Veiss Jans

Tūkstoš stāvu nams

Jans Veiss

Tūkstoš stāvu nams

I Iesākumā - sapnis. Cilvēks uz kāpnēm. Karmīnsarkanais paklājs. Kas es esmu?

Sapnis bija šausmīgs. Dobs galvaskauss. Iekšā - melna tumsa, tikai vidū sīka dzeltena uguntiņa. Zem tā kaut kādi spēlē kārtis, bet kārtis no stiprā sala klāj sarma, un nav iespējams atšķirt attēlus. Bet tālāk - plašs, it kā gaisā pakārts laukums, uz kura līdzenās rindās guļ cilvēki, cieši piespiedušies viens otram. Visi guļ uz kreisajiem sāniem, silda viens pie otra nosalušos ceļgalus un augšstilbus. Tiklīdz sakustas viens, uzreiz sāk kustēties visa rinda, tās cieši pieguļošie zigzaga posmi, it kā pēc komandas, atdalās, un ķermeņu virkne pēkšņi apgriežas uz otriem sāniem. Un atkal cilvēki saspiežas kopā, ceļgals pie ceļgala, gūža pie gūžas. Bet viņi vairs nespēj sasildīties. Pamazām viņi sastingst, it kā savērti uz garas ledaina aukstuma adatas...

Un pēkšņi kāda milzu roka satver apledojušo galvaskausu kopā ar visām šīm elles vīzijām un iemet to ugunī. Galvaskauss saplīst! Briesmīgas, nepanesamas sāpes – un pamošanās!

Cilvēks pamodās no smagā miega. Viņa skatiens pārslīdēja pāri griestu slīpajai plaknei. Pirmā doma bija: kur es esmu?

Kāpnes! Apakšējais pakāpiens, no kura uz leju aizritināts karmīnsarkana paklāja celiņš, kalpoja viņam kā spilvens, kamēr viņš gulēja. Margu vietā gar sienu nostiepta sarkana virve, un no pretējās malas uz augšu pacēlās konusveida marmora kolonnu rinda.

Kur es esmu?

Cilvēks pielēca kājās.

Kurp doties? Uz augšu vai uz leju?

Uz augšu!

Viņš steidzas, lecot pa trim četriem pakāpieniem. Tukšs kāpņu laukumiņš starp stāviem - bez logiem, bez durvīm. Un atkal,  ar tumšsarkano paklāju pārklātas kāpnes. Tad vēl stāvs, akls, kurls, ar baltu spuldzīti pie pašiem griestiem... Karmīnsarkans paklājs! Uz augšu! Labajā pusē kā nebeidzama čūska vijas sarkana virve, bet kreisajā pusē uz augšu stiepjas marmora konusi.

Kad gan tas beigsies? Kur te durvis? Cilvēks skrien uz augšu. Viņa domas jūk, paklāja sarkanā josla kā lavas straume ielīst smadzenēs.

Pēkšņi viņš apstājas.

Bet varbūt... varbūt labāk būtu skriet uz leju?! Atpakaļ! Nē, - par vēlu! Es jau esmu pārāk augstu. Uz augšu!

Vēl viens stāvs! Un vēl...! Es vairs nevaru... Vēl viens, pēdējais. Bezcerīgi! Atkal grīda ar paklāja kā ņirgājoties izbāzto sarkano mēli.

Sirds stājas un kājas ļimst.  Augstāk nevaru, nevaru... Kur es esmu nonācis?... Kas?... Es?... Kas tas ir es? Kas es esmu?

Kāda mežonīga doma! Cilvēks centās koncentrēties.

Kas es esmu?

Bet atmiņa klusē... Domu nav.

Kā mani sauc? Kā es izskatos? no kurienes esmu nācis? Ak Dievs, man noteikti ir kāds vārds... Bet kāds... kāds?

O, kā sāp deniņi, kad es sevi spīdzinu ar šiem jautājumiem! Ja vien atcerētos, viss uzreiz kļūtu skaidrs, un šīs kāpnes pazustu pašas no sevis... Kas gan, kas gan notika?

Arvien vairāk stāvu sakrauti viens virs otra, stāvi, - akli, kurli, un katram pie griestiem - sava saule - elektriskā saule zem matēta stikla.

II Briesmīgs atklājums. Rokas. Seja? - Kas bija rakstīts bloknotā. Iespēja kļūt par detektīvu. - Princese Tamāra

Un atkal cilvēks savā neprātīgajā skrējienā augšup sastinga. Šausmas! Kāpņu telpas stūrī balo cilvēka kaulu kaudze. Izliecies krampju savilktais mugurkauls. Blakus mētājas saplaisājis, gandrīz sadrupis cilvēka galvaskauss. Virs šīm sērīgajām atliekām, pie sienas, augstumā, kādu cilvēks var sasniegt, nometoties ceļos, ir ieskrāpēti burti "S. M." Zem tiem - piecas horizontālas līnijas.

Ko tas nozīmē? Arī kāds cits pirms manis pa galvu pa kaklu skrējis augšā pa kāpnēm... "S. M." Sasniedzis šo vietu un nokritis uz ceļiem, lai  paspētu ar nagu ieskrāpēt...

Viņš nomira uz ceļiem un pirms nāves viņam izdevās ar nagu ieskrāpēt virs kapa epitāfiju. Piecas svītras... Viņš te klejojis piecas dienas? Vai varbūt tikai piecas stundas? Varbūt piecas stundas miris.

Cilvēks nodrebēja no ledainām šausmām. Projām! Prom no šejienes! Bet uz kurieni? Tikai divi ceļi: uz augšu vai uz leju. Uz kurieni? Uz augšu! Pakāpieni, pakāpieni... Karmīnsarkanais paklājs urbjas smadzenēs kā karsts stienis. Kad tas beigsies? O, ja es uzzinātu, kas es esmu! Pārvarēt sāpes, kas liek galvai plīst un atcerēties visu! Atmiņa! Kas noticis ar manu atmiņu? Pagātne! Atmiņas! Ellīgas sāpes! Kas es esmu?

Un pēkšņi - rokas! Jā, tās ir manas rokas... Varbūt es visu atcerēšos, kad ieraudzīšu savu seju? Baltas rokas ar gariem tieviem pirkstiem, šaurām plaukstām. Baltas žaketes piedurknes, zīda krekls, baltas bikses, balti buru audekla puszābaki... Bet seja? Kā es pazīstu sevi?

Vīrietis paslēpa seju rokās. Ar viegliem pirkstu pieskārieniem viņš mēģināja “saskatīt” seju, noskaidrot, kāds viņš izskatās – skaists vai neglīts, jauns vai vecs... Kāds viņam deguns, kādas lūpas. Bet mati - arī melni vai varbūt balti?

Pēkšņi viņa labā roka sajuta kaut ko cietu jakas krūšu kabatā. Mazs bloknots. Pirmajās lappusēs nepazīstamā rokrakstā bija ierakstīts:

"1. Ieiet Mullera namā. Izpētīt visus stāvus. Iekļūt aizliegtajās telpās.

2. Eksporta-importa koncerns "Visums", prāmis uz zvaigznēm - vai tā nav krāpšana?

3. Brīnummetāls soliums, no kura būvē ierīces starpzvaigžņu lidojumiem. Cik tur ir patiesības?

4. Kas ir Ohisvers Mullers? Cilvēces labdaris vai briesmonis? Kāpēc viņš no visiem slēpjas?

5. Noslēpumainās skaistāko sieviešu nolaupīšanas. Princese Tamāra. Kur viņas ir tagad?

Vai tad es esmu detektīvs? — cilvēks bija pārsteigts. Varbūt tie ir uzdevumi, kas man jāizpilda? Galvenie uzdevumi? Bet kā es varu strādāt, ja neko neatceros?

Viņš pārlapoja piezīmju bloknotu. Un pēkšņi izkrita trīs nelieli avīžu izgriezumi. Pirmajā no tām bija šāds paziņojums:

"BĒGŠANA VAI NOLAUPĪŠANA

Pagājušajā naktī no savas guļamistabas pazudusi princese Tamāra un viņas draudzene Eli. Ir versija, ka viņa tikusi aizvesta uz Lepnuma salu, kur atrodas slavenais Mullera nams. Tomēr, iespējams, princese Tamāra nav nolaupīta, bet gan aizbēgusi pati, jo viņu pēdējā laikā pārņēmis “zvaigžņu drudzis”. Kopā ar Viņas Augstību pazudušas visas dārglietas, ar kopējo vērtību pieci miljoni.

Otrajā izgriezumā bija teikts:

«Detektīvu vizīte Mullera namā beidzās bez rezultātiem. Saskaņā ar informāciju,  saņemtu no koncerna "Visums" sekretariātā, princese kopā ar savu draudzeni aizlidojusi uz zvaigzni L-4 Gulbja zvaigznājā Interesanti atzīmēt, ka viena ceļotāja nogāde līdz šai laimīgajai zvaigznei maksā 250 mulldorus, tas ir, 796 000 mūsu kronu.

Un vēl viens papīrs ar ļoti īsu ziņojumu:

"SLAVENAJAM DETEKTIVAM PETRAM BROKAM UZDOTS ATRAST PRINCESI."

Bet melnās piezīmju grāmatiņas pēdējās lappusēs ar zīmuli  ierakstīts šāds saraksts:

"1. Anna Martone, Nacionālās operas primabalerīna, pazudusi - 24.III;

2. Modes modele Eva Sāra pazudusi balles vidū, ap pusnakti, pēc tam, kad bija pasludināta par balles karalieni, - 7.IV;

3. Luna Kori; baņķiera meita pazudusi no Morijas pils Venēcijā 30. VII

4. Sula Maija, filmu zvaigzne, nolaupīta no savas villas - 8.IX;

5. Dora O'Braiena, Parīzes skaistākā sieviete, pazudusi ar savu automašīnu Buloņas mežā; - 24. X

6. Koija Barardo Karaliskās drāmas aktrise pazudusi pēc operas "Pasaules gals" pirmā cēliena - 3.XII.

III. Pirmā spoguļa noslēpums. Tūkstoš stāvu nams. - Cilvēks, kurš pazaudējis atmiņu. Beidzot: durvis marmora sienā. Jauna informācija par Mulleru.

Un cilvēks jakas krūšu kabatā atrada vēl kaut ko – aizzīmogotu aploksni, adresētu Petram Brokam.

Viņš gribēja uzlauzt zīmogu, bet laikus pamanīja sarkanu brīdinājuma uzrakstu aploksnes aizmugurē:

"UZMANĪBU! UZMANĪBU!

NEATVĒRT!

"ATVĒRT TIKAI PIRMĀ SPOGUĻA PRIEKŠĀ!"

Kas tad tas? Vai tik es neesmu tas pats detektīvs Petrs Broks? Bet atmiņā ir tukšums, bezdibenis, jautā - neatbildēs... It kā dzīve sākusies no brīža, kad pamodies uz kāpnēm. Mēģināsi atcerēties – un tieši tajā brīdī tavā galvā ieurbjas elles sāpes, tās pulsē smadzeņu dziļumos kā nobriestošs augonis. Varbūt tajā aizzīmogotajā aploksnē būs kāds pavediens? Varbūt tur ir paslēpts kāds burvju vārds, kas atgriezīs atmiņu, pagātni, atmiņas, sevi, manu “es”... Bet kur tas ir, šis spogulis? Kamēr tādu atradīsi, nomirsi no noguruma, bada, spēku izsīkuma vai salauztas sirds!

Bet pagaidām, gribot negribot, būs jākļūst par detektīvu! Varbūt es tiešām kādreiz tāds biju! Bet tā kā esmu cilvēks, man vajag kaut kādu vārdu! Dzīvot bez vārda nevar. Smadzenes pretojas šai domai, vairās ar atmiņām kā vājprātīgais no trakokrekla. Izlemts! No šī brīža un līdz brīdim, kad atgriezīsies atmiņa, es esmu Petrs Broks, detektīvs. Meklēšu princesi! Un tā, ja reiz esmu palicis bez pagātnes, vismaz iegūšu nākotni!

Taču vienā no kabatām bija vēl kas tāds, ko Broks sākumā nebija pamanījis. Liela, astoņās daļās salocīta papīra lapa. Petrs Broks juta iepriecinājumu: tas bija zīmējums, Mullera nama – mājas ar tūkstoš stāviem plāns!.. Bet tā taču nemaz nav māja! Tā ir zem viena jumta uzbūvēta milzīga pilsēta! Un man jāiet šajā labirintā? Atrast Mulleru, šīs pilsētas saimnieku, un sameklēt princesi vienā no tūkstoš stāviem? Galu galā es esmu cilvēks bez pagātnes. Bet varbūt man atņēmuši atmiņu, lai es nedomādams, ar visu savu būtību, ar katru domu, ar katru impulsu censtos izpildīt šo cēlo misiju?! Bet kā tur nokļūt? Uz šo jautājumu zīmītēs atbildes nebija.

Petrs Broks turpināja savu nogurdinošo ceļojumu. Viņš kāpa arvien augstāk, spītīgi, bez atpūtas. Un atkal aizzibēja stāvi bez gala un malas, bez cerībām. Vai tiešām šis koloss paceļas līdz pašām debesīm?... Un nav ne logu, ne durvju, kas viņu beidzot atbrīvotu no nepanesamā sarkanā paklāja.

Un pēkšņi Brokam prātā atausa: ja nu sienā būtu paslēptas slepenas durvis? Viņš apstājās un sāka pārbaudīt, taustīt un klaudzināt sienu. Bet gludās, cieši piestiprinātās plātnes visur atbalsojās ar vienādu aukstu, blāvu skaņu. Broks uzskrēja citā stāvā un atkal sāka metodiski pārbaudīt sienas plāksnes. Tagad viņš virzījās uz priekšu daudz lēnāk, skaitīdams stāvus. Protams, bija jau arī pēdējais laiks sākt tos skaitīt jau no tā paša brīža, kad viņš atjēdzās. Kāpēc viņš to nedarīja? Bet lūk, kāpēc: viņš vēl nezināja, ka ir detektīvs, un ir atsūtīts uz šejieni, lai atrisinātu lielo Mullera nama noslēpumu. Līdz šim viņu uz priekšu bija dzinušas šausmas, aklas, panikas pārņemtas šausmas. Bet tagad, tagad ir jāpārdomā katrs solis! Saskaitīt stāvus! Cik tādu viņš izgājis cauri? Trīsdesmit? Piecdesmit? ceļa atpakaļ nav! Tātad, sāksim no šejienes! Mēģināsim izmērīt Mullera māju vismaz no vidus. Tātad: pirmais, otrais, trešais...

Kad Broks pētīja divdesmit septīto stāvu un smalkās šuves starp plātnēm, viņš ar prieku atklāja uz gludā marmora nelielu, tikko pamanāmu spīdīgu pogu. Nospieda - bez rezultāta. Tad viņš to satvēra ar nagiem un vilka no visa spēka ārā no sienas. Beidzot! No plāksnes iznira garš sudraba stienis. Tiklīdz Petrs to pilnībā izvilka, marmora plāksne aizvirzījās uz sāniem, un sienā izveidojās tumsā pazūdoša eja,. Petrs Broks uzmanīgi iegāja tajā. Un aizvēra sev aiz muguras plāksni.

Viņš atradās tumšā, zemā koridorā. Galva gandrīz pieskārās griestiem; Pieskaroties sienām ar rokām, viņš ar taustīšanos lēnām virzījās uz priekšu. Daži soļi un tumšajā dziļumā pazibēja blāvs kvēlojošs pavediens. Pienācis tuvāk, viņš atklāja, ka tā ir šaura plaisa koka starpsienā, pie kuras beidzās koridors. Broks palūkojās pa spraugu – viņam priekšā bija pustumša, bezlogu celle. Krēsls, krūze, galds, spuldzīte, dzelzs gultiņa. Uz tās sēdēja vecs vīrs, pievērsis acis spuldzei.

Piespiedis pieri pret koka sienu, Petrs Broks viņu ilgi vēroja. Bet vecais vīrs pat nepakustējās. Nejauši Broks pārāk stipri uzspieda uz sienu, noklikšķēja slēdzene, un siena atvērās – durvis bija bez roktura. Detektīvs iegāja cellē.

Vecais nobijies pielēca kājās un ar kliedzienu pagriezās pret Broku.

- Atvainojiet, ka iztraucēju, - Broks atvainojās. - Sveicināti!

- Kā tu šeit iekļuvi? — zodam no bailēm trīcot, vecais vīrs stostījās.

- Pa kāpnēm! Paldies Dievam,  vismaz līdz jums uzkāpu.

- Pa kāpnēm! — vecais vīrs bija pārsteigts. - Tu esi cilvēks?

- Kas gan cits! Nu kā es jums patīku?

- Es tevi neredzu. — vecais vīrs ar pirkstu galiem pieskārās saviem plakstiņiem. - Es esmu akls...

Tikai tagad Broks pamanīja, ka vecā vīra acis bija duļķainas, pārklātas ar zilganu plēvi, kā varžu ikri.

- Nabadziņš... - viņš nopūtās un pēkšņi, bez jebkādām pārejām, jautāja: - Bet ko dara lords Mullers?

Večuks sarāvās, un viņa seja sašķobījās no šausmām.

– Mūsu dāsnais labdaris, mūsu apgādnieks. Zemes un zvaigžņu kungs un valdnieks... - viņš neskaidri murmināja kā lūgšanu.

- Par ko viņš tevi te ieslēdza? — Broks jautāja.

- Klusāk, klusāk, - večuks bailēs čukstēja, aizsedzis muti ar roku. – Viņš ir visu zinošs un visuresošs! Viņš dzird visu!

- Nekas, mēs vēl tiksim pie viņa! Bet no kā tu īsti baidies, vecais? Nāves? Nu, sliktāk tev vairs nevar būt! Nu, ja man paveiksies, tu vismaz nomirsi brīvībā!

- Dod man savu roku, - sacīja večuks. Un pēkšņi viņš naida un niknuma pilnā balsī iekliedzās:  - Ja spēj, liec šai nolādētajai mājai sabrukt putekļos, pārvērsties pelnos!

Petrs Broks nepacietīgi apbēra veco vīru ar jautājumiem: - Runā! Pastāsti man visu! Kāpēc šeit ir uzbūvēts šis neprātīgais tūkstošstāvu debesskrāpis? Kas tajā notiek? Kas ir Mullers?

- Kā? Pat to tu nezini? Tātad tu neesi tikpat visvarens kā Viņš? Tu, kas atnāci pa kāpnēm! Tu, kuru mēs tik ļoti gaidām! Kas tu esi?

- Neprasi man! Nevajag! Pats neko nezinu. Ir skaidrs tikai viens: man priekšā ir uzdevums, ko es izpildīšu. Es parunāšu ar šīs mājas saimnieku, lai gan viņu vēl nepazīstu, un viņu būs ilgi jāmeklē. Pastāsti man, kas ir Mullers.

IV Kas ir Mullers? — Metāls, kas vieglāks par gaisu. - Cilvēks ar numuru E 794. - Ko cilvēki ēd Muller-namā?

Vecais vīrs pašūpoja galvu:

— Nezinu... Un neviens nezina. Neviens nezina viņa patieso seju. Daži saka, ka viņš ir vecs ebrejs, netīrs, notaukotām drēbēm, ar rudiem peisiem. Citi redzēja apaļu, pliku galvu ar dubultzodu, it kā pielīmētu pie pretīga liemeņa, bezveidīgu, resnu; nevis cilvēks, bet uzpūsts maiss, kas nevar patstāvīgi kustēties, un kalpi viņu nes no vienas vietas uz citu... Diplomāti un baņķieri pazīst pavisam citu Mulleru - bāls aristokrāts trīsdesmit piecus gadus vecs, ar monokli un izvirzītu, nedaudz atstieptu apakšlūpu - pārmērīgas augstprātības pazīmi, izkoptu gadsimtiem ilgi. Bet citi gatavi apzvērēt, ka tas ir sirms, salīcis vecis, ar saņurcītu seju kā ceptu ābolu. Vēl runā, ka mazās pelēkās acis skatās no šīm krokām un grumbām ar bērnišķīgu uzticību. Bet viņa paraksts vienmēr ir viens un tas pats, tas ir satriecošs un biedējošs. Šaurs, it kā ar adatu novilkts, krītošs kā zibens. Šis paraksts apzīmē viņa gribu, pavēli, galīgo spriedumu, kas nav pārsūdzams. Cik reizes Ohisveru Mulleru mēģinājuši nogalināt! Cik ložu ielaists viņam galvaskausā! Cik reižu viņš nav slīcināts, indēts, cik reizes viņu linčojuši dumpīgi pūļi! Un tas vienmēr nebija Viņš! Beigās vienmēr izrādījās, ka tas ir vai nu viņa sekretārs, vai provokators, vai kaut kāds bandinieks, vai dubultnieks, kuru viņš izlicis savā vietā...

- Kas ir soliums? — jautāja Petrs Broks, atcerēdamies piezīmes savā piezīmju bloknotā. Viņa pagātnes neapgrūtinātā atmiņa darbojās lieliski. Viņš pats bija pārsteigts par to, ar kādu vieglumu viņš atcerējās jebkuru notikumu detaļu pēc pamošanās. Katrs bloknota vārds bija skaidri iespiedies smadzenēs.

— Tā sauc vielu, kas tika atklāta uz šīs salas dziļi zem ogļu iegulu slāņa. Tas veido iepriekš nezināmu zemes garozas slāni, kas atrodas tieši pirms Zemes ugunīgās sirdis. Acīmredzot tas ir pēdējais planētas karstā kodola apvalks. Soliums ir vieglāks par gaisu. Attīrīts no piemaisījumiem, tas aizlido uz Sauli, lai nekad neatgrieztos.

Neviens pasaulē nezina, cik daudz soliuma Mullers iegūst savās raktuvēs. Vairāk nekā dzelzs! Vairāk nekā ogļu! Pasaule tiktu pārveidota, dzīve uz mūsu planētas kļūtu pavisam citāda, ja soliumu izmantotu cilvēces labā.

Bet Mullers greizsirdīgi sargā savas raktuves. Tās ir pārklātas no augšas, un tajās var iekļūt tikai caur Muller-nama pazemes stāviem. Tāpēc neviens pasaulē nezina par neticamajām soliuma rezervēm. Un Mullers ar labvēļa izskatu pārdod to pa gabaliņiem par nedzirdēti augstu cenu. Tā viņš pārdod niecīgu daudzumu soliuma - ne vairāk kā saules starā dejojošu putekļu daļiņas - universitātēm un bagātām klīnikām, un pretī saņem zeltu, traku, neiedomājamu naudu... Bet soliumu priekš sevis neekonomē. No tā ražo betonu, cietāku par tēraudu, bet vieglu kā gaiss. Tieši no šī materiāla tiek celta viņa tūkstošstāvu pils - viņa lepnums, triumfs, viņa uzvara. No tūkstoš stāvu augstuma viņš skatās no augšas uz pasauli, un viņa lepnums paceļas vēl augstāk! Mullera namam nav ne logu, ne durvju. Tajā ir grūti iekļūt un vēl grūtāk izkļūt. Tas nekādā veidā nav saistīts ar apkārtējo pasauli, kurā atrodas. Tā Mullers glabā savu noziedzīgo noslēpumu...

Vecais vīrs apklusa.

- Tagad pasaki, kas tu esi? Kāpēc tevi šeit ieslodzījuši? Galu galā tu jau tāpat esi mūžīgās tumsas gūsteknis - vai tad ar to nepietiek?... Kā tevi sauc? – Broks taujāja.

Vecais vīrs atvēra plaukstu. Tajā bija ietetovēts skaitlis: 794.

— Man nav vārda, tikai šis numurs... Es esmu no astotā strādnieku iesaukuma, kas pabeidza Mullera nama astotā simta stāvu celtniecību. Visi, kas cēla šo nolādēto torni, pēc pieciem gadiem zaudēja redzi. Soliuma betons dzirkstī saules staros, izdedzina acis. Visu mūsu koloniju, kas aizņem simts stāvus, apdzīvo akli cilvēki. Tie ir bijušie Mullera nama mūrnieki un apmetēji!

— Ar ko jūs te baro?

Vecais vīrs norādīja uz galdu. Blakus ūdens krūzei gulēja celuloīdā iesaiņots grauds ar firmas "Okka" reklāmu. Tas nebija lielāks par cukura graudu. Broks noņēma iesaiņojumu un ar mēles galu palaizīja graudu. Kas tas ir - kvēpi, koks, akmens? Tas bija pilnīgi bezgaršīgs.

– Te ir mūsu brokastis, pusdienas un vakariņas. Cilvēka organismam vienai dienai nepieciešamo uzturvielu koncentrāts. Bet pēc Mullera pavēles šiem kubiņiem pievieno kādu citu piedevu, lai nomāktu mūsu dabu. Viņš tiecas mūsos izžāvēt tās dzīvinošās sulas, kas iededzina liesmu vīriešu un sieviešu acīs, kas pārvērš cilvēka ķermeni par svētlaimes salu, kurā piepildās sapnis par zaudēto paradīzi... Mīlestību mēs nepazīstam, tāpēc mūsu dienas ir garas un skumjas, un mums priekšā ir tikai nāve. Mēs nejūtam ne slāpes, ne izsalkumu, mums nav ne sapņu, ne vēlmju, izņemot vienu, niknu, sāpīgu, ko pat lords Mullers neatņems! Un vēlamies mēs nāvi! Katra pamošanās mums ir mokas, visu dienu domājam tikai par vienu - apgulties, aizmigt, nomirt, vairs nepamosties! Tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku sapņo tikai par to - par klusu, bezsapņu nakti, kas nekad nebeigsies...

- No šejienes aiziet jūs nevarat?

- Uz kurieni? — jautāja večuks. — Visur vienāda tumsa. Un pat ja man būtu redze, es tik un tā nespētu aizbēgt. Uz kāpnēm nomirtu badā...

- Kurp ved šīs durvis? — Broks jautāja, uzmanīgi apskatījis istabu.

— Uz koridoru. Tā galā ir dzelzs būris. No šejienes var nokļūt piektajā zonā.

- Kas tur ir?

V. Vest-Vestera, avantūristu pilsēta. - Gedonija, svētlaimes pilsēta. — Izpriecu industrija Gedonijā

- Vest-Vestera. Tā ir pilna ar avantūristiem no visas pasaules. Tirgotāji, visu veidu lietu pārpircēji, pārdevēji un tālākpārdevēji — pērk un pārdod vecas lupatas, sveces, un cilvēku dvēseles, godu un asinis, paklājus un dievu, pūderi un jaunavību — visi steidzās turp meklēt laimi. Spiegi, stukači, sliņķi, noziedznieki, krāpnieki, provokatori, streiklauži, nodevēji, psihopāti, slepkavas - vesela tumšu personību armija sacenšas, lai piedāvātu savus pakalpojumus. Tur dzīvesvieta ir atkarīga no kapitāla. Jo zemāks stāvs, jo lielāka bagātība. Jo augstāk jākāpj, jo grūtāka kļūst dzīve. Neviens nav apmierināts ar savu stāvu. Atkarībā no tā, vai darbošanās ir neveiksmīga vai plaukstoša, viņi ceļas vai krīt, bet tikai simts tiem atvēlēto stāvu robežās. Tāda ir Vest-Vestera. Šeit to pusmuldoru, ko Mullers mums dāsni atvēlējis varētu nodzert nedēļas laikā. Jā, tajos stāvos pat redzīgam cilvēkam ir grūti, nemaz nerunājot par aklu! Mūsu brālis vienmēr tiek apkrāpts...

Broks uzreiz iedomājās savu plānu-zīmējumu. Un par šo pilsētu, kas aizņem piekto simtu stāvu. Galu galā tur, starp avantūristiem, viņš, iespējams, atradīs kādu drosmīgu un uzticamu biedru, kas viņam parādīs ceļu pie Mullera. Bet visvairāk viņu interesēja ēkas apakšējā daļa, kurai pretī bija rakstīts "Gedonija". Jautāja vecajam vīram par to, un viņš pastāstīja:

- Gedonija ir kristāla pilsēta, kas atrodas Mullernama otrajā simtā stāvu. Tieši šeit Viņš visbiežāk klaiņo veselas diplomātu, baņķieru un ģenerāļu kamariljas ielenkumā. Runā, ka šeit var atrast mūžīgu svētlaimi, vēl atrodoties šajā saulē. Visi šie debesu nostūri ir prasmīgi paslēpti un pieejami tikai nedaudziem viņa mīluļiem un bļodlaižām.

