi apsvēra šo domu. Pirms viņš paspēja kaut ko pateikt, Mednieks piebilda:

— Pat tas, ka tu tik cieši skatījies beigtajās zivīs, varēja izraisīt mūsu meklējamā aizdomas.

- Tikpat rūpīgi dzeloņraju nopētīja taču arī Norms, - iebilda Bobs.

- Es arī to pamanīju.

Mednieks savu domu neattīstīja, dodot iespēju savam jaunajam saimniekam izdarīt savus secinājumus.

- Bet ko viņš var izdarīt? Kā viņš varēja izraisīt šo kritienu? Tu pats teici, ka nevari likt man neko izdarīt. Viņš tik ļoti atšķiras no tevis?

- Nē. Tā ir taisnība, ka viņš nevar panākt, lai kāds no šiem cilvēkiem tevi pagrūstu. Toties viņš var pārliecināt. Atceries, cik tu daudz darīji manā labā.

– Bet tu teici, ka viņš pats neatklāsies.

– Es tā domāju: tas būtu pārāk riskanti. Bet viņš varēja riskēt un izdomāt kādu ticamu stāstu. Tas nebūtu grūti. Saimnieks nevar zināt, ka viesis melo.

– Bet kāds labums viņam būtu, ja es nonāktu notekcaurulē? Es māku peldēt, un visi to māk. Pat ja es nemācētu un noslīku, tas tevi neapturētu uz ilgu laiku.

- Pareizi. Viņš... viņš varēja tevi nedaudz savainot, lai es izdotu sevi. Neatkarīgi no tā, kādu pasaku viņš izdomājis, maz ticams, ka spēs pārliecināt kādu no taviem draugiem nodarīt tev nopietnu ļaunumu.

– Tātad tu domā, ka varbūt Terols cenšas pamest salu, lai iepriecinātu mūsu meklēto? Es gan domāju, ka viņš patiešām vēlas sākt strādāt.

– Protams, tāda iespēja pastāv. Mums viņš ir jāpārbauda, pirms viņš  izbrauks vai jāpatur uz salas.

Bobs šim apgalvojumam nepievērsa īpašu uzmanību. Viņš to bija dzirdējis jau iepriekš. Viņam galvā ienāca jauna doma.

Tās avots bija Mednieka piezīme, tai bija vajadzīgs laiks, lai nobriest, un tagad tā parādījās viņa smadzenēs, pilnīgi skaidra. Mednieks teica, ka noziedznieks var maldināt savu Saimnieku un ka Saimnieks nevarēs pārbaudīt viņa patiesumu.

Bobs pēkšņi saprata, ka viņam jau arī nav iespējas pārbaudīt Mednieka stāsta patiesumu. Noziedznieks, kas bēg no vajātāja, varēja ērti iekārtoties arī viņa ķermenī.

Viņš to gandrīz pateica, bet pēdējā brīdī viņu izglāba veselais saprāts.

Viņam pašam tas ir jāpārbauda, un, kamēr to nepārbaudīs, jāizrāda ticība un gatavība palīdzēt.

Tomēr viņš par Mednieku nopietni nešaubījās.

Neraugoties uz komunikācijas ierobežojumiem, pati svešinieka uzvedība deva zēnam labu priekšstatu par viņa personību – par to liecina pats fakts, ka Bobs pirmo reizi apšaubīja sava viesa motīvus. Taču radās šaubas, un tās bija jānovērš.

Kad laiva sasniedza strautu, Bobs bija domīgs un nerunīgs. Tas gan nekādus komentārus neizraisīja. Visi zēni bija ļoti noguruši un nedaudz nomākti no diviem incidentiem vienas dienas laikā. Viņi sasniedza ceļu, izvilka  no krūmiem velosipēdus un devās mājās, vienojušies pēc brokastīm satikties šajā vietā.

Beidzot palicis viens, Bobs varēja parunāties ar mazo detektīvu brīvāk.

- Medniek, ja tu domā, ka manis dēļ mūsu meklētais mūs turēs aizdomās, kāpēc tevi tas uztrauc? — viņš jautāja. - Ja viņš mēģinās kaut ko izdarīt, viņš izdos sevi. Tas taču labākais veids, kā viņu atrast – izmantojot mani kā ēsmu. Galu galā vienīgais saprātīgais veids, kā siena kaudzē atrast adatu, ir izmantot magnētu.

- Es jau par to domāju. Bet tas ir bīstami.

- Kā viņš var tev kaitēt?

- Es nedomāju, ka viņš varētu kaitēt man. Es uztraucos par briesmām, kas draud tev. Es nezinu, vai tu izrādi brieduma vai stulbuma drosmi, bet saproti vienreiz par visām reizēm: es tevi nekad nepakļaušu briesmām, ja būs kāds veids, kā no tām izvairīties.

Bobs neko neteica, un, ja Mednieks pareizi saprata muskuļu sasprindzinājumu, kas aizturēja apmierinātu smaidu, viņš to nekādā veidā neizrādīja. Bet viņš gribēja atrisināt vēl vienu problēmu, un tāpēc uzdeva jautājumu. Viņš gāja kājām, tāpēc runāt ar Mednieku nebija bīstami.

– Laivā tu teici, ka vari paralizēt man mēli. Tu patiešām vari to izdarīt, vai arī vienkārši lej ūdeni?

Medniekam šāds žargons nebija pazīstams, taču viņš pareizi uzminēja tā nozīmi.

— Es varu paralizēt jebkuru tava ķermeņa muskuļu grupu, nospiežot uz kontrolējošo nervu. Cik ilgi šis stāvoklis turpināsies pēc tam, kad pārtraukšu, nevaru pateikt. Es to neesmu mēģinājis ne ar tevi, ne ar kādu citu.

- Parādi.

Bobs apstājās un sastinga gaidās.

- Ej tak mājās, paēd vakariņas un beidz uzdot glupjus jautājumus!

Bobs devās mājās, šoreiz neslēpdams platu smaidu.

13. nodaļa. Inženierzinātņu interlūdija

Sestdiena no Mednieka viedokļa nebija īpaši daudzsološa diena — vismaz tā viņš toreiz domāja — un vēl mazāk no Normana Heja viedokļa. Zēni, kā norunāts, satikās uz ceļa pie betona caurules. Normans atnesa sieta gabalu, bet neviens nebija izdomājis, ko darīt ar cementa aizbāžņiem.

Tāpēc tika nolemts doties uz otru salas galu, kur tika būvēts jaunais rezervuārs, un paskatīties, vai nevar atrast kaut ko piemērotu. Viņi kopā brauca pa ceļu, šķērsoja lielo strautu, pabrauca garām skolai un Terola mājai.

Viņi nenogriezās uz piestātni, bet brauca taisni uz priekšu, garām vairākiem gofrētā dzelzs šķūnīšiem, līdz asfaltētā ceļa galam.

Šeit viņi atradās salas augstākajā punktā, kalna nogāzē, no lagūnas puses. Lejā un priekšā bija redzami trīs rezervuāri, kas bija darbojušās jau vairākus gadus, un tālāk bija jauna būve, gandrīz tikpat liela kā rezervuāri lagūnā. Tā bija pabeigta tikai pirms mēneša. Puikas zināja, ka aiz tās tiek būvēts vēl viens rezervuārs. Tas arī bija viņu ceļa mērķis.

Asfaltētais ceļš beidzās, bet celtnieki ar savām mašīnām bija izbraukājuši sliedi, tā veidoja ceļa turpinājumu. Taču izrādījās, ka šo teritoriju pieveikt ar kājām bija vieglāk, un puikas atstāja savus velosipēdus. Tālu nebija jāiet: trīs simti jardu līdz lielajam rezervuāram, septiņdesmit gar tā apakšējo sienu un nedaudz tālāk līdz būvlaukumam.

Tāpat kā kaimiņos esošais, arī jaunais rezervuārs atradās kalna malā, daļēji ierakts zemē, daļēji virs tās. Apakšdaļa izklāta, nostiprināta un pielieta ar betonu. Šobrīd celtnieku uzmanība bija pievērsta zemē guļošajām sienu detaļām.

Puikas ar atvieglojumu pamanīja, ka zemes darbi šķita beigušies. Tātad varēs palūgt nepieciešamos instrumentus. Patiešām, viņi nesaskārās ar grūtībām. Gandrīz uzreiz viņi satika Raisa tēvu, kurš labprāt sameklēja divus lauzņus un deva atļauju tos paņemt. Viņam bija slēpti motīvi: tur bija sapulcināti gandrīz visi salas bērni vecumā no četriem līdz septiņpadsmit gadiem — vīri nopietni apsprieda jautājumu par to, lai skola pagaidām darbotos septiņas dienas nedēļā —, un bija vērts apsvērt jebko, kas atļautu tikt vaļā kaut no daļas. Zēnus šie iemesli neinteresēja. Viņi paņēma lauzņus un pa to pašu ceļu atgriezās.

Sākums bija labs, bet pēc tam lietas sāka iet sliktāk. Viņi bez kavēšanās sasniedza baseinu un ķērās pie darba, pārmaiņus nira un ar lauzņiem dauzīja betonu. Viņi nevarēja strādāt no jūras puses: ikvienu, kas tur ielīda ūdenī, koraļļi sagrieztu gabalos uz pirmā viļņlauža. Līdz pusdienas laikam viņi bija noskaldījuši diezgan daudz betona, bet darāmā vēl bija daudz.

Satikušies pēc pusdienām ierastajā vietā, viņi ieraudzīja ceļa malā apstājušos džipu. Blakus stāvēja Raiss un viņa tēvs, un aizmugurējā sēdeklī gulēja zēniem pazīstamie instrumenti.

- Tētis uzspridzinās vārtus! — kliedza jaunākais Raiss. – Viņš uz pāris stundām atstāja rezervuāru.

- Visu ko tik vajag, ka tik jūs nemaisītos pa kājām, - piezīmēja viņa tēvs. — Brauciet ar velosipēdiem. Es vedīšu sprāgstvielas.

- Tas nav droši, - iebilda Bobs.

Viņš gribēja aplūkot sprāgstvielas lādiņu.

Vīrietis paskatījās uz viņu.

- Nekādu iebildumu, - viņš teica. – Tavs tēvs būtu jūs visus šeit atstājis un pats aizvedis lādiņus un tos uzspridzinājis. Un es viņu saprotu.

Bez tālākiem komentāriem viņš apsēdās pie stūres. Bobs zināja, ka misters Raiss runā patiesību, uzkāpa uz velosipēda, un visi aizbrauca.

Džips apstājās pie Heja mājas un kravu no mašīnas izņēma.

Misters Raiss uzstāja, ka pats nēsīs dinamītu un detonatorus, lai gan Bobs domāja, ka ir labi argumentējis: tos nevar nest kopā. Bobs un Malmstroms pārmaiņus nesa vadus un plunžeri. Visi gāja uz krastu. Viņi pagriezās nedaudz tālāk pa kreisi nekā trešdien un iznāca smilšu joslas dienvidu galā.

Šeit, tāpat kā pie baseina, parādījās rifs, kas izliecās uz dienvidiem un austrumiem un pakāpeniski gandrīz pilnībā apņēma visu salu. Dienvidu pusē, kur lagūna bija šaurāka, rifs nesniedzās tālāk par pusjūdzi no krasta, un tajā pusē nekas netika būvēts. Vietā, kur dienvidu galā sākās barjera, no atklātas jūras bija ieeja lagūnā, tā sauktie vārti taču tā bija daudz mazāka un tikai tik liela, lai cauri varētu izbraukt laiva.

Tie bija tie "vārti", par kuriem runāja Raiss.

No attāluma šķita, ka eja ir brīva, bet rūpīgāk apskatot atklājās, ka ir šķērslis. Ejas gals, kas rietumos bija atvērts jūras viļņiem, bija pamatīgi noslēgts ar koraļļa gabalu sešu pēdu diametrā. Tas bija atlūzis no rifa kaut kur tālāk un paisuma viļņi to bija ieskalojuši, līdz tas iestrēga un viļņi vairs nevarēja to izkustināt. Pat zēniem nevajadzēja otrreiz skatīties, lai saprastu, ka viņi nevarēs izkustināt gabalu ar rokām.

Protams, dienvidu lagūnu būtu bijis iespējams sasniegt ar laivu, apbraucot otru salas galu, taču visi bija vienisprātis, ka ejas iztīrīšana bija pūļu vērta.

Misters Raiss pēc rūpīgas instruktāžas lādiņa novietošanu uzticēja Kolbijam: viņš pats nirt nevēlējās. Viņš piespieda visus atkāpties līdz palmām un paslēpties aiz stumbriem, pirms aizdedzināja degli. Rezultāts bija visnotaļ apmierinošs: gaisā uzlidoja šļakatu un koraļļu šķembu mākonis, ko pavadīja mērens troksnis – dinamīts nesprāgst īpaši skaļi.

Kad koraļļu šķembu lietus beidzās, puikas metās pie vārtiem un redzēja, ka otrs sprādziens nebūs vajadzīgs. Apmēram ceturtā daļa šķembu aizlidoja sānis, trīs ceturtdaļas vispār pazuda. Laivai vietas pietika.

Zēni savaldīja mežonīgo prieku un palīdzēja misteram Raisam iekraut iekārtu atpakaļ mašīnā, taču viņu viedokļi par tālāko rīcību dalījās.

Malmstroms vēlējās atgriezties pie darba baseinā, Hejs un Bobs vēlējās izmantot tikko atvērtos vārtus un izpētīt dienvidu rifu. Kolbijs, kā parasti, klusēja. Neviens nedomāja sadalīties, un, dīvainā kārtā, strīdā uzvarēja Hejs. Viņa galvenais arguments bija tāds, ka bija jau krietni pāri pusdienlaikam, un labāk būtu sākt rifu izpēti no rīta un to darīt visu nākamo dienu.

Bobs, protams, būtu uzstājis, lai ļautu Mredniekam izpētīt atlikušo viņa "medību teritoriju", taču detektīvs viņam iepriekšējā vakarā bija pastāstījis, kāds metāla gabals bija izraisījis incidentu ar Raisu.

- Tas ir ģeneratora korpuss no manējam līdzīga kuģa, - viņš teica. – Tas noteikti nav no mana kuģa. Esmu par to pārliecināts. Ja es to būtu tikai redzējis, pastāvētu kļūdas iespēja - jums, iespējams, ir ierīces, kas no neliela attāluma izskatās pēc korpusa, bet es to aptaustīju, kad tu ieniri basām kājām. Tajā ir iegravēti mūsu alfabēta burti.

– Bet kā tas tur nokļuva, ja tuvumā nav paša kuģa?

– Es tev stāstīju, ka mūsu draugs ir gļēvulis. Viņš atdalīja apvalku un paņēma to sev līdzi kā aizsardzību, lai gan tā svars viņu aizkavēja. Man jāpiekrīt, ka tā ir laba aizsardzība. Neviena dzīva būtne nevarēja caursist vai sadrupināt metālu. Viņam nācās rāpot pa dibenu ar kravu. Tas samazina iespēju ka viņu kāds norīs veselu. Gudrs gājiens. Tikai viņš mums atstāja pierādījumu gan par nosēšanos, gan par to, kur tā notika.

- Un ko viņš darīja tālāk?

— Es jau teicu: pie pirmās izdevības atrada saimnieku. Aizdomās joprojām tiek turēti tavi draugi, it īpaši tas jauneklis, kurš bija aizmidzis blakus dinamītam.

Saskaņā ar šo informāciju Bobs piekrita atturēties no rifa izpētes un pēcpusdienu veltīt garlaicīgajam darbam.

Tas dos viņam laiku pārdomām, bet padomāt viņam vajadzēja. Par savām pārdomām viņš tika apbalvots ar kādu ideju, bet nevarēja parunāt ar Mednieku citu klātbūtnē. Viņš beidzot atteicās no šādiem mēģinājumiem un koncentrējās uz cementa izkalšanu.

Līdz brīdim, kad bija pienācis laiks doties vakariņās, viņi bija paspējuši izlauzties cauri korķim - vismaz lauzni varēja izgrūzt cauri uz otru pusi.

Atpakaļceļš tika aizsākts ar debatēm par to, vai ar šo caurumu pietiks. Problēma netika atrisināta, un zēni izšķīrās.

Palicis viens, Bobs nekavējoties izteica Medniekam savu priekšlikumu.

- Tu visu laiku stāsti,- viņš teica, - ka nepametīsi manu ķermeni, kamēr es esmu nomodā, lai es tevi neredzētu. Man jau vienalga, bet es ar tevi nestrīdēšos. Bet, teiksim, es pa nakti ienesīšu savā istabā kaut kādu trauku: spaini, kasti, kaut ko pietiekami lielā izmērā, kad aizmigšu - te tevi piemānīt nevarēšu - vari izlīst ārā un ielīst traukā. Ja vēlies, apsolu, ka iekšā neskatīšos. Tad es pa nakti atstāšu trauku pie kāda puikas mājas. Tu varēsi izlīst ārā, veikt pārbaudi šajā mājā un līdz rītam atgriezties traukā. Es pat varētu iestatīt kādu indikatoru, lai tu varētu parādīt, vai vēlies atgriezties pie manis, vai doties uz nākamo māju.

Mednieks dažas minūtes domāja.

- Ļoti laba ideja, - viņš beigās atbildēja. – Bet ir vismaz divi trūkumi. Pirmkārt, naktī es varēšu pārbaudīt tikai vienu māju un līdz nākamajai naktij būšu vēl bezpalīdzīgāks nekā parasti. Otrkārt, manas prombūtnes laikā tu paliksi neaizsargāts. Citos gadījumos tas nebūtu tik slikti, taču jāatceras, ka mūsu noziedzniekam var būt aizdomas, ka tu esi mans saimnieks. Ja viņš manas prombūtnes laikā izliks kaut kādus lamatas, tas varētu beigties slikti.

- Tas varētu viņu pārliecināt, ka es neesmu tavs saimnieks, - Bobs iebilda.

- Mans jaunais draugs, tas nevienam no mums neko labu nedos.

Mājās Bobs atrada savu tēvu vakariņojam.

— Es nokavēju? — viņš ar bažām jautāja.

Viņš iegāja ēdamistabā.

- Nē, viss kārtībā, dēls. Es atnācu mājās agrāk, lai uzkostu. Man jāatgriežas pie rezervuāra. Gribam uzlikt sienu veidņus un vakarā tos pieliet, lai pa svētdienu betons sacietē.

– Varbūt es varu iet tev līdzi?

— Darbs netiks pabeigts ātrāk par pusnakti. Es domāju, ka nenāktu par sliktu. Ja pieklājīgi palūgsi, mamma droši vien atļaus un varbūt pat dubultos sviestmaizes, ko viņa šobrīd gatavo.

Bobs metās uz virtuvi, bet, kad bija pusceļā, māte viņam atbildēja:

- Labi šoreiz vari, bet kad sāksi iet uz skolu, tam visam jābeidzas. Sarunājuši?

- Sarunājuši.

Bobs apsēdās pretī savam tēvam un sāka viņu iztaujāt. Misters Kinerds viņam atbildēja, nepārtraucot ēst. Bobam neienāca prātā pajautāt, kur atrodas džips, bet viņš saprata, kad izdzirdēja signālu ārā. Viņi iznāca kopā, bet mašīnā vieta bija tikai vienam. Tur jau sēdēja Heja, Kolbija, Raisa un Malmstroma tēvi. Misters Kinerds pagriezās pret Bobu.

- Aizmirsu pateikt. Tev būs jāņem velosipēds. Un ar to būs jātiek arī mājās. Joprojām gribi nākt?

- Protams.

Bobs pagriezās pret lieveni, kur bija novietots viņa velosipēds. Pārējie vīrieši pārsteigti skatījās uz misteru Kinerdu.

— Tu gribi, lai viņš tur slaistās, kad mēs liesim veidnes, Art? — jautāja Malmstroms vecākais. – Tev viņš būs jāizmakšķerē no cementa.

- Ja viņš līdz šim nevar parūpēties par sevi, ir pienācis laiks mums abiem to zināt, - atbildēja Boba tēvs.

Viņš paskatījās virzienā, kur Bobs bija pazudis.

- Ja ticam iedzimtībai, viņš nopietnās briesmās nenonāks, - sacīja druknais Kolbijs.

Viņš pabīdījās, lai atbrīvotu vietu automašīnā. Lai mīkstinātu savus vārdus, viņš runāja ar smaidu. Acīmredzot misters Kinerds nebija aizkustināts par šo repliku.

Rudmatainais vadītājs apgrieza džipu un aizbrauca pa ceļu. Bobs, spēcīgi minot pedāļus, brauca aizmugurē. Tā kā attālums līdz galvenajam ceļam bija neliels un pagrieziens bija straujš, Bobam izdevās noturēties tuvu automašīnai, bet uz galvenā ceļa džips ātri aizgāja  uz priekšu. Bobs to nepanāca. Viņš izbrauca cauri ciematam, sasniedza ceļa galu, atstāja velosipēdu un tālāk devās kājām.

Saule norietēja un tropiskā ātrumā iestājās tumsa.

Tomēr būvlaukumā gaismas netrūka. Kur vajadzēja, bija izvietoti jaudīgi pārnēsājami prožektori. Tie visi tika darbināti ar vienu, būvlaukuma stūrī uz ratiņiem uzstādītu ģeneratoru. Bobs kādu laiku pētīja šo iekārtu, gandrīz gatavs izjaukt to sastāvdaļās.

Tad viņš aizklejoja pie aizmugurējās sienas, kur uzstādīja veidņus, un, izmantojot puiku sen izmēģinātu principu, kādu laiku palīdzēja, pienesa nelielas detaļas un citus sīkumus.

Viņš vairākas reizes satikās ar savu tēvu, taču viņi nepārrunāja ne vārda.

Tāpat kā visi pārējie vīrieši, misters Kinerds bija pārāk aizņemts, lai runātos. Pēc profesijas viņš bija inženieris, taču tāpat kā visi pārējie salā darīja visu nepieciešamo. Mednieks viņu redzēja ik pa laikam, kad Bobs skatījās pareizajā virzienā, un viņš vienmēr bija aizņemts,  turējās bīstamā stāvoklī, kā svešiniekam šķita, pie starpsienas savienojošo kāpņu aukšdaļas, kāpa pāri trīsdesmit pēdu dziļām spraugām, kas tiks piepildītas ar betonu, kāpa pa nogāzi, lai pārbaudītu maisītāju gatavību, sastinga pie līmeni nosakošā teodolīta, pie stabu galus zāģējošā elektriskā zāģa - visus šos darbus citur darītu daudzi cilvēki, darbus, kas dažkārt pat biedēja vērojošo Mednieku.

Svešinieks nolēma, ka viņš bija pasteidzies nosodīt misteru Kinerdu par to, ka viņš ļāva savam dēlam iesaistīties šādā bīstamā darbā. Viņš vienkārši par to nedomāja. Nu ko, jo vairāk darba Medniekam. Varbūt beidzot viņš varēs iemācīt zēnam rūpēties par sevi, taču, ja šādu piemēru tas bija skatījis piecpadsmit gadus, izredzes gūt panākumus bija mazākas, nekā detektīvs cerēja.

Tomēr vīrietis savu dēlu pilnībā neignorēja.

Bobam izdevās noslēpt pirmo žāvu no visiem, izņemot savu viesi, bet viņa tēvs pamanīja otro un lika dēlam atstāt būvlaukumu. Viņš zināja, kā miega trūkums ietekmē koordināciju, un nevēlējās, lai piepildītos Malmstroma pareģojums.

– Man jāiet mājās? — Bobs jautāja. — Es gribēju redzēt, kā lej.

- Tu nevarēsi skatīties, ja nepagulēsi. Nē, tev nav jādodas mājās, bet pagaidām nestrādā, liecies, paguli. Pakalna galā ir laba vieta, kur ērti apgulties; un no turienes varēsi redzēt visu. Kad sāks liet veidnes, ja vēlies, es tevi pamodināšu.

Bobs neiebilda. Pulkstens vēl nebija desmit, un viņš parasti negāja gulēt tik agri, taču pēdējās intensīvās aktivitātes dienas bija pretstats klusajai skolas dzīvei, un viņš jutās noguris. Turklāt viņš zināja, ka iebildumi nelīdzēs.

Viņš uzkāpa pakalnā un pašā augšā atrada vietu, kas atbilda viņa tēva aprakstam. Viņš izstiepās uz mīkstās zāles, atbalstīja galvu uz rokas un skatījās uz spoži apgaismoto ainavu lejā.

No šejienes viņš varēja pārredzēt visu uzreiz, it kā skatītos no balkona uz apgaismotu skatuvi. Vienīgi laukumu pašā kalna pamatnē slēpa veidņu fermas. Tomēr bija ko redzēt arī citās vietās. Šis tas bija redzams pat ārpus būvlaukuma.

Vāji spīguļoja lagūnas ūdens. Uz tā fona izcēlās tuvākie rezervuāri. Rifs bija redzams kā gaišāka josla.