Ir milzīga garīgo un miesīgo baudu ķīmiski-mehāniskā industrija, un ir izveidota vesela ķermeņa un dvēseles svētlaimes stāvokļu skala. Lai izbaudītu jaunus priekus ar piecām cilvēka maņām vairs nepietika, un, kā runā, tikuši atklāti vēl pieci maņu veidi. Iekāre tiek rosināta ar visdažādākajiem balzāmiem un zālēm, tabletēm un ziedēm, ar dažādām masāžām, injekcijām un operācijām, kuru laikā tiek daļēji izņemti atsevišķi orgāni un dziedzeri, sasieti asinsvadi, saīsinātas nervu šūnas... Stāsta, ka šķaudīšanā atklāts kāds jauns prieks, noteiktas ķirurģiskas manipulācijas dod kolosālu intensitāti un dāvā laimīgu nāvi. Pēc īpašām dušām un vannām cilvēka āda apburoši niez - tur ir žāvāšanās un kutināšanas kults, tik izsmalcināts, ka nav iespējams izturēt...

Kad visi šie resursi ir izsmelti, kad ķermenis iekrīt pilnīgā izsīkumā, gaisma nodziest un pienāk laiks atpūtai. Mullers pats izlemj, kad Gedonijā jābūt naktij un kad dienai, jo saulei nav varas pār Mullernamu.

Celtniekus, kuri radīja šo paradīzi, Mullers uz visiem laikiem ieslodzīja cietumā. Un tikai Mullers zina savas neieņemamās paradīzes plānu. Viņš zina visas slepenās ieejas un izejas, visas neredzamās durvis, visas slepenās slēdzenes. Tās ved uz teātriem, pilīm, tempļiem un guļamistabām. Zvaigzne pie griestiem, no kuras karājas lustra, krucifikss uz tempļa altāra, nobīdīts parketa dēlis uz guļamistabas grīdas – tie ir debesu vārti Mulleram. Caur tiem viņš var noklausīties, izspiegot un, visus biedējot, īstajā brīdī pēkšņi parādīties un tikpat pēkšņi pazust bez vēsts...

- Kas ir augstāk, virs tevis? — Broks jautāja. Viņa plānā blakus šiem stāviem bija jautājuma zīmes.

— Slimnīcas, veco ļaužu nami, pansionāti, kur cilvēki atnāk nomirt...

- Bet augstāk?

— Ārprātīgo patversmes, cietumi, kameras spīdzināšanai un badam nolemtajiem...

– Un vēl augstāk?

— krematorijas…

– Un pašā augšā?

— Runā, ka tur turpinās celtniecība, mūžīga celtniecība, stāvu pēc stāva, un tam nav gala. Pilsēta aug tikai uz augšu, pretī debesīm. Nepieciešamas arvien jaunas un jaunas telpas, un pamazām, kā ar virzuli, tiekam stumti arvien uz augšu... Pārvākšanās laikā Mullera nams atgādina izjauktu skudru pūzni. Tās ir trakas steigas un šausmu dienas. Administrācija, kas aizņem piecdesmit stāvus tieši virs Gedonijas, nespēj tikt galā ar paniku, kas pārņem visus mājas iedzīvotājus...

VI. Jauneklīgais vecis. — Ko Brokam pastāstīja spogulis gaiteņa galā. - Dispersētais

Broks pieskārās večuka rokai un pēkšņi atcerējās aploksni.

— Šeit nejauši spogulis nav?

Vecais vīrs skumji pakratīja galvu.

— Kam aklajam vajadzīgs spogulis? Pagājuši desmit gadi, kopš es skatos tumsā.

- Bet cik jums gadu, vectētiņ?

- Trīsdesmit trīs.

Broks pārsteigumā skatījās uz jauno vecīti. Viņa seju saraukuši grumbās nevis trīsdesmit trīs, bet visi astoņdesmit vajadzību un izmisuma gadi.

– Šādi izskatās visi, kas pārtiek no Ohisvera Mullera tabletēm.

Pēkšņi Petrs Broks pirmo reizi jutās pārliecināts par saviem spēkiem. Un viņš apņēmīgi iesaucās:

- Nu, pietiks! Es atradīšu veidu, kā satikt to jūsu Kungu aci pret aci!

No vecā vīra acīm sāka plūst asaras.

– Tu esi stiprs, jo uzkāpi pa kāpnēm! Es gaidīju desmit gadus, kad atvērsies šīs durvis! Galu galā tikai tādā veidā var atnākt kāds stiprāks par Mulleru! Ak kungs, atgriez mani un manus brāļus atkal par cilvēkiem! Atgriez mums vārdus, nevis skaitļus, dod mums ēdienu tablešu vietā, atgriez mīlestību, vēlmes un sapņus! Izlaid mūs no šī cietuma, atdod sauli tiem, kas to pazaudējuši uz visiem laikiem!

- Zvēru! — sacīja Broks.

Viņu rokas sakļāvās spiedienā. Un pēkšņi Broks saprata sava uzdevuma sarežģītību. Vai viņš tiešām būs pietiekami stiprs, lai tiktu galā ar Mulleru? Kā iekļūt aizsargātajos stāvos, neatklājot sevi?

Un atkal pazibēja doma: aploksne! Jā, aploksnē ir spēks, ko viņš sajutīs sevī, tiklīdz ieskatīsies pirmajā spogulī.

— Kur atrast spoguli? — viņš vēlreiz jautāja vecajam vīram, kad tas veda viņu pa garu gaiteni, kura abās pusēs bija redzamas durvis.

— Šī gaiteņa galā, — vecais vīrs sacīja, — ir dzelzs būris. Tas ir ātrgaitas lifts, kas nogādās lejā uz Vest-Vesteru. Aiz būra ir niša, kur pie sienas karājas pulēta plāksne, auksta un gluda kā čūska. Es nezinu, vai tas ir spogulis, bet, kad stāvu tā priekšā, man šķiet, ka uz mani skatās mans aklums... Nezinu. Varbūt tas ir tikai stikls!

Lifts bija tikai akmens metiena attālumā. Broks trīcēja no uztraukuma. Lūk, arī būris, un aiz tā, zem blāvas spuldzes, patiešām spīdēja plata, gluda, spoguļa virsma,

Broks ar aploksni rokā apsteidza veco vīru, piesteidzās pie sienas un paskatījās uz sevi.

No viņa lūpām izskanēja izbrīna sauciens!

Viņš stāvēja spoguļa priekšā. Vicināja ar rokām. Lēca augšā un lejā. Vispār viņš visos iespējamos veidos rādīja, ka ir tur, ka pie spoguļa stāv cilvēks. Viss velti. Spogulis viņu neredzēja, neatspoguļoja…

Viņš neatspoguļojās spogulī!

Pretējā siena atspoguļojās vissīkākajā detaļās, bet starp to un spoguli stāvošais cilvēks sevi neredzēja. Kas pie velna tas par spoguli, ja tas neatspoguļo? Pēkšņi Broks šajā dīvainajā atvarā ieraudzīja vecu, šļūcošā gaitā pienākošu vīru. Tas bija prātam neaptverami! Nopulētajā laukumā bija redzams vecis ar visām savām grumbām - bet blakus nebija neviena!

Tad Petram Brokam atausa atmiņa. Viņš ātri nolauza sarkano zīmogu, atlocīja salocīto papīra lapu un lasīja:

“Pēc paša gribas, uz savu risku un briesmām es nododu Oskaram Erilam savu ķermeni eksperimentam - tā sauktajai dispersijai /asprid/, lai tādā veidā un tādā stāvoklī /t. t.i., neredzamam/ iekļūt visos Muller-nama stūros, atklāt tā noslēpumus un, ja briesmīgie pieņēmumi apstiprināsies, nogalināt cilvēku vārdā Ohisvers Mullers, par ko man ir dotas pilnvaras ar SPV /Pasaules Savienoto Valstu/ Tiesu padomes slepenās sanāksmes lēmumu Pēdējās Cerības salā. Šo upuri es ziedoju nesavtīgi, nebaidoties par sekām, par kurām esmu brīdināts, degdams vēlmē uzzināt patiesību,  taisnības triumfam un cilvēces glābšanai.

Ar savu roku rakstīts paraksts: Petrs Broks"

Zemāk citā rokrakstā bija rakstīts:

“Zvēru pie sava godīgā vārda, ka tā sauktais dispersijas (asprid) stāvoklis beigsies tieši pēc trīsdesmit dienām.

Parakstījis: Oskars Erils"

Beidzot Petrs Broks saprata, kas ir viņa spēks! Prieka lēkmē viņš pacēla veco vīru un sāka virpuļot kopā ar viņu mežonīgā dejā.

Vecais vīrs ar pirkstu pieskārās spoguļa virsmai un uzreiz izbijies atrāva roku.

- O, es baidos no spoguļa zem plaukstām! Tas atbild arī neredzīgajiem... Spogulis nekad nepaliek akls.

- Izbeidziet vecīt! – Broks iesaucās. - Jūs mani neredzētu pat tad, ja jums būtu tūkstoš acu! Neviens mani neredzēs...

Broks priecājās par savu neredzamību. Viņš dejoja spoguļa priekšā, klauvēja pie tā, elpoja, flirtēja ar to – viss velti! Spogulim bija apnicis pieņemt un atstarot cilvēku attēlus! Pareizāk sakot, tas pēkšņi sadumpojās un pārstāja darboties: tas atteicās atspoguļot Petru Broku! Bet Broks nedusmojās: es esmu varens kā dievs! Es varu visu! Es darīšu brīnumus, par kādiem pat Kristus nevarēja sapņot. Es sadrebināšu šīs augstās ēkas nolādēto pasauli! Nu, Muller-nams, turies!

Viņš ātri atvadījās no jaunā sirmgalvja un iegāja būrī. Tiklīdz dzelzs restes aizcirtās, viņš sajuta drebuļus. Šķita, ka grīda sāka iebrukt – Broks juta kā krīt bezdibenī. Viņš aizvēra acis. Pēkšņais kritiens lika sareibt galvai, gandrīz plīst no sāpēm. Petrs Broks zaudēja samaņu.

VII. Un atkal sapnis par dzelteno uguntiņu. — Logi un cilvēki. — Traktieris "Pasaules malā". Sapņu pārdevējs

Krītot viņš atkal redzēja to pašu smago, briesmīgo sapni. Dzelteno uguntiņu galvaskausā mirgojošu ar blāvu gaismu. Uguntiņa izgaismo tikai sevi un zeltaino putekļu oreolu ap to. Broks murgo. it kā viņš gulētu drēgnā, drūmā barakā, saritinājies kamolā, galvu pievilcis ceļgaliem. Viņš nomet no sejas pelēko halātu, acis pielāgojas tumsai: kā cauri dūmakai, pāri galvai redzamas plaisām klātās sijas. Un uz piekārtās platformas, cieši piespiedušies viens otram, lai saglabātu siltumu, uz labā sāna guļ cilvēki. Bet viņš vairs nav šīs ķēdes posms, viņš guļ atsevišķi, pie izsista loga, pārklāta ar sarmu. Viņam ir auksti. Tāpēc viņš atkal pārvelk pār galvu halātu, atkal saritinās kamolā, ietinoties tumsā, kas varētu nozīmēt gan nakti, gan dienu…

Petrs Broks pamodās no asa grūdiena, atvēra acis - un tajā pašā sekundē mokošais murgs pazuda. Cik ilgi viņš gulējis? Piecēlās no grīdas un uzreiz atcerējās vakardienu, krampjaini ieķērās būra dzelzs stieņos, it kā gribēdams aizbēgt šajā realitātē no briesmīgā sapņa ar dzeltenu uguntiņu tukšajā galvaskausā. Nākotne - lūk kas viņu izmisīgi piesaistīja, viņš vēlreiz apsveica sevi ar neredzamību un izlēca no būra.

Pagājis pa koridoru, Broks uzkāpa pa kāpnēm, atvēra dzelzs vārtus un... attapās uz ielas. Divas mājas rindas, veikali, ietves. Pietrūka tikai vienas ļoti svarīgas detaļas, lai gan to parasti nepamana: debesu. Debesu vietā augstu virs galvas varēja redzēt no viena stikla gabala izlietu romānikas stilā izliektu velvi.

Logi un cilvēki. Bezgalīgas logu rindas un cilvēki... Logi klusi un kliedzoši, izbijušies un raudoši, noslēpumaini un žāvājoši no garlaicības - logi, logi, logi. Viņi mirkšķina, aicina, smejas un skumst. Bet zem tiem pūlis. Raibs, kūsājošs, rosīgs pūlis. Šajā virpulī sajaukušās visas ciltis un tautas, mainās drēbju, seju, acu, matu krāsas, visapkārt skaļi atskan tūkstošbalsīga murmināšana, it kā skanētu visas ērģeļu caurules reizē.

Brokam šķiet, ka šie rosīgie un kliedzošie cilvēki, tāpat kā neīstās debesis un saule virs galvas, ir neticami, nereāli, spokaini. Vīriešu vaigi ir vai nu tīri noskūti. vai rotāti ar visdīvaināko formu bārdām, bet Broks nespēj atbrīvoties no iespaida, ka bārdas lielākoties nav īstas, bet gan pielīmētas. Daži cilvēki ir pārāk apzināti jautri un bezjēdzīgi smejas. Citi steidzas, uztraucas un baidās. Zem logiem ložņā ķīnietis un kādu izseko. Mazliet tālāk pazib noziedznieka seja ar melnu pārsēju pār aci. Aiz aizvērtām durvīm atskan šāviens, bet neviens pat nepaskatās. Streipuļodams, bļaudams dzērājdziesmu iet matrozis melni dzeltenā jakā bez piedurknēm, baku sagrauztu seju. Pa ielas vidu nekaunīgi soļo trīs puskaili vīrieši melnās maskās un ar dunčiem aiz jostas. Garāmgājēji bailīgi raujas sānis, dodot viņiem ceļu. rindā viens aiz otra pārvietojas violetu halātu gājiens ar apaļiem caurumiem kapucēs. Nekaunīgi atņirgušies deju zāles dzeltenie logi. "La-la-lolu," par kaut ko skaidro japāniete. Viņas mati sasprausti ar matadatu melnas sirds formā, ko caurdūris duncis. Viņa tipina līdzās apašam un smejas, kad tas paspārda aklos večus. Viņas lūpas spilgti izkrāsotas. Lūk, viņas draugs iesper bezkājainajam ubagam, un tas iekrīt grāvī.

Melna reklāma kliedz:

DIMANTU UN OGĻU IZPĀRDOŠANA

aizsmakuši sēc tirgotājs:

tabletes "OVA" - labākās pasaulē!

Melni zaļš vimpelis:

Traktieris "Pasaules malā"

Tiek atvērts logs:

IZMISUŠIE!

Pērciet "koku"!

Iekrāsosim pelēkās dienas rozā krāsā!

Gļēvulis kļūs par varoni!

Zaudētājs kļūst par uzvarētāju!

Pelēcīgas pūdera maskas uz sieviešu sejām. Balts zobu zibsnis, melni logu kvadrāti. Uz stūra zem asiņainas lāsveidīgas spuldzītes sieviete ar zaglīgiem vārdiem un nekaunīgiem žestiem liek saprast, ka viņa ir pārdevēja, veikals un prece, viss vienā:

“Pasteidzieties, jaunekļi un vecie vīri!

Pirms paejat garām,

Paskatiet uz manu seju!

Paskatiet uz maniem matiem,

Novērtējiet manu acu krāsu!

Pamēģiniet, cik stingras ir manas krūtis - par to naudu neprasu...

Pieskarieties manām kājām

– Tās ir cietas kā sliedes, pa kurām virmo kaisle!

Es visa degu, Par astoņiem argentiem es jūs nomocīšu ar savu mīlestību!

Bet iepretim, pie ļodzīga galdiņa ar daudzām kārbiņām, kliedzējs ar dakšveida rudu bārdu sasprindzinās skatītāju priekšā:

Pērciet sapņus - pilna garantija visai naktij!

"Zelta sapņi. Uz vienu nakti tu kļūsi par miljonāru! Pērciet manu "Zeltasapni", tas ir aizsargāts ar likumu! Viens pūderis "AHA" pirms gulētiešanas garantē mīlas nakti ar skūpstiem un apskāvieniem..."

Firmas produkts: Rozā sapņi. Izmēģināsiet vienreiz, un jūs atgriezīsities vēlreiz! Nekaitīgums garantēts.

Vēlaties apmeklēt aizjūras zemes? Redzēt palmas, karavānas, mežoņus, tīģerus un pērtiķus? Pērciet pūderi "Eksotika"!

Ja aizmigsiet ar tableti "Aro" uz mēles, aeroplāns jūs aizvedīs īdz Saulei.

Vēlaties piedzīvot, kas ir viesuļvētra?

Viens piliens "ORA" - un jūs to droši izdzīvosiet pa nakti gultā.

Jums bail lidot uz zvaigznēm?

Jums nav vajadzīgo līdzekļu?

Sapņi par zvaigznēm aizstās šo piedzīvojumu. Pērciet manu "Zvaigžņoto sapni", tas būs jūsu tikai par pieciem argentiem!

Neaizmirstiet pievērst uzmanību firmas zīmolam!

Milzu izkārtnes, lēkājoši neona attēli, kas var novest līdz ārprātam, reklāma uz karogiem, sienām, logiem, durvīm, cilvēku mugurām un sejām. No visur pār Broku gāzās šie blāvieni-aicinājumi no papīra un krāsas, no stikla un cilvēku balsīm. Viņš jau labu laiku bija gājis uz priekšu, nevienam ceļu nedodot, un patiesi uzjautrinājās, kad viņam uzskrēja nenojauši gājēji un ar baiļu un pārsteiguma grimasēm sejā metās malā. Iela, paņemot sev līdzi Broku, pamazām pagriezās pa labi.

Kaut kā pēkšņi viņš saprata, ka iet pa apli un nonācis tajā pašā vietā, kur sāka savu ceļojumu. Tikai tagad viņš pamanīja, ka no šī galvenā apļveida ceļa lokā sazarojas līkas, šauras ieliņas, kur pilienu pa pilienam ieklīst pūlis. Vietējo māju skārda sienas no mūžīgā mitruma saēdusi rūsa, un logus klāj izbozušās restes. Dažas ielas tik šauras, ka, noplātot rokas, ar plaukstām var pieskarties pretī esošajām mājām. Ēku metāla sienas šajās gravu ielās dažkārt gandrīz saskaras, tā ka var iziet tikai sāniski, ievelkot vēderu.

VIII. Tirdzniecība Tīģera ielā. Viesnīca "El-Dorado". — Sapulcējusies Izlases biedrība. — Revolūcija Muller-namā

Petrs Broks iegriežas vienā no šīm sānieliņām. Stiklveida ielas segumu klāj izžuvusi netīrumu garoza. Dažas flīzes saplaisājušas vai salauztas, un caur tām iespīd gaisma. Pa vienu no šādiem logiem grīdā Broks redz, ka zem viņa arī trokšņo pūlis, dzirkstī un mirgo krāsas, un aicinoši kliedz tirgotāji.

Ieliņa, pa kuru viņš gāja, bija raiba no dīvainiem uzrakstiem, kaut arī ne tik spilgtiem un uzmācīgiem. Jo mazāka un pieticīgāka reklāma, jo slavenāka un cienījamāka firma. Pie durvīm piesprausta netīra vizītkarte, logā emaljēta, plaukstas lieluma zīme. Tie nebija skaļi izsaucieni, bet gan noslēpumaini čuksti...

Opijs - labākā šķirne!

Šeit dzīvo hipnotizētājs!

Arpags Merls - Alķīmiķis

IMMA - NĀVE BEZ SĀPĒM!

Eliksīrs R-A pagarinās jūsu dzīvi, cik vien vēlaties!

Fr. IPS - viltoti vekseļi

Paraksti

VILTOTAS BANKNOTES

MAĢIJA

BRĪNUMI

ŠANDOR, ŠABAT!

Džo Mina - sīkas zādzības, kabatzādzības un c.. - neuzkrītoši!!

MŪŽĪGĀS AIZMIRŠANĀS PILIENI!

Džentelmeņi! Pērciet tikai STARI G!

Švarcs un Ko ražo uuuuu

Ko-Son-Ma

Nolaupīšanas!

Aiz stikla, starp burbuļiem un pudelēm mirgo paziņojums:

INDES PĀRDEVĒJS!

Uz sarūsējušās sienas ar krītu rakstīts:

Garpona nolaiž asinis jebkurā diennakts laikā!

Confe(in)de(n)ciāli!

Tālāk uz dēļa gala neveikli skribējumi:

Čulkovs (ārprāts)

Tumšā šķērsielā no sienas līdz sienai nostiepta šņore, uz kuras uzvērta zīme ar dunci un uzraksts:

UZMANĪBU,

var iedurt mugurā!

Niša pa kreisi!!!

Nedaudz tālāk virs durvīm karājas saņurcīts vairogs. Burti uz tā ir neveikli, it kā to būtu rakstījis dzērājs ar netīrā šķidrumā iemērktiem pirkstiem:

VieSniCA "EL-DorADO"

Broks nolēma ieskatīties šajā apšaubāmajā viesnīcā. Pirmkārt, viņš bija noguris, un, otrkārt, viņš gribēja tuvāk aplūkot visu šo neliešu varzu, kas šeit bija sapulcējušies. Viņš iegāja tumšā vestibilā. Smaržoja pēc pelēm, netīras veļas un vēl kaut kā izraisoša vēmienu. No vestibila durvis veda uz plašu, skaļi un krāsaini izkrāsotu telpu, kurā atradās bārs. Griestos bija redzama izliekta stikla lēca, kuras mērķi Broks nevarēja saprast.

Pie apaļā galda istabas vidū nevienas brīvas vietas. Taču skatīties uz tur sēdošajiem nebija laika, jo viens izteica vārdu “revolūcija”, un šis vārds sit pa nerviem ne mazāk kā pa acīm - izlietas asinis!

— Revolūcija! — izkliedza cilvēks ar dakšveida melnu bārdu. — Vergi ražošanas zonā sacēlušies! Sacelšanās jau izplatījusies astoņdesmit stāvos! Viss sākās rūpnīcā, kas ražoja tabletes "Omega". Vergu vadonis, kāds Viteks no Vitkovices, nodevis mūsu Lielo Mulleru. Viņš slepeni sagatavoja sacelšanos un tagad paziņojis, ka atbrīvos mūsu pasauli no Mullera.

Viņš vēlas atdot varu vergiem un piespiest aristokrātus no zemākajām zonām strādāt pie mašīnām un raktuvēs. rūpnīcai "Omega" pievienojās ķīmiskā rūpnīca - tūkstoš deviņi simti astoņdesmit cilvēki, naudas kaltuves - divi simti sešdesmit, lietuve - četrsimt, gāzes pārstrādes rūpnīca - pieci tūkstoši trīs simti astoņdesmit, dzērienu rūpnīca - divi simti piecdesmit cilvēki. Viņi jau ir izlauzuši ceļu uz Tumsas pilsētu un piesaistījuši tās iedzīvotājus savā pusē ar Republikas saukli, kur aklajiem it kā būs vienādas tiesības ar visiem pārējiem. Viņi plāno no aklajiem veidot avangardus, biedējošus un neiznīcināmus kā klints. Ja nemiernieki ienāks Tumsas pilsētā, pastāv briesmas, ka viņi atvērs augšējās zonas cietumu durvis. Bet vēl ļaunāk ir tas, ka tie laužas arī uz leju, iznīcinot mašīnas un iekārtas. No septiņi simtā līdz seši simti deviņdesmitajam stāvam viņi iznīcināja kantoru telpas un tagad tuvojas seši simti astoņdesmitajam stāvam, kur atrodas noliktavas. Tādējādi viņus no galvenajām noliktavām šobrīd atdala sešdesmit stāvi. Protams, viņiem nav viegli izlauzties cauri cietajiem griestiem no soliuma betona. Lifti, par laimi, nedarbojas: elektrostacijas atrodas pirmajā zonā, un strāvas padeve pārtraukta. Galvenās kāpnes bloķē barikādes, kuras vergiem ar saviem primitīvajiem ieročiem nepaņemt pat sešos mēnešos,

Mūsu lielais Mullers nevēlas aptraipīt rokas ar asinīm, lai gan viņš varētu visus iznīcināt uzreiz. Viņš uzskata, ka lietu var nokārtot bez asinsizliešanas. Tāpēc viņš atsūtījis pie jums, uz Vest-Vesteru, mani, lai nolīgtu speciālistus. Lieta ir tāda: mums jāiekļūst nemiernieku rindās un jānokauj revolūcija no mugurpuses — jāsalauž viņu vienotība un, galvenais, jānovāc Viteks no Vitkovices, sacelšanās sirds un smadzenes. Mēģinājums viņu uzpirkt cieta neveiksmi...

IX. Garpona. - Meistars Perkers - indes. - KAVAI serums. — Gāze SIO. — Lēcas uz aklā deniņiem

– Varbūt ar nazi? — jautāja neveikls dēlietis, kuru sauca Garpona. Viņam nebija roku, un viņš visu darīja ar kājām.

- Es taču teicu, cildenais Mullers nevēlas asinsizliešanu!

- Man krājumos ir dažas uzticamas indes... - nomurmināja cilvēks ar masīvu sarkanu degunu, kas aizņēma vairāk nekā pusi viņa sejas un, kā Brokam šķita, joprojām turpināja nogatavoties un uzbriest. — Produkts  uzticams, pārbaudīts un nepievils. Operāciju veikšu personīgi, veiksmi garantēju. Ja vēlaties, viņš nomirs no sirdslēkmes. Indes "U" piliens paralizēs viņa smadzenes. Viens vārds no jums -  un viņš mirs no vēža, ko izraisījusi inde “I”. Ir arī cigāri "O"! bet miligrams indes "E" piena glāzē...

- Es uzņemos tikai lielas lietas, - lieldeguni klusā basa balsī pārtrauca aklais. Viņa plakstiņi bija aizšūti, padarīja seju baismīgi mierīgu, bet pie deniņiem bija piestiprinātas metāla šķirstiņi, kuros, kā plēsīga putna acis, dzirkstīja divas spēcīgas lēcas. — Ja vajag nožņaugt revolūciju, tad dariet to ar maniem baciļiem... Starp citu, Lielais Mullers mani pazīst...

- Arī vergiem pienāks sava kārta, - ziņnesis atbildēja, - bet vispirms vajag novākt Viteku! Bez nogalināšanas, skaidrs? Lai ķermeis dzīvo, bet kas attiecas uz dvēseli... Dvēsele - jāiznīcina! Dvēsele vai saprāts!

- Iesmidzināt viņa smadzenēs serumu KAVAI, un viņš ātri kļūs traks, - ieteica mazais ar diviem kupriem uz muguras.

- Bet, ja ieelpos gāzi SIO, pa vienu nakti novecos, - sarunai pievienojās novājējis, drebelīgs, pilnīgi plikpaurains sirmgalvis, - un atlikušajās dienas lēnām izdzisīs no demences. Baloniņu var diskrēti iemest guļamistabā - tā taču rotaļlieta, gumijas bumbiņa, kaut kur paripos un...

— Labākais nazis, labākā inde, labākais serums un labākā gāze - tās ir acis! - klusi, bet iespaidīgi teica dzeltenais sejā; viņa acis bija apaļas un melnas, ar baltiem, it kā sarkanīgi nokaitētiem zīlīšu kvadrātiem.

- Labi, - vervētājs izņēma bloknotu, - es pierakstīšu, - Garpona, - nazis. Perkers - indes. Švarcs - SIO. Orsags - baciļi. Mak-Doss - hipnoze. Čulkovs - KAVAI! Atnāciet rīt uz Oranžo ielu, māju astoņi, divi simti septiņdesmit ceturto stāvu. Aerolifts jūs nogādās Muller-nama virsotnē, bet no turienes jums būs viegli nokļūt pašā revolūcijas sirdī, šo skrandaiņu biezoknī un sajaukties ar to... Ja gūsiet panākumus, - Lielais Mullers jūs atalgos.