Ieklausījies, Bobs dzirdēja paisuma rēkoņu. Taču, tāpat kā visi pārējie salas iedzīvotāji, viņš bija tik ļoti pieradis pie šīs skaņas, ka parasti to nepamanīja. Pa kreisi varēja redzēt dažas gaismas, uz doka un pusduča māju, kas nebija paslēptas no viņa redzeslauka pakalnā. Otrā virzienā, uz austrumiem, bija tikai tumsa. Mašīnas, kas pļāva lekno veģetāciju, lai pabarotu baktērijas, naktī apstājās, un vienīgās skaņas, ko varēja dzirdēt, bija mazu dzīvnieku ložņāšana un ik pa laikam vējiņa šalkas. Uz salas bija odi un smilšu mušas, taču Mednieks arī uzskatīja, ka viņa saimniekam ir vajadzīgs miegs, un tāpēc, lai aizbaidītu visus kukaiņus, izmantoja sīkus pseidopodus. Neskatoties uz viņa stingro apņēmību vienkārši atlaisties, Bobs, kad viņa tēvs uznāca pakalnā, gulēja ciešā miegā.

Misters Kinerds klusi pienāca un kādu laiku skatījās uz guļošo zēnu ar tādu izteiksmi, kuru bija grūti interpretēt. Beidzot, kad no apakšas atskanēja mikseru skaņas, viņš zēnu viegli pabikstīja. Ar to nepietika, tāpēc viņš viegli pakratīja dēlu. Beidzot Bobs nožāvājās un atvēra acis. Viņam vajadzēja dažas sekundes, lai saprastu, kur viņš atrodas, bet tad viņš uzreiz uzlēca kājās.

- Oi, paldies, tēt. Man likās, ka negulēšu. Jau tik vēls? Jau lej?

– Tikko sāka.

Misters Kinerds neko neteica par gulēšanu: viņš pazina ne tikai savu dēlu, bet arī zēnus kopumā.

- Man jāatgriežas būvlaukumā, bet tev, iespējams, gribēsies redzēt no augšējās daļas. Es tikai gribu pārliecināties, ka būs kāds, kas tevi izvilks.

Bez turpmākām sarunām viņi sāka kāpt lejup.

Pie maisītājiem misters Kinerds pagriezās pa kreisi, aizgāja pa rezervuāram sagatavoto būvbedri, bet Bobs palika pie mehānismiem. Tie jau darbojās. Tika ieslēgti vairāki papildu prožektori, un katra darbība kļuva skaidri redzama. Nebeidzama smilšu, cementa un ūdens straume ieplūda mašīnu uztveršanas ierīcēs: smiltis un cements nāca no iepriekš sagatavotām kaudzēm, bet ūdens nāca no atsāļošanas iekārtas, lagūnas malā. Gluda, pelēkbrūna betona upe plūda no mašīnām bedrē starp rūpīgi uzstādītajām formām. Darbības arēna pamazām pazuda zem cementa putekļu mākoņa. Būvniekus no tā pasargāja brilles, bet Bobu ne, un pamazām putekļi iekļuva viņam acīs. Mednieks mēģināja kaut ko darīt, bet viņš varēja tikai pārvilkt pār acs āboliem aizsargplēvi, kas nozīmēja Saimnieka un paša redzes pasliktināšanos. Tāpēc viņš ļāva darīt savu darbu asaru dziedzeriem. Mednieks priecājās, kad Bobs bija spiests, lai izbēgtu no putekļiem, pakāpties augstāk kalnā. Kā parasti, viņš nerūpējās par savu drošību, un vīrieši viņu vairākas reizes pastūma malā.

Ap pusnakti, kad liešana bija gandrīz pabeigta, misters Kinerds atkal sameklēja savu dēlu. Tas gulēja.

Tēvs savus draudus neizpildīja un nepiespieda dēlu braukt mājās ar velosipēdu.

14. nodaļa Vairāki incidenti

Svētdienas rītā puikas satikās kā vienojušies, līdzi paņēmuši ēdienu. Velosipēdi, kā parasti, tika paslēpti un grupa šļakstījās lejup pa strautu laivas virzienā. Šeit visi, izņemot Bobu, pārģērbās peldkostīmos. Bobs palika biksēs un kreklā, jo vēl nebija sadzijis apdegums. Viņš un Malmstroms paņēma airus un virzīja laivu gar krastu uz ziemeļrietumiem.

Pie Heja baseina viņi apstājās un nogaršoja ūdeni, kas šoreiz šķita kā parastais jūras ūdens. Pēc tam viņi stūrēja laivu ejā starp saliņām uz pludmales ziemeļu galu.

Šeit viņiem bija jāizkāpj krastā: paisums bija pārāk spēcīgs airēšanai.

Viņi gāja gar pludmales malu, vilkdami laivu aiz sevis, pusjūdzi līdz vārtiem.

Šeit viņi atkal sakāpa laivā un sāka dienvidu rifa izpēti.

Barjera šeit atradās daudz tuvāk krastam nekā ziemeļos, ūdens josla parasti bija dažus simtus jardu gara, nekur nesasniedzot vairāk par pusjūdzi.

Saliņu arī bija mazāk, rifu pārsvarā veidoja zarojošos koraļļu mežs, kas virs ūdens parādījās tikai bēguma laikā, taču tas bija pietiekams, lai salauztu pat spēcīgākos viļņus. No zēnu viedokļa medības te bija grūtākas, jo viņus interesējošie objekti bija iestrēguši biezos koraļļos. Ar laivu nebija iespējams piekļūt, un kādam vajadzēja uzvilkt apavus un brist cauri.

Bobs, protams, vairs nemeklēja pēdas, bet Hejs bija paņēmis līdzi kasti, piepildītu ar slapjām aļģēm, un vairākas burkas – viņš cerēja savākt paraugus savam baseinam. Arī pārējiem bija savi plāni.

Viņi gar rifu nogāja apmēram jūdzi, un Hejam paveicās īpaši. Viņa burkas bija pilnas ar jūras ūdeni un paraugiem, un viņš runāja par atgriešanos baseinā, paraugu izvietošanu un filmēšanas sākšanu. Pārējie, protams, vēlējās turpināt pētījumus. Uzkāpuši uz mazas, ar augsni noklātas salas, viņi paēda, apsprieda problēmu un nolēma vilkt lozi.

Bet pētījums netika turpināts, un viņi neatgriezās arī baseinā.

Risinājumu gluži nejauši ieteica Raiss. Viņš stāvēja laivas priekšgalā — visi pārējie atradās krastā — ar nolūku atstumties tālāk no koraļļiem. Puikām nebija ienācis prātā, ka, ja ir tik sapuvis viens dēlis, ka nevar izturēt četrpadsmitgadīga zēna svaru, pārējie varētu būt tādā pašā stāvoklī.

Par šo iespēju viņiem atgādināja, kad Raisa kreisā pēda ar skaļu brakšķi izlīda caur dēli blakus jaunajam, un viņu no izkrišanas pār bortu paglāba tikai pieķeršanās aiz sēdekļa dēļa. Tomēr viņš, iespējams, nebūtu varējis noturēties, jo pēc dažām sekundēm laiva piepildījās ar ūdeni un viņš izrādījās sēžam līdz jostasvietai lagūnā.

Uz brīdi visi bija apstulbuši. Tad Kolbijs iesmējās, un visi, izņemot Raisu, pievienojās.

- Ceru, ka šī ir pēdējā reize, kad dzirdu kādu izkāpjam cauri laivas dibenam, - caur smiekliem beidzot sacīja Hafs. — Vismaz es to izdarīju tuvāk mājām, tāpēc nebija grūti tur nokļūt.

Viņi, paņēmuši līdzi laivu, brida uz krastu. Visi prata peldēt, visiem bija liela pieredze darbā ar nogrimušām laivām, un visi zināja, ka, lai gan laiva bija pilna ar ūdeni, tā ir pietiekami spējīga izturēt viņu svaru, ja viņi turēsies zem ūdens. Viņi tikko bija pārliecinājušies, ka loms ir drošībā — lielākā daļa Heja medījuma bija aizbēguši — un tad devās pāri seklajai lagūnai uz krastu. Kad sasniedza pietiekamu dziļumu, novilka apavus un salika laivā.

Katrs cilvēks ar vienu roku turējās pie laivas sāna un ar otru airējās ūdenī. Nekādas grūtības viņiem neradās, lai gan pusceļā kāds jautri atzīmēja, ka tikko beiguši ēst.

Krastā viedokļi atkal dalījās. Šoreiz jautājums bija par to, vai laivu atstāt šeit un dēli un instrumentus nest pāri salai vai vilkt laivu līdz strautam. Attālums līdz viņu mājām tieši pāri grēdai nebija liels, taču maršruts pārsvarā veda cauri džungļiem, un nest kravu pa džungļiem nebūt nav viegli. Varētu, protams, visu nest gar krastu, bet tas nozīmētu papildu ceļa gabalu. Tā kā nākamā diena bija pirmdiena - skola, viņi necerēja, ka varēs visu aiznest uzreiz, un tāpēc tika nolemts laivu līdz strautam aizvilkt.

Viņiem bija daudz laika, tāpēc viņi vispirms izvilka laivu krastā, lai pārlūkotu bojājumus. Acīmredzot vajadzēja nomainīt visu dēli. Tas bija sadalījies pa vidu, un gali izliecās uz āru, kā lamatas. Ja Raiss bez piesardzības nekavējoties būtu rāvis kāju ārā, abi koka gabali to būtu cieši ieķīlējuši. Par laimi, puiši piekrita, viņu laiva bija neliela un bez balasta.

Beidzot viņiem ienāca prātā pārlūkot arī pārējos dēļus. Tagad viņi saprata, ka laivas remonts būtībā nozīmēja tās būvniecību no jauna. Pirms laivu varēja atkal nolaist ūdenī, vajadzēja nomainīt lielāko daļu dēļu. Tam būs nepieciešams materiāls, ar tā dēļa pārpalikumu acīmredzami nepietiks.

Bobs izteica priekšlikumu:

– Pagaidām atstāsim to šeit un aiziesim uz jauno rezervuāru. Tur ir daudz dēļu atgriezumu. Atradīsim visu nepieciešamo, aiznesīsim līdz strautam, un rīt vakarā aizvedīsim tur arī laivu.

- Tas būtu lieks ceļa gabals, - Malmstroms iebilda. — Labāk darīt, kā plānojām, un uz rezervuāru doties pēc tam.

- Turklāt būvlaukumā šobrīd neviena nav, - piebilda Kolbijs. — Mums vajag daudz materiālu, bet  nebūs neviena, kam lūgt atļauju.

Bobs atzina iebildumu pamatotību un grasījās atsaukt savu priekšlikumu, kad Raiss ierosināja jaunu ideju.

- Lūk, ko mēs varam izdarīt, - viņš teica. — Lai sameklētu vajadzīgos materiālus, nepieciešams ilgs laiks. Viens vai divi dosimies pie rezervuāra, atradīsim piemērotos un noliksim tos malā, bet pārējie aizvilks laivu, tam nevajag daudz roku. Tad rīt pēc skolas paprasīsim atļauju atliktajam, un uzreiz varēsim sākt strādāt.

– Būtu labi, ja varētu paņemt visu uzreiz. Dažreiz labāk ir lūgt pa daļām, - atzīmēja Hejs.

- Nu, salasīsim vairākas kaudzes un palūgsim dažādiem cilvēkiem. Kurš iet uz rezervuāru un kurš stums laivu?

Tika nolemts, ka Bobs un Normans dosies uz būvlaukumu, bet pārējie aizgādās uz līci laivu. Neviens nesteidzās sākt, bet beidzot viņi ievilka laivu ūdenī, un abi sūtņi atgriezās krastā. Raiss un sāka dziedāt Volgas strūdzinieku dziesmu.

- Aiziešu mājās pēc velosipēda, - sacīja Normans.

Viņi devās dziļāk salā.

— Tā būs vienkāršāk un ātrāk.

- Laba doma, - Bobs piekrita. — būs mazliet jāpastaigā pa džungļiem, bet velosipēdi atmaksāsies. Gaidīšu tevi uz ceļa.

- Labi, ja būsi pirmais. Tava māja ir tuvāk, bet man ceļā ir mazāk džungļu. Es iešu gar krastu, līdz sasniegšu māju, un tad nogriezīšos.

- Labi.

Puikas izšķīrās. Normans gāja gar krastu un drīz vien apsteidza grupu, kas vilka laivu, bet Bobs uzkāpa kalnā un iegāja dziļāk blīvajā pamežā, ko viņš jau bija rādījis Medniekam. Viņš pazina salu tikpat labi kā jebkurš cits, taču neviens nevarēja teikt, ka pazīst džungļus. Lielākā daļa augu auga ārkārtīgi ātri, un ceļš, lai tas būtu redzams, bija pastāvīgi jāizmanto. Lielākie koki bija pastāvīgāki un būtu bijuši labi orientieri, ja būtu bijis iespējams iet taisni no viena koka uz otru, taču ērkšķainais pamežs parasti to neļāva.

Vienīgais nemainīgais rādītājs bija reljefa slīpums, kas ļāva saglabāt taisnu kursu. Bobs zināja, kur atrodas attiecībā pret māju, un bija pārliecināts, ka nonāks uz ceļa, netālu no tās, vai pat tieši pretī, ja trāpītu uz taku, kuru bija izmantojis pirms dažām dienām. Viņš bez vilcināšanās devās iekšā biezoknī.

Pakalna galā viņi apstājās, lai ļautu Bobam atvilkt elpu. Viņiem priekšā, lejup pa nogāzi māju virzienā, bija redzams džungļu mūris. Pat Bobs pavilcinājās, kad paskatījās uz to un paskatījās apkārt. Mednieks sabozās un sagatavojās darbam.

Sākumā zēns pārvarēja pirmo barjeru četrrāpus. Pie zemes bija nedaudz vieglāk, jo krūmi sazarojās uz augšu, taču skrāpējumu skaits tik un tā strauji pieauga. Mednieks grasījās pateikt kaut ko sarkastisku par enerģiju, kas tika ietaupīta, izmantojot īso ceļu, kad viņa uzmanību piesaistīja kaut kas, ko Bobs saredzēja ar acs kaktiņu.

Pa labi atradās laukumiņš, kas izskatījās kā bambusa dzinumi: bieži un vertikāli no zemes izslējās stublāji. Tāpat kā gandrīz visiem salas augiem, iesētiem pirmajos laboratorijas pastāvēšanas gados, arī tiem bija ērkšķi - cieti kā dzelzs, asi kā adatas, pusotru centimetru gari šķēpi uz galvenā kāta un tikai nedaudz mazāki uz zariem, kas sākas pēdu no zemes. Priekšmets, kas piesaistīja Mednieka uzmanību, gulēja šīs zonas malā.

Svešinieks nevarēja sasakatīt detaļas, jo objekts atradās Boba redzes lauka malā, taču saredzēja pietiekami daudz, lai sajustu ziņkāri.

- Bob, kas tas tāds?

Puika paskatījās norādītajā virzienā, un abi uzreiz pazina balto priekšmetu kaudzi: Bobs tāpēc, ka viņš tādas lietas jau bija redzējis, Mednieks bioloģijas zināšanu dēļ.

Bobs, cik ātri vien spēja, aizrāpoja uz vietu un apgūlās, skatoties uz skeletu, kas daļēji gulēja saaudzē.

- Re kas notika ar Tinu, - zēns beidzot lēnām pateica. - Medniek, nevari noteikt, kas viņu nogalināja?

Mednieks sākumā neatbildēja, rūpīgi apskatīja kaulus. Cik viņš varēja spriest pēc atmiņas par suņa ķermeņa uzbūvi, visi kauli, līdz nagiem un mēles saknei, bija savās vietās. Acīmredzot dzīvnieks nomira bez ķermeņa bojājumiem, un kopš tā laika neviens tam nebija pieskāries.

- Izskatās, ka viņu nav ēdis neviens, vismaz ne liels dzīvnieks,- piesardzīgi iesāka Mednieks.

— It kā jā. Kaulus pēc nāves, iespējams, notīrīja skudras vai citi kukaiņi. Taču uz salas nav dzīvnieku, kas būtu spējīgi viņu nogalināt. Tu domā to pašu ko es?

- Es neprotu lasīt domas, lai gan esmu tevi labi izpētījis un varu paredzēt dažas tavas darbības. Domāju, ka  zinu, par ko tu runā. Pilnīgi iespējams, ka suni nogalināja un apēda mūsu draugs pēc tam, kad bija to atvedis šurp no krasta. Bet neredzu iemeslu, kāpēc viņš to nogalināja tieši šeit: maz ticams, ka uz salas varētu atrasties mazāk piemērota vieta, kur meklēt jaunu Saimnieku. Turklāt ar suņa gaļu būtu pieticis daudzām nedēļām. Kāpēc lai viņš šeit kvernētu tik ilgi?

- Panika. Viņš domāja, ka tu esi uz viņa pēdām, un gribēja atrast nomaļu vietu.

Mednieks nebija gaidījis tik ātru atbildi uz, viņaprāt, retorisko jautājumu, taču viņam nācās atzīt, ka Boba pieņēmums bija visticamākais.

Pirms viņš paguva atbildēt, zēns izteica jaunu domu.

- Medniek, vari pārbaudīt kaulus un noteikt, vai gaļu ir ēdis kāds no tavējiem? Es turēšu kaulu tik ilgi, cik būs nepieciešams.

- Lūdzu, paturi. Varbūt mēs kaut ko uzzināsim.

Bobs negribīgi paņēma no skeleta augšstilba kaulu.

Blakus esošie kauli to nedaudz turēja kopā: acīmredzot locītavās bija saglabājušies skrimšļi.

Zēns cieši satvēra kaulu rokā, zinādams, kā Mednieks veiks analīzi. Pirmo reizi viņam bija iespēja redzēt daļu sava viesa ķermeņa, taču Bobs veiksmīgi pretojās kārdinājumam atvērt roku. Tomēr tas viņam neko labu nebūtu devis: Mednieks pētījumos izmantoja piedēkļus, kas brīvi izgāja cauri ādas porām un bija neredzami ar neapbruņotu aci. Pārbaude ilga vairākas minūtes.

- Vari kaulu atlaist.

— Kaut ko atradi?

- Nedaudz. Izskatās, ka mūsu noziedzniekam ar to nav nekāda sakara. Kaulu smadzenes sadalījušās normāli, tāpat kā asinis un citi organiskie materiāli kaulu caurulēs. Grūti iedomāties, ka noziedznieks ēda gaļu, bet atstāja šīs daļas neskartas. Acīmredzot tavs viedoklis par skudrām ir pareizāks.

- Bet tu neesi pārliecināts?

– Protams, nē. Tā būtu maz ticama sakritība, bet, ja tu domā, ka mūsu parādīšanās bēgli nobiedēja un viņš nepabeidza ēst, es nevaru iebilst.

- Un kur viņš aizgāja?

- Es neatbalstu šo maz ticamo versiju, bet, ja mēs ejam līdz galam, visticamākais patvērums būtu tieši tavs ķermenis, bet es garantēju, ka viņš nemēģināja tajā iekļūt.

– Varbūt viņš nojauta, ka tu esi šeit?

Mednieks nolēma, ka Bobs dažreiz kļūst kaitinošs, lai gan zēns viņam patika.

– Varbūt viņš no visa spēka bēg prom pa biezokni.

Mednieka balss būtu izklausījusies nogurusi, ja tā būtu uz to spējīga. Bobs pasmaidīja un devās tālāk, bet detektīvs pamanīja, ka viņš turas līdz ar bambusiem līdzīgajiem augiem apaugušās teritorijas malu. Lai cik neticama ideja bija, Bobs negrasījās to atstāt nepārbaudītu.

- Tevi gaida tavs draugs.

- Zinu. Tas nebūs ilgi.

- Es domāju, ka ja tu apiesi visu šo apgabalu ar pīķveida augiem, tad gribētu tev pateikt, ka, ja viss, ko mēs runājām, ir patiesība, tu vari iekļūt slazdā. Ja jau varbūt neesi pārāk loģisks, tad vismaz esi konsekvents.

— Es kādreiz esmu sastapies ar šiem vārdiem kādās grāmatās? — Bobs iebilda. - Izskatās, ka tev pienācis laiks pamācīt man angļu valodu. Ja tu klausījies, tad saprati, ka mēs ejam uz strautu, gar kura malu mēs nonāksim uz takas, kura mūs izvedīs uz manu māju. Es zinu, ka tā ir tālāk , bet tā ir drošāk.

Viņš apklusa un palēcās: no viņa kāju apakšas izspruka mazs dzīvnieks un pazuda brikšņos.

- Draņķa žurkas! Ja tādu kā tu būtu miljoni, Medniek, jūs varētu šai salai izdarīt daudz laba — nemaz nerunājot par citām vietām. Viņas ir pārāk viltīgas, un citi dzīvnieki tās nevar noķert.

– Acīmredzot tu domā tikai tādās vietās kā šī. Mums arī ir tādi kaitīgi dzīvnieki. Kad viņi mūs pārāk apgrūtina, mēs ar viņiem tiekam galā. Vai arī tad, kad nav nekā cita, ko darīt. Baidos, ka tagad mums ir nopietnāka problēma. Šķiet, ka man nāksies izmantot tavu ideju un tuvākajā naktī pārbaudīt Terolu.

Bobs domīgi pamāja un sāka apsvērt gaidāmās darbības detaļas.

Pa kreisi no viņiem biezoknis nedaudz retinājās, un, tuvojoties strautam, kļuva iespējams iet stāvus.

Strauts šeit bija trīs pēdas plats.

Tā izteka atradās grēdas augšpusē un ilgstošā sausā laikā dažkārt izžuva. Bet tas notika reti, strauts izplūda no dziļas pazemes, neizplūda ļoti plaši. Stāvos un dažviet nokarenos krastus saturēja augu saknes. Daudzviet stumbri, nespēdami izturēt sīvo konkurenci par augsni, nokrita un veidoja tiltus vai sūnām klātas nogāzes, kas veda ūdenī. Reizēm lielie nokritušie koki aizsprostoja straumi, veidojot mazus, bet dziļus atvarus.

Šāds atvars atradās dažus jardus zem vietas, kur Bobs un Mednieks iznāca pie strauta. To veidojušais koks, bija nokritis pirms vairākiem gadiem, lielākā daļa tā zaru nopuvuši vai iegrimuši mīkstajā augsnē lietus laikā, savu bija darījuši arī kukaiņi un tārpi. Ūdens bija dziļi iegriezies krastā tajā pusē, no kuras bija pienākuši Bobs un Mednieks, bet zemē ietriekušies zari padarīja situāciju vēl sliktāku.

Nebija nekāda brīdinājuma, Bobs sāka nogriezties lejup pa straumi, šķietami drošā attālumā no krasta, bet tad zeme zem kājām padevās, viņš iegrima tajā, un kaut kas viņam smagi trāpīja kājas muskulī.

Viņš rīkojās pietiekami ātri, saturējās ar rokām, lai kreisā kāja nesekotu labajai, un paskatijies apkārt, sastinga.

Un tūlīt sajuta asas sāpes kājā. Tiklīdz mēģināja piecelties. Mednieks ātri sacīja:

- Pagaidi, Bob, nekustini labo kāju!

- Kas tur ir? Ļoti sāp.

- Protams. Dod man iespēju rīkoties. Tavā kājā ir iedūries zars, un, ja tu kustēsies, brūce kļūs lielāka.

Mednieks nepārspīlēja. Salīdzinoši tievais zars, iedzīts zemē gandrīz vertikāli, zem Boba svara bija pāršķēlies, un tā smailais gals, caurdūris muskuli četras collas virs potītes, gar kaulu iznāca zem ceļgala, un pa ceļam sabojāja lielu artēriju. Bez Mednieka zēns, iespējams, būtu tepat arī miris no asins zuduma, pirms kāds viņu būtu pamanījis.

Bet tā vienīgās zaudētās asinis aiznesa zars. Mednieks rīkojās acumirklī. Viņam bija daudz darba. Liela daļa no tā bija pazīstama: asinsrites sistēmas bojājumu aizsprostošana, naidīgo, saimnieka ķermenī iekļuvušo mikroorganismu baru iznīcināšana, un cīņa ar šoku. Taču zars acīmredzot iegāja dziļi zemē, un Bobs burtiski tika piesprausts pie zemes, līdz koka zaru varēs izņemt no kājas vai izvilkt no zemes. Tas nebija viegls uzdevums, un svešinieks iesūtīja zemē jūtīgos taustekļus, lai noskaidrotu, cik dziļi zars ir zemē.

Rezultāti bija neapmierinoši. Vispirms viņš sastapa ūdeni, tad zars gandrīz vertikāli iegāja cietā zemē sešas vai astoņas collas. Šajā līmenī tas tika pāršķelts gandrīz uz pusēm, un apakšējā daļa atkal strauji izliecās uz augšu, joprojām zem zemes. Likās, ka šis zars tīšām būtu iedzīts zemē, saliekts, nolauzts un pastumts mazliet dziļāk. Medniekam likās, ka tieši tā arī ir. Jebkurā gadījumā nebija iespējams to dabūt ārā no zemes: viņam pašam nebija pietiekami daudz spēka, un Bobs bija piesprausts tādā stāvoklī, ka viņš nevarēja pietiekami spēcīgi pavilkt.

Viņš ticēja, ka spēs izglābt Saimnieku no nopietna kaitējuma, taču saprata, ka patiesības slēpšana šoreiz nepalīdzēs, un tāpēc atklāti paskaidroja zēnam situāciju.

- Pirmo reizi nožēloju, ka nevaru neko darīt ar sāpēm, nesabojājot tavu nervu sistēmu vai, pareizāk sakot, neriskējot to sabojāt, - viņš nobeidza. - Es atvilkšu tavus muskuļus no nūjas, bet tu šajā laikā velc kāju ārā. Es tev pateikšu, kad un kā vilkt.

Zēna seja kļuva bāla, lai gan svešinieks uzturēja asinsspiedienu.

- Ja citādi nevar, es varbūt tomēr uzņemtos šo risku, - viņš teica.

Medniekam bija neskaidra sajūta, cik grūti Bobam klājas, un nolēma, ka viņam ir jāpalīdz.

— Bob, es to pielietošu kā pēdējo līdzekli — viņš teica.

- Turies. Pat ja nebūs nekāda kaitējuma, nervu sistēmas traucējumi neļaus tev kontrolēt savu kāju, bet es pats to nevarēšu kustināt.

- Labi, sāksim.

Mednieks ķērās pie darba, izvietojot pēc iespējas vairāk sava ķermeņa ap šķelto zaru, lai novērstu turpmākus saimnieka muskuļu bojājumus. Milimetru pa milimetram, Bobs, nobālis no sāpēm, cēla kāju, kamēr Mednieks ar viņu runāja. Pagāja ilgs laiks, bet beidzot darbs tika pabeigts.

Pat Bobs, kurš zināja par Mednieka rīcību, bija pārsteigts, redzot, ka viņa kāju klāj tikai dubļi. Viņš grasījās uzrotīt bikses un palūkoties uz brūci, taču Mednieks viņu apturēja.

- Ja gribēsi tad nedaudz vēlāk. Tagad apgulies un dažas minūtes atpūties. Zinu, ka tu nejūties tik slikti, bet tas ir absolūti nepieciešams.

Bobs saprata, ka Mednieks zina, par ko runā, un pakļāvās. Viņam jau vajadzēja zaudēt samaņu, jo,  šādas brūces gadījumā, nepalīdētu nekāds gribasspēks bet, pateicoties viesim, tas nenotika. Paklausīgi apgūlies, viņš apdomāja notikušo.

Bobam notikumi virzījās pārāk ātri, taču viņam ienāca prātā, ka pēdējās pusstundas notikumi ļoti precīzi atbilda versijai, ko viņi ar Mednieku puspajokam apsprieda. Šī sakritība ietekmēja pat viņu.

15. nodaļa Sabiedrotais

Medniekam, kurš bija rūpīgi izpētījis nelaimīgā Tina kaulus un nošķelto zaru, kas bija tik smagi ievainojis viņa Saimnieku, tā patiešām šķita nejauša sakritība.

Viņam bija acīmredzams, ka vajājamajam nav nekāda sakara ar šo lietu, taču viņš pat nedomāja par to pastāstīt Bobam.

Tāpēc no zināma brīža zēna domas ievirzījās pavisam citā ceļā nekā detektīvam – tas izrādījās ārkārtīgi laimīgs fakts.

Bobs kādu laiku gulēja nekustīgi, kad atskanēja balss, kas sauca viņa vārdu. Zēns pielēca un no sāpēm gandrīz nokrita atkal.

- Es aizmirsu, ka mums bija jāsatiekas ar Normanu! — viņš teica. - Viņam laikam jau apnicis gaidīt un nāk mums pretī.

Viņš uzmanīgi atspērās uz savainotās kājas, ko neviens ārsts neieteiktu, un neieteica arī Mednieks.

- Neko jau nevar darīt, - sacīja Bobs. - Ja parādīšu sevi kā invalīdu, mani uzreiz noliks gultā, un mēs neko nevarēsim izdarīt. Es kāju sargāšu, cik vien spēšu. Kamēr tu būsi kopā ar mani, brūcē infekcija neiekļūs, tā vienkārši dzīs ilgāk, vai ne?

- Tev ar to nepietiek? Piekrītu, ka nopietna kaitējuma nebūs, bet...

- Nekādu "bet"! Ja kāds uzzinās, cik brūce ir nopietna, viņi mani aizsūtīs pie ārsta, un viņš vienkārši neticēs, ka esmu ticis mājās bez noasiņošanas līdz nāvei. Tu esi izdarījis pārāk daudz, lai tas paliktu apslēpts, kad mani apskatīs ārsts.

Zēns kliboja lejā no kalna, un Mednieks pārdomāja skumjo faktu, ka, neskatoties uz kvalifikācijas trūkumu, viņu partnerības aktīvajam dalībniekam bija tendence pārņemt kontroli.

Vēlāk viņam ienāca prātā, ka, ja ārsts uzzinās par viņa klātbūtni, tas nebūtu tas sliktākais, gluži otrādi, viņi varētu iegūt vērtīgu sabiedroto. Ir vairāk nekā pietiekami daudz pierādījumu, lai pat stulbāks cilvēks nekā doktors Sīvers saprastu, ka Mednieks nav Boba iztēles auglis. Diemžēl, kad viņš par to iedomājās, bija par vēlu: Bobs un Hejs bija satikušies.

- Kur tu biji? Kas ar tevi noticis? Paņēmu savu velosipēdu un gaidīju tevi pie tavas mājas tik ilgi, ka varēja izaugt bārda. Tu uzāķējies uz ērkšķiem vai kā?

- Es pakritu, - Bobs atbildēja pilnīgi patiesi, - un nedaudz savainoju kāju. Man bija jāpagaida, līdz varēju to atkal izmantot.

- O, Saprotu! Tagad jau viss kārtībā?

– Īsti nav, bet ar velosipēdu braukt es varu. Ejam uz māju un paņemsim manējo.

Tikšanās notika netālu no Kinerdu mājas, jo Hejs pārāk dziļi neiegāja džungļos, baididamies ar Bobu izmainīties. Neskatoties uz Boba klibošanu, viņi pēc minūtes vai divām sasniedza māju.

Braukt ar velosipēdu nebija grūti, ja Bobs sēdēja uz kreisās puses un spieda pedāli ar kājas papēdi, nevis ar pirkstiem.

Viņi sasniedza būvlaukumu, izklaidējot viens otru ar prātojumiem par to, kā būtu pārējiem, lai pa paisumu tiktu ar pusiegremdētu laivu līdz krastam, un sāka meklēt atgriezumus. To bija daudz, un ilgi pirms vakariņām viņi tos bija noglabājuši vairākās neuzkrītošās vietās, lai neviens tos neaiztiktu līdz nākamajai dienai. Savā veidā viņi bija godīgi jauni cilvēki.

Nākamajā dienā pēc skolas ierasties būvlaukumā Bobam neļāva divi apstākļi.

Pirmais notika pirmdienas rītā.

Bobs nāca uz brokastīm, un viņa tēvs redzēja viņu klibojam un jautāja tam iemeslu, Bobs atkārtoja Hejam stāstīto.

Bet nākamā prasība bija sliktāka.

– Paskatīsimies.

Bobs pacēla bikšu staru, atklājot ieejas atveri. Tā protams neizskatījās tik slikti, kā būtu bijis, jo Mednieks visu nakti cieši turēja kopā brūces malas un turpināja darīt savu darbu. Par lielu atvieglojumu zēnam misters Kinerds nepajautāja, cik dziļa ir brūce, jo pēc asiņu trūkuma un apsārtuma spriežot, tā bija sekla. Tomēr atvieglojums izrādījās pāragrs. Tēvs novērsās, sacīdams:

- Labi. Nākamreiz, kad redzēšu tevi klibojam, tev jāpastāsta, ka esi redzējies ar doktoru Sīveru.

Mednieka cieņa pret misteru Kinerdu pieauga ar katru dienu.

Apdomājot šo problēmu, Bobs domāja, ka caurdurtais muskulis, neskatoties uz visu Mednieka palīdzību, liks viņam klibot vēl ne vienu dienu vien. Bet tēvs pēcpusdienā neapšaubāmi būs būvlaukumā.

Galu galā atklājās vēl viens kavēšanās iemesls: skolotājs, kas strādāja ar vecākajiem skolniekiem, lūdza viņu palikt, lai noskaidrotu viņa vietu grupā. Bobs atvainojās, ātri paskaidroja pārējiem un vēroja, kā viņi aiziet uz jauno rezervuāru.

Tad viņš atgriezās klasē. Aptauja aizņēma kādu laiku. Kā tas bieži notiek, kad skolnieks pāriet no vienas skolas uz citu, mācību satura atšķirība nozīmē, ka dažos priekšmetos viņš ir par gadu priekšā citiem, bet citos krietni atpaliek. Kamēr bija izstrādāta apmierinoša programma, Bobs bija pārliecināts, ka viņa draugi jau paņēmuši visu nepieciešamo un aiznesuši uz strautu.

Joprojām pastāvēja viņa klibuma problēma un tēva ultimāts. Visu dienu viņš centās staigāt tā, it kā nekas nebūtu noticis, un tikai dažas minūtes viņam izdevās piesaistīt vairāk uzmanības, viņš stāvēja pie skolas sliekšņa, domādams, un beidzot pastāstīja Medniekam par savām grūtībām. Svešinieka atbilde viņu pārsteidza.

- Es iesaku darīt tieši to, ko ieteica tēvs — satikties ar doktoru Sīveru.

- Bet mēs nevarēsim no viņa paslēpties. Viņš nav muļķis un netic brīnumiem. Ieejas caurums viņu neapmierinās, viņš pārbaudīs visu kāju. Kā es varu viņam paskaidrot, nepastāstot par tevi?

- Es par to jau padomāju. Kas tur slikts, kāpēc viņam par mani nepastāstīt?

- Es nevēlos, lai viņš nodomātu, ka esmu jucis. Man pašam bija grūti noticēt.

— Ja ārsts ir tik gudrs, kā tu saki, tev droši vien nebūs labāka apstiprinājuma savam stāstam nekā tagad. Es tevi atbalstīšu. Vajadzības gadījumā varu pierādīt, ka eksistēju. Es zinu, ka mēs esam bijuši uzmanīgi, lai manu klātbūtni noslēptu, un tam joprojām ir svarīgs iemesls. Es netaisos stāstīt visiem. Tomēr domāju, ka ārsts var mums ļoti palīdzēt. Viņam ir zināšanas, kuru mums nav, un viņš neapšaubāmi vēlēsies mums palīdzēt. Es nepārspīlētu, ja salīdzinātu mūsu meklējamo ar bīstamu slimību.

– Bet ja izrādīsies, ka viņš ir mūsu meklējamā saimnieks?

– Viņš ir viens no vismazāk iespējamajiem kandidātiem uz salas. Tomēr es to varēšu viegli pārbaudīt. Mēs noteikti veiksim piesardzības pasākumus.

Viņš pastāstīja, ko vēlas darīt, un Bobs pamāja.

Ārsta kabinets atradās pie skolas.

Ja nebūtu Boba savainojuma, velosipēds nebūtu vajadzīgs.

Notika neliela aizkavēšanās cita pacienta dēļ, tad Bobs un viņa neredzamais viesis ienāca patīkamajā telpā, kuru doktors Sīvers bija pārveidojis par apskašu kabinetu.

- Jau tik drīz pie manis? — ārsts viņu sagaidīja. — Tevi traucē apdegums?

- Nē, ser. Esmu par to aizmirsis.

- Ceru, ka ne pavisam.

Abi pasmaidīja.

- Kaut kas vēl. Es vakar mežā pakritu un mans tēvs lika jūs redzēt.

- Nu, paskatīsimies.

— Bobs apsēdās uz krēsla pretī ārstam un atritināja bikšu staru. Sākumā doktors Sivers neredzēja brūci, bet tad ieraudzīja. Viņš ilgi un uzmanīgi apskatīja abus caurumus, tad apsēdās un paskatījās uz zēnu.

- Pastāsti.

— Biju mežā pie pirmā strauta iztekas. Krasts izrādījās izskalots vairāk nekā biju domājis, izkritu cauri, un man kājā iedūrās ass zars.

- Turpini.

– Nekā cita nebija. Brūce mani gandrīz netraucē. Es atnācu, jo tā lika tēvs.

– Skaidrs.

Doktors minūti vai divas klusēja, pēc tam teica:

— Skolā štatos notika kaut kas līdzīgs?

- Nu…

Bobam neienāca prātā izlikties, ka viņš nesaprot, par ko runā doktors.

— Bija šitas te.

Viņš pastiepa roku, ievainotu tajā vakarā, kad Mednieks pirmo reizi mēģināja ar viņu izveidot kontaktu. Doktors klusēdams apskatīja tikko pamanāmo rētu.

– Sen?

- Pirms trim nedēļām.

Atkal klusums. Bobs prātoja, ko doktors domā. Mednieks domāja, ka zina.

— Tu atklāji, ka tevī ir kaut kas neparasts, kaut kas nesaprotams, kas liek brūcēm, kurām būtu vajadzīgas šuves, uzvesties kā skrambām, un caurumiem, kas tevi nedēļām ilgi noliktu gultā, "gandrīz netraucēt". Un tu par to uztraucies? Tas notika skolā?

- Ne gluži tā, ser. Jums ir gandrīz taisnība, bet... es zinu iemeslu.

Šķērsojis rubikonu, Bobs ātri un skaidri izstāstīja savu stāstu, un ārsts kā apburts, klusēdams klausījās. Beigās viņš uzdeva dažus jautājumus.

– Tu esi redzējis šo savu Mednieku?

- Nē. Viņš man sevi neparāda, saka, ka tas mani izbiedēšot.

- Es viņu saprotu. Neiebilsti, ja es tev uz brīdi aizsiešu acis?

Bobs neiebilda. Ārsts atrada pārsēju un aizsēja viņam acis.

- Lūdzu, izstiep roku, jebkuru. Novieto to uz galda ar plaukstu uz augšu. Medniek, tu saproti, ko es gribu?

Mednieks saprata un attiecīgi rīkojās. Bobs, protams, neko neredzēja, bet mirkli vēlāk viņš sajuta nelielu smagumu izstieptajā plaukstā.

Viņš instinktīvi sāka saspiest pirkstus, bet ārsta roka to neļāva.

- Pagaidi, Bob.

Vēl dažus mirkļus bija jūtams svars, tad zēns sāka šaubīties, vai tas vispār bija īsts. Tas bija kā zīmulis, kas aizlikts aiz auss: to var sajust pat pēc noņemšanas. Kad pārsējs tika noņemts, nekas nebija redzams, bet doktora seja bija vēl nopietnāka nekā iepriekš.

- Labi, Bob, - viņš teica. – Daļa no tava stāsta apstiprinājās. Vari pastāstīt par sava drauga darīšanām?

- Pirmkārt, es gribu kaut ko pateikt, - Bobs atbildēja. – Patiesībā tas ir viņš, kurš to saka, un es centīšos viņa vārdus nodot precīzi. Jūs esat pārliecinājies par šī stāsta patiesumu vismaz vienā ziņā. Jums jāsaprot, kāpēc mēs saglabājām noslēpumu un ar ko riskējām, jums to pastāstot. Noteikti pastāv iespēja, kaut arī ļoti maza, ka mūsu meklētais noziedznieks slēpjas jūsos. Šajā gadījumā mums ir divas iespējas. Vai nu jūs zināt par viņa klātbūtni un apzināti sadarbojaties ar viņu, jo viņš jūs ir pārliecinājis par savas pozīcijas taisnīgumu, vai arī jūs to nezināt. Pirmajā gadījumā jūs tagad domājat, kā tikt no mums vaļā. Jūsu viesis, protams, ir gatavs pret manu saimnieku pielietot jebkurus līdzekļus, bet es zinu, ka jūs to nedarīsiet, jo tas radīs jums problēmas, kuru atrisināšana prasīs laiku, un jūsu mēģinājumi to atrisināt man pateiks patiesību. Otrajā gadījumā: doktor, jūsu viesis tagad zina, kur es esmu. Viņš arī zina to, ka esat ārsts, un varēsiet noteikt viņa klātbūtni sevī. Es baidos, ka mēs esam pakļāvuši jūs briesmām, jo viņš, lai glābtu sevi, ne pie kā neapstāsies. Es nevaru jums ieteikt nekādus piesardzības pasākumus, jums par tiem jāpadomā pašam. Bet nerunājiet par tiem skaļi. Atvainojiet, ka pakļauju jūs šādam riskam, bet domāju, ka tā ir daļa no jūsu kā ārsta darba. Tomēr, ja nevēlaties riskēt, vienkārši pasakiet mums. Mēs tūlīt dosimies prom. Protams, mēs jūs pārbaudīsim pie pirmās izdevības, taču, ja viņu nevajās bailes tikt nekavējoties atklātam, viņš var atstāt jūsu ķermeni, to nesabojājot, jo steigsies pazust. Kāds ir jūsu lēmums?

Doktors Sīvers nešaubījās ne mirkli.

- Es uzņemšos šo risku. Man šķiet, ka pratīšu sevi pārbaudīt. Pēc taviem vārdiem, tu esi Boba ķermenī jau gandrīz sešus mēnešus, bet tavs meklējamais, ja tas vispār ir manī, iespējams, ir atradies tur tikai dažas nedēļas. Tas ir pietiekami, lai izveidotos specifiskas antivielas: galu galā tu saki, ka būtībā esi vīruss. Es varu paņemt Boba un savus asins seruma paraugus un saņemt tūlītēju atbildi. Tu saproti, par ko es runāju?

Bobs lēnām atbildēja, atkārtojot Mednieka vārdus:

- Es zinu, ko jūs ar to domājat. Diemžēl jūsu plāns nedarbosies. Ja mēs sen nebūtu iemācījušies novērst mūsu šūnām nelabvēlīgu antivielu veidošanos, mūsu pastāvēšanas veids būtu neiespējams.

Ārsts sarauca pieri.

– Man vajadzēja par to padomāt. Jūsu meklētais, protams, neļaus savu audu paraugam iekļūt asinīs, ko es ņemšu. Kā gatavojaties pārbaudīt jūs? Ir taču jābūt metodei?

Bobs paskaidroja Mednieka grūto situāciju, un tad svešinieks pabeidza:

— Pārbaudi biju plānojis veikt personīgi. Viņš nespēs no manis paslēpties, ja es iekļūšu tajā pašā ķermenī.

- Kāpēc tādā gadījumā nepārbaudīt mani? Es zinu, ka tev nav nekāda īpaša iemesla mani turēt aizdomās, bet ir jāpārbauda. Tad tu zināsi, ka vari man uzticēties. Atklāti sakot, es vēlētos būt pārliecināts arī pats. Pēdējās minūtes bijušas ļoti nepatīkamas: baidos, ka uzzināšu patiesību, tiklīdz tu iziesi no kabineta.

- Tas ir saprotams, - sacīja Bobs. - Bet Mednieks neienāks un neizies no cilvēka ķermeņa, kamēr tā saimnieks ir nomodā. Šķiet, ka jūs piekrītat viņam šajā jautājumā.

Doktors lēnām pamāja, domīgi lūkodamies uz savu redzamo viesi.

– Jā, es saprotu viņa motīvus. Tomēr to var noorganizēt.

Doktors Sīvers piecēlās un devās uz ārdurvīm, līdzi paņemdams no plaukta nelielu plakātu. Viņš izkāra plakātu ārā, aizslēdza durvis un atgriezās kabinetā.

Viņš vēlreiz paskatījās uz Bobu un piegāja pie viena no daudzajiem mazajiem skapīšiem.

- Cik tu sver, Bob? — viņš pār plecu jautāja.

Zēns pateica. Ārsts ātri veica aprēķinu un paņēma pudeli ar dzidru šķidrumu.

Turot to rokā, viņš pagriezās pret apmeklētājiem.

- Medniek, es nezinu, vai šis līdzeklis iedarbosies uz tevi. Pagaidām būs labāk ja atstāsi Boba gremošanas un asinsrites sistēmu. Mēs gulēsim no vienas līdz divām stundām. Tas, iespējams, ir ilgāk, nekā nepieciešams, taču mazāka deva var mūs neaizmidzināt. Kamēr mēs gulēsim, varat pārbaudīt un atgriezties. Labi? Mūs nekas netraucēs, par to esmu pārliecināts.

-  Baidos, ka ne viss ir kārtībā, - atbildēja Mednieks. – Tas nozīmē, ka mans saimnieks būs bezpalīdzīgs, pirms būšu pārliecināts par jums. Tomēr es piekrītu, ka pārbaude ir jāveic, tāpēc es nedaudz mīkstināšu savas prasības. Ja jūs un Bobs apsēdīsieties viens otram blakus, cieši sadevušies rokās un apsolīsiet neatlaist viens otru divdesmit minūtes, es iekļūšu jūsu ķermenī, veiksiet pārbaudi un atgriezīšos.

Doktors uzreiz piekrita. Viņš gatavojās lietot tikai miega zāles, jo Mednieks uzstāja, lai viņa saimnieks būtu bezsamaņā. Mednieka plāns bija patīkamāks un drošāks. Ārsts pabīdīja krēslu tuvāk Robertam, satvēra puikas roku, pārsēja abas rokas ar pārsēju, ko iepriekš bija lietojis acīm kā papildu līdzekli Mednieka nomierināšanai, un atslāba.

Pagāja nedaudz vairāk par desmit minūtēm, taču visiem par atvieglojumu Mednieka atbilde bija noraidoša. Diskusija kļuva brīvāka — vismaz starp Bobu un doktoru —, un problēmas dažādās puses tika izskatītas tik rūpīgi, ka doktors gandrīz aizmirsa par Boba ievainoto kāju. Tikai beigās viņš pieminēja to.

— Cik es saprotu, Bob, tavs draugs nevar paātrināt sadzīšanas procesu, viņš vienkārši novērš asins zudumus un infekciju. Mans padoms ir saudzēt kāju cik vien iespējams. Tu pārāk daudz noslogo ievainoto muskulatūru.

- Vienīgā problēma, - sacīja Bobs, - ir tā, ka esmu armijas transporta nodaļa un virspavēlnieka transportlīdzeklis, tāpēc mani nav iespējams demobilizēt.

- Nu ko, tas aizkavēs atveseļošanos, bet pašreizējos apstākļos es neredzu lielu ļaunumu. Izlem pats. Es zinu, ka situācija ir nopietna. Bet mēģini kāju nenoslogot.

Ārsts aizvēra aiz viņiem durvis un atgriezās savā kabinetā. Šeit viņš iegrima imunoloģijas izpētē. Mednieku suga var kaut ko zināt par antivielām, bet medicīnai ir arī citas iespējas.

Vēl bija par agru doties vakariņās, tāpēc Bobs un Mednieks devās uz strautu, kur bija jāatrodas zēniem. Zāģa skaņa ilgi pirms Bobs tos ieraudzīja, vēstīja par viņu klātbūtni. Tiklīdz viņš parādījās, darbs tika pārtraukts.

- Kur tu biji? Tu izvairījies no liela darba. Paskaties uz laivu.

Bobs paskatījās. Maz ko varēja redzēt, jo gandrīz visas sapuvušās koka daļas bija izņemtas, tā ka no laivas gandrīz nekas nebija palicis pāri, bet nomaiņa vēl nebija uzsākta. Bobs pamanīja iemeslu: nebija materiāla.

— Kur tad atgriezumi, ko vakar savācām? — viņš jautāja Hejam.

- Labs jautājums, - viņš sausi atbildēja. — Kaut kas jau palika savās vietās. Tagad tas ir šeit. Pārējais pazudis. Es nezinu, vai to izvazāja bērni, vai to atklāja un izmantoja strādnieki. Mēs necentāmies atrast vairāk. Nolēmām, ka labāk ir paņemt pārējo, pirms arī tas pazūd. Būs tur jāatgriežas — remontam te nepietiek.

- Protams! — teica Bobs.

Viņš paskatījās uz laivas skeletu.

Tad viņš kaut ko atcerējās un pagriezās pret Raisu.

- Rudais, baidos, ka vakar atradu Tinu.

Visi nolika instrumentus un ar interesi ieklausījās.

- Kur?

- Mežā pie strauta iztekas. Es uzreiz pēc tam pakritu un aizmirsu, citādi būtu tev pateicis no rīta. Es precīzi nezinu, vai tas ir Tins - tur nav daudz palicis, bet tas bijis viņa auguma suns. Ja vēlaties, es jums parādīšu šo vietu pēc vakariņām. Bet tagad nav laika.

- Bet tu zini, kāpēc viņš nomira?

Raiss jau sen bija samierinājies ar suņa nāvi.

- Nē. Tu vari nojaust tikpat labi cik es: kad redzēsi kaulus. Nedomāju, ka cēloni varētu noteikt pats Šerloks Holmss, bet tu vari pamēģināt.

Šī ziņa beidzot pārtrauca darbu uz laivas.

Kā Bobs jau teica, tuvojās vakariņu laiks. Drīz vien grupa atgriezās uz ceļa gar strautu, un visi devās mājās.

Raiss atgādināja Bobam, ka pēc vakariņām viņiem jāaiziet uz mežu.