- Velns parāvis! — pēc vervētāja aiziešanas norēca bezroku slepkava. — Kas vēl nebūs! Lai es savu nazi bāztu tajā mēslu kaudzē!

Viņš turpināja kustināt kājas zem galda, tad pēkšņi uzlika tās uz galda, ar kāju noslaucīja sviedrus no pieres un skaļi noklikšķināja pirkstus.

- Tu, brāl, smirdi pēc asinīm par jūdzi, - indētājs nomurmināja un ar baudu izšņauca degunu uz grīdas. Pēc tam noslaucīja savu pretīgo degunu ar sarkanu kabatlakatiņu. — Mēs strādājam tīri... rokas nesmērējam...

— Vai tad es strādāju tikai ar nazi? — slepkava atcirta. - Pielieciet vēl divdesmit muldorus, un es jebkuru nožņaugšu, manas rokas - kā līgavai...

Viņš nometa čības zem galda un, lai to pierādītu, pakustināja savus garos, slaidos kāju pirkstus.

- Mēs abi, brāl, esam sīka vienība, - indes pārdevējs nopūtās, - bet lūk meistaram Orsagam ir kas sakāms! Viņš ar saviem baciļiem pabaroja veselu armiju ogļraču...

Aklais neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Bet, kad pagriezās pret lieldeguni, draudīgi pazibēja lēcas uz deniņiem.

— Un jūs, meistar Švarc, — indētājs tagad pievērsās novārgušajam, plikpaurainajam vecim, — cik cilvēku jūs jau esat novecinājis?

- Es strādāju zemāk, starp tiem, kam ir nauda, - caur kailajām smaganām nomurkšķēja bezzobainais Švarcs. — Es tikko uzstādīju vienu ierīcīti otrās zonas astotajā stāvā — jaunā Gerela, tā paša slavenā naudas aizdevēja - augļotāja dēla, guļamistabā. Nu, tas, kurš pārdeva Mulleram Aļasku un Āfrikas kolonijas. Viņa brāļameita Adrija vēlējās saņemt mantojumu pēc iespējas ātrāk. Pēc nedēļas jaunais Gerels būs vecāks par savu papuci. Sers Morru, lielākais koncerna "Visums" akcionārs, arī ar katru dienu kļūst vecāks.

— Tas arī ir jūsu darbs? — lieldegunis brīnījās. — Runā, ka viņš esot ļoti noraizējies.

– Protams... Viņa akcijas nonāks cilvēkam, kura vārdu neatklāšu. Manuprāt, mūsu labvēļa un valdnieka labā esmu izdarījis vairāk nekā jebkurš cits...

-  Nezinu, ko tu domā ar "vairāk nekā jebkurš cits", mans dārgais Švarc, - kuprītis atbildēja un pagriezās pret vīrieti ar degošajām acīm. - Mak-Doss, mūsu profesors-hipnotizētājs, ir jaunpienācējs šajā sabiedrībā un vēl nav dzirdējis manu stāstu... Mm-e-e... Ja nebūtu manis, mūsu labajam Tēvam un Kungam šodien būtu jāsēž uz sēkļa!

X. Astronoms Galio, zvaigžņu pavēlnieks. — Pirmais kosmosa kuģis. Mullera zvaigžņu izsalkums. - Kā Galio kļuva par milzīgu nulli. - Sers Čulkovs, 50 000 zvaigžņu karalis

Kuprainis pacēla divus pirkstus uz augšu, pret izliekto iluminatoru griestos.

- Lai Viņš apstiprina, ka es runāju patiesību, ja šajā brīdī pievērsis uzmanību saviem pazemīgajiem kalpiem. Es izglābu Viņu no ienaidnieka, kurš būtu izsūcis līdz pēdējai lāsei to brīnišķīgo sulu, kas plūst zem Muller-nama un baro to... Tagad par to var uzzināt ikviens! Ko-ko-ko-ko... Ienaidnieku sauca Galio, vecis bija zvaigžņu pārdevējs. Viņa dēls, kurš tagad aizņem trīs stāvus trešajā zonā, ir nožēlojama niecība, salīdzinot ar savu tēvu. Ar Mullera žēlīgu atļauju viņš pārdod nevērtīgas, izmetamas zvaigznes – vai nu pārāk karstas, vai ar mūžīgu ledu klātas, vai komētas, kas vienreiz uzplaiksnīs un vairs neatgriezīsies – kuru gan tās varētu interesēt?! Nevērtīgs produkts... Pi-pi-pi...Jā, vecais Galio bija ģēnijs! Mee-e-e! Vienā no Polinēzijas salām viņš uzcēla observatoriju un ar vienu soliuma graudu darīja brīnumus. Iezemieši pasludināja viņu par karali, un viņš savā pakļautībā apvienoja desmit salas. Tajā laikā Lielais Mullers kuģoja pa jūrām, uzpērkot pasaules atliekas. Viņš ieradās pie vecā Galio observatorijā, kas kalpoja arī kā viņa karaliskā rezidence. Kad Mullers jautāja, ko viņš vēlas par savām salām, šī vecā, viltīgā lapsa pieticīgi atbildēja: "Nakts debesu jumu!"

- pat zelta graudiņu nepaprasīja! Mee-e-e! Labsirdīgais Mullers nolēma, ka tā ir veca ekscentriķa kaprīze, kas neprātīgi iemīlējies savās debesu pasaulēs. Viņam šķita, ka viņš salas dabūjis par velti. Galu galā zvaigznes nepieder nevienam, pat Mulleram ne, bet, tā kā vecim nav miera, kāpēc gan tās nepārdot? Ja viņš grib palikt muļķos, lai paliek! Viņi parakstīja līgumu: Mullers kļuva par desmit Polinēzijas salu īpašnieku, Galio - par visu zvaigžņu valdnieku. Vienam rokā bija zīle, otram kokā mednis... Ņau! Ne viens pats – zvaigžņotās naktīs pie viņa lidoja neskaitāmi medņu pulki, vienmēr viens un tas pats bars...

Tiesa, tobrīd Mullers vēl nezināja, ka no soliuma uzbūvēs kosmosa kuģus, kas vagos Visumu. Viņš jau sen bija aizmirsis par šo vienošanos... Pirmā bezdelīga izlidoja no ligzdas un pēc pieciem mēnešiem atgriezās ar deviņu zvaigžņu pasakainajiem dārgumiem! Tika izveidots Starpzvaigžņu pārvadāšanas koncens "Visums", un tādējādi tika atvērts neizsmeļams bezprecedenta bagātību avots. Tad parādījās vecais Galio ar savu līgumu! Izrādījās, ka visas "Visuma" atklātās zvaigznes sākotnēji pieder Galio, jo līgumu parakstījis pats Mullers! Tieši tad mūsu Kungs saprata, kādu cenu viņš samaksājis par pārdesmit salām... Galio faktiski kļuvis par visu zvaigžņu īpašnieku, bet Mullers - tikai par vienu planētu, uz kuras viņš dzīvo. Li-li-li-me-e-e! Brīnišķīgi dārgumi, eksotiski augļi, jauni metāli, dārgakmeņi – tas viss, saskaņā ar nolādēto līgumu, piederēja vecajam Galio! Pi-pi-pi-pi...

Un mūsu Lielajam Labdarim, gribot negribot, vajadzēja atpirkt no Galio iekarotās zvaigznes vienu pēc otras... Viņš vienkārši nevarēja pieļaut, ka jaunatklātās zvaigznes piederēs kādam citam, lai kāds cits, izņemot Viņu, tām dotu vārdus, bet tāpat viņš nevarēja lauzt līgumu, ko bija parakstījis ar savu parakstu. Pa to laiku viss ritēja kā parasti: tika atklātas arvien jaunas zvaigznes, Galio tās pārdeva, bet Mullers pirka. Taču Galio rezerves bija neizsmeļamas. Mee-e-e! Mullers maksāja un maksāja. Nonāca līdz tam, ka visvarenais valdnieks bija spiests sākt izpārdot savu pasauli, pa gabalam, lai tikai remdētu savu zvaigžņu izsalkumu... Dīvainākais bija tas: vecais Galio kategoriski atteicās pieņemt par samaksu citās pasaulēs iegūtos dārgumus, lai cik vērtīgi un reti tie būtu. Viņš atzina un pieņēma tikai to, kas radīts uz mūsu vecās planētas, tās dzīlēs... Un ko viņš, jūsuprāt, izdarīja ar savu bagātību? Viņš sāka izdalīt Mullera bagātības skrandaiņiem. Pilsētas, salas, šahtas, rūpniecības uzņēmumi, kurus Mulleram bija jāpārdod, viņš atdeva strādniekiem un ubagiem... Viņu sauca par Atbrīvotāju!

O, tas bija rūpīgi pārdomāts Ohisvera Mullera iznīcināšanas plāns! Galu galā apkaunotais un nabadzīgais pasaules valdnieks jau gatavojās pamest šo planētu un pārcelties uz kādu no savām zvaigznēm...

Tieši šajā laikā - pi-pi-pi-pi-pi! — pēdējā brīdī, kad Mullers bija burtiski uz bankrota sliekšņa (jau tika runāts par Mullera mājas pārdošanu, ko Galio gribēja ne mazāk kā uzspridzināt!!!), tieši tajā laikā es sāku ārstēt veco Galio no reimatisma. Ko-ko-ko-ko! Kādu vakaru, kā tagad atceros, sāpes locītavās mazinājās un viņš bija jautrā noskaņojumā. Es aizgāju un pajautāju, cik zvaigžņu viņš pārdevis Mulleram un cik viņam vēl atlicis.

- Tik pat, cik sākumā, - Galio noslēpumaini pasmaidīja. - Ja es katru dienu pārdotu pa miljonam zvaigžņu, pat tad, ja Mullers dzīvotu miljonu gadu, viņš izpirktu tikai vienu miljono daļu no tām.

Me-e-e!.. Un tajā pašā naktī, tikko vecais Galio aizmiga, es viņam iešpricēju trīs pilienus KAVAI seruma. Pi-pi-pi! No rīta, tiklīdz pamodās, Galio uzkliedza: “Zīmuli un papīru! "Nu-ka, cik daudz naudas man ir?" Viņš uzrakstīja skaitli deviņi un sāka tam pievienot nulles. Pirmajā dienā viņš aizpildīja ar nullēm desmit lapas. Kopš tā laika viņa smadzenes ir kļuvušas par mašīnu nulles radīšanai. Visas viņa domas nonāca pie nulles... Ņau!

Pēc tam viegli tiku pie nolādētā līguma un atdevu Ohisam Mulleram. Galio pašlaik atrodas vājprātīgo kamerā ar numuru deviņi simti septiņdesmit un raksta nulles. Līdz pats kļuvis par milzīgu nulli! Tā es izglābu Lordu Mulleru! Un līdz šai dienai viņam ir jāatlīdzina nodarītie zaudējumi, jāsavāc kopā viss, ko Galio izšķērdējis. Mullers gribēja mani padarīt par Braderras imperatoru! Mee-e-e! Es atteicos. Tad viņš man piedāvāja izvēlēties jebkuru no varām un jebkuru amatu – es būšu, kas vēlēšos: karalis, militārais vadītājs, diplomāts. Es atbildēju, ka man neko nevajag, tikai nodzīvot līdz savu dienu beigām Muller-namā, blakus Viņam un gozēties Viņa žēlastības staros. Li-li-li-li!

Beigās viņš man tomēr iesmērēja piecdesmit tūkstošus zvaigžņu un pasludināja mani par šo pasauļu valdnieku. Man laikam vajadzētu lidot uz turieni, ko-ko-ko, satikt pavalstniekus, nu vismaz uzlikt karalisko kroni uz kādas no zvaigznēm. Protams, ne uz visām, tas būs iespējams... Galu galā, pat ja katrā savā pasaulē pavadītu tikai vienu dienu kronēšanai un pēc tam uzkāptu tronī, man būtu jānodzīvo vismaz simts trīsdesmit septiņi gadi!.. Me-e-e! Turklāt Mullers nevēlas mani atlaist, lūdz, lai vienmēr esmu pie rokas...

XI. Petra Broka ziņkāre un pie kā tas noveda. – Indētāja deguns. — Kautiņš traktierī. — visniknākais no visiem bija Bezroku Garpona.

Kuprainis apklusa, un viņa acis ziņkārīgi paraudzījās uz apkārt pie galda sēdošajiem. Degunotajs, iebāzis seju sarkanajā kabatlakatiņā, notaurēja garu pavasara apsaldēšanās melodiju. Aklā galva bija nekustīga, it kā no marmora cirsta. Bet stikli uz deniņiem jautri dzirkstīja, it kā smietos. Vismaz tā šķita Petram Brokam. Šķita, ka bezroku slepkava nemaz neklausījās kuprainī. Ar pērtiķa veiklību viņš nepārtraukti izpildīja ar kājām kaut kādas piruetes: vispirms pabīdīja tās zem galda, tad pacēla uz augšu, ar kreiso kāju satvēra nazi un veikli, griežot to kā vilciņu, uzmeta to līdz griestiem. Kamēr nazis krita, viņam izdevās iztukšot glāzi. Satvēris nazi ar labo kāju, viņš no vestes kabatas izvilka šņaucamo kastīti, uzkaisīja uz potītes zaļganu pūderi, iešņaukāja to un skaļi nošķaudīja, pamodinādams veco Švarcu, kurš tikmēr bija aizsnaudies.

Un tajā brīdī, kad visi apmulsuši apklusa, ierunājās Petrs Broks. Protams, ne tāpēc, lai sevi atklātu. Tikai gribēja iečukstēt kuprainim ausī jautājumu, kas viņu, Broku, nomāca, tā, lai kuprainis domātu, ka viņu uzrunā kāds klātesošais. Tad Broks ar īgnumu izjuta savas neredzamības negatīvos aspektus: viņš bija viens, nespēja iegūt neviena uzticību, bija spiests klausīties ilgus, bezjēdzīgus strīdus... Sākumā viņš gribēja uzdot savu jautājumu skaļi, bet visi pārējie sēdēja ausis saspicējuši, kā sargsuņi. Tāpēc viņš pielika lūpas pie kupraiņa auss un bez izteiksmes, klusi, it kā nejauši, jautāja:

– Bet kāds viņš ir, šis dievišķais Ohisvers Mullers?

Kuprītis nodrebēja, viņa acis iepletās, mute pavērās vaļā — viņa sejā atspoguļojās ārkārtīgs izbrīns. Brokam pat izlikās, it kā uz brīdi viņa seja stieptos no sienas līdz otrai. Bet tā, protams, bija optiska ilūzija. Kupraiņa bālā, iegarenā seja rēgojās viņam starp pleciem kā ķīlis no baļķa. Kuprainis piecēlās un uzreiz kļuva par veselu galvas tiesu īsāks, jo krēsla kājas bija daudz garākas par viņa kājām.

— Kurš no jums uzdeva šo jautājumu? — viņš nikni iekliedzās. - Kurš - es prasu!

Visi pārsteigti skatījās uz viņu. Galu galā, kopš viņš apklusa, neviens nebija teicis ne vārda!

– Es dzirdēju balsi. Varu zvērēt! Zvēru pie paša Mullera, — kuprainis pacēla labo roku pret apaļo lēcu, — zvēru, ka nemeloju! Šeit kāds ir!

- Varbūt pats Lielais Mullers izrādījis pagodinājumu... - indētājs ar cieņu atzīmēja, šausmās lūkodamies griestos.

- Nē! Nē! Kāds jautāja par pašu Mulleru!

- Kas?

- Balss! Čukstēja man ausī!

— Vai tik tā nav KAVAI balss, kas iekvēlināja tavas smadzenes? Varbūt arī pats esi noķēris neprāta bacili...

— Jūs paši visi te esat jukuši! Zvēru! Varu saderēt uz visām piecdesmit tūkstoš savām zvaigznēm!

Vecais Švarcs līdzjūtīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem un sāka skaidrot, ka arī pats slimo ar demenci, lai gan šķita, ka ar gāzi rīkojies tik uzmanīgi, ka vairs tālāk nav kur.

Tikmēr Petrs Broks mierīgi iekārtojās uz krēsla, kur iepriekš bija sēdējis vervētājs. Viņš juta, ka šie izdzimteņi ir pilnīgā viņa varā, ka viņš var darīt ar viņiem visu, ko vēlas. Broks domāja par revolūciju darba stāvos, par Viteku no Vitkovices, par to, ko pret viņu te sapulcējušies nelieši bija ieplānojuši, un apdomāja, kā no tiem gudrāk tikt vaļā, nenosmērējot neredzamās rokas ar asinīm... Tieši viņam priekšā slējās indes pārdevēja pietūkušais, sarkanais deguns. Šis pretīgais izaugums Broku kaitināja jau no paša sākuma, izraisot gandrīz nepārvaramu riebumu. Un tagad Petrs nespēja novaldīties, paķēra glāzi un no visa spēka svieda to pret šo nejaucību. Izšļācās asinis, indes pārdevējs sastinga, pārējie šausmās pielēca no vietām, saķēruši degunus.

Taču panika ilga tikai dažus mirkļus. Bandīti ātri nāca pie prāta un izveidoja apļveida aizsardzību. Nez no kurienes visiem rokās parādījās revolveri. Melnās, izspiedušās revolveru acis pārlūkoja telpu. Tūlīt sākās traka šaudīšanās. Skanēja šāvieni, svilpoja lodes, plīsa stikli un pacēlās putekļu mākonis.

Visvairāk trakoja Bezroku Garpona. Viņš bija nogūlies uz galda, atspērās ar vienu kāju, griezdams sevi uz muguras, bet ar otru kāju viņš spārdīja uz visām pusēm ar nazi, vairāk izskatīdamies pēc harpijas, nevis pēc cilvēka.

XII Nodevīgas kristāla lēcas uz aklā deniņiem. - Petrs Broks iesprostots. - Bēgšana. — Lifts — un atkal sapnis

Pēkšņi Petru Broku pārņēma drebuļi. Biezās lēcas uz aklā deniņiem pēkšņi paskatījās tieši uz viņu! Nekustīgā ģipša seja ar aizšūtajiem plakstiņiem bezkaislīga kā sfinksam. Bet lēcas skatās tieši Broka sejā. Un šķiet, ka tajās kaut kas deg… Tas būtu iztēles auglis? Varbūt viņš pamanīts? Bet vai aklais viņu var redzēt?

Broks piecēlās. Un tad stikla lēcas pacēlās uz augšu, sekoja viņam. Aklais pacēla roku pie deniņiem un sāka griezt ritentiņu, līdzīgu tam, ko izmanto, lai fokusētu mikroskopu. Šķita, ka šīs lēcas uztver katru Broka kustību.

Broku pārņēma neizmērojamu šausmu ledainais vēsums. Kājas ļima kā vate. Viņš atkal apsēdās, pieliecies pie pašas galda virsmas un izmisumā skatījās uz divām melnajām liesmiņām lēcās. Šajā brīdī akmens seja savilkās neglītā grimasē, aklais pacēla roku, un viņa rādītājpirksts kā revolvera stobrs notēmēja starp Broka acīm.

- Lūk, viņš! Bloķējiet izejas! Un nešaujiet! Mums viņš ir jāsaņem dzīvs!

Bezroku Garpona pielēkšoja pie vienām durvīm, Perkers apstājās pie otrajām. Bet aklais Orsags vēroja katru Broka kustību. Viņš tuvojās ļoti lēni, pa spirāli, kā dzīvnieks, kas gatavs lēcienam.

Broks bija slazdā. Bet viņam jāatbrīvojas, pretējā gadījumā viņš mirs! Vienas durvis sargā asiņainais deguns, otras – Garpona. Stāv uz vienas kājas un ar otru mēģina aizslēgt piekaramo atslēgu. Broks steidzās turp! Orsags ar bļāvienu metās viņu pārtvert. Bet Broks viņu nogāza ar sitienu pa vēderu, nogāza Garponu no kājām, atspēra durvis un, izlecis ārā, acumirklī tās aizcirta. Nākamajā mirklī viņš jau steidzās pa tumšu ielu, nezinādams, uz kurieni...

Kungs, cik šeit daudz dažādu kāpņu un kāpnīšu, augšup un lejup, cik daudz gaiteņu, daži plaši un augsti, daži šauri un zemi. Cik daudz istabu viņš atstāja, cik milzīgas zāles, tumšas bedres un sīkus kambarīšus, paredzētus Dievs zina, kam, viņš savā ceļā sastapa! Vienā mirklī viņš nokļuva galerijā, ap tukšu, putekļainu zāli. Tad viņš skrēja pa nosegtu tiltu, pār ventilācijas šahtas bezdibeni. Un aiz muguras skanēja soļu dipoņa, kā bungu rībināšana, kas kļuva arvien skaļāka, ātrāka un ātrāka. Un atkal ielas, kāpnes, atkal arkādes, ejas, zāles...

Pēkšņi Broks ieskrēja gludā, spīdīgā caurulē. Šķiet, kanalizācijas kanāls. Nē, ieroča stobrs. Nē!  teleskops, jo caurule paliek arvien šaurāka... viņš kāpj jau četrrāpus, un tad rāpo kā kāpurs. Viss, tālāk vairs nevar iet, tās ir beigas... Broks atsitās pret metāla režģi un izmisumā to sakratīja.

O, brīnums! Smalkais sarūsējušais siets viegli padevās. Broks izlīda cauri caurumam un aizvēra aiz sevis režģi. Un tajā pašā sekundē sāka iekrist grīda zem kājām. Aiz restēm viņam izdevās pamanīt sadauzīto resno degunu. Uff, izdevās...

Bet, kamēr lifts nevaldāmi krita bezdibenī, Brokam atkal kļuva slikti. Likās, ka galvu sažņaugušas baismīgas knaibles, un viņš sāka zaudēt samaņu. Un atkal viņam rādījās tas pats murgs. Ar pārcilvēciskām pūlēm viņš padzina nakts spokus – ja tik tie viņu nepārņemtu, kaut viņš atkal neiekristu smirdošajā pazemē, pie tiem baismīgajiem pelēkajos apmetņos.

Broks baidījās no šiem sapņiem. Tajos viņš it kā zaudēja savu brīnumaino īpašību un atkal sajuta ķermeni ar visām brūcēm un sāpēm. Viņš baidījās nomirt vienā no šiem sapņiem, pirms būs pabeidzis savu misiju kaut kur tur, augšā, augstu, vienā no tūkstoš Muller-nama stāviem.

XIII nodaļa par zvaigznēm. - Zvaigžņu tirdzniecība un rūpniecība. — Reklāma. — Gliemežvāks-talismans

Kad Petrs Broks pamodās, lifts jau sen, sen stāvēja uz vietas. Vēl pilnībā nenokratījis smago miegu, Petrs izgāja uz plašas, krāsām un gaismām dzirkstošas ielas.

Kur viņš ir?

Kurā stāvā?

Cik ilgi vēl vajadzēs doties lejā pie Mullera? Varbūt tas ir Bābeles tornis?

Abās ielas pusēs grezni, altāriem līdzīgi skatlogi; uz tiem, sabāzuši rokas kabatās skatās dīkdieņi. Blakus bagātīgajām stikla vitrīnām stendi un kioski, kuros puķu tirgotāji, parfimēri, fotogrāfi, sīktirgotāji, senlietu tirgotāji skaļi slavē savus neparastos izstrādājumus. Gastronomijas veikali - pārpilnības simboli, himna simetrijai! to skatlogus lepni rotā torņi, piramīdas, pārsteidzošu augļu un dzīvnieku vītnes, dažādas kastītes un konservu bundžas. Tās visas ir dāvanas no zvaigznēm! Broks parlūkoja nosaukumus.

DZIEDINĀJOŠAIS ŪDENS NO ALFA EZERA NO ZVAIGZNES M-14

ZVAIGZNES C-71 NESKARTĀ MEŽA ĒDAMĀS SŪNAS

NA-HA PŪDERIS NO PUTNU SPĀRNIEM NO ZET-176

SMARŽAS NO ZVAIGZNES D-55 EŅĢEĻU ASARĀM

ELFU GNOMU ASINIS NO W-70 PRET PĒRTIĶU SLIMĪBU!

URSKU ŪDENSMĪĻU DZIMUMDZIEDZERI - DELIKATESE NO B-1!

ORIGONA ĀDAS APAVI NO F-99 NENONĒSĀJAMI!

MANNA NO ZVAIGZNES B-64 GARŠO PĒC MANDELĒM.

Šeit bija arī reklāma, kas piedāvāja preces no dzimtās planētas tiem kuri pārceļas uz citām zvaigznēm.

Kolonisti uz L-20! Lieliskas sēklas! Viena sēkla dod simtkārtīgu ražu!

AHA PULVERIS - LABĀKAIS LĪDZEKLIS PRET ROZĀ KNIŠĻIEM UZ C-71. NENOŽĒLOSIET!!!

PRET HIPERTONIJU SPIRĀLES ZVAIGZNĀJĀ PALĪDZĒS TIKAI BALZĀMS "SPIRĀLE"!!!

AZEG ASTRONOMISKAIS PULKSTENIS RĀDA LAIKU UZ JEBKURAS ZVAIGZNE!!!

Plāksnītes, krelles, spoguļi, folija - pamatiedzīvotājiem uz K-5! Viņi būs jums padevīgi!!!

Ūdensizturīgi lietussargi, lietusmēteļi, teltis! Uz K-86 naktīs līst!

EROLIEM UZ ZET-2 METIET ŠOKOLĀDI "DANA"!! VIŅI JUMS ATDOS VISU!!!

UZ S-34 - MŪŽĪGĀ DIENA! NOPĒRCIET TUMŠĀS BRILLES, VAI NEVARĒSIET AIZMIGT!

PIRMS DOŠANAS UZ JAUNĀM PASAULĒM, APDROŠINIET SAVU DZĪVĪBU!!!

Jūs nevarēsiet beigt smieties PANOPTIKUMĀ "OMEGA", skatoties uz G-51 dzīvajiem iemītniekiem

Zem svītrainām dzeltenām un sarkanām nojumēm pārdod gliemežvākus, kas izskatās kā zvaigznes, ziedi, dzīvas būtnes, vai parasti nelīdzinās nekam. Tirgotājs tos ņem pa vienam, pieliek pie auss, kaut ko iečukst un tad aizsmakušā balsī kliedz pūlim:

— Gliemežvāks ISA no zvaigznes B-55! Kā papīra spiede uz rakstāmgalda, tas iedvesmos labas domas, sacerot vēstules!.. Gliemežvāks O-RA no Melnā ezera no zvaigznes F-39 ir kā melns gulbis! Slepus nolieciet to savam ienaidniekam - un neveiksmes viņu vajā ik uz soļa!.. Ūdensrozei līdzīgā leduszvaigznes A-KA gliemežvāks ir veiksmes atslēga mīlestībā!.. Gliemežvāks U-VA atgādina pārakmeņojušos tauriņu. Tā dzimtene ir Albatrosa zvaigzne! Paslēp to zem spilvena un sapņosi par zvaigznēm!.. Gliemežvāks HE-0 no zvaigznes P-44 šalc kā okeāns vētrā. Desmit gadus tas aizsargās jūs ceļojumos pa Muller-namu!

Pretī gliemežvāku pārdevējam notiek strauja tirdzniecība ar fantastiskām zvaigžņu ainavām. Nedaudz tālāk ir cits saucējs, un aiz viņa ir vēl cits. Un, it kā sacenšoties ar viņiem, un, cauri tumsai ar ugunīgām zīmēm kliedz reklāmas.

XIV. Tumsas šausmas. — Eksporta-importa koncerns "Visums" - prāmis uz zvaigznēm. - Petrs Broks nevar atcerēties. — Nīderlandes kolonija uz Mēness

Pēkšņi visas gaismas nodzisa, it kā zem stikla kupola būtu uzsprāgusi tumsa.

- Katastrofa!

Varbūt sadumpojušies un pievienojās revolūcijai elektrostacijas strādnieki? Varbūt nodzisusi gaisma un iestājusies nakts - briesmīga, bezgalīga, pilna ar murgiem un asinīm visos stāvos?!

MULLER-NAMĀ NAV LOGU!