Kā izrādījās, atnāca visi. Boba kodolīgais stāstījums izraisīja ziņkāri, un visi gribēja redzēt atradumu. Bobs lēnām gāja augšup pa taku gar strautu. Pa ceļam viņš parādīja vietu, kur notika viņa negadījums. Hejs, ziņkārīgi parakņājies bedrē, atrada zaru, kas bija sagādājis tik daudz nepatikšanu, un ar lielām pūlēm izvilka tā augšējo daļu.

- Tu esi izvairījies no milzu nepatikšanām, - viņš atzīmēja.

Viņš pacēla zaru uz augšu. Bobs norādīja uz savu kāju.

Zēni redzēja apakšējo caurumu, bet viņš, tāpat kā savam tēvam, izvairījās parādīt augšējo.

- Ne gluži izvairījos, - viņš atbildēja.

Hejs uzmanīgi paskatījās uz zaru.

Saule rietēja, un mežā kļuva tumšs, bet viņš varēja aplūkot notikuma atstātās pēdas.

- Tev taisnība, - viņš teica. — Asinis notecējušas pēdu uz leju no asā gala. Nez kāpēc nepamanīju asinis uz tavām biksēm, kad mēs vakar satikāmies.

- Nezinu, - Bobs ātri sameloja.

Viņš gāja tālāk, dziļāk biezoknī, un pārējie viņam sekoja. Hejs paraustīja plecus, nometa zaru un sekoja visiem pārējiem.

Viņš tos panāca, kad visi stāvēja pie skeleta, apmainoties ar teorijām. Bobs, kuram bija savs mērķis, viņus uzmanīgi vēroja.

Viņš pats, pretēji Mednieka vārdiem, bija pilnīgi pārliecināts, ka Tīnu nogalinājis viņu meklētais noziedznieks. Pēc tam izlika lamatas, kas noķēra Bobu. Bobam pat bija izskaidrojums, kāpēc nebija mēģināts iekļūt viņa ķermenī, kamēr viņš palika bezpalīdzīgs: svešinieks jau bija atradis citu saimnieku, kurš izmantoja strautu kā ceļu cauri džungļiem, tāpat kā Bobs un viņa draugi. Tas, protams, nozīmēja, ka vienam no viņa draugiem bija jābūt tuvumā un jāpaliek nekustīgi pietiekami ilgi. Bobs nebija dzirdējis par šādu gadījumu, taču cerēja, ka kāds to pieminēs.

Ātri iestājās tumsa, un zēni tikai secināja, ka suņa kaulus traucējuši vienigi kukaiņi. Tie līdz šim nebija aiztikti, taču redzamība ar katru minūti pasliktinājās, un Malmstroms pieņēma lēmumu. Galvaskauss gulēja biezoknī, bet tieši to viņš gribēja pārbaudīt.

Noņemt galvaskausu nebija viegli — augi, starp kuriem tas gulēja, bija  ar asiem, atpakaļ izliektiem ērkšķiem, un Malmstroms tika pamatīgi saskrāpēts.

Viņš pastiepa galvaskausu Kolbijam un papurināja savainoto roku.

— No tādiem labi gatavot žebērkļus zivīm. Nolādētie ērkšķi iestrēgst, izstiep tik roku. Tā, iespējams, notika ar Tinu. Viņš kaut ko dzenāja un vairs nevarēja tikt ārā.

Teorija bija pamatota un iedarbojās pat uz Bobu. Viņš pēkšņi atcerējās, ka par saviem pieņēmumiem nav pastāstījis doktoram. Nez kāds būs Sivera viedoklis? Varbūt viņš ir izstrādājis kādu medicīnisko pārbaudi un varēs viegli atrast paskaidrojumu, lai to izmantotu. Bobs cerēja dot viņam mājienu par to, pie kura jāizmēģina vispirms. Tagad viņš nezināja, ko domāt. Tumsā viņš gāja mājās, saspringti domādams.

16. nodaļa Piedāvājums

Otrdiena pagāja kā parasti, līdz pašām nodarbību beigām, izņemot to, ka Mednieks arvien vairāk uztraucās par Čārlzu Terolu. Viņam bija jāatstāj sala ceturtdien, un, cik Mednieks varēja nojaust, Bobs nebija darījis neko, lai pārbaudītu Terolu vai aizkavētu viņa aizbraukšanu. Bija palikušas tikai divas naktis.

Puikām šādu bažu nebija, tiklīdz atbrīvojās, devās meklēt materiālus laivas remontam. Bobs devās viņiem līdzi, bet apstājās pie doktora mājas, pateica pārējiem, ka vēlas parādīt savu kāju. Viņš doktoram pastāstīja iepriekšējā vakara notikumus un savu teoriju, un pirmo reizi detektīvs saprata, ka viņa Saimnieks attīsta idejas, kas ir radikāli pretējas tām, kuras viņš risināja pats. Viņš ātri piesaistīja zēna uzmanību un izklāstīja savus uzskatus un faktus, kas tos apstiprina.

- Žēl, ka es nepamanīju tavu domu virzienu, - viņš nobeidza. - Es domāju, ka stāstīju, ka mūsu draugs nenogalināja suni, bet man šķiet nepieminēju, ka arī lamatas bija pilnīgi dabisks veidojums. Kokam krītot, zars ietriecās zemē. Tāpēc tu neveltīji uzmanību Čārlzam Terolam?

- Droši vien, - Bobs atbildēja.

Viņš doktoram īsi atstāstīja kluso sarunu ar Mednieku.

- Jaunais Terols? — Sivers paraustīja plecus. – Viņš rīt atnāks pie manis uz vakcināciju. Jums ir kāds iemesls viņu turēt aizdomās?

- Sākumā vienkārši bija tikai fakts, ka viņš aizbrauc no salas, - atbildēja Mednieks. - Mēs vēlējāmies pārliecināties, pirms viņš vairs nebūs sasniedzams. Tomēr vēlāk uzzinājām, ka viņš gulējis laivā pie rifa, sniedzot mūsu noziedzniekam lielisku iespēju iekļūt viņa ķermenī. Viņš bija klāt arī tad, kad gandrīz iekritām piestātnes kanalizācijas caurumā, lai gan, tur bija arī citi.

- Pareizi, - nomurmināja doktors. - Mums ir garš aizdomās turamo saraksts, un arī pārējā salas daļa ir tikai nedaudz mazāk aizdomīga. Bob, vai tev ir kādas jaunas idejas par saviem draugiem?

- Tikai viena, - zēns atbildēja. — Kad Sīkulis-Malmstroms no pameža vilka Tina galvaskausu, viņš savainojās uz ērkšķiem un stipri asiņoja. Domāju, ka par viņu nav jāuztraucas.

Sīvers nedaudz sarauca pieri un vērsās pie detektīva ar šādu jautājumu:

- Medniek, kā tur ir ir tava meklējamā ētiku? Viņš ir no jūsu sugas. Viņš varētu ļaut plūst asinīm tikai tāpēc, lai nerastos aizdomas?

- Viņam nav sirdsapziņas, - atbildēja svešinieks. - Tomēr sīku brūču aizklāšana mums kļuvusi par tādu ieradumu, ka viņš varēja to darīt. Protams, ja viņa Saimnieks tiktu turēts aizdomās un viņš to nojaustu, viņš atturētos no palīdzības neatkarīgi no tā, cik nopietna būtu brūce. Viņš rūpējas tikai par savu veselību. Boba novērojums nav pierādījums, lai gan Malmstromam varam ielikt nelielu plusiņu.

Ārsts pamāja.

- Tā jau domāju, - viņš teica. - Nu ko, mums jāpārbauda jaunais Terols. Būtu interesanti uzzināt, kā jūs ietekmētu dzeltenā drudža vakcīna. Terols to rīt saņems.

– Es labprāt pārbaudītu, ja tas nekaitēs Bobam. Tomēr garantēju, ka mūsu noziedznieks vienkārši aizies no orgāna, kurā tikusi veikta injekcija, un gaidīs, līdz tās ietekme samazināsies. Turklāt maz ticams, ka tā varētu kaitēt mums. Es joprojām domāju, ka labāk to pārbaudīt pašam un tūlīt. Atraduši meklējamo, varēsim atrast līdzekļus, kā ar viņu tikt galā.

- Kad tu atradīsi savu meklējamo, tev jau vajadzētu būt visam sagatavotam, - iebilda doktors. - Viss, ko es varu piedāvāt, nekaitējot saimniekorganismam, ir dažas antibiotikas un vakcīnas. Un mēs nevaram tās visas uzreiz pārbaudīt pie Boba. Pārbaudes vajadzēja sākt jau sen.

Viņš saspringti domāja.

- Lūk ko. Pieņemsim, ka tagad sākam lietot pa vienam medikamentam, sākot ar vakcīnām, kas Bobam nekaitēs. Varēsi mums pastāstīt, kādu ietekmi tās atstāj uz tevi. Mēs varētu sakārtot lietas, lai tu varētu ātri atstāt viņa ķermeni, pirms beigsies tev neizturamās vakcīnas iedarbība. Mēs pārbaudīsim Terolu, kad atradīsim piemērotu vakcīnu. Nu, ja arī to neatradīsim, sliktāk nebūs.

- Bet, kā jūs sakāt, tas prasīs vairākas dienas, un Terols pamet salu mazāk nekā pēc četrdesmit astoņām stundām.

- Nav obligāti. Man tas nepatīk, jo zinu, cik ļoti viņš vēlas strādāt uz kuģa, bet vajadzības gadījumā varu viņu paturēt uz salas novērošanai līdz nākamajam kuģa reisam. Tas mums dos desmit dienas, un, ja mēs pārbaudīsim divas vakcīnas dienā, ļoti iespējams, ka kaut ko atradīsim. Sāksim ar antibiotikām, jo vakcīnas ir ļoti specifiskas.

- Ļoti labi, ja tu piekrīti, Bob, - sacīja Mednieks.

— Žēl, ka mēs jūs nepadarījām par sabiedroto ātrāk, doktor. Sāksim nekavējoties?

- Protams, - Bobs atbildēja.

Viņš apsēdās, un ārsts uzmeta viņam pār ceļgaliem palagu.

- Nezinu, varbūt ir jānovelk kurpes, - viņš teica.

Viņš ierīvēja Boba roku ar spirtu.

– Cik saprotu, tavs draugs tik un tā varēs izkļūt no ķermeņa. Esi gatavs?

Bobs pamāja. Sivers piespieda šļirci pie rokas un nospieda. Zēns skatījās uz sienu, gaidīdams Mednieka atbildi.

- Tā priekš manis ir tikai cita veida proteīna molekula, - beidzot paziņoja Mednieks. - Pajautā doktoram, vai es varu tos apēst vai atstāt tev asins sistēmā.

Bobs nodeva ziņu.

- Nav nozīmes, - atbildēja doktors. - Bet, ja viņš vakcīnu atstās un pastāstīs, kā tā iedarbojas uz tavām šūnām, viņš man izdarīs lielu pakalpojumu. Mēs to uzskatām par nekaitīgu. Nu šodien laikam vairs nav vērts eksperimentēt. Vari atgriezties pie draugiem. Turi acis vaļā. Terols nav vienīgais aizdomās turamais.

Puikas joprojām atradās būvlaukumā, Bobs visu laiku vēroja ceļu, lai par to būtu pārliecināts.

Kāpjot uz velosipēda, viņam iesāpējās kāja. Bobs ar smaidu saprata, ka doktors pilnībā aizmirsis par viņa brūci. Viņš vēlētos aizmirst arī pats. Brauciens bija īss, un viņš priecājās, ka kreisajā pusē, kur bija atstāti velosipēdi, jau bija liela kaudze nepieciešamo materiālu.

Atstājis savu turpat, viņš devās draugu meklējumos.

Kā izrādījās, četri draugi uz laiku pārtrauca materiālu meklēšanu. Viņi atradās tālāk kalnā, virs sienas, kuras izliešanu bija skatījies Bobs. Betons bija sacietējis, un zēni skatījās uz tā gludo virsmu. Bobs, pievienojies viņiem, pamanīja, ka viņi apakšā vēro vīriešu grupu, kuri knibinājās ap kaut kādu dīvainu aparātu. Visi bija uzvilkuši gāzmaskas, un vadītājā varēja sazīmēt Malmstroma tēvu. Visi pulcējās ap sūkni, kas ar elastīgu šļūteni bija savienots ar šķidrumu piepildītu cisternu.

Viens no vīriešiem izsmidzināja šķidrumu uz betona, bet pārējie viņam sekoja ar rūcošām lodlampām.

Zēniem bija priekšstats par notiekošo: daudzas no salā izmantotajām baktērijām radīja ārkārtīgi kodīgas vielas vai nu kā starpproduktu, vai kā galaproduktu. Sienām tika uzklāts aizsargpārklājums, lai tās pasargātu no iedarbības. Tas sastāvēja no fluorētas plastmasas, kas tika atklāta vairākus gadus iepriekš kā blakusprodukts urāna izotopu dalīšanās pētījumos. Tas tika sajaukts cisternā ar vielu kura slāpē augšanu un polimerizējās stiklveida glazūrā, tiklīdz tika uzkarsēts. Šīs vielas tvaiki bija ļoti indīgi, tāpēc vīrieši strādāja gāzmaskās.

Puikas, trīsdesmit pēdas virs viņiem, laiku pa laikam varēja saskatīt tvaika mākoņus. Mednieks briesmas nesaskatīja, bet saskatīja ko citu.

— Vispirms gandrīz izcepies dzīvs, pēc tam šitas. Tu galīgi nepadomā par to, kas ar tevi notiks, vai kā?

Visi pārsteigti atskatījās un ieraudzīja Boba tēva garo figūru. Pēdējo reizi visi viņu bija  redzējuši rezervuāra apakšā, viņš bija ar kaut ko aizņemts.

Neviens nepamanīja kad viņš paspēja uzkāpt augšā.

— Kā jūs domājat, kāpēc, jūsuprāt, viņiem vajadzīgas gāzmaskas? Labāk nāciet man līdzi. Var jau būt ka šeit ir droši, bet kāpēc riskēt?

Viņš pagriezās un gāja gar sienu, bet zēni viņam klusēdami sekoja.

Pabeigtās sekcijas beigās misters Kinerds norādīja viņiem uz garu laukuma stūri.

- Es atnākšu pēc dažām minūtēm. Man jāaizbrauc uz mājām, un, ja jūs sakrausiet džipā savu ieguvumu,  aizvedīšu to līdz strautam.

Viņš pavēroja, kā zēni skrien lejā no kalna.

Tad uzvilka kreklu, paslēptu pie viena no zāģiem, un devās uz mašīnu. Tur viņu gaidīja tikai dēls, pārējie bija aizgājuši pēc materiāliem.

Iekraušana tika pabeigta ātri. Puikas nesa mazākos gabalus, bet misters Kinerds vienā piegājienā atnesa visus dēļus. Tad viņš piecu velosipēdu pavadībā aizbrauca pa ceļu.

Puikas protams sarīkoja sacensību, taču distance bija pārāk īsa, beigās viņus šķīra tikai daži jardi, un džipam nebija pat jāgaida.

Misters Kinerds, redzēdams, ka zēni novelk apavus un uzloka bikses, sekoja viņu piemēram, pacēla dēļus un šļakstināja pa straumi uz notikumu vietu.

Izpētījis laivas skeletu, viņš izteica dažus konstruktīvus komentārus un atgriezās pa to pašu ceļu.

- Jūs, puiši, laikam apmācījuši apkārtējos odus, lai tie uzbruktu svešiniekiem, - viņš atzīmēja.

Zēni atbildēja tādā pašā garā un ķērās pie darba.

Viņi bieži ņēma pārtraukumus, lai izpeldētos, un vienā no šiem pārtraukumiem Mednieks uzzināja, kāpēc cilvēki izvairās no medūzām. Kādā mirklī Bobam tas neizdevās, un viņa viesis nekavējoties tika iepazīstināts ar indīgajām šūnām. Viņš bloķēja indes izplatību nevis tāpēc, ka viņa Saimniekam bija jāiemācās par sevi rūpēties, bet gan daļēji aiz sentimentālām atmiņām par kļūdām, kuras pieļāva savā pirmajā dienā uz Zemes. Viņš juta, ka maksā par zināšanām.

Neskatoties uz biežajiem pārtraukumiem, pirmajā stundā tika izdarīts daudz. Tad parādījās otrā laiva. Tajā, par lielu interesi, detektīvam un viņa Saimniekam, airēja Čārlzs Terols.

- Sveiks, miegamice! – Raiss viņu izsmējīgi sveicināja un pavicināja zāģi.

— Pēdējo reizi izpēti salu?

Terols paskatījās uz viņu ne pārāk draudzīgi.

- Žēl, ka tavs iedzimtais briesmu signāls nav izaudzis tev arī uz mēles, - viņš atzīmēja. - Ko, puikas, atkal kaut kas ar laivu? It kā jau vienreiz salabojāt.

Četras balsis viņam sāka skaidrot notikušo. Raiss klusēja. Stāsta beigās apmeklētājs paskatījās uz viņu ar izsmējigu sejas izteiksmi. Nekas nevarēja izteikt viņa domas skaidrāk. Attiecības starp viņiem bija saspringtas visu pusstundu, līdz Terols devās prom.

Šajā pusstundā bija daudz runāšanas un maz darba. Terols daudz stāstīja par saviem nākotnes plāniem, Hejam un ik pa laikam Kolbijam izsakot dažādas piezīmes.

Bobs, kurš zināja par doktora nodomiem, runāja maz, lielākoties viņš sev atgādināja, ka tas ir paša Terola interesēs.

Raiss visu laiku klusēja, un vairāk nekā parasti klusēja pat Malmstroms. Bobs to skaidroja ar faktu, ka Malmstroms vienmēr bijis Terolam draugs un nevēlējās, ka viņa draugs aiziet. Protams, kad Terols iekāpa laivā, Malmstroms iekāpa viņam līdzi, palūdzis Kolbijam paņemt viņa krūmos pie strauta atstāto velosipēdu.

– Čārlijs vēlas satikt baržu un tai velkot apbraukt lagūnu. Viņš grib satikt puišus no baržas un tad mēs dosimies uz jauno rezervuāru kalnā. Es došos viņam līdzi un no turienes - mājās.

Kolbijs pamāja, un Terola laiva aizslīdēja pa lagūnu, lai pārtvertu tīrīšanas baržu, kas veica vienu no saviem periodiskiem braucieniem. Pārējie klusēdami vēroja.

– Bija jautri viņu pazobot.  žēl, ka viņš brauc prom, - Raiss beidzot teica. – Tomēr viņš jau bieži parādīsies. Turpināsim remontēt laivu?

Visi piekrita, bet vairs nebija iepriekšējā entuziasma. Viņi kādu laiku pastrādāja, pēc tam nomazgājās un visbeidzot pārsteidza savus vecākus, ierodoties mājās ilgi pirms vakariņām.

Bobs tā vietā, lai ķertos pie mājasdarbiem, pēc vakariņām atkal izgāja ārā. Uz mammas pajautājumu, atbildēja, ka aizies uz ciematu. Būtībā tā bija taisnība. Viņš nevēlējās uztraukt vecākus, sakot, ka ies pie doktora Siversa.

Doktors teica, ka nākamo vakcīnu varētu izmēģināt rīt, un Bobam nebija steidzamu ziņojumu vai jautājumu, taču viņš juta neskaidru nemieru un nevarēja saprast, kāpēc.

Mednieks noteikti bija labs un uzticams draugs, taču viņš ne vienmēr bija tāds, ar ko varēja parunāties, bet Bobam vienkārši gribējās parunāties.

Doktors viņu sagaidīja ar zināmu izbrīnu.

- Labvakar, Bob. Nevarat sagaidīt, kad varēsi izmēģināt citu vakcīnu? Vai arī vienkārši gribēji patērzēt? Jebkurā gadījumā nāc iekšā.

Viņš aizvēra durvis aiz sava jaunā viesa un aicināja viņu apsēsties.

– Precīzi nezinu, ser, pareizāk sakot, zinu daļēji. Par to lietu ko mēs gatavojamies izdarīt ar Terolu. Mums ir nopietns iemesls, un tas viņam nekaitēs, bet es tomēr nejūtos labi.

- Zinu. Man arī tas nepatīk. Zini, man būs jāmelo, bet es pie tā neesmu pieradis. Kad es nosaku diagnozi nepareizi, tā ir kļūda, bet godīga.

Viņš sausi pasmaidīja.

- Tomēr neredzu nekādu alternatīvu, un nedomāju, ka mēs darām ko sliktu. Tev tas ir jāsaprot. Tas ir viss?

- Nē. Bet es nevaru jums pateikt, kas par lietu. Vienkārši uztraucos.

– Tas ir gluži dabiski. Tu esi grūtā situācijā. Vairāk nekā es, un arī es to jūtu. Bet, iespējams, tu esi redzējis kaut ko svarīgu, bet nevari atcerēties, kaut ko tādu, kas attiecas uz mūsu problēmu. Esi apdomājis visu, kas ar tevi notika?

— Un ne tikai to, bet visu, kas noticis kopš rudens.

— Tikai apdomāji vai apspriedi ar savu draugu?

— Galvenokārt apdomāju.

– Varbūt ir vērts apspriest. Bieži vien tas palīdz sakārtot domas. Mēs varam vismaz apspriest pierādījumus pret taviem draugiem. Mēs jau runājām par Terolu. Vienīgie fakti pret viņu ir tādi, ka viņš gulēja pie rifa un atradās uz piestātnes, kad tu nokriti. Turklāt mums jau ir rīcības plāns attiecībā uz viņu. Tu pieminēji nelielu faktu par labu Malmstromam, kad viņš uzdūrās uz ērkšķiem. Ir vēl kas par vai pret? Piemēram, viņš pie rifa negulēja?

— Dienā, kad parādījās Mednieks krastā gulējām mēs visi. Starp citu, Sīkuļa tajā dienā nebija. Bet tas nav svarīgi. Es jums stāstīju, kā mēs atradām kosmosa kuģa atlūzu. Tā atrodas jūdzes attālumā no krasta, un Mednieks teica, ka būs vajadzīgs ilgs laiks, lai šo gabalu aizvilktu līdz krastam.

Bobs paklusēja.

— Vienīgais, ko varu piebilst, ir tas, ka Sīkulis mūs pameta un šodien aizbrauca kopā ar Čārliju. Viņi vienmēr ir bijuši labi draugi, tāpēc tur nav nekā īpaša.

Doktors pamāja.

– Jā, jāpiekrīt, ka tas viss ir vai nu mazsvarīgi, vai runā par labu jaunajam Malmstromam. Kā ar rudmataino – Kenu Raisu?

- Tas pats. Viņš atradās pie rifa un piestātnē. Es neredzēju viņa ievainojumus, tāpēc... Pag. Viņš ar koraļļa gabalu smagi saspieda kāju. Bet viņš bija ar apaviem kājās - mēs tur tos vienmēr valkājam - tāpēc nesavainoja sevi. Bet zilumi, iespējams, nozīmē tikpat daudz kā Sīkuļa skrāpējumi.

- Kad tas notika? Tu man neko neteici.

- Uz rifa, tieši tad, kad atradām ģeneratora apvalku, tieši tajā vietā. Man vajadzēja par to padomāt.

Viņš sīki izstāstīja par notikušo.

– Mēs par to, protams, klusējam. Viņš taču gandrīz noslīka!

- Interesanti. Medniek, varbūt mums paskaidrosi, kāpēc īpaši aizdomīgi raugies uz tiem, kas gulēja ārējā rifa zonā?

Mednieks saprata, ko doktors domā un atbildēja uz jautājumu.

– Viņš noteikti bija sasniedzis krastu kaut kur uz rifa. Viņš nevarēja izmantot cilvēku, kurš viņu redzēja, un, protams, viņam ir jārūpējas par noslēpumu un viņš neienāks saprātīgas būtnes ķermenī, neskatoties uz būtnes iebildumiem. Protams, Saimnieka šausmas viņam nenozīmē neko, bet viņš negribētu, lai par to uzzinātu, teiksim, mediķis. Es domāju, doktor, ja kādam no salas iedzīvotājiem būtu pielipis liels želejas gabals un uzsūktos caur ādu, jūs ļoti drīz par to dzirdētu.

Doktors pamāja.

- Tā jau domāju. Bet man ienāca prātā, ka jaunais Raiss varēja būt uzbrukuma objekts, to neapjauzdams, kamēr viņa kāja bija iesprostota zem ūdens. Dabiskās bailes, satraukums, sāpes no koraļļa gabala - tas viss padarītu uzbrukumu nepamanāmu.

- Pilnīgi iespējams, - Mednieks piekrita.

Bobs, tāpat kā iepriekš, pateica šo repliku, bet turpināja no sevis:

- Nevar savienot abus notikumus. Ja šis radījums tikai tad iekļuva Raisa ķermenī, tam nevarētu būt nekāda sakara ar incidentu piestātnē. Pirmkārt, viņam, tāpat kā Medniekam, būtu vajadzīgas vismaz vairākas dienas, lai pierastu pie tā, un, otrkārt, viņam nebija iemesla: viņš nevarēja nojaust, ka Mednieks ir manī.

- Pareizi, Bob. Taču incidents piestātnē varēja būt tikai nelaimes gadījums. Galu galā visu, kas notika ar jums un jūsu draugiem, nevarēja iepriekš sagatavot. Es tevi pazīstu kopš dzimšanas, un, ja kāds man būtu pajautājis agrāk, es nebūtu pārsteigts par visu, kas ar tevi noticis. Zini, griezumi, sasitumi un zilumi notiek katru dienu.

Bobam tam bija jāpiekrīt.

- Šoreiz laivu salauza Kens, bet es nesaprotu, kā tam var būt kāds sakars ar mūsu lietu, - viņš teica.

– Es arī, bet mēs to atcerēsimies. Tāpēc šobrīd visvairāk iemeslu turēt aizdomās ir jauno Raisu. Nu, bet pārējie? Piemēram, Normans Hejs? Es padomāju par viņu pēc tava stāsta.

- Ko tieši?

- Es neesmu bez smadzenēm, un tagad saprotu, kāpēc tev toreiz bija nepieciešama informācija par vīrusiem. Man ienāca prātā, ka Hejam varētu būt bijis līdzīgs motīvs. Atceries, viņš paņēma grāmatu, kuru gribēju iedot tev? Protams, viņa pēkšņā interese par bioloģiju var būt gluži dabiska, vai arī tā var būt tikpat nepatiesa kā tavējā.

Bobs pamāja.

- Tā ir laba doma. Viņam bija pietiekami daudz iespēju. Viņš bieži atradās uz rifa un strādāja pie sava baseina. Es nezinu, vai viņš tur snauda, bet arī tas ir pilnīgi iespējams. Viņš arī labprāt devās kopā ar mani ūdenī, kaut ari domājām, ka tur varētu būt kāda slimība vai indīga viela.

Ārsts jautājoši pacēla uzacis, un Bobs viņam pastāstīja par notikušo.

- Bob, - teica ārsts, kad zēns bija pastāstījis, - varu saderēt, ka tu varētu atrisināt problēmu, ja vienkārši apkopotu visu informāciju, kas tev jau ir. Ļoti interesanti. Tas nozīmētu, ka Normens sazinās ar savu viesi tāpat kā tu ar Mednieku. Šī būtne varēja izstāstīt izdomātu stāstu un piesaistīt Heja simpātijas.

Tieši šajā brīdī doktoram Siveram ienāca prātā doma, ka Mednieks varētu rīkoties tāpat. Tāpat kā Bobs, viņš nolēma pārbaudīt šo domu pie pirmās izdevības.

- Man šķiet, ka Normans, tāpat kā visi citi, tajā laikā atradās dokā, tāpēc viņš šajā gadījumā ir līdzvērtīgs pārējiem, - doktors turpināja bez manāmas pauzes. — Vari par viņu atcerēties vēl kaut ko, par vai pret? Nevari? Labi, tad paliek Hafs Kolbijs, lai gan mēs nedrīkstam aizmirst, ka salā ir arī daudzi citi, kas strādā vai apmeklē rifu.

- Strādniekus var neņemt vērā, - Bobs uzstāja, - un neviens no bērniem nespēlējas tik tuvu ūdenim kā mēs, vismaz šajā salas pusē.

- Nu labi. Bet kā ar Kolbiju? Es viņu labi nepazīstu. Nedomāju, ka ar viņu esmu pārmijis vairāk par diviem vārdiem. Viņš nav slimojis, un es neatceros, ka būtu par viņu uztraucies pēc vakcinācijām.

- Izskatās, ka ar Hafu viss kārtībā, - Bobs atbildēja. — Mēs dzirdējām vairāk par diviem vārdiem, bet neko daudz. Viņš runā maz un vienmēr paliek otrajā plānā, bet ātri domā. Viņš metās paņemt spaini savam rudmatainajam draugam, pirms kāds saprata, kas notiek. Viņš, protams, atradās piestātnē, bet es vairāk neko neatceros. Nav brīnums: viņš ir viens no tiem, par kuriem daudz nedomā, lai gan ir labs draugs.

- Nu ko, mums jāpadomā par Raisu un Heju un jāpastrādā pie Terola. Es nezinu, vai tu kādreiz beigsi uztraukties, Bob, bet es vismaz esmu daudz uzzinājis. Ja vēl ko atcerēsies, nāc. Nedomāju, ka satikšu tevi šodien, bet ir pagājušas jau dažas stundas. Iespējams, ka vakcīna jau ir izvadīta no tava ķermeņa. Gribi izmēģināt citu?

Bobs gribēja.  Tika atkārtoti tie paši sagatavošanās darbi.

Rezultāts bija tāds pats, tikai Mednieks paziņoja, ka jaunā vakcīna bijusi “garšīgāka” nekā iepriekšējā.

17. nodaļa Arguments

Trešdienas rītā Bobs izgāja no mājas agri un pirms skolas izmēģināja vēl vienu vakcīnu. Viņš nezināja, kad Terols ieradīsies pēc vakcīnas, un nevēlējās viņu satikt, tāpēc neuzkavējās ārsta kabinetā. Nodarbības ritēja kā parasti. Puikas nolēma uz laiku pamest darbu pie laivas un vēlreiz aplūkot jauno rezervuāru.

Malmstroms bija izņēmums: viņš pazuda, par saviem plāniem nepaskaidrojis neko, un Bobs ar ziņkāri vēroja, kā viņš aiziet.

Viņam bija kārdinājums sekot, taču nebija pietiekama iemesla to darīt, un jebkurā gadījumā aizdomās turamo sarakstā augstāk bija Raiss un Hejs.

Šķita, ka būvniecība veicas ne sevišķi ātri. Sienas, kurām tika uzcelti veidņi, ne tikai nebija no vienas puses atbalstītas pret kalnu, bet sākās piecpadsmit pēdu no virsmas rezervuāra ziemeļu galā. Tas nozīmēja, ka būs jāuzstāda garas diagonālās breketes, bet nebija piemērota materiāla, tāpēc tas bija jāsagatavo.

Kalna slīpums arī nozīmēja, ka visi balsti būs dažāda garuma, un misters Kinerds skraidīja šurpu turpu starp sienām un zāģiem ar logaritmisko lineālu un tērauda lenti.

Smagie dēļi pārvietojās no kaudzes pie zāģiem un no turienes pie sienu veidņiem. Bobs, vairāk vai mazāk vienaldzīgs pret skabargām, un Kolbijs, izlūdzies darba cimdu pāri, kādu brīdi palīdzēja.

Hejs un Raiss, bruņojušies ar uzgriežņu atslēgām, bija saņēmuši atļauju pievilkt skrūves konveijera lentē, no maisītājiem uz veidņiem. Konveijers atradās uz sastatnēm un lielākoties augstu virs zemes. Puikas no augstuma nebaidījās, bet daži vīri gan.

Sastatnes bija stabilas, un kritiena risks - minimāls.

Gatavās dienvidu sienas pārklāšana vēl turpinājās un zēni tur nedrīkstēja iet, bet Bobs kādā brīdī drīkstēja aiziet uz doku un piepildīt cisternu ar fluora glazūru.

Materiālu nevarēja ilgstoši turēt darba vietas tuvumā, jo normālā temperatūrā tam bija tendence polimerizēties. Krājumi tika koncentrēti saldētavā netālu no nelielas krekinga rūpnīcas. Ceļš aizņēma divas vai trīs minūtes, bet Bobam bija jāgaida aptuveni pusstundu, līdz cisterna tika iztīrīta un uzpildīta: tajā nedrīkstēja būt pārpalikumu. Tikt galā ar plastmasu, kad tā sacietējusi, nevarētu neviens šķīdinātājs, vispirms izšķīstu cisternas metāls.

Kad Bobs atgriezās, Raisu pie rezervuāra neatrada, viņš turējās neuzkrītoši un pienesa nūjas, ar kurām tika cieši savienotas starplikas.

— Es nometu skrūvi un gandrīz trāpīju tēvam pa galvu. Viņš man pateica, lai nokāpju, pirms kādu nositīšu. Viņš man pateica, lai vai nu strādāju šeit, vai arī aizvācos prom. Viņš teica, ka, ja es kādam šeit kaut ko uzmetīšu, viņš padosies. Interesanti, ko viņš teiktu, ja būtu atraisījušās visas tās ragavas.

- Ja būtu bijis tām ceļā, vairs nebūtu pateicis ne vārda. Labāk nostiprini kā nākas. Tas ir pārāk bīstami lai uzjautrinātos.

– Tev taisnība.

Raiss pārstāja zāģēt un devās pie ragavām, bet Bobs paskatījās apkārt, meklēdams ko interesantu. Kādu laiku viņš palīdzēja tēvam, turēja tērauda mērlentes galu, kad viņam tika stingri aizliegts nest simts mārciņu cementa maisus. Visbeidzot, uz vieglām kāpnēm un ar līmeņrādi viņš sāka pārbaudīt katras sekcijas stāvokli, pirms tika nostiprināti balsti.

Darbs bija pietiekami svarīgs, lai viņš justos apmierināts, pietiekami viegls, lai varētu to paveikt, un pietiekami drošs, lai tēvs neuztrauktos.

Kādu laiku pastrādājis, viņš pēkšņi atcerējās, ka pēc skolas jādodas pie doktora un jāizmēģina cita pote. Tagad, kad viņš šeit bija iestrēdzis, tāpat kā lielākajai daļai sazvērnieku, viņam neienāca prātā, ka nebūs jāpaskaidro sava rīcība.

Tāpēc viņš turpināja strādāt, cenzdamies izdomāt iemeslu aiziet, neradot aizdomas. Pieaugušie varēja nepamanīt, bet palika viņa draugi, un, pat ja viņi nepamanītu, apkārt bija daudz bērnu, kuri noteikti gribētu zināt, kurp viņš ies.

Viņa domas pārtrauca Kolbijs, kurš joprojām strādāja pie transportiera un stāvēja tieši virs galvas.

— Re kur nāk Čārlijs. Viens pats. Man likās, ka viņu satikt aizgāja Sīkulis.

Bobs paskatījās uz ceļu un redzēja, ka Hafam taisnība. Terols lēnām kāpa uz rezervuāra pusi.

Viņa sejas izteiksme bija grūti saskatāma no attāluma, taču Bobs pēc kustībām un gaitas nojauta, ka Terols bija redzējies ar doktoru. Boba seja sastinga, viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus, viņš pat iedomāja, vai pagaidām nevajadzētu doties projām, taču savaldījās un palika savā vietā, vērodams.

Terols tagad bija tuvu. Viņa sejā nebija nekādas izteiksmes, kas pats par sevi jau bija pretrunā ar viņa parasti labo garastāvokli.

Viņš tik tikko atbildēja uz skaudīgajiem mazāko puišeļu sveicieniem. Divi vai trīs pieaugušie, pamanījuši, ka kaut kas nav kārtībā, taktiski paklusēja, taču vārda "takts" Keneta Raisa vārdnīcā nebija.

Šis jauneklis strādāja apmēram trīsdesmit jardus lejā no Boba pakalna.

Viņš ar salabotajām ragavām turpināja piegādāt nūjas. Ragavas viņam blakus šķita ļoti lielas. Raiss bija par mazu savam vecumam. Viņš pacēla galvu un uzkliedza Terolam:

- Sveiki! Vai ta ceļojumam jau viss gatavs?

Nemainīdams sejas izteiksmi, Terols atbildēja:

- Es palieku.

— Vai ta uz kuģa pietrūka kādas gultas?

Tas bija nežēlīgs jautājums, un Raiss to uzreiz nožēloja, jo patiesībā nebija ļauns. Bet viņš neatvainojās. Viņam tādas iespējas nebija.

Terols, kā Bobs pareizi sprieda, bija redzējies ar doktoru Sīveru. Šo darbu viņš bija gaidījis daudzus mēnešus, gandrīz nedēļu pavadīja, gatavojoties ceļojumam, un, pats ļaunākais, viņš par to visiem pastāstīja.

Doktora paziņojums, ka būs jāpagaida vismaz līdz nākamā kuģa atbraukšanai, bija smags trieciens Terolam. Viņš neredzēja kavēšanās iemeslu, kas nav pārsteidzoši.

Izgājis no ārsta kabineta, viņš bezmērķīgi klīda vairāk nekā stundu, līdz kājas aiznesa uz būvlaukumu. Droši vien, ja viņš būtu padomājis, kurp dodas, viņš būtu vairījies no šīs vietas ar tur neizbēgamajiem strādnieku un bērnu pūļiem.

Katrā ziņā viņš nebija noskaņots uz skaidrošanu.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo mazāk pamatota šķita ārsta rīcība, un jo intensīvākas kļuva jaunā vīrieša dusmas. Raisa ņirgāšanās bija pilnīgi nelaikā.

Čārlzs ne mirkli nevilcinājās.

Viņš atradās viena vai divu jardu attālumā no Raisa un nekavējoties rīkojās, - lēca un iesita.

Tikai Raisa ātrā reakcija izglāba viņu no nopietniem bojājumiem. Terols pirmajā sitienā ielika visus spēkus. Raiss izvairījās, palaida ragavas un pacēla rokas, lai pasargātos.

Terola sitiens trāpīja tukšā vietā. Tas lika viņam zaudēt pēdējās miera paliekas un viņš sāka sist ar dūrēm. Raiss, piespiests pie sienas, kas nedeva nekādu iespēju atkāpties, atbildēja ar to pašu.

Vīrietis, kuram Raiss palīdzēja, bija pārāk pārsteigts, lai iejauktos uzreiz, Bobs bija tālu, tāpat kā citi strādnieki, Kolbijs nevarēja tikt lejā no sastatnēm, tāpēc kautiņš turpinājās ar visu iespējamo niknumu, uz kādu bija spējīgi cīnītāji. Sākumā Raiss tikai aizstāvējās, taču, saņēmis spēcīgu sitienu pa ribām, zaudēja mieru un sāka atspēlēties.

Terols bija trīs gadus vecāks, galvastiesu garāks un attiecīgi smagāks. Neviens no viņiem nebija pieredzējuši cīnītāji, taču viņiem izdevās izdarīt dažus spēcīgus sitienus. Lielāko daļu bojājumu nodarīja Terols, kuram pretinieka seja atradās ļoti ērtā augstumā, taču trāpīja arī ribas, un vienā brīdī viņu satricināja sitiens pa saules pinumu.

Viņš neviļus atkāpās un ar rokām saķēra ievainoto vietu. Šajā brīdī Raisam kautiņš sasniedza savu kulmināciju. Viņam nebija treniņu boksā, taču, pat ja viņš būtu trenējies vairākus gadus, viņš nebūtu varējis rīkoties ātrāk un pārliecinošāk.

Tiklīdz Terols nolaida rokas, Raiss trieca dūri uz priekšu, atbalstot to ar pleca, muguras lejasdaļas un kāju muskuļiem, un trāpīja pretiniekam pa degunu. Tas bija lielisks sitiens, un Raiss, kuram nebija ar ko lepoties saistībā ar cīņas mākslu, vienmēr pēc tam to atcerējās ar gandarījumu. Bet tas arī bija viss, ko viņš varēja atcerēties. Terols ātri atguvās un atbildēja ar spēcīgu sitienu tieši tādā pašā veidā. Ar to arī cīņa beidzās.

Vīrietis pie otrajām ragavām atjēdzās un sagrāba Terolu no aizmugures. Bobs, kurš bija paguvis nolēkt no kāpnēm un atskriet uz scēnu, izdarīja to pašu ar Raisu. Cīnītāji nepretojās, sitieni viņus savaldīja, un pauze deva iespēju novērtēt situāciju, bet sanākušais pūlis viņu sejās pamanīja kaunu.

Bērni, kas veidoja lielāko pūļa daļu, atbalstīja abus cīnītājus. Taču vīri, kas spiedās cauri pūlim, neizrādīja nekādu entuziasmu. Mistera Raisa sejā parādījās kāda izteiksme, kas ātri vien iedarbojās uz viņa dēlu.

Bet uz savu dēlu bija ko paskatīties. Parādījušies zilumi, harmonēja ar viņa matu krāsu, deguns asiņoja. Pretinieka zilumus lielākoties slēpa krekls, taču arī viņam no deguna tecēja asinis. Vecākais Raiss apstājās dēla priekšā un kādu laiku klusēdams skatījās uz viņu. Pūlis gaidoši apklusa. Tomēr misteram Raisam nebija nodoma visu, ko domāja, pateikt skaļi. Pēc minūtes viņš vienkārši pavēlēja:

- Kenet, ej nomazgā seju un noslauki no krekla asinis, pirms redz tava māte. Parunāsim vēlāk.

Viņš pagriezās.

- Čārlz, ja tu aiziesi viņam līdzi un izdarīsi to pašu, būšu tev ļoti pateicīgs. Tiešām gribētos zināt, kas to visu izraisīja.

Puikas neatbildēja. Viņi, kauna pilni, aizgāja uz lagūnas pusi. Bobs, Normans un Hafs viņiem sekoja, bet negrasījās runāt, kamēr galvenie dalībnieki nebūs izlēmuši, kas būtu sakāms.

Misters Kinerds pietiekami labi pazina savu dēlu un viņa draugus, lai uzminētu iemeslu.

Tikai šīs zināšanas viņam palīdzēja saglabāt mieru, kad, nogriezies ap rezervuāra stūri, viņš sastapa grupu.

- Manā džipā ir sālsūdens ziepes, - viņš atzīmēja. - Es tās iedošu, ja kāds no jums aiznesīs šo asmeni misteram Merditam pie zāģa.

Viņš pastiepa līdzi nesto apaļo priekšmetu Kolbijam. Tas pārsteigumā atkāpās, taču tūdaļ atjēdzās, izbāza pirkstu caur centrālo caurumu asmenī un pagriezās pret kalnu, kamēr misters Kinerds devās pie savas mašīnas. Puikas pateicīgi pieņēma ziepes, īpaši Raiss, kurš bija noraizējies par mātes reakciju uz savu asiņaino kreklu.

Pēc pusstundas, nomazgājis traipus no krekla, viņš jau bija noraizējies par zilumiem zem acīm.

Aiz kaut kādiem brīnumiem viņš bija saglabājis zobus, taču Bobs un Normans, kuri bija snieguši pirmo palīdzību, vienojās, ka paies ilgs laiks, līdz cilvēki pārstās jautāt Raisam, kas viņam gadījies.

Terols šajā ziņā izskatījās labāk: viņam tikai vienu reizi tika sitiens pa seju, un pietūkums pāries pēc dienas vai divām.

Šajā laikā viss naidīgums bija zudis, un kaujinieki daudzkārt atvainojās viens otram, kamēr tika strādāts pie viņu brūcēm. Pat Bobs un Normans bija uzjautrināti, redzot viņus plecu pie pleca pretī misteram Raisam.

- Nu ko, - Hejs piezīmēja, - mēs taču rudo brīdinājām, ka viņš norausies. Ceru, ka viņš vairs nesagādās nepatikšanas. Tās saņēma no Čārlija.

Bobs pamāja.

- Viņš izvēlējās sliktu laiku, saviem jokiem — tieši pēc tam, kad Čārlijs pateica, ka nebrauks. Viņš noteikti jutās slikti.

- Es to nedzirdēju. Viņš pateica kāpēc nebrauks? Tas man ir jaunums.

- Nē, - Bobs atbildēja.

Viņš laikus atcerējās, ka viņam zināt iemeslu nevajadzētu.

— Paskaidrojumiem nebija laika. Notikumi ritēja pārāk ātri. Es domāju, ka tagad nav vērts viņam neko jautāt. Varbūt viņš jau pateica Rudajam? Iesim pie viņiem?

– Maz ticams, ka tas dos kaut ko labu. Piedevām, es vēl neesmu uzstādījis režģi savā baseinā, mēs esam pavadījuši pārāk daudz laika, lai labotu laivu un šeit. Varbūt to izdarītu tu? Laivu nevajag, materiāli ir un varam pienākt no krasta.

Bobs pavilcinājās. Bija laba iespēja aiziet pie doktora un izmēģināt jauno vakcīnu, taču viņš nezināja, kā tikt vaļā no drauga. Viņam joprojām bija pārspīlētas bailes atklāt savus patiesos motīvus.

- Bet kā tad Hafs? — viņš jautāja. – Viņš aizgāja ar ripzāģa asmeni un vēl nav atgriezies. Varbūt viņš arī gribēs iet?

– Droši vien atrada ko citu, ko darīt. Ja nu negribi, iešu viens. Iesi, vai darīsi ko citu?

- Es kaut ko atcerējos,- Bobs atbildēja. — Vajag paskatīties.

- Labi. Pagaidām.

Hejs, neatskatīdamies, aizgāja augšup pa kalnu pakaļ joprojām redzamajiem cīnītājiem, un Bobs, domādams, vai Hafam nav radušās aizdomas, devās gar krastu uz lielo doku.

Viņš gāja lēnām, jo viņam bija daudz jādomā. Bet viņš neko nerunāja, un Mednieks viņu netraucēja. Arī svešiniekam bija ko padomāt.

Kad viņi sasniedza doku, viņi nogriezās uz ceļa gar Terola māju un drīz vien sasniedza doktora māju. Taču te Boba plāni tika izjaukti: uz durvīm bija uzraksts, ka doktors devies pie pacienta un nav zināms, kad atgriezīsies.

Bobs ļoti labi zināja, ka durvis nekad nav aizslēgtas. Brīdi padomājis, viņš tās atvēra un iegāja kabinetā. Viņš var pagaidīt. Doktors drīz būs klāt. Bez tam, šeit ir grāmatas, kuras viņš nav lasījis un kuras viņam varētu šķist interesantas vai noderīgas. Bobs parakņājās pa plauktiem, izvēlējās dažas grāmatas un sāka tās lasīt.

Darbs izrādījās grūts. Grāmatas bija ļoti specializētas, paredzētas profesionāļiem un pilnas ar sarežģītiem terminiem. Bobs bija tālu no stulbeņa, taču viņam vienkārši nebija zināšanu, lai saprastu lasīto. Rezultātā viņa domas bieži vien aizklīda no iespiestajām rindiņām.

Protams, visvairāk viņš domāja par neparastajiem dienas notikumiem, kā arī par citām problēmām. Viņš pat pajautāja tieši Medniekam, ko tas domā par vakardienas slēdzienu – viņi abi ar doktoru par aizdomīgākajiem uzskatīja Hefu un Raisu.

-Es izvairījos kritizēt tavus centienus, - atbildēja Mednieks.

— Lai cik nepareizi šķistu tavi secinājumi, kaut kādam pamatam tiem ir jābūt. Es nevēlos tev izstāstīt savas domas par Raisu un Heju un citiem taviem draugiem. Nevēlos atspēkot tavas domas, ja tās nesakrīt ar manējām. Es varu pastrādāt viens.

Atbilde nebija tieša, taču Bobs pieņēma, ka Mednieks viņam nepiekrīt, lai gan tam neredzēja iemeslu. Viņa un doktora domu loģika šķita nesagraujama.

Bet viņš saprata, ka Medniekam ir vairāk zināšanu par būtni, ko viņi meklē.

Kas bija nepareizs ar viņu slēdzienos?

Patiesībā viņi nenonāca pie tieša secinājuma, viņi runāja tikai par varbūtību. Ja Mednieks tam nepiekrīt, viņam ir jābūt pārliecībai.

- Nav nekā noteikta, - Mednieks atbildēja, kad Bobs pateica savu domu detektīvam.

Bobs atkal aizdomājās. Pie kaut kādiem rezultātiem viņš nonāca, taču nolēma tos ar Mednieku nepārrunāt, jo, kad viņam tie ienāca prātā, viņš uz sliekšņa sadzirdēja doktora soļus.

Bobs pielēca kājās. Kad durvis atvērās, viņš pagriezās pret ienācēju.

- Man ir jaunumi,- viņš teica. - Jūs varat ļaut Čārlijam doties prom, un arī par Rudo varam aizmirst.

18. nodaļa Ierobežojumi

Izdzirdis Boba satraukto balsi, doktors apstājās. Aizvēris aiz sevis durvis, viņš piegāja pie sava krēsla.

- Priecājos dzirdēt, - viņš teica. - Man arī ir jaunumi. Vispirms pastāsti tu. Mednieks pats paveica pārbaudi?

- Nē, es. Es gribu teikt, ka es kaut ko pamanīju. Bet uzreiz nesapratu, ko tas nozīmē. Čārlijs un Rudais pie jaunā rezervuāra sastrīdējās. Kautiņš sākās Rudā garās mēles dēļ. Viņš ķircināja Terolu. Terols pirms tam noteikti bija pie jums. Katrā ziņā abi aizrāvās un sakāvās ar visu spēku. Abiem tagad zilumi – Kenam lieliski lukturi – un abiem deguni asiņaini.

– Tu domā, tas pierāda  radījuma no Mednieka sugas neesamību? Man likās, ka nolēmām, ka mūsu bēglis neapturēs asiņošanu, baidoties atklāt sevi. Nesaprotu, ko pierāda tavs stāsts.

- Jūs nesaprotat, dok. Es zinu, ka griezums vai skrāpējums neko nepierāda, bet jūs neredzat atšķirību starp to un asiņaino degunu? Atvērta griezuma nav, tāpēc būtu pārsteidzoši, ja puisis dabūtu pa degunu, bet tas neasiņotu. Bet abiem bija īstas strūklakas. Viņam vajadzēja apturēt!