Pirms Petrs Broks paguva aptvert šausmas, kas gaidīja šo ārprātīgo skudru pūzni tūkstoš stāvu augstumā — Mullera lepnuma augli —, viņu atkal apžilbināja spilgta gaisma. Nu, protams, Muller-nams ir pasaule pati par sevi, un tās dienu un nakšu secību nosaka pats Mullers! Bet tā vairs nebija saule, tur mirdzēja ugunīgi burti, ko neredzama roka rakstīja uz melnās tumsas dēļa:

Zemes gabali uz zvaigznēm

Pārdodam par saprātīgu cenu

Koncerns "Visums"

Un tālāk:

Mūžīgais pavasaris uz zvaigznes E-4

Zvaigznes M-21 zilajās ielejās jūs gaida pasaka

Jūs kļūsiet par eņģeli uz zvaigznes R-25

IKI-LA debesu skaistules ilgojas pēc jums

Jūs būsiet zvaigznes Y-25 karalis

Vēlies līgavu uz vienu kāzu nakti?

Rekomendējam U-55

Uz zvaigznes P-7 jūs nodzīvosiet tūkstoš gadus

Dievišķais dzēriens uz zvaigznes ZET-22  IV pavadoņa

Zvaigzne P-5 dos jums nemirstību

Tad kupols atkal iedegās un uzraksti pazuda. Palika tikai viens, spožāks par sauli:

VISUMS

Tas spīdēja virs ieejas caurspīdīgā pilī, kuras malas un karnīzes mirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Broks ieslīdēja pa durvīm un nokļuva plašā telpā, kas viņu sagaidīja ar kliedzošu krāsu raibumu. Attēli un kartes pārklāja sienas no grīdas līdz griestiem.

Saules un planētu orbītas, iegareni, gandrīz paraboliski komētu ceļi, dažādu galaktiku veidi ar zvaigžņu un miglāju nosaukumiem. Maršruti no zvaigznes uz zvaigzni, orbītu krustojumi ar kosmosa kuģu maršrutiem. Diagrammas, tarifi, cenrāži, lidojumu grafiki. Planētu sistēmu modeļi no stikla un metāla. Fantastisku vietu reljefi attēli, pārklāti ar neticamu, auglīgu veģetāciju.

Tomēr diez vai tā ir veģetācija? Vai zvaigžņu minerālu kristāli? Vai varbūt tie ir zvaigžņu iemītnieki? Sena milžu vai pigmeju kolonija?

Broks sastinga. Starp pārsteidzošajām ainavām, kas, iespējams, padarīja viņu piesardzīgu, likās, it kā pēkšņi viņam būtu viegli noglāstīts pa galvu. Kāds brīnums – dzimtās Zemes ainava!

Pazīstami apstrādāto tīrumu laukumi. Un fonā mežaini pakalni, ko klāj zila dūmaka... Kapela ar karmīnsarkanu jumtu un apaļiem logiem durvīs.

Mans Dievs, mans Dievs, cik viss pazīstams! Reiz sen sen es stāvēdams uz pirkstgaliem ieskatījos kapellas apaļajos logos! No iekšpuses plūst pagrimuma un skumju sajūta, un klusā tumšā altāra stūrī stāv svētā figūra. Kāds svētais? Un kas ieskatījās kapelā? Kad tas bija? Un kā tas notika? Kur ir sasaiste? Kas bija starp to kapellu un nolādētajām kāpnēm, uz kurām es reiz pamodos, bez atmiņas, bez pagātnes?...

Kādreiz redzētā kapella atrodas senu atmiņu dzīlēs. Ja vien spētu atcerētos, ja tikai atcerētos – tad viss uzreiz... Bet kāpēc debesīs peld trīs milzīgi mēneši – sarkans, zaļš un oranžs? Broks izlasīja uzrakstu:

Holandiešu kolonija uz Mēness-111 pie zvaigznes C-1!

Nav jāstrādā, daba to darīs jūsu vietā!

Jums kalpos vietējie rūķi!

Tikai kam-kam, bet Brokam uzzināt patiesību nav grūti. Viņam ir atvērtas visas Muller-nama durvis. Viņa acīm atklāsies jebkurš noslēpums. Jebkura maldināšana izkusīs kā sniegs liesmā.

XV. Aizceļotāji. - Nabadzīgais miljonārs. - Saldkaislīgais dons Žuans. - Misionārs Alva. - Abats Lars. - Francisks Farani.

Stikla starpsiena, cilvēku pūļi, logu rinda. Tikai jāpastāv blakus vienam no tiem un jāklausās.

- Es biju miljonārs, - saka rudmatainais skrandainis. – Las Abela, varbūt esat dzirdējis? Man piederēja rūpnīcas, kas ražoja motorus automašīnām un lidmašīnām. Un velns manī radīja vēlmi sacensties ar mūsu Pavēlnieku. Es cīnījos divus gadus, iztērēju visus savus miljonus un izputēju. Viss, izlidoju skurstenī un pareizi! Tāpēc man bija jāpārceļas uz Muller-namu, pretējā gadījumā bija tikai viena izeja - iet ubagot. Lai svētīts Ohisvers Mullers, labdaris! Viņš apžēlo savus ienaidniekus un nodrošina tiem bezmaksas pajumti un pārtiku!

- Īsāk, godātais kungs, īsāk!  Mums nav laika,- pārtrauca cilvēks aiz barjeras. — Kurp jūs vēlētos doties un cik daudz naudas jums ir?

- Es gribu kļūt bagāts. Šeit, uz mūsu labvēļa planētas, es vairs neriskēšu uzņemties neko nopietnu. Bet Vest-Vesterā es nogalināju kādu krodzinieku, tāpēc sakasīju pietiekami daudz muldoru un vēlos sākt visu no jauna citā pasaulē. Runā, ka uz R-25 tam ir visi nosacījumi.

– Protams, protams, tur jūs kļūsiet par otro Mulleru. Zvaigzne ir jauna, mierīga, ar jaukiem, mīlīgiem ierdzīvotājiem. Par nogādi uz R-25 jums būs jāsamaksā divi simti piecdesmit mulldorus.

- Bet man nav tādas naudas! — skrandainis novaidēja.

- Tad izvēlieties lētāku zvaigzni. Par astoņdesmit mulldoriem jūs varat pārcelties uz C-6, tikai neaizmirstiet paņemt līdzi kažoku.

- Es negribu uz turieni!

- Tad uz F-1! Visauglīgākā planēta, tur audzē vīnogas, ogas tik lielas kā jūsu galva. Tiesa, iemītnieki tur dīvaini ož, bet pieradīsiet...

— Atlaidiet kaut piecus muldorus!

— Atlaidīs gliemežvāku tirgotājs! Mēs šeit nedodam atlaides!

Las Abela pazuda, un viņu aizstāja sapūderējies seladons baltā cilindrā un gaiši pelēkā frakā. Zeltainajā kaklasaitē ar zvaigznēm bija iesprausts zelta zvaniņš, šķiet, pēc pēdējās Muller-nama modes. Jaunpienācēja seja bija aizdomīgi jauna un izskatīga, taču viņš runāja čerkstošā, vecīgā balsī.

– Man ir apnikušas sievietes! — viņš sūdzējās. — Man riebjas viņu ķermenis. Viens un tas pats, mainās tikai krāsa. Meklēju ko jaunu!

Viņa pirksti pēkšņi kārīgi savilkās kā plēsoņam nagi, un aizsmakušā balss trīcēja aiz iekāres.

Seja logā sāka viesmīlīgi smaidīt:

— Paskatiet, lūk, paraugi! Bet tas, protams, vēl nav viss. Daudzām būtnēm ir ļoti unikāli ķermeņi, dažādi audi, dažādas formas, dažādi instinkti un dažādas attiecības starp dzimumiem. Uz F-9 apaugļošanās notiek caur lūpām, uz B-11 caur skatienu, uz K-12, pieskaroties spārniem. Uz X-6 dzimumakta laikā mirst. U-12 iemītnieki ir caurspīdīgi, bet uz B-3 tie ir cieti kā dimanti. Uz G-4 vietējie iedzīvotāji ir šķidri, uz S-22 tie deg, uz L-7 tie ir pilnīgi neredzami. Bet kā jums patīk šī mātīte? Ļoti līdzīga cilvēkam, bet aukstasiņu. Bet te cita veida skaistules. Viņām ir viena vienīga krūts, un tā ir asa kā nazis, tāpēc to var aizsegt ar kādu pārsegu, bet kas par sejām! Vajag tikai pie tām pierast, tās šķitīs brīnišķīgas! Dzimumattiecības ir iespējamas, lai gan pēcnācēju nebūs. T-42 iemītnieki ir blīvi klāti ar zīdaini baltiem matiņiem. Viņi labi gatavo, neiebilst pret dzeršanām, mīl baltos un baidās no nēģeriem. Šie no M-14 ļoti jutekliski un dievina vīriešus no Zemes. Viņi ir maza auguma un atgādina mūsu skolnieces.

- Tur!  Uz turieni! Es gribu uz turieni! — aizrīdamies iebļāvās “jauneklis”. — Vispirms uz turieni.

- M-14 - pieci simti mulldoru.

— Cena mani neinteresē. Bet kad es atgriezīšos?

- Pēc divpadsmit mēnešiem. Bet varbūt jūs nevēlēsieties atgriezties.

- Man meitenes drīz apniks, un pēc tam es gribēšu par tām, ar baltajām pūkām... Viņš saņēma zilu biļeti un pazuda aiz violetā aizkara.

Pie kases loga piegrūstījās cilvēks melnā sutanā, apjoztā ar sarkanu auklu.

- Esmu Ričards Alva, nesīšu Evaņģēlija gaismu uz zvaigznēm, - viņš teica askētiķa neskaidrajā balsī.

- Lūdzu, - ierēdnis auksti atbildēja. — tikai naudas jums pietiek? Jūs, misionāri, labi protat kaulēties.

– Bet mēs taču runājam par nevainīgu dvēseļu glābšanu. Tā Kunga eņģelis man lika nekavējoties doties uz zvaigzni L-100 Kopretina zvaigznājā. Nelaimīgie viņi pielūdz saplaisājušo porcelāna cauruli, ko tur izmetis pirmais cilvēks.

- Nē, mēs jūs tur nelaidīsim. Nedēļu iepriekš uz L-100 aizlidoja mulla, bet vienā vistu kūtī divi gaiļi...

- Padomā tikai, - iekliedzās Alva, - šos nelaimīgos apreibinās viltus pravietis! Viņi ieticēs viņam un pazudinās sevi uz mūžīgiem laikiem! Kamēr nav par vēlu, ātri nosūtiet uz turieni mani!

Misionārs burtiski kāpa pa logu iekšā, par laimi nepārkrita pāri barjerai un vicināja dūres darbinieka deguna priekšā, kamēr pēdējais mierīgi atzīmēja: — Musulmaņu ticība arī ir ticība!

- Bet mēs nesam krustu!

- Kas ir, tas ir. Un mēs arī, pateicoties jums, - darbinieks nopūtās. — Tur jūs gaida, nevar vien sagaidīt! Kāpēc jūs, lai glābtu dvēseles izvēlējāties tieši L-100? Jūs nesat gaismu? Tad dodieties uz C-6. Tur tumšs kā kapā! Turienes iedzīvotāji ir akli un pielūdz tumsu. Viņi jūs neredzēs, bet lieliski dzirdēs, un jūs viegli paveiksit visus iespējamos brīnumus. Vēl iesaku E-19. Vietējie ir īsti aitasgalvas; viņi noticēs visam, ko jūs pateiksiet. Jūs varat uzreiz kļūt par mesiju. Uz K-5 abats Lars augšāmcēlās no mirušajiem, un visi nekavējoties pieņēma kristietību. Frānsiss Farani kopā ar cirku  aizlidoja uz H-22. Un jau pašas pirmās izrādes viņš kļuva par augstāko dievību, un visa trupa tika kanonizēta par svētajiem. Cirks pārvērtās par templi, bet izrādes par reliģiskiem rituāliem. Ko jums vēl vajag?

Nākamais rindā bija ainavu mākslinieks ar sapņainām acīm, kurš sapņoja par zvaigznes B-4 kristāla tiltiem un rozā ūdenskritumiem.

Aiz viņa - rosīgs, resns frizieris, kura rudā, pomadēta bārda kalpoja kā sava veida reklāma viņa mākslai. Viņš lido uz F-88 pie matainajiem, lai ar vārdiem un darbiem izplatītu tur ķemmes, matu sukas, lūpu krāsu un odekolona kultūru. Detektīvs ar pīpi dodas pa slepkavas pēdām uz K-54.

Novecojosi kinozvaigzne vēlas pacelties jaunā apvārsnī. Viņa atgūs jaunību uz K-7.

Miljonu mantiniece aizbēg ar nabaga dzejnieku uz L-11, mīlestības zvaigzni... Zeltmatainā skaistule meklē savu mīļāko, kas pazudis starp zvaigznēm... Botānikas profesors ar krāsainu plecu somu un savu jauko, skumjacu sievu pētīs veģetāciju uz F-34.

Nelaimīgais karalis, gāzts no troņa, dodas uz jaunu karaļvalsti...

Viens pēc otra viņi pazūd aiz lillā portjeras, konvulsīvi sažņauguši rokās daudzkrāsainas biļetes, saiņi un čemodāni traucē viņiem steigties. Viņi pārkāpj šīs pasaules pēdējo slieksni, lai nekad vairs šeit neatgrieztos, šie savas dzimtās planētas vienkāršie sirds cilvēki.

XVI Dāma melnā. - Nodevīgā kaklarota. "Velti slēpjat seju..." Broks redz visu. — "Kļūšu par rūķīšu princesi..."

Pēdējā, kas piegāja pie loga, bija dāma melnās sēru drānās. Visa melnā, it kā ietinusies bezzvaigžņu naktī. Seja zem bieza plīvura, melni cimdi, krūtis, kā divus nogatavojušos riekstus vēl mīkstā čaulā, pilnīgi aizsedzoša kleita. Trausli pleci, lokans viduklis, slaidas kājas melnās zeķēs, skaisti veidoti ceļgali zem melniem mežģīņu svārkiem - tas viss uzvējoja domu par burvīgi skaistu jaunavību.

Dāma bailīgi atskatījās – viņa bija pēdējā, neviena cita vairs nebija. Klusēdama padeva ierēdnim pasi. Viņš paskatījās uz dokumentu, tad pacēla acis no fotogrāfijas uz oriģinālu, pasmīnēja, negaidīti ieurbdamies acīm sēru plīvurā.

— Esiet tik laipna, paceliet plīvuru. Man taču vajag redzēt jūsu seju...

— Tas ir obligāti? - viņa klusi jautāja, tik tikko atvērdama lūpas, un it kā nejauši nometa uz barjeras smagu pērļu kaklarotu. Ierēdnis to ātri sagrāba. Viņš uzlika brilles un sāka rūpīgi pētīt dārgakmeņus, graudiņu pa graudam. Tad pēkšņi iesmējās, atņirgdams baltus ilkņus.

- Velti slēpjat seju, princese Tamāra! Jūs nodeva kaklarota! Jūs bēgat no Gedonijas!

- Nav taisnība! — melnā dāma bailēs iekliedzās. Bet viņas balss pēkšņi nodrebēja un aizlūza kā zars. Bet cilvēks aiz barjeras, šķiet, viņu nedzirdam:

— Mums ir orderis jūsu arestam! Jūsu pase ir viltota. Tas ir meistara Vorka darbs no Tīģeru ielas!

Princese stāvēja nekustīga, melna kā tumsas mākonis. Viņas seju saskatīt neļāva biezais plīvurs. Dzirdamas tikai klusas elsas. Pēkšņi viņa piegāja pie loga, piespieda pie krūtīm rokas melnajos cimdos un karsti čukstēja:

- Lūdzu, lūdzu, neizdodiet mani! Es jums atdošu visu, visu, ko vēlaties! Tur lejā viņi plānoja ar mani izdarīt kaut ko tādu — tas bija šausmīgi! Apžēlojieties! Ļaujiet man lidot uz L-7! Ko jūs par to vēlaties? Visu, kas man ir…

Princese izbēra savas melnās rokassomiņas saturu uz barjeras. Starp dārgakmeņiem dzirkstīja neliels kronis zvaigznes formā, kura staru galos bija redzami lieli dimanti.

- Ar to pietiks? - viņa čukstēja un, it kā baidoties, ka ar to nepietiks, atmeta plīvuru un pasmaidīja. Tīri sievišķīga rīcība... Mēģinājums papildināt kolekciju ar vēl vienu, visdārgāko dārgakmeni...

Neredzamais Petrs Broks izmantoja iespēju un nopētīja princesi. Viņa bija skaista. Milzīgas, tumši zilas acis, kā vakara debesis, aizēnotas ar garām skropstām, ar kādu neparastu griezumu un formu, uzsvēra ārzemnieces apbrīnojamo skaistumu. Lūpas, ne pārāk pildītas, valdzinoši kaislīgas, atvērās smaidā, kā nobriedusi sārta pāksts, atklājot spīdīgu baltu zirņu rindu. Iespējams, viss noslēpums bija princeses jaunībā, kas padarīja viņas nesimetrisko seju tik skaistu un lielo muti tik vilinošu.

Cilvēks logā sagrāba rotaslietas un šķībi pasmaidīja:

- Labi, ejiet! Bet no lorda Mullera izbēgt jums neizdosies! Viņš dzenās jūs no zvaigznes uz zvaigzni...

- - Aizūtiet mani uz pašu tālāko, pašu pēdējo......

— Mūsu pēdējās stacijas atrodas uz pundurzvaigznēm ZET-B miglājā. Tur nav nemaz tik slikti... Saules sistēma ir tāda pati kā mums, tikai kabatas izdevumā... Saule ir miljons reižu mazāka par mūsējo. Bet planētas, kas riņķo ap to, ir precīza mūsu Zemes kopija. Uz ZETB-1 dzīvo mazi cilvēciņi, kas kā divi zirņi pākstī izskatās kā zemieši. Tiesa, tie ir mazāki... Katrs iedzimtais viegli ieliekams sieviešu rokassomiņā. Bet tie tomēr ir milži, salīdzinot ar sīkaļām, kas apdzīvo kaimiņu lodīti ZETB-P. Tādi paši kā mēs, tikai nav lielāki par skudrām. Un uz ZETB-Š cilvēki tika atrasti putekļos zem mikroskopa... Nu, izvēlieties jebkuru...

- Ņemšu pirmo, jo nekas cits jau neatliek...

- Tur ir paklausīgas, gudras lellītes... Dzīvosiet kā pasakā.

– Bet kā es varēšu paslēpties, ja viņš mani panāks?

– Jūs varbūt pat priecāsieties, ja kāds jūs izglābs no šīs liliputu zvaigznes? Galu galā ar laiku jums tādi sāks riebties. Lūk, jūsu biļete.

- Tātad, es kļūšu par rūķīšu princesi, - viņa nopūtās un pazuda aiz aizkara lillā krokām.

Broks viņai cieši sekoja, degdams ziņkārībā, tik ļoti, ka viņam iesāpējās kaklā.

XVII. Uzgaidāmā telpa uz Visuma sliekšņa. - Bezjēdzīgie strīdi, "...visur ir tā Kunga zeme..." - Samta zāle. - Broks cenšas izglābt princesi

Viņš nokļuva aizkara otrā pusē un uzreiz saprata, ka no noslēpuma atrisināšanas viņu šķir garš balts koridors. Tikai izejot to līdz galam, būs iespējams nomest ziņkārības nastu.

Baltas spuldzes lej pienainu gaismu, skan klusināti soļi, cita citu pārtrauc balsis. Čemodāni un mugursomas kļūst arvien smagāki ar katru soli, novelk kolonistu rokas. Beidzot šis ceļš ir galā. Ilga, bezgalīgi ilga gaidīšana. Un tad lēnām kā zārka vāks atveras masīvi dzelzs vārti. Rosīgs ļaužu pūlis, burtiski krītot no noguruma, steidzīgi steidzas pa vaļējo atvērumu. Princese ir pēdējā, kas tajā ienāk, viņai seko Petrs Broks. Aiz viņiem klusi, nepielūdzami aizveras vārti.

Plašā zāle pilna ar cilvēkiem. Kā pēc pavēles visi sasēdušies uz saviem saiņiem un čemodāniem.

- Es to iztēlojos mazliet savādāk... - mākslinieks atzīmēja, sarūgtināts lūkojoties uz kailajām sienām, it kā meklēdams uz tām gleznas.

- Varēja nolikt vismaz dažus solus... - nopūtās misionārs, kurš baidījās sēdēt uz savas nožēlojamā saiņa. - Man tur monstrance, biķeri un krusti, ietīti baznīcas tērpos. Nedod, Dievs, saplīsīs, - viņš teica detektīvam.

Tas apjukumā sūkāja pīpi.

- Velns parāvis! Un tā ir uzgaidāmā telpa uz Visuma sliekšņa? Vairāk izskatās pēc nabagmājas pieņemamajām telpām!

- Tā lūk vienmēr sanāk - kodīgi nočērkstēja sapūderētais jauneklis - kad neizdala tos, kas ir bagāti. Es ceļoju tikai pirmajā klasē - ar zemūdenēm, parastajiem kuģiem un dirižabļiem, es to varu atļauties. - Viņš nervozi paraustīja plecus un nokratīja putekļus no frakas piedurknēm, ko bija aizskārusi veca sieviete, ejot uz telpas otru galu. - Un kur tu, vecen, lien?

Bezzobainā vecene lepni pacēla sirmo galvu. Priekšpusē pašķirtie mati atgādināja lidojošas vaboles sudrabainus spārnus. Viņai galvā bija maza smieklīga cepurīte, zem zoda sasieta ar melnu lenti.

– Esmu grāfiene Kokočina!  - Viņa augstprātīgi paziņoja un pasakatījās uz nekaunīgo jaunekli caur zelta lorneti.

- O, piedodiet, jūsu gaišība, nepazinu... - Jaunais cilvēks pārspīlēti zemu paklanījās un ar izsmiekla pilnu galantumu noņēma savu balto cilindru.

- Vecums man sagādā tik daudz nepatikšanu, - mierīgi sacīja grāfiene.

- Un uz kurieni tad dodaties?

- Es? Uz L-70!

- Velns parāvis! Mīlestības zvaigzne!..

Vecene koķeti uzsita viņam ar savu lorneti.

- Ah, palaidniek! Jaunības, nevis mīlestības zvaigzne... Es lidoju saņemt jaunību. Cik tālu tas ir?

- Divdesmit mullerenu... Nezinu, vai jūs līdz ceļojuma beigām nodzīvosiet! — Las Abela, bijušais miljonārs, ļauni paziņoja.

- Bet man teica, ka ceļojums ilgšot tikai trīs dienas...

- Var jau būt, - Las Abela piekrita, - bet neaizmirstiet, ka citās galaktikās laiks ir savādāks un cilvēki noveco savādāk nekā zem mūsu saules...

— Visur ir tā Kunga zeme! — sarunai pievienojās misionārs. - Ja tā būs Viņa griba, jūs mirsiet kā kristietis, ar krustu! Es to vedu līdzi. Man ir arī iesvētīta eļļa svētīšanai. Tāpēc neuztraucieties, - viņš piebilda.

- Bet jūs es pat zārkā iesmaržināšu... - Frizieris nospieda pulverizatora bumbuli. No rūgtās, nepatīkamās smakas sāka kniest kakls.

- Mani arī, mani arī, - iekliedzās rozā lellīte, kura ļoti vēlējās saldi smaržot sava mīļotā dzejnieka rokās.

Tajā brīdī virs ceļotājiem parādījās matroža cepure, dziļu bakurētu klāta seja un melna bezpiedurkņu jaka ar dzelteniem pusmēnešiem. Broks viņu uzreiz pazina – tas bija tas pats dzērājs, kurš bija dziedājis neķītro dziesmu uz Vest-Vesteras ielas.

- Celieties, kungi, sekojiet man! — matrozis nokliedza, aizsmēķēdams no lāpas. Dziļajā kakla izgriezumā uz krūtīm bija redzams spilgts tetovējums - starp zvaigznēm peldošs kosmosa kuģis. Arī viņa rokas bija noklātas ar tetovējumiem – neveikliem, briesmīgu, nepazīstamu augu attēliem.

Matrozis atslēdza nelielas durvis, kas veda tumsā, un visi viņam sekoja. Sākās grūstīšanās. Šaurais koridors lēnām aprija vienu ceļotāju pēc otra. Tas bija mitrs, garš, kā milzu čūskas barības vads, un veda te augšup, te lejup. Visi gāja vienā rindā, noliektām galvām, elkoņiem pieskaroties mitrajām sienām. Tālu priekšā kūpēja matroža lāpa.

Beidzot tur parādījās spilgts taisnstūris, un cilvēku garastāvoklis nedaudz uzlabojās. Lāpa pazuda nišā, bet tās dzeltenīgā liesma apgaismoja kustīgo ķermeņu gājienu. Kad princese, kam sekoja Broks, iegāja spilgtajā taisnstūrī, aiz viņiem aizcirtās durvis.

Samtaini melna apaļa zāle ar karsti violetu bumbu, dzirkstījošu augstu pie griestiem. No visām pusēm skanēja izmisuma kliedzieni, raudas, cilvēki, lauzīdami rokas, vaimanā.

- Nodevība, nodevība, mēs visi šeit iesim bojā!

Pirmajā minūtē Broks neko nevarēja saprast. Bet tad pēkšņi sajuta dīvainu, reibinošu, kodīgu smaku, kas lika sareibt galvai. Acu priekšā uzziedēja pārpasaulīga skaistuma puķe ar koši lapām un melnu vainagu. Broks aizturēja elpu, - zieds pazuda. Viņš redzēja, ka visi rāda uz metāla cauruli sienā, no kuras izplūda balti dūmi un ātri izplatījās gaisā. Sākās panika.

Pirmā doma bija glābt princesi. Broks metās pie sienas, kur kā atcerējās, aizcirtās durvis. Bet durvju vairs nebija.

Turklāt princese bija pazudusi šajā izmisušajā pūlī. Visi vaid, kliedz, raud, cenšas ar kaut ko aizspiest muti un degunu.

Bijušais fabrikants izmisumā skraida pa telpu kā zvērs būrī.

Mistisku šausmu pārņemtais misionārs Ričards Alva nometies ceļos zāles vidū, dauza galvu pret grīdu un zaimo, nolādēdams savu dievu un ņirgādamies par viņu.

Dzejnieks un miljonāra meita, nāves priekšā visu aizmirsuši, saplūda kaislīgā apskāvienā, lai nomirtu mīlestības saplūsmē.

Mākslinieks ar sapņainajām acīm mirst ar asarām acīs.

Frizieris plūkā savu saveidoto bārdu.

Pārsātinātais jauneklis pilnām plaušām ieelpo nāvējošo gāzi.

Gāzes koncentrācija strauji pieaug, - neviens nevar aizturēt elpu mūžīgi; galu galā visi baudīs nāvi, malku pēc malka.

Cilvēki krīt viens otram virsū, uz melnā marmora krājas līķu kaudzes.

Zāles vidū Broks beidzot atrada savu princesi. Kad viņš pieskrēja klāt, viņa jau bija gatava nokrist. Viņš pacēla viņu un maigi nolaida uz akmens. Viņas acīs pazibēja pārsteigums.

- Princese! Princese! -Broks kliedza, izmisumā piespiedis lūpas viņas ausij. - Dieva dēļ, aizturiet elpu!

Bet viņam pašam no šī kliedziena pazuda pēdējā svaigā gaisa palieka. Viņš iztaisnojās un, gribot negribot, atkal ierija nāvējošo gāzi. Viņam sāka reibt galva, sāka zvanīt ausīs, un acu priekšā atkal uzziedēja zieds, sarkans kā asinis. Tās ir beigas, beigas!

Tātad cīņā ar Ohisveru Mulleru viņš cietis sakāvi! Zaudējis pat pirms iesaistīšanās īstā cīņā. Viņu pat neredzējis – bet jau zaudējis. Troksnis ausīs kļūst arvien klusāks un klusāks. Melnais zieds aug ātri, atveras, uzsūc viņu... Kājas saļimst, cilvēks krīt, mirst... Petrs Broks nokrita. Aklinošs zibsnis, un viss nodzisa. Tumsa, un pat tumsas vairs nav... Nav nekā.

XVIII. Sapnis. - Vecis ar laipno smaidu. — Pārceļotāju liktenis. - Draņķīgs materiāls. — "Bet kā tad sētnieks?"

Un tomēr dzeltenā gaisma mirgo un mirgo. Trīsstāvu platforma  pazūd kaut kur tumsā. Pie tās dēļiem, pielipuši pelēkie apmetņi-kūniņas. Šķiet ka tie izžuvuši jo sarukuši un sakritušies. Un tomēr iekšā kaut kas kustas, smird - vai nu dzimst, vai jau pūst... Šo kūniņu te ir diezgan daudz. Ik pa laikam viņi nodreb, it kā apliecinot, ka vēl ir dzīvi, ka varbūt kādu nakti no tiem izšķilsies drūmi samtaini “nāves galvas” tauriņi....

Bet kas tad tas? Dzeltenā gaisma, kas spīdēja kā mēness gaisma, pēkšņi uzliesmoja apžilbinoši spožā liesmā. Petrs Broks atvēra acis.

Kas noticis?

Sapnis pazuda.

Virs galvas atkal deg violetā bumba, tikai samta bļodas dibens kļuvis tukšs. Un apaļā siena, šķiet, vienā vietā pāršķēlusies - pa šauru atveri iespīdēja gaisma, un tajā kaut kas kustējās... Broks klusi ieslīdēja šajā plaisā un nokļuva tērauda kamerā bez mēbelēm, ar kniedēm pie sienām. Zem griestiem - caurspīdīgs cilvēka galvaskauss ar gaismas stariem, no acu dobumiem un deguna.

Stūrī pūlis puskailu pārceļotāju, rokas sakaltas pie tievas ķēdes. Viņu vidū nav nevienas sievietes. Visvairāk Broku pārsteidza viņu klusēšana. Šaušalīgs klusums vēdīja no šiem salauztajiem, pārbiedētajiem cilvēkiem. Tikai piegājis tuvāk viņš ieraudzīja, ka visiem mutē metāla bumbieri. Ķēžu galus tur rokās divi sarkansejaini nelieši ar pātagām. Bez viņiem un matroža šeit bija vēl divi. Ieskatījies viņiem acīs, Broks saprata, ka viņi būs tie, kas izlems piekrāpto pārceļotāju likteni.

Pirmais - sirmmatains vecis ar melnām brillēm un pārsteidzoši laipnu smaidu; viņš te sakumpst, te atkal iztaisnojas. Ģērbies formas tērpā ar zelta epoletiem. Uz krūtīm mirdz ordeņu zvaigznes, izkārtotas Kasiopejas zvaigznāja formā. Galvā oficiera jūras kara spēku formas cepure ar uzrakstu "Admirālis Šurhends". Admirālim ir dakšveida bārda.

Otrais ir pilnīgs pretstats pirmajam. Uzpūsta, sarkana seja, raupja kā miesniekam un izstaro primitīvu nežēlību. Nevainojams tumšs uzvalks. Dimantu dzirksti uz pirkstiem, uz kaklasaites un aprocēm. Piere šaura un slīpa, ar monokli kreisajā acī, lai piešķirtu raupjiem vaibstiem aristokrātisku izskatu.

- Cik? — laipnais vecis jautāja tetovētajam matrozim.

- Četrdesmit pieci no deviņdesmit, - jūrnieks ar cieņu paziņoja, - ieskaitot piecpadsmit sievietes. Pārējie jau krāsnī...

- Draņķīgs materiāls! — vīrietis ar monokli riebumā sacīja. — Pie velna visus!

– Jūs pārāk steidzaties, milord! — vecais iebilda. - Kaut kas starp viņiem noteikti būs.

Viņš piegāja klāt bijušajam miljonāram un paglaudīja viņu pa rudām spalvām noaugušajām krūtīm.

- Paskatieties uz šo eksemplāru, milord. Rudie ir izturīgi un dzīvo ilgi. Viņš būs labs kalnracis!

— Labi, admirāli, — milords atbildēja, — uz šahtu viņu.

Jūrnieks kaut ko atzīmēja savā bloknotā, un abi nelieši aizveda rudmataino uz istabas otru galu.

- Vienu uz noliktavu! — atcerējās milords un piegāja pie friziera, kas trīcēja kā basa stīga. Milords it kā nejauši uzsita viņam pa degunu un sausi pateica: - Pieci simti sešdesmit septītais stāvs!

Matrozis to pierakstīja, un frizieri aizvilka uz pretējo stūri.

Tad admirālis pievērsa uzmanību mīlētājam, kurš izmisīgi pastiepa rokas pret smagi klusējošajām dzelzs durvīm.

- Seram Marko vajadzīgs jauns vergs, - viņš sacīja, it kā mierinādams, - jums paveicies...

- Septiņi simti trīsdesmit trešais! — milords pateica un devās tālāk.

- Esmeraldas Kranas ielā vajag sētnieku, - murkšķēja sparīgais vecis, pieskrienot pie viena, tad pie cita un beidzot apstājies bijušā monarha priekšā.

— Slotu noturēsi? — viņš līdzjūtīgi pajautāja.

Resnais bijušais karalis bija mēms no šausmām un aizvainoti pakratīja galvu.

- Tas jau karalis Aramiss divpadsmitais, - sacīja matrozis, ieskatījies savā bloknotā.

- Kurais? — milords pārjautāja, it kā nebūtu saklausījis, cik pulkstenis. Tad viņš pēkšņi draudīgi iekliedzās: - Pie velna viņu!

- Uz debesīm, uz debesīm, - vecis mierināja. — Mēs sadedzinām tikai lupatas, bet no kauliem taisām pulveri Vest-Vesteras skaistulēm. Bet dvēseles aizlido uz zvaigznēm, ha-ha-hā! Viņš tik ļoti smējās, ka pat tumšās brilles aizsvīda. Un, kad viņš tās noņēma, izrādījās, ka acis viņam bija indīgi zaļas, niknas un cietsirdīgas, bet laipnās krunciņas bija tikai maska.

- Nu pietiek! — nosprieda milords. — Viss pārējais brāķis. Atkritumi! Krāsnī viņus!

— Bet kā tad sētnieks? — Admirālis atkal uzlika brilles un pamanīja pūderēto jaunekli. Viņa seja bija sašķiebta no bailēm un kaklā iesprūdušajām raudām. Matrozis pierakstīja stāva numuru un pārveda jauno cilvēku uz pretējo grupu.

XIX "Bet tagad - meitenes..." - Princese, pazaudēta un atkal atrasta. - Mullera galantums. — "...lūdzu, pasmaidiet..."

- Bet tagad - meitenes! — iekārīgi nošļupstēja vecis un iztaisnoja uz krūtīm sašķiebušos zvaigzni. Milords, ieejot blakus istabā, izvilka manžetes, lai būtu labāk redzamas dimanta aproču pogas. Broks klusi viņiem sekoja.

Tur uz grīdas savijās un atšķetinājās sieviešu ķermeņu mudžeklis, un tikai pirms dažām minūtēm Broks bija redzējis šīs sievietes ejam kolonnā. Mīlnieces un draudzenes, aizbraucējas, izraidītās, sapnu aizrautas vientuļas lepnas ceļotājas. aizbāžņu mutē viņām nebija.

Vispirms, princese! — pazibēja Broka prātā, kad viņš pieskrēja pie raudošo sieviešu pūļa. Bet princeses viņu vidū nebija. Viņa stāvēja malā, piespiedusies pie sienas, lepna, melnā tērpta, un gaidīja savu likteni bez nevienas asaras acīs.

O, viņam niezēja rokas, lai tieši tagad izrēķinātos ar šiem diviem neliešiem un atbrīvotu piekrāptos pārceļotājus! Bet iekšējā balss, nezūdošais instinkts viņam teica, ka vēl jāpagaida un jāatliek atriebība līdz tam lielajam brīdim, kad viņš varēs izrēķināties ar visiem uzreiz. Viņš klusi piegāja pie princeses, pieliecās pie viņas un čukstēja: - Nebaidieties! Es esmu ar jums.

Un, kad viņa pagrieza izbrīnīto seju un pavēra lūpas, lai uzdotu jautājumu, Broks steigšus brīdināja: — Klusējiet, klusējiet, nevajag jautāt! Nekustieties! Viņi nedrīkst neko zināt! Es vienmēr būšu ar jums. Bet nemeklējiet mani! - Viņš viegli pieskārās viņas kreisajai rokai un nočukstēja: - Te es esmu! Tas nozīmēs, ka esmu tuvumā. Jūs neiebilstat?

- Nē! — Princese pamāja un tikko manāmi pasmaidīja.

Tikmēr vecais krāpnieks ar savu mānīgo labsirdīgā cilvēka masku mēģināja ar labiem vārdiem apturēt asaru, žēlabu un lāstu straumes, kas lija pār viņu.

- Dāmas! Mīļās dāmas! Kāpēc visas šīs asaras un vaimanas! Ak, cik neglīti kļūs jūsu deguni no raudāšanas!

— Atdodiet man manu Janičku! Atdodiet! — rozā meitene šņukstēja, joprojām neko nesapratusi. - Es nevaru aizlidot bez viņa!

- Nolaupīšana, nolaupīšana! — kinozvaigzne histēriski kliedza. - Bandīti! Gaisa pirāti!

Miljonāra meita, aizmirsusi dzejnieku, rūgti apraudāja savus čemodānus.

- Nu-ka klusēt, - sadusmojās cilvēks ar monokli, - vai arī jums būs jāpagaršo mūsu bumbieri! Bet tie mums cieti...

- Smaidiet, smaidiet, dārgās dāmas, mums vajag jūsu smaidus, - vecais admirālis tarkšķēja. — Pasmaidiet, kamēr nav par vēlu!

Bet vaidi, raudāšana un kurnēšana neapklusa. Vecā grāfiene bija skaļākā no visām. Viņa sauca pēc palīdzības, pieprasīja policiju, lamājās un izteica draudus: - Nelieši! Nelieši! Pat nemēģiniet pacelt roku pret neaizsargātu aristokrāti! Kur ir tās jūsu zvaigznes? Debesīs? Jums tikai laupīt un vazāt aiz deguna muļķus! Pirāti! Atdodiet manu čemodānu, bandīti, atdodiet naudu!

Tad ierunājās milords: - Mūsu dižciltīgā Mullera galantums ir bezgalīgs (viņš dievbijīgi paklanījās), - bet visam ir robežas, it īpaši, ja runa ir par pilnīgu brāķi! Bumbieri! - viņš pavēlēja, un, pirms grāfiene paspēja pamirkšķināt, viens no neliešiem bija iegrūdis viņai mutē tērauda aizbāzni. Pārējās uzreiz apklusa.

- Redziet nu, dārgās dāmas. Bet tagad, lūdzu, pasmaidiet! Šī meitene, milord, nav īpaši skaista, taču viņai diez vai ir vairāk par septiņpadsmit.

- Iespējams, - nosmīnēja monoklis, - tieši piemērota Dona Eremīda kabarē..."

Rozā meitenei sekoja miljonāra meita, botānikas profesora sieva ar skumjajām acīm, tad divas bālas, skaistas dvīņumāsas, pilnīgi identiskas pēc sejas, īsos svārkos un bērnu zeķēs līdz ceļgaliem. Viņas sadevās rokās un, neko nesapratušas, sauca pēc tēva. Nelieši ar pātagām sadzina visas telpas stūrī, kur, piekarināta pie griestiem, šūpojās grezna turku telts, pārklāta ar plīšu, sarkanu pufu apļiem.

XX Pirmo reizi tiek pieminēts Ačorgens. - Violetā telts-lifts. — vecais savedējs mierina princesi. - madam Veroni

Beidzot pienāca princeses kārta. Broks kļuva piesardzīgs. Vecais admirālis, pielabojis savu dzeltenlampasoto bikšu nevainojamo kroku, pieklājīgā, tēlotā pārsteigumā piegāja pie viņas.

- Princese Tamāra! — viņš iesaucās. – Kāds pārsteigums! Melnais dimants, pazaudēts un atkal atrasts... Samta tauriņš gribēja aizlidot no mums uz debesīm... Ilgi gam mēs jūs meklējām pa visiem stāviem!

- Neviens nemeklēja, un neviens nebija pazudis, - viņu pārtrauca milords, - Muller-namā nekad nekas nepazūd un nav jāmeklē!

Bet iekritusī veča mute turpināja murmināt:

- Princis Ačorgens, mūsu labdara un Valdnieka trešais sekretārs,  iemīlējis jūs no pirmā acu uzmetiena... Viņam pirmajam jūs uzdejosiet kristāla fueti, vai arī otram, ja jūs sagribēs Viņš pats... Saka, ka mūsu labvēlis un Valdnieks jau ir apjautājies par jums un jūsu panākumiem deju mākslā. Būs liela nelaime, ja simpātiju vietā jums būs jāpiedzīvo Viņa dusmas!

Princese tika aizvesta uz telti. Broks metās viņai pakaļ. Arī vecis iekārtojās teltī un ar roku padeva zīmi. Pēkšņi ap telti izveidojās metāla sienas. Zem kupola uzliesmoja spuldzīte, un telts, iepakota metāla futlārī, sāka krist lejup.

Hermētiski noslēgtajā kabīnē Brokam bija grūti noteikt kritiena ātrumu, turklāt nekas nekustējās un kritiens notika bez mazākā trokšņa un kratīšanas. Likās, ka kabīne nekustas, bet viņš juta, kā viņi milzīgā ātrumā aizlido bezdibenī. Uz mirkli acu priekšā pazibēja pazīstamā dzeltenā gaisma, bet viņš nekavējoties atgaiņāja murgu.

Vecais suteneris uzmanīgi aplūkoja saraudātās sejas. Kāda šur tur joprojām šņukstēja, kādai pār vaigu vēl noritēja asara, bet vaimanas bija pieklusušas. Viņām apnicis krist izmisumā, un acīs parādījās jaunas, ziņkārīgas bailes - lūk, tās mirgo. Admirālis šajā lejup lidojošajā zvanā, izturējās pret dāmām pārsteidzoši korekti. Viņš sēdēja malā, uzrāvis bikšu staras un salicis rokas starp ceļgaliem, acīmredzot, lai izvairītos no jebkādām aizdomām, ka viņš ir nodomājis uzmākties savām blakussēdētājām. Formas cepuri viņš uzbīdīja uz pakauša un ierunājās ar mānīgu labestību:

- Kā redzat, dārgās dāmas, nekas briesmīgs ar jums nav noticis, un nekas arī nenotiks. Jūs baidāties, ka nenokļūsiet pie savām zvaigznēm? Zvēru pie Mullera, mēs pašlaik lidojam pie ļoti skaistas zvaigznes... Tā ir dejošanas zvaigzne... Dejošanas un mīlestības... Madam Veroni savos salonos jūs apmācīs abās nodarbēs. Viņa, protams, vairs nedejo savas ievērojamās korpulences dēļ, bet vada deju universitāti, kurā mācību stundas sniedz vecās pasaules slavenības... Nebaidieties, mēs jūs izvēlējāmies ne tikai skatoties uz glītajām sejām - jūsu figūras, jūsu kājiņas uzvarēja guļošo skaistuļu slepenajā konkursā... Es atradu arī tās divas mazās lellītes, - pie šiem vārdiem vecā izvirtuļa grumbas savilkās maigā smaidiņā - es apžēlojos par tādu izteiksmīgu simetriju, un sameklēšu jums arī papucīšus, manas mazās bārenītes - katrai pa vienam. Bet vispirms būs jāiet uz skolu. Madam Veroni iemācīs jums mīlestības ābeci - mīlestības ABC. Bet jūs, princese, atgriezīsieties villā "Tamāra". Es jums sirsnīgi iesaku: iemācieties kristāla fuette. Bez dejošanas Gedonijā karjeru izveidot nevar... Izpatīciet princim Ačorgenam. Jūs laikam nesaprotat, ka visas sievietes tur lejā ir trakas pēc viņa, un starp tām ir arī princeses... Tas ir liels cilvēks - izcilā, dievišķā Mullera labā roka. Un kāds kavalieris! Gedonijā aizņem veselu stāvu, trīs tūkstošus istabu. Viņš ir Muller-nama mākslinieku, aktieru un mūziķu patrons. Ja jūs viņam izpatiksiet, viņš jūs ņems par sievu! Zvēru pie Mullera, viņš spēs jūs apdāvināt, lai gan viņam harēmos jau ir kādas piecdesmit sievas...

Princese skatījās griestos un klusēja. Lepna, nesalauzta, šķita, ka viņa no iekšpuses kvēloja ar aukstu kā ledus gaismu. Bet Broks tvēra un uzsūca katru admirāla vārdu, kā izkaltusi zeme uzsūc mitrumu.

Pēkšņi telts kabīne klusi, bez grūdieniem apstājās. Saliekamās metāla sienas pacēlās augšup, lampa nodzisa, un telts atradās milzīgas rozā zāles vidū. Brokam šķita, ka šeit tikko apklususi mūzika. No visām pusēm saskrēja karsti, nosvīduši cilvēki. Vienā acu mirklī telti apņēma karstu cilvēku ķermeņu aplis. Skaistas sieviešu sejas - spilgti krāsotas lūpas, mitras, mirdzošas acis, ko noguruši klāj smagas garas skropstas. Un vīriešu sejas - pēc izskata jaunas, gludas no šķidrā pūdera, bet dīvainākais tas, ka gandrīz visiem viņiem ir bārdas: melnas, gaišas, rudas un vienmēr dakšveida. Broks atcerējās avantūristu pilsētas iedzīvotājus, un arī vecais suteneris nēsāja tādu pašu dīvainas formas bārdu. Broks saprata, ka tā, iespējams, ir jaunākā mode Muller-namā. Tomēr par tādiem niekiem nebija laika domāt. Admirālis pirmais izmetās no telts un rūpīgi iztaisnoja bikses, lai iegludinātā bukts atgūtu sākotnējo izskatu.

- Madam Veroni, madam Veroni! — viņš sauca.

No pūļa iznira piedauzīgi lielkrūtaina resna sieviete greznā kleitā no kaut kādām zaļām zvīņām. Viņas šarms jau sen bija nogrimis tauku krokās, un  mute, ko balstīja gandrīz ducis zodu, atradās tālu virs admirāļa pakauša.

- Nu re, es jums atvedu dažus jaunus eņģelīšus, - suteneris ātri nobēra, - Tiesa izaudzēt viņām spārnus ir jūsu uzdevums. Manuprāt, izvēle bija laba...

madāma Veroni pazibināja savu zelta lorgneti skumjo gūstekņu virzienā un ar labsajūtu sakratīja zodus.

- Brīnišķīgi, admirāl, - viņa teica saldā balsī. — "Visums" nekad nepieviļ. Šīs rozā lellītes ir tik jaukas – pat uz Venēras mums nebūtu kauns par mūsu veco planētu. Atnāciet rīt, es ar jums norēķināšos! — madāma Veroni pēkšņi pacēla rokas. — Zvēru pie saulēm! Tā taču mūsu Tamāra! Admirāli, jūs ko, apžilbis no zvaigžņu putekļiem?

Suteneris aiz tumšajām brillēm klusi iesmējās.

– Jūs tiešām domājat, ka mani tīkli ķer tikai sīkas zivtiņas, madam?

- Nāciet šurp, dārgumiņ, - madāma Veroni nočivināja, pagriezusies pret princesi, - oi cik bāla! Aizvedīšu uz jūsu villu. Tur viss tāpat pa vecam, pati redzēsiet, ejam, mans bērns!

Bet vecais suteneris no laupījuma neatteicās.

- Labāk parūpējieties par saviem mazajiem eņģelīšiem, madam, viņi arī ir noguruši! Iedodiet siltu ūdeni kājām bet princesi atstājiet man! Es pats viņu aizvedīšu, kur vajag... Iesim, princese!

- Ejiet, - Broks nočukstēja.

Princese tikko manāmi pasmaidīja. Tā viņi izgāja no zāles – princese, admirālis un Broks.

XXI Elvīras Karpas iela. - Villa "Tamāra". – Petrs Broks nolemj sekot admirālim. — “Es uz kādu laiku jūs atstāju...” Bertas Bretāras iela. - Annas Dimeras prospekts

. Stikla pilis visapkārt - kā milzīga baseina sienas, kura dibenā mudž cilvēku pūlis. No šejienes kā zvaigžņoti stari iztek neticami plati prospekti, pazūd bezgalīgā tālumā. Teātri, restorāni, kinoteātri, muzeji, azartspēļu nami, tempļi – viss no stikla, daļēji matēts, caurspīdīgs. Strūklaku un kristāla statuju aleja, it kā veidota no ūdens, uz mirkli uzdzirkstīs gaismas starā un atkal pazudīs, it kā tās nekad nebūtu bijusi. Un tam visam pāri - debeszila stikla velve ar nekad nenorietošu sauli...

ELVIRAS KARPAS IELA

Donna Elvīra bija Lielā Mullera ceturtā mīļākā

šie vārdi, kā sarkans kleksis, izplūdis pāri standarta sudrabainajai zīmei uz stūra ēkas, iedūrās Brokam acīs. Broks atcerējās ielas nosaukumu katram gadījumam, ja pazustu neticamajā Muller-nama labirintā. Bet nē, viņam nav tiesību pazust! Nenovēršot acis no princeses, viņš cieši sekoja, soli solī. Paskatījās uz viņas slaidajām kājām sēru zīdā un pēkšņi sajuta kaislīgu vēlmi tām pieskarties ar roku. Ieraudzīja viņus kailus un blakus, ļoti tuvu, ieraudzīja sevi, caurspīdīgu kā stikls. Viņš redzēja, kā viņa neredzamās, alkatīgās rokas glāstīja viņa miegaino augumu... Un piepeši viņu pārņēma nicinājums pret sevi. Galu galā viņš bija zvērējis palīdzēt! Jā, viņai pieskarsies, bet tikai tāpēc, lai viņa zinātu par klātbūtni! Tā bija solījis!

Tikmēr prospekti, krustojumi un pilis palika aiz muguras. Milzu kaktusu un palmu aleja, ziedu paklāji, siltumnīcas, ezeri, savrupmājas, ko apvēdināja dateļpalmas – viss liecināja, ka viņi nonākuši bagātos aristokrātiskos kvartālos.

Lūk, beidzot kotedža, uz kuras frontona rotājas uzraksts:

Villa "TĀMĀRA"

Vecais admirālis paklanījās princesei.

- Uz redzēšanos, lepnā grēciniece! Es dodos pie Mullera! Lūdziet, lai viņš savās dusmās būtu pret jums žēlīgs! Viņa labestība ir bezgalīga...

Broks stāv uz sliekšņa, princese, neapgriezusies, kāpj pa caurspīdīgajiem pakāpieniem. Durvis aizcērtas, bet princeses figūra joprojām ir redzama aiz stikla. Pamazām tās aprises kļūst neskaidras un beidzot pilnībā izzūd.

Ko darīt? — Petrs Broks vilcinājās. Sekot princesei? Nē! Viņai vēl briesmas nedraud! Bet šis pretīgais nelietis dodas pie Mullera! Tātad, jāseko viņam!

Broks ātri izrāva no bloknota papīru un uzrakstīja:

«Princese! Es uz laiku jūs atstāju. Nelaidiet nevienu sev klāt! Turieties! Mani jūs pazīsiet pēc norunātās zīmes. Jūsu draugs.».

Viņš uzskrēja pa kāpnēm, iemeta papīru caurspīdīgā pastkastītē un metās aiz admirāļa. Panāca krustojumā un pēkšņi nobijās: vai viņš vēlāk spēs atrast šo ēnaino ielu? Kā to sauc?

BERTAS BRETĀRAS IELA

Aktrise Berta Bretara no nelaimīgas mīlestības pret Lielo Mulleru metās no Mullera nama virsotnes.

— bija rakstīts uz sudraba plāksnītes.

Mullers! Visur Mullers! Visas ielas šajā stāvā ir nosauktas viņa nelaimīgo mīļāko vārdā? Tiešām šis dievs ir tik augstprātīgs un sīkumains? Bet lai kā arī būtu, šis vārds ir labi jāatceras, lai nepazustu... Tad viņi iegriezās

ANNAS DIMERAS PROSPEKTĀ,

kura, spriežot pēc uzraksta uz plāksnītes, tikusi sadedzināta, jo aiz greizsirdības pret Mulleru nogalinājusi karalieni Ģertrūdi.

Prospekts beidzās ar pili uz kristāla pīlāriem. Plašās kāpnes, kas ved uz to, šķita melnas no daudzajiem cilvēku cilindriem. Uz frontona neona burtiem kvēloja sarkani kā asinis:

BIRŽA

XXII Zeltītais skudru pūznis. - Resnais elks zem baldahīna. — Skaļruņa kristāla lūpas. Biržas tehnoloģija. – Petrs Broks kaut ko uzzina par sevi. — "...sakiet vēl - sociālists..."

Vecais suteneris apstājās kāpņu pakājē. Viņš atkal iztaisnoja bikšu vīles, saskaitīja zvaigznes uz krūtīm un uzmanīgi virzījās augšup pa pakāpieniem. Broks sekoja viņam cieši aiz muguras.

Viņi iegāja milzīgā stikla zālē. Melns pūlis mudžēja zem zeltainu matētu bumbu kopas. Elegantas parādes kāpnes veda uz balustrādes galeriju. Stūrī zem zeltīta baldahīna spilgti sarkanā krēslā sēdēja neticami resnas dievības zelta figūra ar dubultzodu. Virs tās griestos - izliekta lēca. No tā izstaro zelta stari, kā no saules diska. Iespējams, caur šo milzīgo palielināmo stiklu kāda milzu acs, kā zem mikroskopa, pēta cilvēkus.

Biezie paklāji apslāpē soļu skaņas, un dzirdama tikai zīda fraku šalkoņa, kad tās saskaras cita ar citu. Sejas - kā blāvi plankumi, mirdz tikai acis un baltie laukumi kreklu priekšpusē, kā durvis, kas paver pieeju šo melno manekenu mehānismiem, kas sāk kustēties, tiklīdz uzvelk kaut kur zem fraku astēm paslēptu atsperi. Labās rokas paceļas noteiktā augstumā, izstiepjas viena pret otru un cieši sakļaujas kā magnētu pretējie poli. Šo roku resnie pirksti dekorēti ar zelta gredzeniem.

Viss apkārt ir nemitīgā kustībā – tomēr viņu ceļi nekur neved. Cilvēki šaurajā telpā spiežas viens otram garām, rosās pa samezglotiem līkumiem, atgriežas, pulcējas grupās un tad izklīst.

Dzirdami nesakarīgi vārdi, smiekli un kliedzieni.

Petrs Broks bija pilnībā apmaldījās šajā burzmā. Un pazaudēja savu admirāli... It kā būtu iekritis skudru pūznī un pats pārvērties par skudru. Viņš skraidīja no vietas uz vietu, rāpās cauri, rāpās klāt, klausījās, pieliecies pie melnajiem bārdas kušķiem tverot no visām pusēm atskanējušos izsaucienus.

Tikai nedaudz vēlāk, kad Broks sāka izšķirt veselas frāzes, viņš saprata, ka galvenie ziņojumi nāk no kristāla caurules, uzstādītas uz paaugstinājuma pretī ieejai zāles stūrī, bet uz priekšējās sienas uz balta ekrāna mirgo uzraksti, saukļi, cipari un dažādas dīvainas zīmes, kas caur smadzeņu lēcām iekļuvušas cilvēka apziņā, atstāja nospiedumus.