Iestājās klusums, ārsts apdomāja.

- Paliek viens iebildums, - viņš beidzot teica. — Bet mūsu draugs zina, ko tu tagad teici — ka sitiens pa degunu ne vienmēr izraisa asiņošanu? Galu galā viņš visu savu dzīvi nav pavadījis ar cilvēkiem.

- Es arī par to domāju, - Bobs triumfējoši sacīja. - Viņš to nevar nezināt. Viņam vajadzētu zināt, kas var izraisīt asiņošanu, jo viņš taču dzīvo ķermenī. Es vēl neesmu Medniekam par to pajautājis, bet kā gan varētu būt citādi? Kā ir, Medniek?

Viņš gaidīja atbildi vispirms ar pilnīgu pārliecību, tad ar pieaugošām šaubām.

- Tev ir pilnīga taisnība, - beidzot atbildēja Mednieks. - Es agrāk par to nebiju iedomājis, bet, protams, tas nelietis zina, ka deguna asiņošanas apturēšana neko neizsaka. Zēni asiņoja pat pēc tam, kad tu uzlēji aukstu ūdeni un citus līdzekļus. Viens nulle tavā labā, Bob. Esmu gatavs aizmirst par šiem diviem.

Bobs atkārtoja šo informāciju doktoram Siveram, kurš īsi pamāja.

Savukārt arī es varu noņemt vienu kandidātu, - viņš teica. – Saki, Bob, vai Kens Malmstroms vakar pievērsa tavu uzmanību?

- Jā, nedaudz. Viņš strādāja sliktāk nekā parasti un izskatījās dīvaini, bet es sapratu, ka tas Čārlija dēļ.

- Bet šodien?

- Nezinu. Pēc skolas es viņu neesmu redzējis.

- Protams, - Sivers sausi sacīja. – Tev nevajadzēja viņu redzēt arī skolā. Pēc skolas viņam bija simttrīs grādu temperatūra, kad viņš beidzot nolēma pateikt vecākiem, ka jūtas slikti.

- Ko?

– Tavs draugs guļ ar malāriju, un es gribētu zināt, kur viņš to noķēris.

Doktors paskatījās uz Bobu tā, it kā viņš būtu personīgi atbildīgs.

- Bet uz salas ir odi, - sacīja jauneklis.

Zem doktora skatiena viņš zaudēja pārliecību.

– Es zinu, lai gan mēs tos pastāvīgi iznīcinām. Bet kur viņi dabūja malāriju? Es sekoju visiem, kas apmeklē salu. Tankkuģa apkalpe – daži tās locekļi – reizēm izkāpj krastā. Bet tie neskaitās. Es zinu viņu medicīniskos dokumentus. Tu esi bijis prom pietiekami ilgi, lai būtu inficējies, taču nevari būt tās avots, ja vien Mednieks neglabā slimību tev asinīs sava prieka pēc.

— Tā ir vīrusu slimība? — jautāja Mednieks.

- Nē. To izraisa mikroorganisms, vienšūņi. Šitādi…

Ārsts atrada grāmatu ar nepieciešamajām fotogrāfijām.

– Skaties, Medniek, Roberta asinīs ir kaut kas līdzīgs?

Atbilde pienāca ātri.

- Tagad nav, bet es varu atcerēties visus mikroorganismus, kurus iznīcināju pa šiem mēnešiem. Jums jāatceras, vai viņam iepriekš bija kādi simptomi. Kā jau vakar pamanīju, jūsu asins paraugos ir daudz radījumu, kas ir nedaudz līdzīgi šeit nofotografētajiem, bet pēc šīm fotogrāfijām nevaru droši apgalvot, ka tie ir tie paši. Es labprāt jums palīdzētu aktīvāk, ja nebūtu manas problēmas.

- Bob, - sacīja doktors, kad tas tika paziņots, - ja tu neturēsies pie sava drauga, kad viņš būs atrisinājis savas problēmas, un pats nekļūsi par ārstu, tu būsi mūsu civilizācijas nodevējs. Tomēr tas pagaidām neattiecas uz mūsu problēmām. Man nepatīk tavi mājieni, Medniek, bet es nenoliedzu šādu iespēju un to pārbaudīšu. Tas ir mans darbs. Bet es atkārtoju, ka tavs meklējamais nevar būt Malmstroma ķermenī. Tevis teiktais par deguna asiņošanu divkārt attiecas uz baktēriju izraisītām slimībām. Cilvēku nevar turēt aizdomās, tāpēc, ka viņš nav saslimis, un tas ir jāzina mūsu bēglim.

Viņi tam klusējot piekrita. Klusums draudēja ievilkties. Bobs to pārtrauca:

— Mūsu aizdomās turamo sarakstā vēl ir Normans un Hafs. Es balsotu par Normu. Tagad neesmu tik pārliecināts.

- Kāpēc?

Zēns atkārtoja Mednieka vārdus, ko tas bija teicis pirms dažām minūtēm. Doktors paraustīja plecus.

- Ja tev ir savas versijas un tu mums par tām nestāsti, Medniek, mums ir jārīkojas atbilstoši savām, - viņš teica.

- Tieši to es gribu, - atbildēja detektīvs. – Tā nav taisnība. Mēs esam jūsu pasaulē, starp jums, cilvēkiem. Es pārbaudīšu savas versijas pats, ja vajadzēs ar jūsu palīdzību, bet es vēlos, lai jūs darītu to pašu ar savējām, bet jūs to nedarīsiet, ja pārāk daudz klausīsieties manā viedoklī.

- Pareiza doma, - Sivers piekrita. - Nu labi, šobrīd esmu tajās pašās domās kā Bobs. Tev nekavējoties jāpārbauda Normans Hejs. Otrs kandidāts mūsu sarakstā vienmēr šķitis vismazāk ticamais. Ja tas būtu detektīvromāns, es ieteiktu tev to ņemt vērā. Roberts var aizvest tevi uz Heja māju, un tu vari viņu pārbaudīt jau šovakar.

- Jūs esat aizmirsis savu argumentu — ka man jābūt gatavam rīkoties, kad atradīšu meklēto, - atbildēja detektīvs. – Domāju, ka vislabāk ir turpināt testēt vakcīnas, bet mēs ar tevi, Robert, turēsim acis vaļā.

-Es būšu nolādēts, ja tāpēc ļaušu izplatīties malārijas epidēmijai, - sacīja doktors. – Tomēr tev taisnība. Izmēģināsim vēl vienu vakcīnu. Un nestāsti man, ka tev patīk tās garša. Tā ir pārāk dārga kārumam.

Viņš ķērās pie darba.

— Starp citu, vai tad Normans nebija viens no zaķiem? - Viņš paskatījās uz augšu no šļirces. – Kā to var izskaidrot?

- Bija, - Bobs atbildēja, - bet es nevaru pateikt, kā to izskaidrot. Ideja bija Rudajam, taču viņš pēdējā brīdī atkāpās.

Sivers domīgi paņēma šļirci.

– Varbūt šis īpatnis bija pie Terola un tad pārgāja pie Heja. Uz kuģa viņi gulēja tuvu viens otram.

- Kāpēc viņam vajadzēja pāriet?

— Viņš varēja nolemt, ka Hejam ir lielākas izredzes nokļūt krastā. Atceries, kā Normans tiecās redzēt muzeju Taiti?

– Tas nozīmē, ka viņš bija kopā ar Čārliju pietiekami ilgi, lai iemācītos angļu valodu. Tas arī nozīmē, ka Normana interese par bioloģiju nav nekas neparasts, jo tā radās pirms citplanētiešu ierašanās, - sacīja Bobs.

Doktors bija spiests to atzīt.

- Labi, - viņš teica, - tā bija tikai doma. Es nekad neesmu apgalvojis, ka man ir pierādījumi. Žēl, ka mēs nevaram atrast pareizo vakcīnu. Šī malārija man dotu attaisnojumu injicēt to visiem, ja man tās pietiks.

- Jūs to vēl neesat atradis, - šajā brīdī paziņoja Mednieks.

Ārsts saviebās.

– Šķiet, ka arī neatradīsim. Jūsu organisms pārāk atšķiras no tiem, kas atrodami uz Zemes. Es vēlētos dzirdēt tavus priekšlikumus.

- Es jau apspriedu savas versijas ar Bobu, - atbildēja Mednieks, - un sekoju tām. Diemžēl tās noved pie tik plaša iespēju lauka, ka baidos sākt tās pārbaudīt. Gribētu vispirms pārbaudīt jūsu versijas.

— Ko tu ar viņu apspriedi? — doktors jautāja zēnam. — pienācis laiks uzzināt, ka ir citi pavedieni.

– Nedomāju, ka tādi ir.

Bobs sarauca pieri.

— Atceros, mēs ar Mednieku apspriedām meklēšanas metodi: uzminēt mūsu medījuma iespējamo rīcību un meklēt pierādījumus šajos virzienos. Mēs to izdarījām un atradām ģeneratora aizsargvairogu. Man šķiet, ka mēs joprojām to darām.

- Man arī. Nu, ja Mednieks vēlas, lai mēs vispirms izsmeltu savus priekšlikumus, mums tas būs jādara. Iemesli ir acīmredzami. Tikai nav skaidrs par pārāk lielo darbības lauku. Tas nav iemesls, lai nesāktu meklējumus.

- Esmu jau sācis, - Mednieks iebilda. – Vienkārši neredzu vajadzību novērst jūsu uzmanību. Es tiešām vēlos tuvāk apskatīt Heju un Kolbiju. Un nekad neuzskatīju par ļoti iespējamu Raisu.

- Kāpēc?

- Tu teici, ka viņš bija pietiekami ilgi bezpalīdzīgs un atradās tieši īstajā vietā, lai mūsu meklētais varētu viņā iekļut. Tomēr es domāju, ka mūsu meklētais nekad neielīdīs tāda cilvēka ķermenī, kuram draud briesmas, kā tobrīd Raisam.

- Viņam tas nav bīstami.

- Protams. Bet kāds viņam labums no noslīkuša saimnieka? Es nebrīnos, ka tavs rudmatainais draugs ir pierādījis savu nevainību jeb imunitāti, kā teiktu doktors Sīvers.

- Labi. Pārbaudīsim pēc iespējas ātrāk abus, lai tiešām varētu ķerties pie darba, teica doktors. – Bet tas man šķiet neloģiski.

Bobs jutās tāpat, taču viņš bija attīstījis lielāku uzticību Medniekam – izņemot vienu punktu, viņš vairs nemēģināja satricināt svešinieka lēmumu un izgāja no ārsta kabineta pēcpusdienas saulē. Bija jāatrod un jāizseko Hejs un Kolbijs. Tas bija viss, ko viņš pagaidām varēja darīt.

Viņš tos atstāja pie rezervuāra. Viņi joprojām varētu būt tur. Jebkurā gadījumā viņa velosipēds ir tur, viņam būs jāaiziet tam pakaļ, un tur viņš uzzinās, kur ir viņa draugi.

Ejot garām Terola mājai, viņš ieraudzīja Čārlzu, kas strādāja dārzā, un pamāja viņam ar roku.

Polinēzietis acīmredzot bija atguvis savu labo garastāvokli. Bobs atcerējās, ka vēl nav parunājis par Čārlza nelaišanu no salas. Viņš cerēja, ka ārsts to neaizmirsīs. Vairs nebija vajadzības viņu aizturēt uz salas.

Velosipēds gulēja tur, kur viņš to bija atstājis, pārējo puiku velosipēdi bija pazuduši.

Kur viņi varētu būt?

Viņš atcerējās Heja vēlmi pastrādāt pie sava baseina un nolēma, ka tas ir tikpat iespējams, kā jebkas cits, tāpēc uzkāpa uz velosipēda un brauca atpakaļ. Pie doktora pagriezās malā, lai pārliecinātos, vai Sivers nav aizmirsis par Terolu.

Pie otrā strauta Bobs apstājās, pameklēt velosipēdus, lai gan bija pārliecināts, ka zēni pie laivas nestrādā. Acīmredzot viņam bija taisnība.

Normans teica, ka viņi gatavojas peldēt uz salu, tāpēc viņu velosipēdi, iespējams, atradās Heja mājā, ceļa galā. Bobs devās turp. Hejs dzīvoja divstāvu mājā ar lieliem logiem, līdzīgā Kinerdu mājai. Galvenā atšķirība bija tā, ka šai mājai apkārt nebija džungļu.

Tā atradās grēdas galā, kur augstienes sāka nolaisties uz krastu. Šeit augsne bija pārāk smilšaina biežņas augšanai. Tomēr bija pietiekami daudz veģetācijas, lai nodrošinātu ēnu un staigāt pa māju bija daudz vieglāk. Aiz mājas bija velonovietne; Tos izmantoja arī daudzi salas pieaugušie. Bobs automātiski paskatījās tur vispirms. Viņš bija gandarīts, redzot, ka viņam vismaz daļēji ir taisnība: tur atradās Raisa, Kolbija un Heja mašīnas. Bobs novietoja savu velosipēdu blakus un devās uz krastu. Viņš redzēja savu draugu figūras peldbiksēs uz salas aiz šaurās ūdens joslas.

Kad viņš uzsauca, visi pacēla galvas un pamāja ar rokām.

- Nenoģērbies! Mēs jau esam pabeiguši! — pakliedza Hejs.

Bobs pamāja, stāvēja un gaidīja. Pārējie visu pārlūkoja, lai pārliecinātos, ka nekas nav palicis, un devās ūdenī. Viņiem bija rūpīgi jāuzmanās ejot cauri asajiem koraļļiem, ap saliņu, līdz ūdens kļuva pietiekami dziļš.

Bija neērti peldēt apavos, taču visi drīz sasniedza Bobu.

— Režģi uzlikāt? — Bobs jautāja.

Hejs pamāja.

— Caurumu uztaisījām nedaudz lielāku. Tagad tas ir apmēram seš reiz astoņas collas. Paņēmu vēl cementu un parasto vara režģīti un visu sacementēju. Lielais režģis kalpos kā balsts, bet mazais noturēs gandrīz visu, kas atradīsies baseinā.

— Tev jau ir paraugi? Kā ar krāsainajām fotogrāfijām?

— Hafs ielaida tur dažas anemones. Man jāpateicas viņam: es pats nebūtu tām pieskāries.

- Es arī, - Kolbijs atsaucās. - Es domāju, tās vienmēr saritinās, kad tuvojas kaut kas liels. Viena saritinājās un ar to nebija nekādu grūtību, bet pārējās divas gan!

Viņš pacēla labo roku, un Bobs nosvilpās. Kolbija pirksti bija izraibināti ar sarkaniem plankumiem vietās, kuras bija skārušas jūras anemonu dzēlīgās šūnas. Visa roka līdz plaukstas locītavai bija manāmi pietūkusi un acīmredzami sāpēja. Par to runāja piesardzība, ar kādu Hafs viņu kustināja.

- Tās sadzēla arī mani, bet nekad ne tik smagi, - atzīmēja Bobs. - Kas tā par sugu?

- Nezinu. Jautā skolotājam. Lielas. Bet lielas vai mazas, lai viņš tagad vāc pats.

Bobs domīgi pamāja. Pat viņam šķita dīvaini, ka tas viss notika vienā dienā. Taču bija viegli konstatēt, ka četri no pieciem aizdomās turamajiem ir izslēdzami. Protams, ja Hafs kādu no šiem ziediem līdzīgajiem radījumiem būtu iznesis bez savainojumiem, kāpēc gan lai viņa domājamais viesis neturpinātu rīkoties? Pat ja viņš ir vienaldzīgs pret sava saimnieka sāpēm, viņš noteikti negribētu, lai tas kaut uz brīdi pazaudētu roku.

Šķiet, ka ar izslēgšanas procesu vadībā izvirzījās Normans Hejs. Pie pirmās izdevības Bobs nolēma par to parunāt ar Mednieku.

Pa to laiku vajadzēja radīt apstākļus.

— Esat dzirdējuši par Sīkuli? — viņš jautāja.

- Nē. Kas ar viņu ir? — Raiss atsaucās.

Bobs ātri aizmirsa savas bažas, ar aizraušanos pastāstīja pārsteidzošās jaunās ziņas. Viņš plaši pastāstīja par sava drauga slimību, uzsverot, ka doktoram bija grūtības noteikt tās avotu. Šī ziņa atstāja iespaidu uz pārējiem: Hejs šķita pat noraizējies. Interese par bioloģiju bija devusi viņam zināmu informāciju par malārijas odiem.

– Varbūt jāpaskatās mežā un jāizžāvē vai jāpielej peļķes ar naftu? — viņš ierosināja. - Ja uz salas ir malārija, briesmās esam mēs visi.

-  Pajautāsim doktoram, - Bobs atbildēja. – izklausās labi, bet tas būs smags darbs.

- Kas par to? Es lasīju par to slimību.

— Mēs Sīkuli varam apmeklēt? — iejaucās Raiss. - Droši vien arī par to vajadzētu pajautāt doktoram.

- Iesim pie viņa.

— Vispirms uzzināsim cik pulkstens. Laikam jau vēls.

Tas bija saprātīgs ieteikums, un visi gaidīja pie Heja mājas, kamēr viņš noskaidros šo svarīgo faktu.

Pēc brīža logā parādījās viņa seja.

– Mani senči tikko apsēdušies pie galda. Tiksimies vēlāk Boba mājas priekšā.

Negaidījis atbildi, viņš pazuda.

Raiss kļuva nopietns.

- Ja viņš ieradās laikā, tad es esmu nokavējis, - viņš atzīmēja. - Iesim. Ja manis pēc vakariņām nebūs, jūs zināsiet, kāpēc.

Viņam bija jāiet gandrīz jūdze. Pat Kolbijs, kurš dzīvoja vistuvāk Hejam, netērēja laiku, un trīs velomašīnas ātri aizripoja pa ceļu. Bobs nezināja, kā viss beidzās draugiem, taču viņam bija jāņem ēdiens no ledusskapja un pēc tam jānomazgā trauki.

Kad viņš beidzot iznāca, viņu gaidīja tikai Hejs. Viņi pagaidīja vēl kādu, bet neviens cits tā arī neieradās. Jau kādu laiku pār viņiem karājās soda draudi par vakariņu kavēšanu, un šķita, ka šoreiz cirvis nokritis.

Normans un Roberts nolēma, ka vairs nav ko gaidīt, un devās pie doktora. Viņš izrādījās savā kabinetā, lai gan bija gaidāms, ka varētu būt pie Malmstromiem.

- Sveiki puiši. Ienāciet. Man šodien bija daudz apmeklētāju. Kā varu palīdzēt?

— Sīkuli apciemot ir iespējams? — jautāja Hejs. — Mēs tikko uzzinājām, ka viņš ir slims, un nolēmām vispirms pajautāt jums.

– Pareizi izdarījāt. Domāju, ka tas nebūtu slikti. Elpojot to pašu gaisu  malāriju dabūt nevar. Viņam tagad ir labāk. Mums ir līdzekļi pret plazmodiju. Temperatūra pazeminājās. Viņš priecāsies jūs redzēt.

- Paldies, doktor, - Bobs teica. - Norm, ej, ja vēlies, es tevi panākšu. Es gribu šeit kaut ko pārbaudīt.

- Es pagaidīšu, - Hejs mierīgi atbildēja.

Bobs pamirkšķināja acis, nezinādams, ko iesākt.

Iejaucās doktors.

- Bobs ar to domāja savu kāju, Norman, - viņš teica. — Es gribētu pie tās padarboties bez lieciniekiem.

- Labi. Es vienkārši... es arī gribēju ar jums parunāt.

- Pagaidīšu tevi ārā, - sacīja Bobs.

Viņš piecēlās kājās.

- Nē, tas nav vajadzīgs. Tas var aizņemt kādu laiku. Un arī tev droši vien par to vajadzētu zināt. Paliec.

Hejs pagriezās pret doktoru Sīveru.

- Ser, pastāstiet lūdz, ko sajūt slimais ar malāriju?

- Nu, paldies Dievam, man tās nekad nav bijis. Vispirms parādās drebuļi kā no aukstuma, tad drudzis, spēcīga svīšana, un dažreiz pacients murgo. Tad viss atkārtojas atbilstoši slimību izraisījušā vienšūņa dzīves ciklam. Kad attīstās jauna šo organismu paaudze, viss sākas no jauna.

— Drebuļi un drudzis vienmēr ir smagi, vai arī tie var palikt nepamanīti ilgu laiku?

Ārsts sarauca pieri.

Viņš sāka saprast, ko zēns grib teikt.

Bobs saspringa kā pirms hokeja spēles pēdējā perioda.

— Dažkārt slimība paliek apslēpta daudzus gadus. Bija dažas diskusijas par to, bet es neatceros nevienu pieminam, ka pārnēsātājs pats nejustu simptomus.

Arī Hejs sarauca pieri un neuzdrošinājās turpināt.

- Nu, - viņš beidzot teica. - Bobs izteicās, ka jūs neziniet, kur Sīkulis inficējies. Es zinu, ka slimību pārnēsā odi un viņi to paņem no slimā cilvēka, un tagad baidos ka no manis.

– Jaunais cilvēk, esmu dzirdējis jūsu pirmo kliedzienu un kopš tā laika pazīstu jūs. Tev nekad nav bijusi malārija.

- Es nekad ar to neesmu slimojis, bet man ir bijuši drebuļi un drudzis, lai gan tie mani ilgi un īpaši netraucēja. Es nevienam par to nepateicu, jo nedomāju par tiem un negribēju sūdzēties par tādiem sīkumiem. Bet, kad Bobs mums šodien pastāstīja, es atcerējos lasīto, saliku to kopā un nolēmu, ka būs labāk ja pastāstīšu jums. Jums ir iespējams pārbaudīt, vai man ir vai nav malārija?

– Personīgi es uzskatu, ka tas ir maz ticams, Norman. Protams, malārija ir gandrīz izskausta, un es neesmu eksperts, bet neatceros tādu gadījumu. Tomēr mēs paņemsim tavas asinis un pārbaudīsim, vai tajās nav mūsu plazmodija.

- Lūdzu, doktor.

Abi klausītāji nezināja, kā reaģēt.

- Ja zēnam taisnība, tad viņu aizdomās turamo sarakstā vairs nav neviena. Tas, ka četrpadsmit gadus vecs zēns demonstrēja šādas analītiskās spējas un sabiedrisko apziņu, doktoru pārsteidza, bet Bobam pat šķita dīvaini. Bobs vienmēr apzinājās, ka Normans ir jaunāks par viņu.

Starp citu, tas neatbilda arī viņa raksturam.

Ja kāds no viņa labākajiem draugiem nebūtu saslimis, Hejs neatcerētos bērnības drebuļus, un pat tad, ja atcerētos, viņš par to nestāstītu ārstam. Varbūt tāpēc, ka viņu mocīja sirdsapziņa. Varbūt, ja viņš vakarā nebūtu atnācis pie doktora Sivera, nākamajā rītā viņš būtu atteicies no sava plāna. Tagad viņš nepacietīgi gaidīja, kamēr Sivers paņems viņam asiņu paraugu: viņš varbūt nav slims, bet viņš palīdz.

- Pārbaude prasīs zināmu laiku,- sacīja doktors. - Ja tev ir malārija, tai jābūt ļoti vieglā formā. Mums būs jāizdara arī seruma tests. Ja neiebilsti, es vēlētos paskatīties Boba kāju. Labi?

Normans vīlies pamāja ar galvu un, atcerēdamies iepriekšējo sarunu, piecēlās kājās un negribīgi devās uz durvīm.

- Ātrāk, Bob. Es lēnām iešu.

Durvis aiz viņa aizvērās, un Bobs nekavējoties pagriezās pret doktoru.

- Atstājiet to kāju mierā. Pārbaudiet Normanu. Ja viņam izrādīsies taisnība, arī viņš ir jāizsvītro.

- Es arī par to padomāju, - Sivers atbildēja. – Tāpēc paņēmu tik daudz asiņu. Runas par serumu bija tikai attaisnojums. Es gribu, lai Mednieks arī pārbauda.

– Bet malārijas parazītu viņš nepazīst, vismaz ne tieši.

- Ja nepieciešams, es viņam iedošu Malmstroma asinis salīdzināšanai, bet pagaidām pastrādāšu pie mikroskopa. Es nemeloju, kad runāju par iespējamo vājumu viņa gadījumā. Un varu noņemt desmit vai pat simts slaidus un neatrast parazītu. Tāpēc es vēlos, lai to uzņemtos Mednieks. Viņš, ja nepieciešams, var pārbaudīt visu paraugu un daudz ātrāk nekā es. Es atceros, ko viņš izdarīja ar tavām baltajām asins šūnām. Ja viņš to spēj, viņš var pārbaudīt katru šūnu – apskatīt to, paostīt vai kā viņš to dara – daudz īsākā laikā.

Doktors apklusa, atnesa mikroskopu un citas iekārtas un ķērās pie darba.

Uztaisījis divus vai trīs slaidus, viņš pacēla galvu, izstaipījās un teica.

– Varbūt es neko neatrodu tāpēc, ka neko negaidu.