Tikai tagad Broks sāka nojaust, kas ir Ohisvers Mullers! Ar kādu zvērīgu spēku un varu ir apveltīts šis noslēpumainais cilvēks, kurš it kā ir visur un nekur! Šeit notika nevienlīdzīga cīņa starp Mullera mulldoriem un citu valstu ubagu valūtām. Šeit viņa vārdu izrunāja tūkstoš reižu dienā, tūkstoš lūpām. Tas izklausījās kā burvestība, kā uzvaras sauciens, kā žēlastības lūgums, kā kaulu brakšķēšana zem naglota zābaka. Lēca griestos bija viņa acs! Mikrofons sienā - viņa auss! Kristāla skaļrunis - viņa mute! no griestiem var pēkšņi parādīties viņa roka, viņš pats pēkšņi var parādīties spogulī... Kas zina, varbūt viņš šajā brīdī šeit ir klāt - biržas māklera, brokera vai sulaiņa izskatā... Neviens viņu nav redzējis, neviens nezina... Pamazām Petrs Broks saprata. Sasprindzinājis acis un ausis, saklausīja baigos saucienus, kas skanēja no skaļruņa vārdus un skaitļus, kurus pūlis uztvēra un atkārtoja kā atbalsi.

SKAĻRUNIS. Nopirkšu piecdesmit melnās akcijas...

EKRĀNS. Kurss: 29, 30, 31, 32, 33…

BALSIS. Klau, Mulleram vajag ogles...

EKRĀNS. Kurss: 35,36…

BALSIS. Soliums iztvaiko...

— Kalnrači saceļas...

— ož pēc revolūcijas...

— sagrāvuši kāpnes R...

— nomīnējuši šahtu B...

— piedāvāju piecdesmit...

— Turies...

EKRĀNS. Kurss: 38.39…

BALSIS. Viteks no Vitkovices lien ārā no savas migas...

— Galva vēl nav izlīdusi...

— Tiklīdz tā izlīdīs, tā nolidos...

— Piedāvāju četrdesmit...

SKAĻRUNIS. Nopirkts…

BALSIS. Muša norija ziloni...

- Šodien esmu miljonārs...

- Pagaidīsim vēl mazliet...

- Viņš spēlējas ar mums...

— Viņš vairs nespēj kļūt bagātāks...

SKAĻRUNIS. ...nopirkšu divdesmit tūkstošus pāru darba roku...

uz ekrāna dejo biržas kursa skaitļi, bet tas Broku vairs neinteresē. Viņš pāriet no grupas uz grupu, ieklausoties sarunās:

- Melnie, par diviem mulldoriem!

- Mullers ņem tikai baltos!

- Es nopirku dzeltenos, tie labāk strādā!

– Bet ātri nolietojas!

— Piedāvāju baltos par pieciem mulldoriem. Prece no Spānijas!

- Viņi ir stulbi un slinki...

— Francūži ir attapīgāki, es viņus izmetīšu tirgū, kad celsies franks...

SKAĻRUNIS. Nopirkts...

— Pārdošu piecdesmit vagonus OKKA tablešu...

— prece divsimt piecdesmit seši!

- Nav vajadzīgs! Vecie krājumi!

— Noliktavās plaukti lūzt.

— Pirms nedēļas nopirku pusvagonu. Pietiks tūkstoš mutēm uz pieciem gadiem!

- Jā, mesjē, tabletes ir lētas, toties mutes dārgas!

— Pēc trim mēnešiem rūpnīcas vietā - lazarete...

— Specifiska slimība - asiņu izžūšana...

— TSSSS!

— bet Indija — kam tā pateicību parādā? A? Mūsu tabletes izglāba no bada miljoniem cilvēku!

— Galu galā jebkura mašīna dažreiz salūst, bet cilvēkus izgatavot nav vajadzības!

— Pārprodukciju nodrošina pati daba!

- Bez tabletēm, lielvezīr, jūs mūsdienās konkurenci izturēt nevar!

- Tablete nav pārtika, tā ir smērviela mehānismam!

- Izsalcis, mantkārīgs, slinks, un piedevām jūtīgs mehānisms! Tiešām atmaksāsies?

- Stingri starp mums, Ferenc, pat mežoņi tās neēd, nemaz nerunājot par suņiem!

— Septiņus gadus es ar tām baroju savus patagoniešus. neizdzīvoja neviens...

- Tssss!

- Ja atļausiet, pans nesaprot lietas būtību... mehānismus jāprot ieeļļot... divi simti piecdesmit - psja krev!

- Kungi, tām cena vēl kritīsies!

— Visiem šīs tabletes ir līdz kaklam!

- Labais Mullers vēl nolaidīs cenu... mums, nabagiem...

SKAĻRUNIS. ... nopirkšu puskilogramu rādija...

— Klausies, klausies!

- Džentelmeņi, kurš to šodien var pārdot?

- Un kāpēc viņam tas vajadzīgs, mesjē Frank?

- Viņam vajag starus, siņjor, he-he-he... (čukst ausī), lai ārstētu vēzi

— Tssss!..

— Viņam personīgi?

- Tsssss!!!

SKAĻRUNIS. Pārdodu persiešu šaha troni...

— Atkal?

– Nebrīnieties. Kurš gan to nav mēģinājis...

- Alanam Goram tur bija visai neērti...

— ...tauta ir kā slapja lupata, milord: jo vairāk spiež, jo mazāk pil...

— ...es, mister, trīsdesmit piecas dienas nosēdēju Ēģiptē par piecpadsmit mulldoriem... dārgs prieks... Sagribējās pavaldīt. Gan būt labam karalim, gan pelnīt naudu. Tikai no manis draņķīgs karalis un vēl draņķīgāks biznesmenis... ak Dievs...

SKAĻRUNIS. Izīrēšu Muller-nama piecsimt sešdesmit ceturto stāvu... —

- Ha! Par cik?

— Ņemšu uzreiz!

– Par cik?

- Septiņi simti piecdesmit!

— Vajag telpas kancelejām...

— Gribu iekārtot pansionātu.

— Vajag noliktavu!

— Sākot no devītā simta un augstāk — ticiet man, kungi! - ir redzams Gaurisankars!

- Kāpēc gan neticēt, tur tak psihiatriskās slimnīcas, ha-ha-ha!

- Tssss!!!

— Mullera nama virsotnē ir milzīgs teleskops. Ja Jūsu Augstība palūkosies tajā uz apvārsni, tad tur atkal ieraudzīsiet Muller-namu un sevi tā virsotnē, lai gan no aizmugures - hi-hi-hi-hi...

- T-ssss!!!

SKAĻRUNIS. Pārdodu zvaigzni K-99 kopā ar pašreizējo ražu...

— Kas tā par ražu? Gurķi, banāni vai varbūt tomāti?

– Skat, sainteresējies, herr Serafin! Tiešām domājat, ka Viņš novāks ražu, atvedīs uz šejieni un pabāzīs visiem zem deguna?

— Es pagaršoju ābolu no zvaigznes K-84! To bija tikai divi: vienu apēda pats Lielais Mullers, bet otro es. Šī kaprīze man izmaksāja trīs simtus mulldoru... Trūkst vārdu, lai aprakstītu to brīnumaino garšu! Debesu prieks, jūsu Saulainā Augstība!

- Bet es. Jūsu augstība, es izmēģināju kinesi no zvaigznes K-74... Tie ir viegli apreibinoši, kā šampanietis, tajos ir kaut kāds zvaigžņu alkohols...

— Kurš gan lidos uz šo K-99? Nu, pieņemsim, ka es izpirkšu visu ražu. Un kam man to pārdot tālāk? Man tas viss būs jāapēd pašam?

- Es pagaršošu indīgo gurķi un aiziešu siņjor, labi?

- T-ssss!!!

- Protams, tagad ir modē būt savas zvaigznes īpašaniekam! Iedomājieties, Dons Ortego-i-Kosta, arī marķīzs de la Rošfuko iegādājās zvaigzni, hi-hi-hi-hi...

— Mums tas ir miris kapitāls!

- Nu, kurš riskētu tur lidot, herr Apfelbaum?

— Mans dēls jau piecus gadus ir uz ZET-19...

- Neviens nekad nav atgriezies...

- Tssss!!!

- Ir jābūt trakam, lai no paradīzes atgrieztos ellē...

- Mani arī Mullernamā apmierina viss, baron!

- Mūsu labvēlis, mūsu Lielais Tēvs un Kungs...

- Nu, protams, mēs visi esam Dieva rokās, jo Viņš ir pāri mums...

- Un Viņš mums, grēciniekiem, piedos mūsu kļūdas...

SKAĻRUNIS. Viens muldors - deviņi simti trīsdesmit divi dukāti...

— Paskatieties, jūsu žēlastība, mulldors nokrities!

- Nokrities!

— Pirmo reizi!

- Jā, pirmo reizi!

— Jūs taču nedomājat ka?...

— Glāb mani, lielais M!

- Kas jums zināms? Jūsu žēlastība?

- Nekas, nekas...

- Kāpēc taisīt komēdiju?

— Starp mums, jūsu žēlastība, varbūt tajā pažobelē, “Eldorado” bija kāds incidents...

– Tātad, jūsuprāt...

– Nē! Nekādā gadījumā! Muļķības! Kas var apdraudēt Muller-namu?...

- Protams, nē, bet...

- Bet?

— Mullers personīgi tika informēts par tur notikušo! Kaut kas neticams, neiedomājams...

— Ja ticēt aklajam Orsagam...

— Visi vienā balsī saka...

— Pats neko nesaprotu!

- Čulkovs dzirdējis balsi!

- Orsags viņu redzējis!

- Ko?

- Stikla trauku cilvēka izskatā!

- Būtne no porcelāna!

- Velns!

- Dievs!

- Spoks!

- Čulkovs ir vecs krāpnieks!

- Orsags sapīpējies savu opiju! Tas cilvēks nebija no stikla vai porcelāna, bet gan no opija dūmiem!

— Kā tad apšaude ar Svešinieku?

— Dzērāju murgi!

— Un kā ar to, ka Orsagu uzaicinājis pats Mullers?

- TSSSSS!

SKAĻRUNIS. Pārdodu Muller-namu...

— Klausieties! Klausies!

- Mullers pārdod Muller-namu!

— Tas ir iespējams?

- Kas notiek?

- Jūs ko, pan, nezināt? Viņš bieži šādi joko ar mums, saviem pavalstniekiem. Kā saka, lielo un vareno palaidnības...

— Patiesi Viņš ir vērīgs un augstsirdīgs! Saprotiet, ser, paša radītajai pasaulei Mullers nepiešķir nekādu nozīmi, pat atstāj to novārtā, turklāt ir gatavs jebkurā brīdī iztirgot visu krāmu tirgu! Ja gribēs, pārdos Muller-namu, jūsu ekselence... Lai gan tas ir brīnumu brīnums...

— Pārdos...

— Pārdos...

— Pārdos...

— Tikai vajag arī pircēju...

— Un tomēr. Jūsu Majestāte, tas ir cēli no Viņa...

— Mullers - demokrāts!

- Filantrops!

- Pasakiet vēl - sociālists...

XXIII "Pērku!" — cīņā iesaistās divas balsis! - Petrs Broks stādās priekšā Mulleram. - Tikšanās Alises Mūras ielā

Kamēr šādas sarunas čukstēja pa zāli, skaļrunis otrreiz paziņoja:

— Pārdodu Muller-namu!

— Pērku!!!

Šī balss atskanēja kaut kur zāles vidū un acumirklī pārrāva slepeno mājienu, čukstu un samirkšķināšanās plīvuru. Tas bija spogulī iemests akmens, kurā vēl domīgi un padevīgi spoguļojās zāle.

— "Pērku!" Viņš pērk Muller-namu!

— Tas ir iespējams?

- Galu galā visi zina, ka tas ir slavenais Mullera joks!

— Vai tiešām šeit ir kāds, vēl varenāks par pašu Mulleru?

— Kas ir Muller-nams? Zelta stabs, kura viens gals iedzīts ellē, bet otrs paceļas debesīs!

Likās, ka pat balss, kas nāca no skaļruņa kristāla snuķa, no pārsteiguma aizsmaka un apklusa. Uz mirkli pār visu iestājās baismīgs klusums. Tad sastingums pārgāja, un kristāla caurule atkal ierunājās. Bet tagad balss bija pavisam citāda: stingra un skarba. Nevis balss, bet spīdzināšanas instrumentu čerkstoņa:

— Cilvēks, kas pērk Muller-namu lai iznāk priekšā!

- Esmu šeit!

Tajā brīdī Petrs Broks patiešām atradās zāles vidū. Viņš bija uzkāpis uz milzu caurspīdīga atlanta, turoša uz pleciem zelta bumbu. Šķita, ka statuja kusa gaisā, un bumba lidinājās telpā kā dziestoša saule.

Tieši uz šīs bumbas sēdēja Broks. No šejienes viņš varēja bez bailēm uzdot savus jautājumus un klausīties atbildes. Broks uzdrošinājās izdarīt šo gājienu spēlē, instinktīvi sajūtot Ohisvera Mullera tuvumu. Cilvēks, kurš kļūst arvien noslēpumaināks, jo vairāk mēģini viņu saprast. Un, jo tuvāk tam nokļūt, jo attālāks tas kļūst.

Beidzot - esmu atradis vietu, kur ar viņu parunāties. Ja no kristāla rīkles tiešām skan viņa balss, jo labāk! Uzvarējis viņa balsi,  pazīšu to starp miljoniem citu balsu, arī ar pašu tikšu galā! Ja tikai varētu atrast lūpas, kas to radījušas! To veidni, kur tā atdziest un sacietē kā dzelzs, lai varētu iedurties mocekļu miesās!

Skaļrunis nočerkstēja:

- Kas tu esi?

- Oh, cik ziņkārīgs ir sers Mullers! Vai tad viņš nav viszinošs?

Pats Broks īsti nezina, kas viņš ir. Un par to domāt ir kā ar knaiblēm spaidīt deniņus, līdz krakšķ kauli... Un piedevām tas viss ir kaut kā saistīts ar dzelteno uguntiņu, kas parādās sapņos! Nē! Par to domāt nedrīkst! Ir jāuzticas dokumentam žaketes kabatā. Tāpēc viņam ir jāklejo pa Muller-namu kā spokam, cilvēkam bez ķermeņa, balsij, kam ir pienākums izpirkšanas vārdā izdarīt slepkavību!

Skalrunis atkal nokrakšķēja:

- Kas tu esi?

Un detektīvs atbildēja:

- Petrs Broks!

- Petrs Broks? — balss nicinoši atkārtoja. - Bet es esmu Ohisvers Mullers!

- Tavs vārds mani neinteresē!

Melnie cilindri statujas pakājē vienkārši satrakojās. Visu sejās bija redzams izbrīns. Ko šī balss virs viņu galvām cenšas panākt? Kas ir tas Petrs Broks, kuru neinteresē Ohisvera Mullera vārds?

Cilvēks, kuram pieder Visums?

Cilvēks tikpat varens kā Dievs?

Tiešām šī otrā balss, kas nāk kaut kur no kosmosa un izsmej pašu Mulleru, ir vēl spēcīgāka?

Petrs Broks!

Kam pieder šis vārds — cilvēkam vai jaunam dievam?

Viens ir skaidrs - divas balsis tagad ir iesaistījušās cīņā! Iztausta viens otru, pārbaudot savus spēkus pirms gaidāmās cīņas. to sajūt visi. Bet kurš uzvarēs?

- Ser Muller! Es gribu jūs satikt!

– Lai Petrs Broks iegriežas pie Bona Araba, aģenta simts deviņdesmit deviņi!

- Man nevajag aģentu! Es pieprasu tikšanos ar Mulleru!

— Ko sadomājusi balss, kas pērk Muller-namu?

— Pirmkārt, es gribu uzdot jautājumu! Mazu jautājumu ausī! Kāpēc jūs nolēmāt pārdot savu namiņu un piedevām tik pēkšņi?

— Šeit jautājumus uzdodu es!

- Tikai pēc manis, ser Muller! Es zinu jūsu ceļus uz zvaigznēm! Esmu iekļuvis jūsu baismīgajos, murgainajos noslēpumos! Zvaigžņu koncerns "Visums"... Varbūt labāk - krematorija? Cik akciju jums ir, ser Muller?

Un, dīvainā kārtā, cita, daudz vecāka balss domīgi atbildēja Brokam:

- Labi, lai Petrs Broks šovakar atnākt uz Alises Mūras ielu trīssimt piecdesmit ceturtajā stāvā, deviņdesmit devītā istaba.

— Ar ko viņš tur satiksies?

- Ar Ohisu Mulleru!

XXIV Ohisvera Mullera svētnīca. — Vīns "Pacelšanās debesīs". – Petrs Broks atkal kārdina dievu Mulleru. - Trīs šāvieni paklājā

Šādi pieteicis sevi visvarenajam Mulleram, Petrs Broks tomēr neuzdrošinājās uzreiz nokāpt no Atlasa zelta bumbas. Viņš nogaidīja, kamēr pūlis lejā izklīst un matētie ķekari uz griestiem sāka izbalēt. Gaismas nodzisa pēkšņi un visas uzreiz. Tumsa, necaurejams, melna, barbariska, apraka Broku dzīvu!

Tas ir šausmīgi! Kā viņš tiks no šejienes prom? Kā viņš atradīs izeju? Kā viņš atgriezīsies pie princeses, kuru atstāja Bertas Bretaras ielā?

Tagad viņš jau nožēloja savu vieglprātību: ja nu viņai tagad draud briesmas? Kas būs, ja viņš nevarēs atrast ceļu atpakaļ?… Broks nokāpa no bumbas uz paklāja un lēnām virzījās uz priekšu.

Pēkšņi viņa roka pieskārās kaut kam aukstam. Urrā! Tā ir siena, kas viņu aizvedīs uz gaismu! ātrāk uz priekšu! Viņš gāja, plaukstu slīdinot pāri gludajam marmoram.

Beidzot! Zemas durvis. Šaurs gaitenis un atkal durvis. Broks tās atvēra. Un ieraudzija gaismu.

Kas tas ir – templis, varietē, muzejs, kafejnīca vai varbūt panoptikums? Velns to zina! Uz spilgta, krāsaina paklāja rindojas apaļi galdi, un ap tiem - tumši violeti krēsli uz riteņiem. Virs krēslu atzveltnēm - cilvēku galvas, kas smēķē vai no sudraba glāzēm malko kaut kādu karstu sarkanu dzērienu. Kvēlojošu kolonnu aleja ved uz paaugstinātu platformu, uz kuras zem zila zvaigžņota kupola atrodas kaut kas līdzīgs altārim. Acīmredzot tas patiešām ir altāris, spriežot pēc elektrisko sveču, ziedu un palmu simetriskā izkārtojuma. Virs altāra ovālā spuldžu rāmī attēlots resnulis purpursarkanā tērpā. Viņš sēž tronī, ar karaļa kroni; Viņam ir kopta, dakšveida bārda. Vienā rokā viņš tur globusu, kā karalisko lodi, bet otrā sceptera vietā tūkstošstāvu nams. Galvu ieskauj zelta zvaigžņu oreols.

Tas ir tas pats dzīvespriecīgais resnulis, kura skulptūru Broks jau bija sastapis biržā. Šeit virs šī attēla puslokā mirdz purpursarkani burti:

Kungam Mulleram

Bet Broku visvairāk pārsteidza tas, ko viņš redzēja svētnīcas nefos, ja, protams, tas bija templis. Mazākos altāros stāv svēto un mocekļu vaska figūras, kuri šūpo galvas, salikuši rokas lūgšanā, kustina lūpas, groza acis un neveikli pārvieto kaut kādus nesaprotamus priekšmetus.

Uz viena no altāriem zem stikla stāv vaska sieviete rudā parūkā, baltās drēbēs, ar svētlaimīgu smaidu sejā. Viņa elpo dziļi un vienmērīgi, viņas krūtis ritmiski paceļas un krīt, un galva aizkustinoši un uzjautrinoši lokās kā lellei. Pie sievietes kājām uz ceļiem nometusies meitene ceļ uz augšu rokas. Viņas žesti sakrīt ar baltās jaunavas galvas pagriezieniem - uz augšu un uz leju, uz augšu un uz leju.

Kaut kas šajā skatā Broku pārsteidza līdz dvēseles dziļumiem. Sākumā viņš nevarēja saprast, kas tieši. Tikai vēlāk saprata. Viņš jau iepriekš bija redzējis kaut ko līdzīgu. Kādreiz, ļoti sen... likās, ka viņš būtu atgriezies tur, kur bijis pirms daudziem tūkstošiem gadu... Stikla zārku rinda, un tajos pagātnes varoņu vaska figūras, kuru nesteidzīgo elpošanu regulē pulksteņa mehānisms. Šeit guļ resna, baltādaina sieviete, sakrustojusi plaukstas uz baltā krūšu kurvja, kas šūpojas  elpošanas ritmā. Lūk - laupītāju bandas atamans, lūk, nogalinātais imperators, un viņam blakus arī viņa slavenais slepkava...

Kur, kur tas viss notika?... Un kad?

Broks saspringa, atceroties, un juta, kā viņa deniņus atkal sagrābj kā spīles. Ignorēdams sāpes, viņš aizvēra acis un atkal sāka rakņāties atmiņās. Un pēkšņi ieraudzīja dzelteno uguntiņu no lampas zem sijas, koka tārpu sagrauztus stabus un pelēkas nāras, uz kurām kaut kas kustas... Prom! Prom, murgainais spoks! Galu galā es tagad esmu templī, kas uzcelts par godu visuvarenajam, visuresošajam, divbārdainajam kungam dievam Mulleram! Šeit pilns ar ticīgajiem, kas laiski atlaidušies gaiši violetos krēslos, malko sarkanu dzērienu, kaut ko gaida. Nedaudz tālāk stāv kancele zelta lilijas formā. Un kā milzīga, neglīta auglenīca, no tās rēgojas resns vēders lillā halātā ar stikla deviņstāvu diadēmu, kurā kvēlo spuldzīte, galvā.

Broks pamanīja, ka uz gaļīgās sejas sakustējās lūpas. Un tikai tad pievērsa uzmanību kādai balsi, kuru nenāktu par ļaunu paklausīties.

Lūk, ko priesteris lūdza:

- Ak, mūsu kungs, valdniek un monarh,

Tu, kura vārds

Ohisvers Mullers,

kas nozīmē "Mūžīgais klejotājs ceļā uz virsotnēm",

Tu, kas radīji brīnišķīgu brīnumu,

kas pārsteigs

visas nākamās paaudzes, - "Muller-namu",

tiltu, kas ved uz debesīm ...

Mūsu valdniek, mūsu monarh Ohis Muller,

piepildot ar sevi visu pasaules telpu,

ļauj dzirdēt tavu balsi,

stiprināt tos, kas šaubās...

Priesteris nokāsējās un pacēla acis pret griestiem, it kā viņš patiešām sagaidītu, ka tūlīt atskanēs debesu balss. Bet, tā kā neviens uz viņa aicinājumu neatsaucās, viņš turpināja lūgšanu:

- Tavs prāts lai notiek

kā uz Zemes,

tā arī pie  zvaigznēm.

Uzklausi mūsu lūgšanu, Lielais Muller,

vienīgais un mūžīgais!

Lūk, cik pazemīgi mēs Tevi lūdzam!

Saki tikai vienu vārdu

un piepildi ar prieka vīnu

mūsu dvēseles...

Priesteris dziļi ievilka elpu un trešo reizi atsāka:

— Visu redzošais, visuresošais, visu dzirdošais Ohis Muller,

Ceļiniek ceļā uz augstumiem,

visu dievu dievs,

visu zvaigžņu Kungs un valdnieks!

Starp miljoniem tu izvēlējies planētu šo,

lai uz tās paliktu.

Tu radīji savas debesis šeit, kopā ar mums,

un padarīji mūsu planētu

par izredzēto zvaigzni,

dievišķo zvaigzni... Valdniek Ohis Muller,

klejotājs ceļā uz augstumiem,

uzklausi mūsu lūgšanas!

- Uzklausu! - zem kupola nodārdēja varena balss.

Priesteris krita reliģiskā sajūsmā, sāka zvanīt zvani, iedārdējās ērģeles un atskanēja dziedāšana. Ticīgie piecēlās un pacēla glāzes. Bija skaidrs, ka šis rituāls bija daļa no kalpojuma templī un tika atkārtots dienu no dienas.

Priesteris turpināja:

- Kungs Dievs, Muller-nama radītājs,

Zemes ķēniņš, zvaigžņu valdnieks!

Visi Visuma un cilvēku dvēseles noslēpumi

ir atklāti Tavā priekšā,

jo Tu pats esi vislielākais

no Visuma noslēpumiem.

Tu skaties bezgalības dziļumos

un smaidi,

jo tu tur redzi sevi.

Jo Tu ieskaties cilvēka dvēseles dziļumos,

un raudi

jo dzilumos tu redzi mūsu grēkus

un skaiti nodevīgo siržu pukstus...

Tu, kas radīji Muller-namu,

tiltu, kas ved uz debesīm,

atlaid mums mūsu grēkus

— Atlaižu! - dieva balss atbildēja!

Tad sākās garš un nogurdinošs sprediķis, kura laikā Mullera vārds visos gadījumos tika izgreznots ar tūkstošiem dažādiem epitetiem.

Beidzot augstais priesteris nokāpa no kanceles un, uzkāpis pie galvenā altāra, sāka piesaukt ar lampām ierāmēto Kungu Dievu Mulleru, lūdzot, lai viņš šajā lielajā brīdī izdara kādu brīnumu.

Un no augšas atskanēja balss:

- Es padarīju šo zvaigzni par Visuma sirdi.

un iegāju cilvēka ķermenī uz tūkstoš gadiem.

Paies laiks, un es atkal došos uz citu zvaigzni,

lai uzbūvētu Muller-namu - tūkstošstāvīgu ēku.

Bet jūs, kas mani pielūdzat,

garšojot karsto vīnu

"Pacelšanās debesīs"

- manu iemiesojumu uz šīs planētas, -

jūs visi dzīvosiet uz zvaigznēm

skaistāk un laimīgāk nekā uz šīs!

Grēciniekiem, apmelotājiem un ienaidniekiem maniem

Es esmu sagatavojis uguni un elles mokas

deviņās pasaulēs.

Bet jums, mani bērni,

es sagatavošu paradīzi uz zvaigznēm,

kādu jūs paši izvēlēsieties,

vēl savas dzīves laikā.

Tāpēc es jums saku:

nesaudzējiet šo planētu!

Nevilcinieties, apskatiet zvaigznes tuvāk,

izvēlieties sev svētīgākās debesis!

Mazticīgie!

Galu galā tāpēc es ieguldīju soliumu

šīs zemes dzīlēs,

tad radīju kuģus,

kas vago Visuma okeānus,

lai tuvinātu jums debesu velvi

un nomestu zvaigznes pie jūsu kājām!

Tos, kas man tic,

gaida mūžības

svētlaime pie zvaigznēm,

ko paši izvēlēsies.

Āmen, āmen,  saku jums,

gatavojies garajam ceļam,

Nebaidies no šķiršanās!

Uzticiet savu dzīvi

"VISUMAM"

debesu pārvadātāju biedrībai.

— Vergu tirgotāju un līķu dedzinātāju bandai! Neticiet Mulleram!

Tas, kurš kliedza, bija Petrs Broks. Nolēma kārtējo reizi izaicināt šo viltus kungu dievu! Viņam bija vienalga, kas runā – vai pats Mullers vai kāds ieliktenis; Viņš bija sašutis par nekaunīgo reklāmu, kur it kā dieva balss aicināja atbalstīt suteneru un vergu tirgotāju koncernu.

Ticīgos pārņēma neizmērojamas šausmas. Baiļu zibens skāra iekaisušās smadzenes un caurdūra nervu zibensnovedējus. Krita un plīsa glāzes, krita cilvēki, zaudēja no šausmām samaņu.

Bet no augšas atskanēja balss: — Velns ir atnācis kārdināt dievu!

- Nekāds  velns, ne arī dievs, atnācis cilvēks lai stātos pretī nelietim, izvirtulim un tūkstošu cilvēku slepkavam! Viss Muller-nams ir vieni vienīgi meli, pilnīga krāpšana!

Ba-bah!

Šāviens!

Lode nosvilpoja gar Broka ausi kā nekaunīgs ielas skrandainis.

Vēl viens šāviens!

Tagad deguna priekšā, lai viņš varētu saost, kā smaržo parkets. Un ietriecās paklājā blakus pirmajam.

- Sargieties!

- Šauj no augšas!

Broka balss - mērķis kādam tur augšā! Jā, jā, palūk, pa spraugu izspraucas roka ar brauniņu!

Varbūt tur Orsags, redz viņu ar savām deniņu lēcām?…

Ba-bah!

Vēl viens šāviens. Lode atkal trāpīja paklājā, blakus abām iepriekšējām.

Ceturto šāvienu Broks negaidīja. Viņš metās uz izeju, kuru aizsprostoja baiļu satrakotais pūlis. Broks uzlēca uz šo ķermeņu mudžekļa un tieši pār mugurām un galvām izgāja cauri aizsprostotajai portāla aizai, nokāpa pa kāpnēm un pirmais izskrēja uz ielas.

Ir nu gan! Viņam priekšā atkal bija Annas Dimeres prospekts, tas, kura galā agrāk stāvēja birža uz stikla stabiem. Broks atcerējās, kā gāja pa tumšo koridoru no Biržas zāles uz Mullera svētnīcu, taču viņš nevarēja īsti saprast, kā tie ir saistīti. Tagad biržas vietā ielas galā stāvēja templis ar dzirkstošu uzrakstu:

Kungam Mulleram

Tāda lūk mīkla, bet Brokam tagad tai nebija laika, jo viņu uztrauca cits, svarīgāks jautājums: kas noticis ar princesi, kuru viņš tik vieglprātīgi bija atstājis villā "Tamāra"? Varbūt viņai draud briesmas?

XXV Prinča Ačorgena seja. — Mullera acs princeses guļamistabā. - Lifts uz Gedoniju. - Atkal dzeltenā liesmiņa

Kad Broks aizskrēja uz princeses villu un sāka lūkoties telpās caur caurspīdīgajām sienām, izrādījās, ka tās visas, no zelta karnīzēm līdz grīdai, no iekšpuses aizsegtas ar zīda aizkariem. No kādas istabas ar debesziliem aizkariem atskanēja divas balsis – vīrieša un sievietes. Caur šauru spraugu starp aizkariem Broks ieraudzīja princesi sēžam un viņai pretī uz turku dīvāna - vīrieti.

Pielavīties pie istabas, klusi atvēt stikla durvis, izslīdējot starp aizkaru krokām tieši svešinieka acu priekšā — Broks to visu izdarīja veiklāk un ātrāk, nekā pats bija gaidījis. Viņš atradās buduārā.

Seja, ko viņš redzēja uz zilā aizkara fona, bija, maigi sakot, pārsteidzoša. Gan pēc formas, gan proporcijām tā atšķīrās no cilvēka sejas un varēja būt radusies tikai uz kādas citas planētas.

Pati par sevi tā varēja būt skaista, tāpat kā ir skaista zirga galva, taču pierastās cilvēka sejas tuvumā tā izraisīja izbrīnu.

Tā bija neparasti šaura un garena seja. Profilā deguns bija stāvi saliekts kā papagaiļa knābis. Dziļi novietotās acis mirdzēja dzeltenā, zaļā, brūnā un zilā krāsā, it kā tām būtu iespēja pēc vēlēšanās mainīt krāsu. Gludā augšlūpa bija vienkārši pārsteidzoša savā nesamērīgajā garumā. Viņa eleganti apgrieztās bārdas divi pelēkie ķīļi bija skaidri pielīmēti. Šis vīrs pacēlās virs princeses ar divām galvas tiesām; Viņa kājas bija garas un tievas. Svešinieks bija ģērbies baltā zīdā, kā tenisists.

- Viss atkarīgs no jums, - viņš teica, - jo joprojām var aizmirst par visu. Jūsu bēgšana, princese, bija smieklīga, taču izpelnījās Lielā Mullera cieņu pret jums...

— Kā viņš uzzināja par manu bēgšanu?

Princis Ačorgens līdzjūtīgi pasmaidīja:

— Vai tad viņš nav viszinošs? Jūs nopietni domājat, ka varat izvairīties no viņa visu redzošās acs? Viņš vēroja jūsu bēgšanu, sekoja katram jūsu solim tāpat kā tagad vēro mūs no savām debesīm...

Ačorgens ar liekulīgu dievbijību norādīja uz griestiem, uz apaļo stikla lēcu.

- Tā ir viņa acs? — princese bija šausmās.

- Protams! Visos stāvos, visās istabās viņš skatās uz saviem cilvēkiem, dienu un nakti...

— Bet pat manā guļamistabā griestos ir tāda pati acs! — princese iesaucās. – Kāda nekaunība!

– Bet vai tad dievs var būt nekaunīgs, viņš ir visu redzošs. Protams, viņš ieskatās arī jūsu guļamistabā, kā arī visās Mullera nama guļamistabās! Jums nevajadzētu no viņa kautrēties tieši tāpēc, ka viņš jūs pazīst tikpat labi, kā vīrs savu sievu, lai gan nekad agrāk jums nav pieskāries. Bet tagad viņam sagribējās to izdarīt. Jūs esat ieguvusi viņa labvēlību! Iesim! Es jūs aizvedīšu pie viņa!

- Nekad! — princese iesaucās, apmulsusi, it kā glābiņu meklēdama, skatīdamās apkārt.

- Jūs esat lepna, - sacīja Ačorgens, un viņa acis satumsa. – Tādu sieviešu Muller-namā ir maz! Un tieši tādas vajadzīgas Mulleram. Jums vairs nebūs jādejo. Viņš jums piedāvā pilnīgu pārvietošanās brīvību pa visiem stāviem! Jūs gūsiet svētlaimi Gedonijas debesu nostūros, apsoliet viņam tikai vienu vienīgu nakti!

- Tad labāk lai nāve, - princese drūmi atbildēja.

– Tieši tādu atbildi gaida Mullers! Ja jūs pati mestos viņa rokās, viņš jūs atgrūstu! Viņam patīk pretestība, sacelšanās, nodevība un ne tikai starp  vīriešiem, bet arī sievietēm! Viņš jūs vajās tik ilgi, kamēr vien jūs pretosieties. Un, kad viņš dabūs savu, tad labākajā gadījumā viņš nosauks jūsu vārdā kādu no ielām...

Princis Ačorgens nolika uz galda, tieši zem paraboliskās lēcas griestos, nelielu bronzas lampiņu, pienesa tai sērkociņu, un tūdaļ no lampas izlauzās liesma, un apaļo lēcu pārklāja zilgans plīvurs.

Pēkšņi princis pacēla galvu pret griestiem un izplūda ļaunos smieklos. Viņa acīs pazibēja zaļa uguns.

- Tātad, mana dārgā, skaistā Tamāra! Ohisvers Mullers uz desmit minūtēm apdullināts un akls! Mēs varam darīt, ko gribam, viņš neko neredzēs... Nebaidieties no Mullera, kamēr es būšu ar jums! Tikai es varu jūs izraut no viņa nagiem! Redzat? Viena jūsu žilbinošā, karaliskā smaida dēļ esmu gatavs nodot savu Pavēlnieku!

Viņš gribēja satvert viņas rokas, bet princese šausmās tās atrāva.

Princis uzreiz kļuva drūms.

- Nebaidies no manis! Es jums pāri nedarīšu... Es tikai gribēju jums parādīt savu spēku! Bet vispirms es vēlos nopelnīt jūsu mīlestību! Nāciet man līdzi! Es jums parādīšu Muller-nama iekšpusi, visus mehānismus, ar kuriem tiek veikti brīnumi, es atklāšu Viņa neredzamības, visuresamības un visuzināšanas noslēpumus. Tikai mēs abi, Mullers un es, zinām par šiem mehānismiem! Nāksiet man līdzi?

- Ejiet! Es esmu ar jums! - Broks nočukstēja un viegli noglāstīja princeses elkoni.

Un viņa pēkšņi satvēra šo roku un cieši to saspieda. Broks steidzās atbrīvoties, bet prinča Ačorgena šausmīgais tēls pat nesadrebēja.

— Nāksiet? — viņš gandrīz lūdzoši jautāja.

Princese bailīgi paskatījās apkārt un klusi atbildēja: - Nākšu!

Kad viņi ar mīkstu paklāju klātajā liftā iekrita bezdibenī, Broks atkal sajuta, ka ar viņa acīm notiek kaut kas dīvains: tiklīdz viņš nolaida plakstiņus, ieraudzīja sev apkārt pavisam citu pasauli. Un tik patiesi, it kā tas viss nebūtu sapnis! Atkal un atkal viņa priekšā parādījās tukšā galvaskausa nolādētā ala, par kuru viņš reiz sapņoja pirmo reizi. Atkal lampiņas dzeltenā liesma... Mullera visuredzošā stikla acs pārvērtās par caurumu šajā galvaskausā no izkritušā acs ābola.

Vispār šī bedre ir barakas logs, ārpus kura gaudo mežonīga sniega vētra... Tūkstoš stāvu vietā ir trīs pelēku guļamstāvu nāras, un uz tām saspiedušies guļ cilvēki. Zodi pierauti ceļiem, elpa silda sastingstošās krūtis... Bet šī vīzija parādās tikai aizverot acis. Kad tās atver, uzreiz nokļūst Mullera namā. Un krīt bezdibenī, stāvot blakus princesei, un redz sev priekšā prinča Ačorgena putnam līdzīgo seju, kurš nodevis savu kungu un dievu Mulleru!

Cik ilgi mēs jau lidojam?

Uzmanību!

Nekādā gadījumā neaizvēt acis!

Piezogas miegs...

Un, lai pārliecinātos, ka princese nav sapnis, jāpieskaras viņas elkonim,

un viņa uzsmaidīs atbildei...

Tātad, mēs lidojam uz Gedoniju...

XXVI Montekarlo Gedonijā. — Balerīna uz puantēm. — "Neticu jūsu zvaigznēm..." — Imperators Marloks, Lielās Saules dievs. — Princese uzvar. - "Tas jums ceļam!"

Sarkanā zāle, uzbūvēta ideāla konusa formā, slīkst gaismas jūrā. Vidū - apaļš galds, un uz tā ziloņkaula balerīna briljantu kurpēs griež puantes. Pienācis tuvāk, Broks ierauga gludi pulētu dārgakmeņu, metālu un dārgu koku mozaīku. Tā ir pasaules karte. Pa to slīd balerīna briljanta puantēs. Spēlētāji liek likmes uz valstu, impēriju un salu krāsām. Uzvar tas, kura teritorijā balerīna sastingst savā dejā. Ja uz ūdens, laimestu paņem azartspēļu nama īpašnieks. Jo mazāka teritorija, jo lielāks laimests.

Ātra balerīna slīd uz briljantu puantēm pāri kontinentiem, jūrām, salām. Spirāles pagriezieni, pa kuriem viņa griežas, kļūst arvien šaurāki, un tagad viņa šķērso Urālus un dejo pāri Sibīrijai. Tad pagriežas uz dienvidiem, jau šūpojoties, pārvar Gobi tuksnesi un pārgurusi nokrīt Indoķīnā.

— Mēnessakmens krāsa. Singapūra. Uzvar divdesmit devītais... Visi skatījās uz šauro dzeltenīgo seju un sāka sačukstēties:

— Mančžūru vicekaralis Ša-Ra..

Viņa sejā nepakustējās ne muskulis. Tikai slīpo acu melnās dzirksteles alkatīgi seko pie viņa plūstošajam zeltam.

Un atkal balerīna dejo, šķind zelts, zelta mulldoru kolonnas aug un atkal sabrūk... Broks, stāvēdams pie galda, uzliek roku uz augstas monētu kaudzes: ja gribēšu, tas viss būs mans! Izrādās, ka rokas spēku var novērtēt, novietojot to uz zelta kaudzes! Vai tie nav Plūstošie kalni, kurus tur augšā pieminēja vecais vīrs? Viena strādnieka darbs gada laikā tiek novērtēts viena mulldora vērtībā! Neiedomājama likme!..

-Viens mulldors vienāds ar sešiem miljardiem liru, - atskan aiz lodziņa restēm, virs kura uzrakstīts:

NAUDAS MAIŅA

Broks pacēla monētu no tuvējās kaudzes. Vienā pusē bija attēlota saule, otrā - zvaigznes.

Bet kas ir šie cilvēki ar dakšveida bārdām, kuri ar dāsnu roku, kā putniem graudus, met zeltu pasaules kartes raibajā laukumā?

- Skatieties, princese, - Ačorgens paliecas pret savu dāmu, - jaunais Sicīlijas karalis Malkolms Bruks-pašā! Bet blakus viņam - vienacainais ar zelta apkakli, tas ir hans Lamartens, Sahāras īrnieks. Viņš līdz šim uzvarējis visur, tikai šeit "Balerīnā" viņš cieš sakāvi,... Un tas lillā uzvalkā, ar trīsstūri uz krūtīm, Sikstuss, dieva Mullera svētais bīskaps, bijušais zagtu mantu uzpircējs. Kas ir tas nēģeris? Bokseris Kaimans. Viņš tagad sarunājas ar admirāli D'Artuā, kurš uz laiku ieguvis "visu jūru imperatora un okeānu valdnieka" titulu. Bet resnais viņam blakus ir Āfrikas piekrastes sezonas inspektors Dar-Gusts; viņš var atļauties šo spēli, jo pārvalda Mullera kasi. Aiz viņa stāv lords Everss, visu vecā kontinenta laikrakstu neoficiālais galvenais redaktors. Tas tur krunkainais ar zaļo bārdu? Viņam uz Marsa ir kuģniecības kompānija...

— Neticu tām jūsu zvaigznēm! — princese iesaucās tik skaļi, ka vairākas bārdas bailēs pagriezās pret viņiem.

- klusāk, Dieva dēļ, klusāk, -  princis Ačorgens nikni nošņāca, saspiežot viņas plaukstas locītavu, un tad mierīgāk piebilda: - Ja tas zaļbārdainais nelietis būtu jūs dzirdējis, jums būtu gals klāt!

— Viņi nezina, ka tā ir krāpniecība?

- Klusāk, klusāk! Visi zina un tomēr izliekas, ka tic... Tāda ir mūsu labvēļa griba! — princis pēkšņi iesaucās un piesardzīgi paskatījās uz apaļo logu griestos.

Šajā brīdī pie viņa pienāca izskatīgs, majestātisks vecis. Viņa pilnīgi plikais pakausis spīdēja no sviedriem, atspoguļoja pie konusa augšdaļas piekārto kristāla lustru.

Vīriešu rokas sadevās rokasspiedienā.

- Slava Mulleram, ķeizar! - Ačorgens sirsnīgi iesaucās. - Kas jauns uz jūsu saules?

- Paldies par uzmanību, princi, - vecis atbildēja, un viņa āda no pieres gandrīz līdz galvas augšai savilkās grumbās, - vieni vienīgi rūpesti... Es biju tur pirms nedēļas... Un teikšu jums godīgi, ir tik grūti būt taisnīgam dievam! Es ļoti labi saprotu Lielo Mulleru, kad viņš man sūdzas par savu dievišķo darbu nastu...

- Tā ir princese Tamāra, - iepazīstināja Ačogens. - Imperators Marloks, Lielās Saules A-111 dievs.

- Dzirdēju, dzirdēju, par jums, princese, - galvaskauss pasmīnēja. — runā, ka jūs pabijāt uz ZETB-1... Rūķu zvaigznājā.

Princese gribēja iebilst, bet Ačorgens atkal paspieda viņas roku un steidzīgi teica:

- Nav nekas sevišķs, princese gribēja mazas dzīvas lelles, viņa nolēma uz bērnudārzu atnest dzīvas rotaļlietas. Galu galā viņa vēl ir bērns... — Un uzreiz jautāja, mainīdams tēmu: — Nu bet jūs? Veicas "Balerīnā"?

- Vienmēr liku uz Indostānas melno teritoriju, - atbildēja kailais galvaskauss, - uzvarēju vienu reizi, un ar šo naudu man pietiks, lai es zaudētu vēl četrsimt sešdesmit astoņas reizes. Valstiņa taču maza, princi.

- Bet jūs gribētu uzspēlēt? — Ačorgens jautāja princesei.

- Nu ko, šķiet, uzspēlēšu, - princese pasmaidīja kā sapnī, - un uzlikšu uz savu valsti! Tā atrodas Baltijas jūras krastā, tur valda mans vecais tēvs...

- Es jums neieteiktu, - sacīja princis. — Paskatieties, kādu niecīgu pasaules kartes daļu aizņem jūsu valsts. Kā ods uz mamuta ķermeņa...

- Un tomēr es likšu uz karaļvalsti ko esmu zaudējusi... Varbūt piepildīsies mans lolotais sapnis...

- Ja jūs uzvarēsiet, - Ačorgens pasmīnēja, - Es pievienošu šo jūsu "impēriju" pie tā zelta, ko saņemsiet!

- Un es atgriezīšos mājās? - Viņa naivi pajautāja, piespiežot rokas pie krūtīm.

- Protams! - Es pats jūs tur aizvedīšu ar savu "Bezdelīgu", - princis iečukstēja viņai ausī.

Princese uzlika likmi uz sarkana, tik tikko pamanāma plankumiņa, uz kura neviens nekad nebija izdarījis likmes. Tieši tāpēc, vinnestam vajadzēja būt ārkārtīgi lielam.

Balerīna no jauna sāka griezt savu deju no Lepnības salas, un pasaules sirds. Briljantu tupelītes slīd pāri jūrām un zemēm, un tai nerimstoši seko drudžaini mirdzošas acis. Viņa aizvirpoļoja pāri debeszilajiem okeāniem, nedaudz piebremzējusi savu straujo skrējienu, atstāj aiz sevis Balkānu pelēkos laukus, dejā pārvar kalnus un upes, dodas arvien tālāk uz ziemeļiem, un neviens neredz roku, kas virza viņas skrējienu...

Bet tad šķiet, viņas ķermeni pārņēma pēkšņa spazma, kas paredz dejas  nenovēršamās beigas. Pēdējās nestabilās kustības, un balerīna krīt, smailās kurpes puantēm atsitoties pret sarkanu plankumiņu Baltijas krastā.

Tas ir Broka roku darbs.

Princese paņem veselu zelta kalnu un apbrīnas pilnu skatienu pavadīta atkāpjas no galda.

- Tas ceļam! - Tamāra priecājas, kamēr Ačorgens apmaina zeltu pret soliuma graudiņiem, paslēpj tos maisiņā un ātri aizvelk princesi uz durvīm.

Nākamā zāle atgādina sešstaru zvaigzni, kuras stari pagarinās, atstarodamies spoguļos. Galds vidū atkārto zāles formu, un uz tā arī virpuļo balta balerīna.

Broks ieskatās tuvāk: šeit vairs nav pasaules kartes, ir melnas debesis, izraibinātas ar zvaigznēm. Un spēle iet uz zvaigznēm. Broks neiebilstu tajā iesaistīties, bet nav laika. Princis Ačorgens ātri šķērso zāli, velkot princesi sev līdzi.

XXVII Svētlaimīgo sapņu atdusas vieta. — Baudu kults. — Debesu cilvēki zem caurspīdīgajiem griestiem - uztraucas. - Nokostais pirksts

Viņu priekšā ir jauna, ne mazāk pārsteidzoša telpa, vienlaikus guļamistaba un kinostudija.

Uz grezniem dīvāniem pilnīgā prostrācijā guļoši cilvēki. Viņu atvērtās acis ir pa pusei izspiedušās no dobumiem, zīlītes melnas, kā traipi uz nosusināmā papīra. Virs tiem uz statīviem sakrautas kinokameras, griežas filmu ruļļi, objektīvi ir vērsti tieši uz guļošo cilvēku acīm.

- Te ir svētlaimīgu sapņu atdusas vieta, - skaidroja Ačorgens, - miega pulveri, kas šurp tiek vesti no Vest Vesteras, uz cilvēka aci iedarbojas dīvaini. Tādu pulveru reibumā viņu redzokļos var redzēt burvīgus, dīvainus, neticamus sapņus. Kinokompānija "SONFILM" nolīgst šos nelaimīgos, kas  no pilieniem un pulverīšiem jau ir zaudējuši saprātu. Viņu redzokļos nofilmētie sapņi pēc tam tiek demonstrēti uz Gedonijas kinoteātru zīda ekrāniem.

Ačorgens pieliecās pie princeses un konfidenciāli teica:

— Es jums parādīšu filmu, kas uzņemta no narkomāna zīlītēm (viņš dzer tikai "Foka" tabletes), un jūs būsiet pārsteigta, cik izdomas bagāta ir mīlestība savās fantāzijās! Tikai jums varu atklāt noslēpumu, ka "SONFILM" izmanto šīs krāsainās stereo lentes, lai parādītu pārceļotāju uz neesošām zvaigznēm erotiku...

Tad viņi nokļuva milzīgā telpā, tik spoži apgaismotā, ka uz mirkli Broks kļuva akls. Kad viņš beidzot atjēdzās, pār viņu burtiski gāzās iespaidu lavīna.

Pirmkārt, no augšas krita rozes. Patiesībā tās pat nebija rozes, bet gan rozā sniegpārslas, kuras krītot pārklāja augstus, krāšņus paugurus un visdažādāko formu, izmēru un toņu no gumijas spilveniem izveidotas ligzdas.

Un uzreiz Broka ausīs ieskanējās  klusināta mūzika, it kā nāktu no pazemes, mūzika, aizkustinoša savā mānīgajā tālumā - varbūt tur augsta kalna galā spēlē vijole, varbūt bezdibenī raud čells...

Viņš lika plaukstu zem rožu pārslām, kuras izkaisīja kristāla strūklakas centrā un sajuta iedvesmojoši ledainu aukstumu; Tas bija kā uguns niknā salā, kā vēsums karstumā. It kā viņu mocītu slāpes un vienlaikus šīs slāpes tiktu veldzētas...

Apkārt, ieslīguši spilvenos, gulēja vīrieši un sievietes. Pērļu kaklarotas un vidus jostas bija viņu vienīgais apģērbs. Viņi tvēra rozā pārslas ar lūpām un pakļāva tām savu ķermeni. Kailas verdzenes nesa uz galvām zelta traukus ar brīnišķīgiem gardumiem un augļiem.

Visu acis bija pievērstas griestiem. Kas viņus ieinteresēja? Griestu vietā - caurspīdīga plāksne, uz kuras dejo kaili vīrieši un sievietes. Gurni šūpojas mūzikas ritmā, plakstiņi ir aizvērti mīlestības un iekāres gaidās, kājas liecas tā, it kā tām nebūtu locītavu.

- Tie ir baudu kulta priesteri, - Ačorgens paskaidro princesei, kura paslēpa seju rokās. - Izmēģiniet šīs pārslas, mīlestības sniegu no zvaigznes ANDRADIJA. Tas izkusīs uz jūsu mēles gala, un jūs dosiet piedošanu visiem, kas pielūdz dievieti Andradiju.

Viņš saspieda princeses elkoni un pievilka viņas roku pie strūklakas straumes. Bet princese, trīcēdama, paļāva savu seju sārtajām pārslām. Kā sapnī viņa aizvēra acis un pavēra lūpas. Ačorgens triumfējoši pasmaidīja.

- Un tagad, manu meitenīt, paskatieties uz augšu! Tur jums bija jādejo - uz jūsu gurniem skatītos šie bezdzimuma nespējīgie! Tagad jūs varat to visu izbaudīt pati. Jūs pazīsiet citu, izsmalcinātāku svētlaimi, jo mēs esam tikai sākuši savu ceļojumu caur debesīm!

Princis Ačorgens apskāva princesi ap vidukli un maigi piespieda pie sevis. Viņa nepretojās. Ja Broks šajā brīdī būtu ieskatījusies viņas acīs, viņš būtu redzējis, kā viņas plakstiņi trīc no vēlmes, kā no viņas lūpām pavērtām kaislē un alkatīgi tverošā rozā pārslas izplūst aizsmakušas nopūtas...

Bet Broks to neredzēja. Starp rozā sniegā klātajiem sibarītiem viņš pazina admirāļa melīgi labsirdīgo masku tumšajās brillēs. Tas jūsmā staipījās, iegrimis līdz viduklim mīkstākajos spilvenos, un uz viņa kailajām krūtīm gulēja sudraba zvaigzne. Brokam bija ļoti svarīgi uzzināt, par ko viņš runājas ar apkārtējiem "plikajiem". Viņi visi gulēja uz muguras, laiski paskatījās uz augšu un ik pa laikam nokratīja izkusušo sniegpārslu lāses.

— Jūs ticat brīnumiem, admirāli?

- Muļķības!

- Un kā jūs izskaidrojat visu, kas tagad notiek mūsu Mullera namā?

- Mūsu Lielajam Mulleram arī ienaidnieki  ir lieli! Viņš var lepoties ar tiem...

— Līdz šim viņš ir iznīcinājis visus, kas stājās viņam ceļā!

– Bet šoreiz briesmas nāk no citas puses...

– Jūs gribat teikt no augšas? Jā, siņjor?

— Pagaidām virs mums ir brīnišķīgas bildes... Slaido kāju revolūcija, stāvo gurnu viļņi...

— Palūk, kardināl, tās burvīgās kājiņas es pazītu starp miljoniem...

— Sula Maija... pat iemācījusies dejot...

— Un tās jaunavas gūžas...

— He-he-he! Jūs vēl neesat tās skūpstījis?

– Mullers nebaidās pat no velna...

– Nešaubos. Bet lai varētu iznīcināt šo velnu, viņam tas ir jāredz!

- Skatieties! Dejo Anna Martone! Neparasts skats!

— Dumpīgie vergi jau nokāpuši sešdesmit stāvus zemāk!

- Katru dienu, pa vienam stāvam!

- Nu, tas nozīmē, ka viņi joprojām ir divu gadu attālumā no debesīm! Runā, ka Viteks no Vitkovices nogājis no prāta...

- Nekā tamlīdzīga. Viņš ir nogalināts!

- Noindēts!

- Dzirdēju, ka vienas nakts laikā novecojis par piecdesmit gadiem!

- Skatiesties! Kaja Barardo dejo "Balerīnā" uz pasaules kartes!

— Tas man izmaksāja sešdesmit tūkstošus... Es simts reizes liku uz Sīriju — un katru reizi zaudēju!

- Kurš, jūsuprāt, admirāli, ir uzdrošinājies?...

— Atskanēja balss...

— Bet kur ķermenis?... Ķermenis, no kura līs asinis, kuru varēs nogāzt zemē?

- Cilvēks bez ķermeņa!

- Muļķības!

- Tas ir Dievs!

- Viņš ir visspēcīgs!

— Aizkapa Balss!

— Kosmosa aicinājums!

— Zvaigžņu naidīgais spēks!

- Metafizikai ar to nav nekāda sakara, ser! Tās ir daudz baigākas briesmas par visām zvaigžņu un zemes dzīļu balsīm un spēkiem! Tas ir cilvēks!

- Cilvēks? Jūs esat jucis!

— Nevis viens cilvēks, bet cilvēku grupa, kas iefiltrējusies mūsu rindās, Mullera kalpu rindās! Viņi staigā starp mums, kopā ar mums pielūdz un godina Mulleru, apmeklē mūsu klubus, un viņiem ir pietiekami daudz zelta, lai atklātu visus Mullernama noslēpumus! Jā, kungi, mūsu vidū ir nodevēji!

— Bet kauja Eldorado?

— Bet vārdu duelis biržā?

— Bet kauns Mullera svētnīcā?

— Eldorado bija apšaude!

— Templī arī!

— “Visuma” noslēpums atklāts!

– Akcijas nokritušās no četrdesmit tūkstošiem uz divdesmit!

— Man ir simts akciju!

- Ja mēs neiznīcināsim šo spēku, tas iznīcinās mūs!

- No kā jūs baidāties? Ar mums ir Mullers!

- kopā ar mums arī kritīs!

- Tsss!

- Kungi, es zinu kā saucas tā negantā enerģija, kas spējīga mūs iznīcināt!

- Kā?!

- Petrs Broks!

– Nu, protams, viņš sevi tā nosauca, kad Lielais Mullers biržā jautāja, ar ko viņam tas gods runāt!

- Un šodien, šodien viņiem ir paredzēts satikties Alises Mūras ielā deviņdesmit devītajā istabā!

- Mullers un Broks!

- Deviņdesmit deviņi - tā jau tukšo spoguļu zāle!

- Elektriskā grīda ar lūkām-slazdiem!

— Tur sajuka prātā pirmās dumpja vadonis Verners...