Viņš atkal pievērsa uzmanību slaidiem. Bobs domāja, ka Normanam jau sen apnicis gaidīt, un viņš viens pats devies apciemot savu slimo draugu. Bet tad Sivers atkal iztaisnojās.

- Grūti noticēt, - viņš teica, - bet šķiet, ka viņam ir taisnība. Viena vai divas šūnas iznīcinātas tā kā to dara plazmodijs. Es neredzēju pašu parazītu, bet es redzēju daudz ko citu.

Tad viņš sāka runāt lektora manierē.

— Nebeidzu vien brīnīties par mikroorganismu daudzveidību, kas atrodas pat visveselīgākā cilvēka asinīs. Ja visām baktērijām, ko esmu redzējis pēdējās pusstundas laikā, būtu ļauts nekontrolēti vairoties, Normans gulētu ar vēdertīfu, divu vai trīs veidu asins saindēšanos, encefalītu un pusduci streptokoka infekciju. Bet viņš staigā, un ir nepieciešami papildu stimuli, lai viņš atcerētos vājos drebuļus. Es domāju, ka tu...

Viņš apklusa, it kā Boba doma būtu lidojusi pa gaisu un trāpījusi viņam.

— Zvēru pie svētā Pētera! Malārija ne malārija, bet viena infekcija viņam noteikti nav. Bet es jau pusstundu piepūlēju acis! Ar visām šīm baktērijām asinīs... Bob, ja vēlies, vari mani saukt par muļķi. Es redzu, ka tev šī doma ir bijusi jau sen.

Viņš apklusa, pašūpoja galvu.

- Zini, - viņš beidzot teica. – Tas būs lielisks pārbaudījums. Es nevaru iedomāties, ka mūsu meklējamais šādai situācijai neatstātu saimnieka asinīs mikrobus. Ja man būtu iegansts paņemt asinis no visiem uz salas... Nu, labi. Mūsu sarakstā ir palicis viens aizdomās turamais. Es ceru, ka ierobežojuma princips ir labs.

- Jūs neziniet visu.

Bobs beidzot varēja runāt.

— Vairs nav neviena. Es izsvītroju Hafu vēl pirms vakariņām.

Viņš paskaidroja iemeslu, un doktors bija spiests piekrist.

– Tomēr ceru, ka viņš ar to roku atnāks pie manis. Es paņemšu asins paraugu, pat ja man nāksies melot kā Ananijam. Nu ko, viena lieta ir laba. Mūsu versijas ir izsmeltas, un Mednieks tagad nāks klajā ar savām. Tu dzirdi, Medniek?

- Jums taisnība, - atbildēja detektīvs. - Ja jūs man dotu šo nakti izstrādāt rīcības plānu, es jums kaut ko pastāstīšu rīt.

Viņš labi apzinājās, ka viņa kavēšanās attaisnojums ir vājš, taču viņš nevēlējās stāstīt draugiem, ka jau atradis meklēto.

19. nodaļa Atrisinājums

Lai gan Bobs nezināja, kāds domu virpulis virmo Mednieka galvā, viņš ilgi nevarēja aizmigt.

Hejs joprojām atradās Malmstroma mājā, un viņi tērzēja pie slimības gultas, līdz viņa māte paziņoja, ka Kenetam ir jāpaguļ. Roberts sarunā piedalījās maz.

Mednieks apgalvo, ka zina, kas jādara. Bobs nezina. Cik daudz viņš ir stulbāks par savu viesi! Tas viņu satrauca, un viņš mēģināja iztēloties, kurp svešinieka domas aizklīdušas no metāla gabala uz rifa – ja neņem vērā Terolu un Raisu.

Arī mednieks jutās stulbi.

Viņš pats Bobam bija ieteicis šo līniju. Tiesa, viņš no tā negaidīja panākumus, taču tā deva Saimniekam iespēju kaut ko darīt un atstāja Medniekam iespēju virzīties viņa sagatavotībai un pieredzei atbilstošākā virzienā. Tomēr pieredze viņu pievīla.

Viņš atklāja, ka jau sen ir apzināti ignorējis atbildi uz jautājumu, pat ņemot vērā doktora un Boba traucējošos argumentus.

Par laimi, Bobs turpināja domāt par "slazdu" mežā. Ja tas nebūtu noticis, viņi būtu gājuši uz priekšu ar plānu pārbaudīt Terolu un pārējos zēnus pa vienam, kas nozīmētu, ka Mednieks nebūtu bijis kopā ar Bobu pēdējās trīsdesmit sešas stundas un būtu palaidis garām pierādījumus, kuri, kā viņš tagad saprata, parādījās viņam teju vai katru dienu.

Lielākā daļa no tiem atsevišķi nozīmēja ļoti maz, bet kopā…

Viņš gribēja, lai Saimnieks aizmigtu.

Kaut kas bija jādara, turklāt ātri. Boba acis bija aizvērtas, un svešiniekam bija palikusi tikai dzirde. Puiša sirdspuksti un elpošana skaidri liecināja, ka viņš vēl nav aizmidzis. Jau tūkstošo reizi Mednieks nožēloja, ka neprot lasīt domas.

Viņš piedzīvoja kinoskatītāja bezpalīdzības sajūtu, kad varonis nokļūst tumšā vārtu rūmē. Viņš var tikai klausīties.

Protams, lai iztēlotu apkārtni, pietiek ar dzirdi: bezgalīgā dobjā viļnu šalkoņa viļņlaužos jūdzes attālumā krastā un aiz lagūnas, klusa kukaiņu dūkšana aiz loga, mazo dzīvnieku neregulārā čaukstināšana pamežā un daudzas izteiktākas skaņas, ko rada Boba vecāki, kāpjot augšā pa kāpnēm.

Viņi sarunājās, bet, tuvojoties, sāka runāt klusītēm. Vai nu viņi runāja par Bobu, vai arī negribēja viņu traucēt. Zēns to dzirdēja, par to Medniekam pastāstīja pēkšņā nemierīgo kustību pārtraukšana un apzināta atslābināšanās. Misters Kinerds ieskatījās sava dēla istabā un atstāja durvis pusatvērtas. Brīdi vēlāk Mednieks dzirdēja, ka atveras un aizveras citas durvis.

Viņš jutās ļoti nepacietīgs, kad zēns beidzot aizmiga. Tomēr tas viņam netraucēja to rūpīgi pārbaudīt.

Pārliecinājies, Mednieks nekavējoties sāka rīkoties. Viņa želatīna ķermenis sāka izplūst caur Boba ādas porām – izejas bija tik lielas un Medniekam ērtas kā stadiona vārti. Tad vēl vieglāk izgāja cauri palagam un matracim, un pēc divām vai trim minūtēm visa tā masa bija sakrājusies vienotā kamolā zem zēna gultas.

Viņš pakavējās, ieklausījās, aizslīdēja uz durvju pusi un caur spraugu izbāza savu pseidopodu ar aci.

Viņš grasījās pārbaudīt aizdomās turamo personīgi – pareizāk sakot, viņš bija pilnīgi pārliecināts. Viņš nebija aizmirsis ārsta argumentu, ka šāda pārbaude ir jāatliek, līdz viņam būs iespēja tikt galā ar to, ko viņš atradīs. Bet viņš juta, ka šajā argumentā ir nopietna kļūda: ja viņam bija taisnība, Bobs jau bija sevi atklājis un atklās atkal un atkal.

Atlikt nebija iespējams.

Hallē bija gaišs, bet tas viņu netraucēja. Drīz vien viņš resnas virves veidā izstiepās vairākus jardus gar grīdlīsti. Viņš atkal gaidīja, klausīdamies miegainajā elpošanā, kas nāca no vecākā Kinerda istabas. Pārliecinājies, ka abi ir aizmiguši, viņš iegāja. Viņu istabas durvis bija aizvērtas, bet tas viņam neko nenozīmēja: pat ja tās būtu aizzīmogotas, tur būtu atslēgas caurums.

Viņš jau zināja atšķirību guļošo cilvēku elpošanā un bez vilcināšanās virzījās uz aizdomās turētā gultu.

Želejas pavediens metās augšup, līdz sastapa matraci un izgāja tam cauri. Pārējais bezveidīgais ķermenis sekoja un sapulcējās pie gulētāja kājām.

Mednieka tehnika uzlabojās, un tagad viņš varēja iekļūt ķermenī daudz ātrāk. Tomēr viņš nedomāja ienākt viss. Lielākā daļa viņa ķermeņa palika uz matrača, un iekšā iekļuva tikai taustekļ, un pat tad nedaudz.

Cilvēka āda sastāv no vairākiem slāņiem, taču tai ir normāls izmērs un izskats. Cilvēkam nav sīku un mobilu vai jutīgu šūnu tīkla slāņa. Bobam noteikti šis slānis bija. Mednieks viņam to izveidoja savām vajadzībām. Detektīvs nebija pārsteigts, atklājot tādu pašu tīklu zem mistera Artura Kinerda epidermas. Viņš to bija paredzējis.

Šūnas, ar kurām viņš saskārās, sajuta taustekļu klātbūtni. Brīdi notika haotiska kustība, it kā citplanētieša tīkls mēģinātu izbēgt no Mednieka pieskāriena. Tad, it kā radījums, kura daļa bija šis tīkls, būtu sapratis savu pūliņu veltīgumu, šūnas nomierinājās.

Mednieka ķermenis noslēdzās ap šī tīkla daļu, un daudzas viņa šūnas nonāca saskarē ar to. Caur šīm šūnām tika nodots ziņojums, kas vienlīdz varētu kalpot kā nervi un muskuļi, maņu orgāni un gremošanas dziedzeri. Tā nebija ne valoda, ne skaņa, ne redze, ne arī citas parastās cilvēka maņas. Tā nebija arī telepātija. Zemes valodās nav vārdu, kas atbilstu šim sarunāšanās veidam.

Likās, ka abu radījumu nervu sistēmas uz laiku saplūdušas.

Saruna bija bez vārdiem, taču tajā bija jēga un jūtas, kas domu pārraidīja labāk nekā vārdi.

– Priecājos tevi satikt, Slepkava. Atvaino, ka neatradu tevi uzreiz.

- Es tevi pazīstu, Medniek. Neatvainojies, jo īpaši tāpēc, ka tava atvainošanās satur slēptu lielību. Nav svarīgi, ka tu beidzot mani atradi. Man šķiet pat jocīgi, ka tev, lai to izdarītu, vajadzēja pusgadu pēc vietējā laika. Es nezinu, kas ar tevi notika. Es iztēlojos, ka tu klaiņo pa salu mēnesi pēc mēneša, ieej katrā mājā – bezmērķīgi, jo tu man neko nevari izdarīt. Paldies, ka uzjautrināji mani.

- Tev būs interesanti uzzināt, ka es uz salas esmu tikai septiņas dienas un ka šis cilvēks ir pirmais, ko esmu pārbaudījis fiziski. Es būtu rīkojies ātrāk, ja tas būtu uzrakstīts uz tevis, bet ne pārāk.

Mednieks bija pietiekami cilvēcīgs, lai kļūtu lepns un pat aizmirstu par parasto piesardzību. Tikai vēlāk, kad saprata, ka ienaidnieks Bobu aizdomās netur, saprata, ka pats ir nodevis savu Saimnieku.

- Es tev neticu. Nav testu, kas iedarbotos uz cilvēkiem no attāluma, un kopš manas ierašanās šis saimnieks nav guvis nopietnas traumas vai slimības. Ja viņš saslimtu, es labāk pameklēšu kādu citu, nevis atklāšu savu klātbūtni.

- Tam gan ticu.

Caur Mednieka nerviem izgāja nicinājuma un riebuma vilnis par šādu attieksmi.

– Es neko neteicu par nopietnām brūcēm.

- Iedarbojos tikai uz nelielām traumām, un arī tad, ja tuvumā atradās kāds cilvēks, kas to varēja pamanīt, pārtraucu. Kad tuvumā atradās citi cilvēki, pat ļāvu parazītiskajiem kukaiņiem sūkt Saimnieka asinis.

- Zinu. Un tu ar to lepojies!

Riebums, ja tas bija iespējams, kļuva vēl stiprāks.

- Man šķiet, tu negribi atzīt sakāvi, vai ne, Medniek? Domā, ka tev izdosies maldinat sevi ar savu lielīšanos?

- Tu apmāni sevi. Es zinu, ka tu ļāvi moskītiem kost tavu Saimnieku, kad viņš bija citu sabiedrībā, bet ne citos gadījumos. Es zināju, ka tu parūpējies par nelieliem bojājumiem. Iespējams, par to esi pelnījis zināmu atzinību, lai gan tu to darīji, lai izvairītos no garlaicības. Neviena saprātīga būtne nevar nedarīt neko. Tāda sajuks prātā. Un tu darīji prātīgi, kad rūpējies tikai par neredzamām brūcēm. Taču viena būtne noteikti bija pamanījusi tavu darbību, pat ja tā nevarēja to pareizi izskaidrot – tas ir tavs Saimnieks! Es noklausījos sarunu - starp citu, tu esi pacenties iemācīties angļu valodu? - kurā viņš tika raksturots kā ļoti piesardzīgs cilvēks, kurš pats neriskē un neļauj to darīt saviem ģimenes locekļiem. To teica cilvēki, kas viņu pazina daudzus gadus – divi dažādi cilvēki. Tomēr ieraudzīju, kā viņš pēc kaut kā lien ar galvu metāla kastē ar asiem stūriem. Redzēju viņu kāpjam pa slīpu dēli, kas bija pilns ar skabargām, nesam rokās un padusēs dēļus, kamēr viņa ķermenis bija neaizsargāts. Redzēju viņu griežam stiepļu gabalus. Ja šķēres būtu paslīdušas, ko tās ļoti labi būtu varējušas izdarīt ar viņa spēku, viņam būtu nogriezti pirksti. Esmu redzējis, kā viņš aiz malas nes asu zobainu ripzāģa asmeni, kad pat bērns, kurš parasti nerūpējās par drošību, to nesa aiz centra cauruma. Varbūt tu esi slēpies no cilvēkiem, mans draugs, bet tavs Saimnieks par tevi zināja – vai viņš to saprata vai nē! Viņš zemapziņā atzīmēja, ka pie nelielām brūcēm ar viņu nekas nenotika, un kļuva arvien bezrūpīgāks. Es jau zinu, ka parastiem cilvēkiem ir nosliece uz to. Es arī kādreiz dzirdēju tavu Saimnieku jokojam, ka daži cilvēki tur apmācītus kukaiņus, lai viņu sakostu. Acīmredzot viņš pamanīja, ka viņam nav kosts, kad viņš bija viens. Redzi, tev nebija iespējas palikt neredzamam. Tev vajadzēja kaut ko darīt un tādējādi sevi atklāt vai arī visu mūžu nedarīt neko. Bet tādā gadījumā tev labāk padoties. Pat uz Zemes, kur man nav pieredzējušu palīgu un tehnoloģiju, es tevi atrastu, ja būtu tuvumā. Tu biji muļķis, kad aizbēgi: mājās tevi būtu pārveidojušii, bet šeit esmu spiests tevi iznīcināt.

Šī runa noteikti atstāja iespaidu uz bēgli, taču pēdējie vārdi izraisīja izsmieklu.

- Un kā tu domā to izdarīt? Tev nav nekādu līdzekļu, lai mani izdzītu no šī ķermeņa, un nekādu iespēju tos izgatavot, tu pat nedomājat upurēt šo Saimnieku, lai no manis atbrīvotos. Starp citu, varu apliecināt, ka man nebūs tāda žēluma attiecībā uz tavu Saimnieku. Man šķiet, Medniek, ka, atradis mani, tu esi pieļāvis nopietnu kļūdu. Agrāk es pat nebiju pārliecināts, ka esi uz šīs planētas.

Tagad es zinu, ka esi šeit un ka esi nošķirts no mājām un palīdzības. Es esmu drošībā, bet tu uztraucies par sevi.

- Tā kā es nevēlos tevi pārliecināt, paliec pie šādiem ieskatiem, - atbildēja Mednieks.

Bez turpmākas sarunas viņš atkāpās un pēc dažām minūtēm ieplūda Boba istabā. Viņš gaidīja, ka misters Kinerds pamodīsies, taču ienaidnieks, šķiet, bija nolēmis, ka pat tad, ja viņš pamodinās savu Saimnieku, tas nedarīs to, kas vajadzīgs viņam.

Mednieks bija nikns uz sevi. Viņš bija pārliecināts, ka, sapratis, ka misters Kinerds ir meklējamā Saimnieks, incidentu pie doka izraisīja viesa apzināta iejaukšanās Saimnieka redzē un līdzsvara izjūtā. Tas nozīmēja, ka Boba noslēpums ir atklāts un vairs nebija vajadzības slēpties. Izrādījās, ka viņš kļūdījies, acīmredzot, bēglis nenojauta par sava vajātāja klātbūtni. Un Mednieks sarunā sniedza pietiekami daudz informācijas, lai ienaidnieks varētu uzminēt, kurā ķermenī viņš atrodas. Tagad viņš pat nevarēja atstāt Bobu. Noziedznieks savu iespēju nepalaidīs garām, zēns ir apdraudēts un ir jāaizsargā.

Atkal iekārtojies Boba ķermenī, Mednieks pārdomāja, vai informēt zēnu par situāciju un briesmām. Bija daudz kas par un pret. Zinot, ka ir iesaistīts viņa tēvs, var nopietni ietekmēt Boba efektivitāti, taču neziņa viņu sāpinātu vēl vairāk.

Medniekam bija nosliece zēnam visu izstāstīt. Ar šo lēmumu viņš atslāba stāvoklī, kas ir tuvs miegam.

Bobs uztvēra ziņu mierīgi. Protams, viņš bija satriekts un noraizējies, lai gan vairāk uztraucās par savu tēvu, nevis par sevi. Viņš, kā Mednieks jau bija atzīmējis, visu situāciju, kādā atradās viņš un Mednieks, saprata pietiekami ātri, lai gan nevainoja savu viesi noslēpuma izpaušanā. Viņš saprata vajadzību pēc ātras rīcības un pievienoja apsvērumu, kas Medniekam nebija ienākusi prātā - ienaidnieks var viegli nomainīt patvērumu, jebkurā naktī. Bobs norādīja, ka viņam katru dienu būs jāpārbauda, kurš no vecākiem tagad slēpj ienaidnieku.

- Nedomāju, ka par to būtu jāuztraucas, - atbildēja Mednieks. - Pirmkārt, viņš ir pārāk pārliecināts par savu drošību, lai mainītu Saimnieku. Otrkārt, ja viņš tomēr nomainīs, tas ātri kļūs acīmredzams. Tavs tēvs, kuram pēkšņi tiks atņemta aizsardzība, nekavējoties nožēlos par savu pārdrošību.

- Starp citu, kā tev radās aizdomas par tēti?

- Tas pats argumentācijas virziens, par kuru es jau stāstīju. Kā zināms, mūsu meklējamais nolaidās uz rifa. Tuvākā civilizācijas zīme - viens no rezervuāriem dažu simtu jardu attālumā. Viņš aizpeldēja uz turieni. Katrā ziņā es viņa vietā noteikti aizpeldētu. Vienīgie cilvēki, kas regulāri apmeklē rezervuārus, ir tīrīšanas baržas apkalpe. Viņš nevarēja tos izpētīt, bet viņš noteikti tālāk pārvietojās kopā ar baržu. Un mēs nonākam kalnā, kur aug barība rezervuāriem. Bija jāatrod kāds cilvēks kurš blakus aizmidzis. Protams, viņš varēja sasniegt arī mājas. Šajā gadījumā mums būtu jāpārmeklē visa sala. Taču tavs tēvs reiz izteica piezīmi, kas norādīja, ka viņš guļ vai vismaz atpūšas uzkalnā virs jaunā rezervuāra. Manuprāt, tas viņu padarīja par visvairāk aizdomīgo.

- Tagad tas šķiet pašsaprotami, - Bobs sacīja, - bet es par to nebūtu iedomājis. Nu ko, šodien būs jāpadomā. Ja paveiksies, viņš paliks pie tēta, līdz būs pilnīgi pārliecinājies, kur tevi meklēt. Tas ir ērti, viņš daudz staigā un ir visur. Problēma ir tā, ka mums nav līdzekļu. Ir kaut kas, kas varētu kādu no jums padzīt no Saimnieka, Medniek?

— Kas mums liktu pamest mājas? Protams, iemeslu var būt daudz, bet šoreiz vajadzīgs kāds zemes izcelsmes līdzeklis. Tev ir tikpat daudz iespēju kaut ko atrast kā man. Ja es būtu mūsu noziedznieks, tad paliktu pie iepriekšējā Saimnieka – tur viņam ir drošāk.

Bobs drūmi pamāja un devās brokastīs.

Kad parādījās tēvs, viņš mēģināja uzvesties normāli. Un nezināja, vai viņam tas ir izdevies. Viņam ienāca prātā, ka svešinieks nezina, ka viņš palīdz Medniekam apzināti. Tā ir iespēja, kura nāk viņiem par labu.

Joprojām domās iegrimis, viņš devās uz skolu.

Būtībā, lai gan viņš Medniekam par to nestāstīja, viņš visas problēmas mēģināja atrisināt uzreiz. Bet tas bija grūti.

20. nodaļa. Otra problēma - un atrisinājums

Pa ceļam Bobam iešāvās prātā doma, un viņš apstājās, lai uzdotu Medniekam jautājumu.

- Ja tavam medījumam nebus iespējams vai neērti palikt pie tēva, kā viņš izkļūs? Viņš tēvam nenodarīs kaitējumu?

– Droši vien nē. Ja viņš nokļūst tādā situācijā vai mēs atradīsim veidu, kā viņu dabūt ārā, viņš vienkārši aizies. Ja tavs tēvs nokļūs vietā, kur tas ir bīstami, mūsu nelietis viņam atņems redzi vai paralizēs muskuļus.

– Tu teici, ka nezini šādas paralīzes sekas.

- Ne gluži - ar cilvēkiem, - atzina Mednieks. - Es jau teicu, kāpēc.

- Zinu. Tāpēc arī gribu, lai tu to izmēģinātu ar mani. Ieiešu mežā, lai mūs neredz no ceļa.

Šoreiz Bobs runāja pavisam savādāk nekā pirms dažām dienām, kad puspa jokam izteica tādu pašu priekšlikumu.

Mednieks nebija pārsteigts, kad viņa iebildumiem nebija nekādas ietekmes.

- Es jau paskaidroju, kāpēc nevēlos to darīt.

- Ja tu negribi riskēt ar mani, es negribu riskēt ar tēti. Man ir kāda doma, bet es nerīkošos, kamēr nebūšu pārliecināts par šo punktu. Mēģini.

Viņš paslēpās aiz krūma.

Mednieka nevēlēšanās nodarīt pāri zēnam palika nemainīga, taču viņam nekas cits neatlika.

Draudi neizpildīt savu plānu ir viena lieta.

Bet viņš varēja atteikties izpildīt Mednieka plānu, un tas bija nopietni. Beigās svešinieks sev iestāstīja, ka cilvēki nemaz tik ļoti neatšķiras no viņa bijušajiem Saimniekiem, un viņš būs uzmanīgs. Viņš padevās.

Bobs, sēdēdams un gaidīdams, pēkšņi piedzīvoja pilnīgu sajūtu zudumu zem kakla. Viņš mēģināja piecelties, bet atklāja, ka rokas un kājas it kā pieder kādam citam. Dīvainā sajūta ilga aptuveni minūti, lai gan cietušajam šķita, ka pagājis daudz ilgāks laiks. Tad bez brīdinājuma sajūtas atgriezās viņa ekstremitātēs.

- Nu kā? — pajautāja.

Piecēlās kājās.

— Ar mani kaut kas nav kārtībā?

– Acīmredzot nē. Tu esi mazāk jūtīgs nekā mans iepriekšējais Saimnieks un ātrāk atgūsties. Nevaru pateikt, vai tā ir tava personiskā īpašība, vai arī tā ir raksturīga visai jūsu sugai. Esi apmierināts?

- Jā. Ja tāpat gadīsies arī tētim, iebildumu nav. Tomēr man šķiet, ka viņš varētu tēti nogalināt...

- Protams, viņš var bloķēt lielās artērijas vai vēl vairāk sasprindzināt nervus. Bet tas prasīs vairāk darba un laika, vismaz no mūsu noziedznieka viedokļa. Es domāju, ka tev par to nebūtu jāuztraucas.

- Labi.

Zēns izgāja atpakaļ uz ceļa, uzkāpa uz velosipēda un turpināja ceļu uz skolu. Viņš bija tik dziļi aizdomājies, ka aizmirsa mīt pedāļus.

Tātad svešinieks paliks tēva ķermenī, jo tā ir drošākā vieta. Bet, ja nu tas pārstās būt drošs? Atbilde šķita acīmredzama.

Grūtības, protams, bija radīt situāciju, kas būtu bīstama svešiniekam, bet ne misteram Kinerdam. Līdz šim šī problēma šķita neatrisināma.

Bija vēl kāda problēma. Bobs rūpīgi atturējās to atgādināt savam viesim.

Stingri sakot, pat tagad Bobs nezināja, ka Mednieks ir tas, par ko izliekas. Pārāk pārliecinoša bija doma, ka noziedznieks varētu atklāties Saimniekam un apmānīt viņu ar nepatiesu stāstu. Boba izstrādātajam plānam ir jāatbild arī uz šo jautājumu — ar labu atbildi nekā neskaidriem testiem, ko viņš izmēģināja pirms dažām dienām, kad lūdza lai viņu paralizē. Detektīva attieksme, protams, bija pārliecinoša, taču viņš tomēr varēja melot, bet Bobs gribēja būt pilnīgi pārliecināts. Jāskatās, vai tāda pati attieksme izpaudīsies arī praksē.

Kinerda sekmes skolā tajā dienā atstāja daudz ko vēlamāku, un pēc skolas viņš prasmīgi izvairījās no draugiem. Iedarbīgi izrādījās vienīgi draudi paturēt viņu pēc skolas uz papildu stundām. Bobs savā domāšanā bija sasniedzis punktu, kad viņam vajadzēja atbrīvoties no skolas pēc iespējas ātrāk.

Viņš skolā nepalika ilgi. Atstājis velosipēdu, ātri devās uz dienvidiem cauri dārziem.

Bija divi iemesli, kāpēc viņš atstāja velomašīnu. Pirmkārt, tas būtu bezjēdzīgs plānā, un, otrkārt, draugi domās, ka viņš drīz atgriezīsies un nemeklēs.

Izgājis starp dārziem tik tālu, ka no skolas vairs nebija redzams, Bobs pagriezās uz austrumiem.

Protams, viņu bija redzējuši. Visi uz salas pazina cits citu, bet tie, kurus viņš sveicināja, bija attāli paziņas un neinteresējās par Boba darbībām.

Pēc divdesmit minūtēm viņš atradās jūdzi no skolas, netālu no otra krasta, gandrīz dienvidos no doka.

Šeit pa īsāko salas daļu nogriezās uz ziemeļaustrumiem un ātri atstāja pakalnus starp sevi un mājām. Šeit neizmantotā zeme bija mazāk aizaugusi. Šeit bija biezi krūmi, bet nebija koku.

Bobs bija paredzējis aiziet uz tīrumu, kur audzēja barību naftas ražotājiem mikroorganismiem.

Tomēr, sasniedzis grēdas galējo dienvidu punktu, Bobs nogriezās un iznāca no biezokņa gandrīz virsotnē. Šeit apgūlās un aizrāpās līdz vietai, no kuras varēja ieskatīties otrā pusē.

Tā bija gandrīz tā pati vieta, kur viņš gulēja naktī, kad tika lietas sienas.

Notika parastās aktivitātes: pieaugušie strādāja, bērni maisījās pa kājām. Bobs pameklēja savus draugus un galu galā nolēma, ka viņi ir aizņemti ar laivu vai strādā baseinā. Lejā viņi nebija redzami. Tomēr viņa tēvs bija tur, un zēns viņu vēroja īpaši cieši, gaidīdams izdevību, par kuru bija pārliecināts. Pēc nepabeigto sienu skaita viņš sprieda, ka glazējums vēl nav pabeigts. Agrāk vai vēlāk būs jāuzpilda cisterna. Viņš nebija pārliecināts, ka uz uzpildes staciju to vedīs misters Kinerds, taču tas bija ļoti iespējams.

Tomēr Bobs nebija pārliecināts. Mednieks pamanīja, ka kopš viņu satikšanās, Saimnieks nekad nav bijis tik satraukts. Sejā bija nopietna izteiksme, acis uzmanīgi skatījās uz leju.

Pēc stundu beigām viņš Medniekam nepateica ne vārda, un detektīvu mocīja ziņkāre. Viņš atgādināja sev, ka Bobs nebūt nav muļķis, un viņa Zemes pieredze padarīja viņu labāk piemērotu gaidāmajam nekā Mednieku. Detektīvs sajuta zināmu pašapmierinātību no tā, ka viņam bija izdevies atrast bēgli pirms Boba. Tagad viņš saprata, ka zēnam ir savs rīcības plāns,  tikai bija jācer, ka šis plāns ir pamatots.

Pēkšņi Bobs sakustējās, lai gan Mednieks lejā nemanīja nekādas izmaiņas. Nemēģinādams slēpties, Bobs kāpa lejā. Pie mikseriem gulēja strādnieku atstātās jakas. Bobs, nelikdamies ne zinis par novērotājiem, parakņājās pa to kabatām līdz atrada sērkociņu kastīti.

Acīmredzot, tā viņam bija vajadzīga.

Paskatījies apkārt, viņš sastapa vīrieša - jakas īpašnieka skatienu, parādīja kastīti un jautājoši pacēla uzacis. Vīrietis pamāja ar galvu un atgriezās pie darba.

Zēns iebāza sērkociņus kabatā un devās augšā pakalnā, kur varēja labāk novērot visu notiekošo. Šeit viņš apsēdās un atkal sāka vērot savu tēvu.

Beidzot notika tas, ko viņš gaidīja.

Ar metālisku bundžu pār plecu parādījās misters Kinerds  un pazuda aiz stūra, kur bija novietots viņa džips.

Bobs vienaldzīgi devās uz nākamo rezervuāru, turpinot uzmanīgi skatīdamies lejup. Pagāja tikai dažas sekundes, tad parādījās džips ar tēvu pie stūres un bundžu uz sēdekļa. Bija skaidrs, kurp viņš dodas. Bobs atcerējās, ka būs jāgaida vismaz pusstunda. Džips ātri pazuda aiz tuvējā rezervuāra un neparādījās, jo blakus konstrukcijai atradās Bobs.

Bobam bija grūtības noturēt savu parasto soli, līdz rezervuārs atradās starp viņu un būvlaukumu. Tad viņš cik ātri spēja uzskrēja pakalnā.

Dažus mirkļus vēlāk viņš atradās asfaltētā ceļa galā. Šeit sākās rievotās dzelzs noliktavas. Medniekam par izbrīnu Bobs sāka tās rūpīgi pētīt. Tuvākajās atradās tehnika: maisītāji un greideri.

Noliktavas bija tukšas, jo tehnika darbojās būvlaukumā. Nākamajās atradās konteineri ar benzīnu, petroleju un smēreļļām. Zēns tos visus uzmanīgi apskatīja, skatīdamies apkārt pastāvēja, tad atkal sāka drudžaini rīkoties.

Izvēlējies vienu no tukšajām noliktavām — viņš neiegāja tajā, bet tikai paskatījās iekšā no durvīm —, Bobs sāka pie ieejas kraut kaudzē piecu galonu kannas. Pat Mednieks bija pārsteigts, cik daudz viņš uzreiz ņēma, bet kannas kritiena skaņa viņam liecināja, ka tā ir tukša. Kad kannu piramīda bija augstāka par viņu, Bobs devās uz citu noliktavu un ļoti uzmanīgi sāka darboties pie pārējām kannām. Tās nebija tukšas, tajās bija petroleja. Bobs novietoja divas no šīm kannām pie savas piramīdas pamatnes, un Mednieks pēkšņi savienoja visas šīs darbības ar sērkociņiem.

- Tu taisies pielikt uguni? — viņš jautāja. - Kāpēc tad tukšās?

- Būs ugunskurs, - Bobs atbildēja. — Tikai negrasos nosvilināt visu šo salas daļu.

– Bet kāpēc? Uguns mūsu noziedzniekam nekaitēs, vienlaikus nekaitējot tavam tēvam.

- Zinu. Bet, ja viņš nolems, ka tētim draud briesmas, viņš gribēs iet ārā, bet es stāvēšu viņam blakus ar vēl vienu kannu un sērkociņiem.

- Brīnišķīgi.

Bija grūti nepamanīt sarkasmu.

– Kā tu nostādīsi tēvu šādā situācijā?

- Redzēsi.

Boba balss skanēja drūmi. Mednieks sāka nopietni uztraukties. Nedaudz pārdomājis, Bobs pievienoja ugunskuram vēl vienu kannu, šoreiz ar smēreļļu, tad paņēma petrolejas kannu, līdz pusei noskrūvēja vāku un nostājās uz ceļa, lai varētu redzēt doku starp noliktavām. Viņš turpināja tur skatīties, tikai reizēm ar bažām atskatīdamies uz jauno rezervuāru. Ja kāds no turienes atnāks un ieraudzīs, ko viņš sarīkojis, viņam klāsies plāni.

Viņš nepiefiksēja laiku, kad aizgāja tēvs, un nezināja, cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai iedegtos ugunskurs, tāpēc nezināja, cik ilgi būs jāgaida, un neuzdrošinājās attālināties.

Mednieks neko vairāk nejautāja.

Lai gan Bobam nebija nodoma atbildēt.

Viņam nepatika šādi izturēties pret svešinieku, kuram viņš bija pieķēries, taču doma par dzīvas būtnes nogalināšanu sāka traucēt. Tagad, kad tas kļuva neizbēgami, viņš gribēja pārliecināties, ka darbojas pret pareizo. Roberts Kinerds savam vecumam bija ļoti saprātīgs zēns.

Beidzot viņam par nemierīgu atvieglojumu no piestātnes parādījās džips. Kad tas nogriezās uz ceļa, zēns lēnām piecēlās un devās uz kaudzes pusi, turpinot vērot automašīnu. Kad mašīna pazuda aiz tuvējām noliktavām, Bobs spēra pēdējos soļus un izvilka no kabatas sērkociņus. Viņš nekavējoties sāka rūpīgi sagatavotu skaidrojumu.

- Medniek, atvilināt šurp savu tēvu nav grūti. Redzi, bet es būšu noliktavā.

Pabeidzis runāt, viņš izņēma sērkociņus.

Viņš gaidīja, ka zaudēs kontroli pār savām ekstremitātēm. Protams, ja Mednieks nav tas, par ko viņš uzdodas, Bobs nevarēs aizdedzināt sērkociņu. Viņš apzināti neiegāja noliktavā, tāpēc logi aizmugurējā sienā nebija redzami. Viņš zināja, ka tie tur ir, bet viesim par to nebija jāzina. Viņš to pateica tā, lai nedotu detektīvam laiku pārdomām. Vai nu viņš pilnībā uzticas zēnam - bet noziedznieks to nedarīs - vai arī viņš nekavējoties paralizēs.

Protams, shēmā bija trūkumi, un Bobs pats apzinājās dažus no tiem. Bet kopumā plāns bija diezgan daudzsološs.

Viņš bez problēmām aizdedzināja sērkociņu, pieliecās un pieskārās ar liesmu petrolejas peļķei.

Sērkociņš nodzisa.

No sasprindzinājuma trīcēdams — džips kuru katru brīdi var parādīties aiz stūra —, viņš aizdedzināja vēl vienu, šoreiz liesmu aiznesdams vietā, kur šķidrums bija iesūcies zemē, atstājot drīzāk plānu plēvi, nevis peļķi. Uzliesmoja liesma, un pēc mirkļa dega visa kaudze.

Bobs ieskrēja noliktavā, pirms uguns paspēja viņu apturēt, un stāvēja, vērodams ceļu.

Vispirms ierunājās Mednieks.

- Ceru, ka tu apjēdz, ko dari. Ja tu nevarēsi paelpot, es izpūtīšu no tavām plaušām dūmus.

Viņš nepieskārās Saimnieka redzei. Bobs bija apmierināts.

Viņš sadzirdēja džipu, pirms to ieraudzīja.

Misters Kinerds acīmredzot pamanīja dūmus un nospieda gāzi. Mazā mašīna gaudodama brāzās šurp.

Automašīnā nebija ugunsdzēsības iekārtas, un Bobs saprata, ka viņa tēvs dodas kalnā pēc palīdzības, bet to bija viegli novērst.

- Tēti!

Vairāk viņš neko neteica. Tēvs secinās, ka dēlam draud briesmas, bet viņam nebija nodoma melot. Viņš bija pārliecināts, ka dēla balss, no ugunīgās elles, liks misteram Kinerdam apturēt mašīnu un izkāpt ārā. Viņš par zemu novērtēja tēva ātro reakciju un apņēmību. Daži citi arī.

Kad no degošā šķūņa atskanēja Boba balss, viņš noņēma kāju no gāzes un strauji sagrieza stūri pa kreisi. Bobs un Mednieks uzreiz saprata viņa nodomus: viņš gatavojās piebraukt pie pašas uguns, iegūt īslaicīgu aizsardzību no karstuma, un pēc tam aizbraukt prom, tiklīdz dēls ielēks iekšā. Plāns bija vienkāršs un lielisks. Ja tas būtu nostrādājis, Bobam un viņa sargeņģelim būtu bijis jāizgudro jauns – un vienlaikus arī paskaidrojums par savu rīcību.

Par laimi, no viņu viedokļa, situācijā iejaucās jauns faktors. Mistera Kinerda slepenais viesis viņa plānu saprata tikpat ātri kā visi pārējie novērotāji. Viņš nevēlējās tuvoties degošo kannu kaudzei, kas katru sekundi draudēja eksplodēt.

Viņi atradās divdesmit jardu attālumā no uguns, un gan cilvēks, gan simbiots varēja just karstumu. Pēdējais nevarēja piespiest savu Saimnieku nogriezties un doties pretējā virzienā. Viņš nevarēja apturēt automašīnu, bet viņš to nesaprata. Katrā ziņā viņš sāka rīkoties.

Misters Kinerds noņēma vienu roku no stūres un pārvilka to pār acīm. Tas novērotājiem daiļrunīgāk nekā vārdi pastāstīja par notikušo. Taču acis viņam nevajadzēja, viņš domās redzēja, kā dēlu pārņem liesmas, un džips neapstājās un nenogriezās.

Simbiots acumirklī saprata, ka ar aklumu nepietiks, un desmit jardus no šķūņa misters Kinerds nokrita pāri stūrei.

Par nelaimi simbiotam džips turpināja kustēties. Viņš nedaudz nogriezās pa kreisi un dažus jardus no durvīm ietriecās gofrētajā sienā.

Kad viņš tika paralizēts, mistera Kinerda kāja noslīdēja no pedāļa un tas izglāba viņu no lauzta kakla.

Piekš Boba notikumi risinājās pārāk ātri.

Viņš bija domājis, ka tēvs būs kājās un tālāk no uguns.

Bobs, lai kontrolētu liesmu izplatību, plānoja izmantot eļļas kannu. Bēglim jānotic, ka viņa saimniekam draud briesmas. Bet tagad viņš nevarēja īstenot savu plānu, jo nevarēja nokļūt līdz durvīm un saredzēt džipu, nemaz nerunājot par uguns apturēšanu. Tieši tajā brīdī uzsprāga viena no pilnajām kannām. Tā kā Bobs labi saprata, ka nav lietojis benzīnu, kanna vienkārši sadalījās un izplūdināja šķidru uguni.

Puisis atcerējās logus, kuru eksistenci tik bija rūpīgi bija slēpis no Mednieka, kad bija izlicis lamatas. Viņš pagriezās un pieskrēja pie tuvākā loga, joprojām turēdams rokās eļļas kannu un salinieku franču valodā uzkliedza:

- Neuztraucies! Šeit ir logi!

Viņam izdevās izkļūt pa neiestikloto caurumu un nolēkt zemē. Pielēcis kājās, viņš apskrēja ap noliktavas stūri.

Redzētais lika viņam apstāties un atcerēties sākotnējo plānu.

Ugunsgrēks vēl nebija sasniedzis džipu, lai gan bija jau tuvu. Taču ne jau tas, kā magnēts piesaistīja zēna skatienu.

Viņa tēvs joprojām gulēja uz stūres, labi saskatāms pret liesmām. Blakus, ar viņa ķermeni aizsedzies no karstuma, bija redzams vēl kaut kas.

Mednieks nebija ļāvis Bobam ieraudzīt sevi, taču zēnam nebija šaubu par to, ko viņš redz - mīkstu, gandrīz necaurspīdīgu zaļganu želejas masu, kas, plūda ārā no vīrieša drēbēm, palielinājās. Bobs acumirklī paslēpās aiz stūra, kaut arī neredzēja neko līdzīgu acīm, un uzmanīgi paskatījās ārā.

Šķita, ka svešinieks gatavojās lēkt.

Tievs tausteklis izstiepās no centrālās masas un nolaidās no mašīnas.

Iznācis no metāla aizsardzības un sajutis karstumu, tas atlēca, bet acīmredzot tā īpašnieks nolēma, ka labāk ir mazliet tagad, nevis daudz vēlāk, un pseidopods turpināja virzīties uz zemi. Šeit tā gals sāka uzbriest, un masa uz sēdekļa samazināties. Pagāja gandrīz minūte, līdz viss dīvainais ķermenis sasniedza zemi.

Brīdī, kad pazuda kontakts ar džipu, Bobs sāka darboties.

Viņš izlēca no aizsega un skrēja pie mašīnas, joprojām turēdams rokās kannu. Mednieks domāja ka viņš aplies noziedznieku, jo tas izmisīgi bēga no uguns, taču Bobs paskrēja viņam garām, pat nepaskatīdamies, atgrūda tēvu no stūres, iekāpa sēdeklī, iedarbināja motoru un atkāpās ar automašiņu trīsdesmit jardu attālumā no ēkas. Tikai tad viņš ķērās pie Mednieka galvenā nodoma.

Pa to laiku bēglis bija veicis nelielu attālumu. Viņš turējās cieši pie noliktavas sienas, cenšoties aizplūst pēc iespējas tālāk no uguns.

Acīmredzot viņš redzēja tuvojoties Bobu, jo apturēja savu plūstošo kustību un savācās pusapaļā masā ar daudziem tieviem taustekļiem. Sākumā viņš nolēma, ka tas būs piemērots saimnieks, vismaz kamēr tiks prom no šejienes. Pēc tam viņš, acīmredzot, apņēmīgajās un mērķtiecīgajās kustībās atklāja Mednieka klātbūtni un mēģināja atsākt bēgšanu. Apzinoties sava ātruma ierobežojumus, viņš atkal savācās masā, un pat Bobs saprata, ka svešinieks mēģina aiziet pazemē.

Tomēr bija atšķirība starp cieto zemi pie noliktavas un smiltīm krastā. Atstarpes starp daļiņām bija mazākas, poras bija pilnas ar ūdeni, un tas bija mīksts tikai tad, kad bija kur atkāpties.

Ilgi pirms tā lieluma samazināšanās bija manāma, radījums tika apliets ar solāreļļas strūklu no Boba nestās kannas.

Viņš izlēja gandrīz visu kannas saturu, un visa zeme ap radījumu bija izmirkusi vairāku pēdu apkārtnē. Ar atlikušo eļļu viņš savienoja peļķi ar uguni. Atleca atpakaļ, un vēroja, kā uguns sāka aprīt savu jauno laupījumu.

Uguns dega lēnām. Bobs izvilka sērkociņus, aizdedzināja visu kasti un nometa to pusapaļajā eļļas masā peļķes centrā.

Šoreiz viņam nebija pamata sūdzēties: viņš tik tikko paguva izvairīties no liesmu mēlēm.

21. nodaļa Trešā problēma

Mednieks gribēja pagaidīt, līdz izdegs uguns, lai redzētu rezultātu un pārliecinātos, bet Bobs, izdarījis, ko bija spējis, pievērsa uzmanību tēvam. Viņam pietika ar ātru skatienu uz ugunīgo elli, kas pārklāj bēgli. Viņš pieskrēja pie džipa, paskatījās uz joprojām nekustīgo tēvu un stūrēja džipu uz doktora kabinetu. Mednieks neuzdrošinājās iebilst: traumēt Saimnieka redzi tādā ātrumā būtu nopietna kļūda.

Kad svešinieks pameta ķermeni, misters Kinerds varēja atkal redzēt. Viņš visu laiku palika pie samaņas.

Tomēr paralīze vilkās daudz ilgāk nekā Bobam, un tāpēc viņš īsti labi neredzēja, kas notiek noliktavā. Viņš zināja, ka Bobs ir apstājies bīstami tuvu ugunskuram un kaut kādu iemeslu dēļ atgriezies, bet nezināja, kāpēc. Pa ceļam pie doktora viņš mēģināja uzdot jautājumu, taču balss saites nedarbojās.

Pirms viņi sasniedza doktoru, viņš jau spēja piecelties sēdus, un, kad automašīna apstājās, sāka birt jautājumi. Bobs, protams, bija apmierināts ar veselības atgriešanos, taču viņš sāka nopietni uztraukties par kaut ko citu un vienkārši teica:

— Tagad nav svarīgi, kas notika pie noliktavas. Es gribu zināt, kas notika ar tevi. Tu varēsi paiet, varbūt tev nepieciešama palīdzība?

Pēdējais teikums bija ģeniāls atradums, un tas uzmundrināja Kinerdu  vecāko. Viņš ar cieņu izkāpa no džipa un devās pie doktora.

Zēns viņam sekoja. Citos apstākļos viņš būtu triumfējoši smaidījis, taču šoreiz viņa sejā bija redzamas bažas.

Doktors pēc viņu stāstiem un Boba nozīmīgā skatiena un sejas izteiksmes uzminēja notikušo. Viņš lika misteram Kinerdam apgulties. Tas paklausīja, lai gan paziņoja, ka vispirms vēlas kaut ko uzzināt no Boba.

- Es ar viņu parunāšu, - sacīja Sivers. - Apgulieties.

Viņš izgāja kopā ar zēnu, jautājoši pacēlis uzacis.

- Jā, - Bobs atbildēja uz viņa neizteikto jautājumu. – Pastāstīšu vēlāk, bet darbs ir padarīts.

Viņš nogaidīja, kamēr doktors pazuda, un tad pievērsās Medniekam.

- Kādi ir tavi plāni? Darbs ir padarīts. Atgriezīsies savā pasaulē?

- Es nevaru. Es jau tev stāstīju, - viņš klusi atbildēja.

- Mans kosmosa kuģis sadragāts, un pat ja tas būtu palicis neskarts, es to nevarētu atrast. Man ir aptuvens priekšstats par to, kā darbojas kosmosa kuģis, bet es esmu policists, nevis fiziķis vai konstruktors. Es nevaru uzbūvēt kosmosa kuģi tāpat kā tu nevari uzbūvēt lidmašīnu, ar kuru mēs lidojām.

- Tātad…

— Palikšu uz Zemes līdz sava mūža galam. Ja vien neparādīsies kuģis no manas dzimtenes. Bet tāda iespējamība ir ārkārtīgi niecīga. Par to vari spriest pats, ja paskatīsies uz Piena Ceļu. Tas, ko es darīšu, ir atkarīgs no tevis. Mēs neuzspiežam sevi tiem, kas nevēlas mūsu sabiedrību. ko teiksi?

Bobs neatbildēja uzreiz. Viņš paskatījās aiz kokiem uz dūmu mākoni, kas pacēlās pāri kalnam, un apdomāja. Mednieks nolēma, ka viņš izsver plusus un mīnusus, un izjuta sāpes par šādu vilcināšanos, lai gan saprata, cik augstu vērtē vientulību cilvēki. Taču šoreiz viņš nesaprata savu Saimnieku.

Bobs bija savam vecumam pietiekami saprātīgs, taču viņš tomēr nebija pilngadīgs un tāpēc sliecās domāt par tūlītējām problēmām, nevis iesaistīties ilgtermiņa plānošanā. Kad viņš beidzot ierunājās, Mednieks nezināja, smieties vai uzjautrināties, un pat necentās aprakstīt savas jūtas.

- Es priecāšos, ja paliksi pie manis, - Bobs lēnām teica. - Biju nedaudz noraizējies, īpaši pēdējās minūtēs. Tu man patīc, un es cerēju, ka varēsi man palīdzēt vēl kādā lietā. Redzi, kad es uzstādīju šo slazdu, es par to nedomāju, bet tagad jādomā. Pēc dažām minūtēm tēvs iznāks no doktora kabineta ar ugunīgām acīm un nepatīkamu jautājumu gūzmu. Viens no jautājumiem būs: "Kā sākās ugunsgrēks?" Man ir piecpadsmit gadu, bet es domāju, ka tas nenostrādās, ja vien es nedošu saprātīgu atbildi. Es turpinu domāt un nevaru neko izdomāt. Padomā arī par to, lūdzu. Nu, ja nevari, sāc veidot virs manas ādas aizsargtīklu. Es tev pateikšu, uz kuras vietas man tas visvairāk būs vajadzīgs.

tulkojis Imants Ločmelis

Content

Klements Hols Adata siena kaudzē

1. nodaļa Avarējušie

2. nodaļa Patvērums

3. nodaļa Ārpus spēles

4. nodaļa Signāls

5. nodaļa Atbilde

6. nodaļa Pirmā problēma

7. nodaļa Scēna

8. nodaļa Dekorācijas

9. nodaļa Aktieri

10. nodaļa Medicīniskā izziņa

11. nodaļa Incidents

12. nodaļa Kritiens

13. nodaļa. Inženierzinātņu interlūdija

14. nodaļa Vairāki incidenti

15. nodaļa Sabiedrotais

16. nodaļa Piedāvājums

17. nodaļa Arguments

18. nodaļa Ierobežojumi

19. nodaļa Atrisinājums

20. nodaļa. Otra problēma - un atrisinājums

21. nodaļa Trešā problēma