— tur pazuda dumpīgais "Augšējo stāvu" redaktors Andrē!

— no turienes tā arī neiznāca nodevējs Olims!

- Bet ja balss neatnāks uz deviņdesmit devīto istabu?

- Atnāks!

— Bet ja viņš nevarēs atrast ceļu?

- Bet viņš taču ir visur!

- Tātad viņš ir visuresošs?

- Kā kungs dievs Mullers!

- Tātad tas ir jauns dievs!

– Tātad, izrādās, ka viņš ir šajās sienās – starp mums!

– Mēģiniet viņu pasaukt. Redzēsiet, viņš atbildēs!

- Nē! Kāpēc? Ir vērts spēlēties ar velnu?

- Mullers ir virs mums. no kā jūs baidieties?

— Dejo Dora O'Braiena Parīzes skaistākā sieviete!

- Gļēvuļi! Nenormālie! Es viņu pasaukšu!

- Klusāk! Visu zvaigžņu mīlestības dēļ klusāk!

- PETR BROK!

- Izbeidziet!

- Petr Brok! Ja tu, putnubiedēkli, esi starp mums, parādies!

- Klusējiet! Klusējiet!

- Ja vari, izdari brīnumu, un es tev noticēšu!

- Pietiek!

- Petr Brok! Esmu baņķieris Salmons, lūk, mana roka. Ja tu esi tik varens (baņķieris pacēla roku), iekod man vidējā pirkstā!

Tūlīt baņķieris iebļāvās necilvēcīgā balsī. Acumirklīgas asas sāpes - pārrauts nervs, asiņu strūkla, un vidējais pirksts ar platu melnu gredzenu krīt uz trauka, apšļakstīdams ēdamo hiacinšu baltos salātus.

Visi sastinga šausmās.

Bālos vaigus pārklāja sarkani plankumi, sarkanie kļuva zili, zilie no bailēm kļuva melni.

Bet Broku nerūpēja  šo izvirtušo salašņu grimases zem caurspīdīgās plātnes? apjukuma un panikas pārņemto dievietes Andradas pielūdzēju jūklī,  viņš ieraudzīja princesi: Ačorgens pacēla viņu uz rokām un metās pretējā virzienā, nekā skrēja pārējie.

Petrs Broks metās viņam pakaļ.

Princese pazuda stūrī aiz smaga koraļļu aizkara. Broks to pagrūda malā un uzgrūdās baltām durvīm.

Viņš atvēra durvis, bet neko neredzēja.

XXVIII Baltā tumsa. — Smaržas un atmiņas. — atkal lampas uguntiņa. - "Tā ir mana pagātne!"

Piena balta migla ar opalescējošu spīdumu aizšķērsoja viņa ceļu. Broks vilcinādamies apstājās, berzēja acis un sāka taustīt apkārtni ar rokām.

Trīs soļu attālumā no viņa pazuda divas figūras – melnā un baltā, Ačorgena un princeses. Broks lēca miglā, izstiepis rokas, bet neko nenoķēra. Baltā tumsa viņu apžilbināja. Opalescējošais klusums bija apdullinošs.

Viņš metās tajā virzienā, kur princese bija pazudusi. Viņš kliedza un vicināja rokas kā putns ar nolauztiem spārniem. Migla sāka viņu žņaugt, zvanīdama ausīs ar dīvainu melodiju. Nē, tā nav migla! Tā vārās asinis viņa dzīslās!

Ar katru soli viņu arvien vairāk pārņēma bailes. Kājas ļima, atsacījās staigāt; Visapkārt, visur, visur viņam rēgojās baigas briesmas. Bet viņš turpināja soļot uz priekšu, ilgi, ilgi, un viņa ceļam nebija gala...

Pēkšņi Broks apstājās. Bail spert soli uz priekšu, un bail arī griezties atpakaļ! Viņš slīkst, slīkst baltās tumsas purvā, viens, visu pamests, izšķīst miglas bezgalībā. Viņš jau ir miris, baltā tumsa viņu aprij, caurstrāvo, piepilda. Viņa līķis te gulēs vēl ilgi, ilgi, līdz beidzot pazudīs šī baltā nebūtība un te ieradīsies cilvēki, kuri, viņu neredzēdami, staigās pāri viņa mirstīgajām atliekām.

Nav spēka iet tālāk. Kājas iestigušas smagajā, biezajā miglā. Broks nokrita zemē un sāka raudāt.

Un pēkšņi - kas tas? nāsis kutina dīvaina smarža. Smarža ir tik stipra, ka aizmiglo Broka apziņu, iedarbojoties uz smadzenēm kā alkohols. Tā izraisa miegainību un atmodina atmiņas, iekrāso pārsteidzošus attēlus. Bet no kurienes rodas tāds aromāts – tikko jūtams un salds? Tā ir nopļauta zāle meža malā. Smarža no siena vāliem paceļas līdz saulei kā dūmi no altāriem.

Arī es guļu uz šī vāla, siens zem galvas, siens matos, un esmu visapkārt apbērts ar žūstošiem kalnu augiem, timiānu, salviju, kumelītēm.

Bet, tiklīdz atveru acis, redzu miglu, biezu kā krējums. Atceros... Princese aizbēga, un mūzika skan kaut kur visuma centrā... Bet šī smarža, no kurienes tā rodas un ko tā nozīmē? Brīnišķīga smaržu melodija, kas ķircina un moka vēl vairāk nekā tālās, skumjās čella un vijoles skaņas...

Sejā uzdvesmo meža tvaiki - sūnas un priežu skujas, ogas un koku sveķi. zaļajās papardes mežģīnēs es redzu avotu. Te ūdeni dzer meža putni un brieži...

Bet lūk, arī meža smaržas izšķīdušas baltajā miglā. Un no kaut kurienes jau atvirmojusi cita smarža. It kā uzpūtis vējš un saplivinājis buras. Svaiga jūras elpa. Sāls smarža, zivju zvīņas un siltajos ūdeņos kūstošs ledājs. Noslēpumaina nezināmas salas smarža, kurai garām brauc kuģis. Sala ir apdzīvota, jo es jūtu sviedru smaku un dūmus no ugunskuriem. Bet arī šī sajūta pazūd.

Tagad ieelpoju pavisam citu smaržu, kas atmodina dīvainus, sen aizmirstus sapņus. Virtuves plīts karstums, smaržīgie tvaiki, kas paceļas no katliem un vēsta par vakariņu tuvumu... Un pēkšņi - caurvējš no atvērtajām durvīm. Kāda balss kliedz: "Karš!" Un atkal viss pazūd, bez atgriešanās.

Bet tagad zied maijpuķītes... nē, tās nav maijpuķītes, tās ir mīļotās smaržas, kuras viņa uzšlakstījusi uz krūtīm. Viņa pieliecas pie manis un es ieroku seju viņas matos, lai sajustu jaunās smaržas...

Nu bet šīs, - nakts smaržas. Mēness smarža, mans Dievs, tā ir šķiršanās... tā ir ezera zaļā smarža, nē, asaru! Tā raud mana mīļotā...

Smaržas ātri nomaina viena otru.

Pukstošas lokomotīves dūmu smaka.

Siltumnīcu smagais gars - seši zirgi, trīsdesmit cilvēki...

Nāvējoša smaka - netīrumi, degvīns, sviedri, atejas bedres.

Tāle.

Svaigi izrakta zeme.

Šaujampulveris.

Ugunsgrēki.

Asinis.

Atkritumu, skārda kārbu, pūžņojošu brūču, karbolskābes, saspiestu blakšu smaka, pūšanas smaka, melni apsaldējumu plankumi, kas trūd zem netīriem apsējiem.

Zem griestiem smird dzeltena petrolejas lampa...

Broks uzlēca. Tā... tā taču mana pagātne! Atmiņas, kuras esmu pazaudējis. Ātrāk! Ātrāk! Viņš pavicināja ar rokām. Nekā! Balta migla. Melna princese...

Nav citas pagātnes, kā vien Mullernams...

Broks sasparojās, metās uz priekšu, uz priekšu... un pēkšņi - viņa izstieptā roka pieskārās mīkstam zīda audumam. Ass rāviens - un Petrs Broks sastingst izbrīnā.

XXIX Par zvaigzni Ačorgeneterramolistergen. - Princese Tamāra ir gatava iemīlēties princī Ačorgenā. — "...mūsu gulta gaida..." — Petrs Broks atkal izmanto savu neredzamību.

Viņš stāvēja uz princeses zilā buduāra sliekšņa. Mullera apaļā acs, lūkojoties lejup no griestiem, atkal pārklājusies ar zilu dūmaku. Bet lampa uz galda jau sen nodzisusi. Uz zilā dīvāna sēž princese. Viņa pārģērbusies zilā kleitā, pieskaņotā sienu aizkaru krāsai. Viņa tur rokās cigareti un paceļ pie lūpām, kuras veras pārdrošā, izaicinošā smaidā, slaidu vīna glāzi. Cigaretes ogle apraksta plašu loku. Kristāla kauss un princeses rīkle tagad ir vienots skaists trauks.

Bet trakākais ir tas, ka viņas tievo vidukli skauj prinča Ačorgena garā roka! Un princese smejas! Smejas par kaut ko, atmetusi galvu atpakaļ. Ačorgena roka apvijas ap princeses vidukli, kā žņaudzējčūska, gatavojoties nožņaugt savu upuri. Viņš skūpsta matus un čukst: - Mana mazā zvaigzne, mans sudraba zvaniņš, iedzer vēl, tas ir dzēriens no manas dzimtās planētas reibinošā ledāja. Tu to visu jau zini... Esmu dzimis uz zvaigznes Ačorgeneterramolistergen, atceries to labi, tev tas jāatceras, tāda ir mana griba! Varbūt netici?

- Nē, ticu...

- Tagad tici arī zvaigznēm?

- Es ticu visam, ko tu saki!

— Glāzes dibenā ir manas zvaigznes attēls. Tu to redzēsi katru reizi, kad izdzersi līdz galam. Dzer!

Princese atkal paklausīgi izdzēra un iesmējās.

- Pietiek, pietiek smieties! Pārtrauc savus skaļos smieklus! Mana dārgā? Es tevi mīlēšu tā, kā mīl uz zvaigznes Ačorgeneterramolistergen. Es tev iemācīšu mīlēt, un tu man parādīsi savu mīlestību...

Rokas-žņaudzējas lien augšup pie princeses krūtīm, pie kakla.

- Gribi?

- Gribu!

- Dod man savu roku, es nosegšu to ar skūpstiem... varbūt tu cietīsi manis dēļ, bet tava mīlestība tevi dziedinās. Mana zemes mātīte, tu mani mīli, tu tiešām mani mīli?

Princese, samīļodama viņu, uzliek galvu viņam uz pleca.

- Noskūpsti mani, Tamāra! Pieskaries manām lūpām, jo tā uz šīs zvaigznes sākas mīlestība!

Viņa kaislīgi apvija rokas ap Ačorgena kaklu.

Broks aizsedz ar rokām seju un šausmās novēršas. Kā tas ir iespējams? Princese Tamāra, viņa princese, kura nīkst šajā Bābeles tornī, gaidot atbrīvošanu, nekaunīgi skūpsta šo briesmoni ar savām tīrajām, nevainīgajām lūpām!

- Skaties, mīļā, mūsu gulta mūs gaida!

Princese pieceļas...

Protams, viņš taču princis, un kas esmu es? Nekas, neredzamais nekas! Bet tāpēc es ienācu Mullernamā, tāpēc es piekritu šai metamorfozei, lai viņu atrastu, aizsargātu un izglābtu! Vai tad es neapsolīju, ka viņu pasargāšu? Galu galā viņa juta manu pieskārienu! Un viņas noslēpumainais smaids – vai tā nebija atbilde uz maniem vārdiem?

O, kaunu zaudējusī nodevēja!

Mans vienīgais gaismas stars Mullernamā ir izdzisis! Ah! Kā es varēju sapņot par viņas mīlestību?... Ko, ko viņai vajadzētu mīlēt, es taču esmu neredzams!!

Projām! Prom no šejienes!

Vēl viens atvadu skatiens uz princesi. Ar tievajām rokām aiz galvas viņa stāv spoguļa priekšā un smejas...

Ak Dievs, kas noticis ar princeses acīm? Tās klāj smagi plakstiņi! Princese smejas ar aizvērtām acīm! Lūpas skaļi smejas, bet acis aizmigušas... Tikai tagad Broks saprata, kas notiek!

Hipnoze!

Viņš spogulī redz, kā Ačorgena degošais skatiens urbjas princesē.

Šajā brīdī Broks vairs neizturēja, viņš nikni metās pie Ačorgena un no visa spēka iesita viņam pa garo augšlūpu. Dūre pati izvēlējās jūtīgāko vietu, kur sist. Briesmonis klusi nokrita uz grīdas. Broks norāva tuvāko aizkaru un sasēja Ačorgena rokas un kājas. Pēc tam ar tā paša aizkara gabalu aizbāza muti, pabāza ļengano ķermeni zem gultas un tikai pēc tam pievērsās princesei.

Bet princese neko neredzēja un nedzirdēja. Mehāniski viņa turpināja pildīt hipnotiskās pavēles tam, kurš tagad gulēja kā maiss zem gultas. Viņas pirksti trīc zīdainās krokās, it kā tie turētu atslēgas uz slepenajām durvīm, kas paslēptas baltuma mākoņos. Princese izģērbjas... Broks vēlas kliegt, brīdināt, pamodināt, bet tad...

XXX Princese Tamāra domā, ka ir viena. - Esi uzmanīgs, Petr Brok! - Rokas var satvert ar rokām

…Tad viņš spogulī ieraudzīja, ka viņa atvēra acis. Princese arī ieraudzīja savu dīvaino pamošanos spogulī un neizpratnē ielūkojās stikla sudrabainajā virsmā. It kā būtu pamodusies no dziļa miega. Viņa neizpratnē paskatījās apkārt un izberzēja acis. Un visbeidzot aizdzina prom sapni, pie kura vēlējās turēties. Baltie spilveni zem zilās nojumes viņu vilina... Broks viņu vēro ar saspringtu uzmanību, un viņa lēnām, neapdomīgi izģērbjas, uzskatot, ka istabā nav neviena, izņemot viņu un spoguli.

Kas jādara? Nē, tagad sevi vairs  neatklāt... Par vēlu!.. Bet es modri sargāšu viņas miegu. Galu galā viņa pat nenojauš, ka zem viņas gultas guļ briesmonis Ačorgens ar aizbāztu muti. Kas būs, ja viņš pamodīsies un izrausies brīvībā?

Man jāpaliek šeit sardzē!

Viņš iespiedās stūrī, sakodis zobus un aizturējis elpu. Un pēkšņi no neprātīgas domas viņam satumsa acis.

Gar mežģīnēm iet rozā lentīte ar saldu solījumu... Nē, dzen prom, šīs domas! Vienkārši pietuvoties viņas lūpām – o, svētlaime... Viņas mati, lūpas, acis – kāds brīnišķīgs zieds uzplauka uz viņas baltā kakla! Seja ir visskaistākā, dārgākā, kas sievietei ir, acis aizrauj un pievelk... Bet tad viņa pasmaida un kļūst vēl skaistāka, jo visiem toņiem tiek pievienots vēl viens, vēl pumpuros paslēpts - sniegbalts, porcelāns!

Kurpes jau šūpojas uz purngaliem un krīt nost. Pazibēja ceļgali un gurni, un plānākās zeķes jau guļ uz grīdas kā nomesta čūskas āda. Gludais spogulis atspoguļo princeses jaukās rokas un krūtis, tik tikko klātas ar mežģīņu putām.

Broks skatās šo rotaļīgo spēli ar aizturētu elpu.

Princese ar laisku smaidu staipās savā uzvarošajā vientulībā. It kā viņa būtu nogurusi no ilgas izlikšanās un laimīga nometusi masku, lai seja atpūstos un uz īsu brīdi atkal kļūtu par sevi!

No viņas lūpām izlido maigi čuksti, plīvojoši kā tauriņš: - Esmu princese... nē, ne princese...

Uz spoguļa aukstās virsmas vārdi pārvēršas miglainā mākonī. Viņa to noslauka ar plaukstu un skatās uz sevi it kā pirmo reizi mūžā.

Broks tik tikko spēj valdīties, asinis smagi pukst viņam deniņos. Bet kaklā sakāpis baiļu kamols. Kā princesei atklāt savu klātbūtni? Galu galā pietiek pateikt vārdu - un brīnišķīgais redzējums pazudīs!

Nu, nekas – Petrs Broks ir sagatavojis tūkstošiem vārdu, ar kuriem apbērs un pierunās princesi. Un tomēr, vai visi šie maigie vārdi nebūs bezpalīdzīgi, ja viņa neredzēs acis, kurās var noslīkt, nejutīs cilvēka ķermeni, kurā pulsē karstas asinis?

Princese pieiet pie gultas, atmet segu, nogludina spilvenu un saldā nogurumā nokrīt uz tā. Viņa liek rokas zem galvas, paskatās uz augšu, bet, iegrimusi domās, neredz zelta zvaigznes, kas uzaustas uz zilās nojumes. Šīs domas liek degt sejai un reibt galvai.

Broks, uz pirkstgaliem, tik tikko pieskardamies pūkainajam paklājam, piezogas pie princeses. Noliecas pār viņu. Viņa skatās ar milzīgām, nekustīgām acīm un tomēr neredz. Brīdi vēlāk viņa degošās lūpas pieskaras viņas mitrajai, puspavērtajai mutei.

Cik dīvaini! Princeses sejā nekas nepakustējās. Tikai viņas skatiens uzreiz kļuva vērīgs, ass, it kā viņas domas būtu atgriezušās no tālienes. Viņa pastiepa rokas, bet šoreiz Brokam izdevās izslīdēt. Kad briesmas bija pāri un vīlušās rokas atkal nokrita, viņš uzdrošinājās spert jaunu soli: piespieda lūpas pie viņas kakla.

Princese guļ klusi, nekustoties, kā apburta. Viņš pat baidās elpot, lai nenobiedētu brīnišķīgo sapni...

Neaizmirsti, Petr Brok, princesei arī ir rokas, un tagad tev no tām neizbēgt. Lūk tavi mati, tava seja un lūk, tavas rokas, kuru katrs pieskāriens tevi izdod princesei! Un šīs rokas var satvert ar rokām...

XXXI Petrs Broks melo. — "...man vēl nav sejas..." — Mullers atgādina Brokam par tikšanos, - "...Es tevi gaidu..."

Viņu rokas sastapās un lūpas atkal sastapās skūpstā. Princese čukst: - Kas tu esi, kas tu esi?

Broks klusē.

- Saki, tu esi tas dievs, kas mani sargā?

- Jā, dievs. – Broks ir mazdūšīgs, jo baidās pazaudēt izcīnīto.

- Dievs, - princese atkārto, - kāds dievs?

- Labais, - Broks čukst, priecājoties, ka atrada īsto vārdu.

- Es zinu, ka labais, bet jauns?

- Jauns... - Pienācis laiks sniegt atbildi! Tūlīt viss kļūs skaidrs, bez slēpšanās... Bet Broka instinkts saka, ka viņš izturēs šo pārbaudījumu, viņš noteikti to izturēs...

- Jauns, - viņa atkārtoja, - un skaists?

- Nav ne jausmas. – Broks godīgi atzinās.

Princeses pirksti pārslīdēja pār viņa seju. Lūk, deguns. lūpas, acis... bet kā ar tausti noteikt jaunību un skaistumu? Ja viņa būtu akla, viņa to visu droši vien redzētu ar plaukstām. Un tā, acis neredz, un rokas arī nevar atjaunot tēlu.

- Es gribu tevi redzēt! Ar acīm! — princese pieprasīja. - Parādi man savu seju!

– Man vēl nav sejas. Esmu atnācis satikt Mulleru...

— Klusāk! Klusāk! — princese bažīgi nočukstēja un aizvēra muti ar skūpstu.

- No kā tu baidies, Tamāra?

- Viņš! Viņš! Viņš dzird visu! Viņa acs virs mums var būt aizvērta, bet viņa ausis noklausās katru spraugu!

- Lai! Esmu šeit, lai aizsargātu tevi, princese!

Viņa pasmaidīja, kaut ko atcerējusies.

— Pirmo reizi tu pienāci pie manis samta zālē, kad es zaudēju samaņu no tās briesmīgās gāzes. Es redzēju baltus dūmus un dzirdēju, kā tie šņāc, izplūzdami no alvas caurules. Atceros neciešami koši violeto bumbu, sasietas rokas, nāvīgu šausmu maskas, krītošus ķermeņus... Es sastingu un uzreiz jutu, ka mani kāds satver un nes uz zvaigznēm. Tas biji tu... Otro reizi tu pienāci pie manis, kad es stāvēju pie sienas. Tu teici: "Nebaidieties! Nejautājiet neko! Es esmu ar jums! Bet kas notika ar tiem, kas palika?

- Viņiem tur ir milzīga krāsns, un tajā cilvēku ķermeņi, sirdis un acis kas pārvēršas pelēku pelnu kaudzēs, kas pēc tam tiek izkaisīti pa vējiem visos virzienos. Klīst arī valodas, ka no kauliem taisa pūderi.

- Bet es, muļķe!  Gribēju aizbēgt uz zvaigznēm... - princese nočukstēja, un viņas acis nodzisa. – Sākumā domāju, ka tu pie manis esi atlidojis no Gulbja zvaigznes. Es no turienes saņēmu slepenas zīmītes, kad vēl dzīvoju pie tēva. Tas nozīmē, ka nav ne Gulbja zvaigznes, ne Rūķu zvaigznāja...

— Meli! Vislielākie meli - viss šis Mullera nams no pamatiem līdz jumtam, ja tam vispār ir jumts. Starptautiska vergu tirgotāju un līķu dedzinātāju banda...

- No kurienes tu nāc?

Viņa atkal tausta viņu, ar pirkstiem glāsta viņa seju.

Un Pīters Broks pēkšņi jūtas nepanesamu kaunu par savu krāpšanos. Viņš izliekas par dievu, lai iekarotu viņas mīlestību! Viņa kaislīgais impulss jau sen norimis, un tagad katrs viņas skūpsts atbalsojās ar dziļu pateicību...

- Es neesmu dievs, - viņš ar nožēlu atzina, - esmu tikai cilvēks, parasts cilvēks!

Viņa izbrauca ar roku caur viņa matiem.

— Vai tad jauns vīrietis nav labāks par vecu dievu?... Es gribu tevi redzēt!.. Parādi man savu seju!.. Nē, tu neesi cilvēks! Tu esi pieņēmis cilvēka veidolu, jo tu mani skauj un skūpsti. Bet kāpēc, kāpēc es tevi neredzu? A! Sapratu! Es sagatavošu ģipsi un izveidošu veidni no tavas sejas, jo tā mīlēt taču nevar... nevar...

- Pagaidi, Tamāra! Pagaidi, drīz tu mani redzēsi! Izpildīšu savu uzdevumu un atkal kļūšu par cilvēku! Šovakar man jābūt Alises Mūras ielā, trīssimt piecdesmit ceturtajā stāvā, deviņdesmit devītajā... Esmu pilnībā zaudējis laika izjūtu... Nav ne dienu, ne nakšu... Kad Mullers man pateica savu "šodien"? Šķiet, ka no šīs “šodienas” mani šķir daudzas stundas! Varbūt es jau esmu nokavējis?... Saki, tagad diena vai nakts? Vai tiešām pasaulē nav nekā, izņemot Mullernamu? Saki man, saule joprojām pastāv... saki man, Mēness vēl spīd pār Mullernamu?... Trīsdesmit dienas... Kurā stāvā es tagad atrodos? Kā man atrast Mulleru? Kā viņu nogalināt?

Un pēkšņi no augšas atskanēja balss: - Petr Brok! Trīs simti piecdesmit ceturtais stāvs! Deviņdesmit devītā telpa. Es tevi gaidu!

Broks pielēca kājās un paskatījās uz griestiem. Izbolītā “Dieva acs” jau bija atbrīvojusies no duļķainās plēves un ļauni skatījās uz viņu. Protams! Miljons acu, miljons ausu, kas izkaisītas pa tūkstoš stāviem! Bet balss – viņa balss tiešām var sasniegt pat princeses guļamistabu? Kā viņš zina, ka esmu šeit, pie viņas gultas? Vai arī viņa balss ir dzirdama tieši šajā brīdī visos tūkstoš stāvos? Broks pat nodrebēja.

- Dzirdi, princese? Viņš sauc! ir pienācis mans laiks! Tu paliec šeit.

- Iešu tev līdzi!

Viņa izlēca no gultas un ar trīcošām rokām sāka ģērbties.

- Nē, nē, paliec!.. Es ar viņu parunāšos un atgriezīšos pie tevis!

-Tu neatgriezīsies! Viņš tevi nogalinās! Deviņdesmit devītajā istabā tevi gaida tūkstošiem viltīgu slazdu!

— Zinu es viņa slazdus! Tukšo spoguļu zāle! Bedres-lamatas! Es parunāšu ar viņu starp tukšajiem spoguļiem!

- Bet kā tu tur nokļūsi? Tu vispār zini ceļu uz trīssimt piecdesmit ceturto stāvu? Nē? Redzi, cik bez manis tu esi bezpalīdzīgs! Kas nu tu par dievu? Tu esi mans dīvainais, neredzamais... Ejam! Es pati aizvedīšu tevi līdz liftam.

- Ved mani, Tamāra! Parādi man ceļu, kamēr nav par vēlu. Galu galā, turēt vārdu nozīmē parādīt savu spēku.

Un viņi, sadevušies rokās aizgāja.

XXXII Durvis - baltas un melnas. — Tukšo spoguļu zāle. - Neizprotamā bezgalība. - Elektriskie zvaniņi. - Neizmērojama svētlaime

Stikla iela beidzas ar režģi no grīdas līdz griestiem. Uz durvīm režģī ir uzraksts:

CENTRĀLAIS LIFTS

Princese atvēra durvis, nospieda pogu virs "I".

Viņi atradās nelielā kvadrātveida istabā, kas bija pilnībā noklāta ar ādas spilveniem. Uz vienas no sienām panelis ar tūkstoš baltām pogām.

- Tie ir stāvi. Katra poga ir stāvs. Tas ir ceļš, pa kuru bēgu, kad vēl ticēju zvaigznēm...

Broks pateicīgi noglaudīja viņas roku.

- Paldies! Tas man ir ārkārtīgi svarīgi! Jā, jā, jo tādā veidā es varu izskriet cauri visam Mullernamam! Bet vispirms es turēšu savu vārdu ko devu Mulleram!

Viņš nospieda pogu ar numuru 354. Salons pat nenodrebēja. Tikai sudraba bultiņa zem stikla acumirklī nokrita līdz 354.

- Atbraucām, - sacīja princese.

- Nu, tagad tu atgriezies. Nevienam nevajadzētu tevi redzēt šajā stāvā.

Atvadoties viņi apskāvās.

- Ja es neatgriezīšos...

- Es atnākšu tev pakaļ!

Lifta durvis atvērās, un Broks iegāja tukšā baltā koridorā, tik taisnā un garā, ka tālumā tā sienas, griesti un grīda saplūda vienā punktā.

Abās pusēs - durvis. Baltu, gludu durvju līnija, kā trako namos un slimnīcās. Durvis, masīvas durvis, vienā krāsā, vienāda izmēra, ar vienādiem rokturiem, vienlīdz noslēpumainas, tās stiepjas bezgalībā, saglabājot spītīgu klusumu, bez cipariem, bez uzrakstiem...

Kā atrast īstās? Deviņdesmit devītās!

Broks viegli pagrūda pirmās.

Aizslēgtas!

Otrās.

Aizslēgtas!..

Dievs, kur tās visas ved?

Ko man ar tām darīt?

Kas aiz tām slēpjas?

Caurstaigājamu telpu anfilāde?... Ko Mullers domāja, ieaicinot viņu šajā balto durvju alejā? Kāds bija to uzdevums? Kas dzīvo aiz tām? Galu galā no iekšpuses nav dzirdama ne skaņa, koridors aiziet bezgalībā nāvējošā klusumā... Cik daudz laika vajadzēs, lai nospiestu visus rokturus?

Aizslēgts... aizslēgts... aizslēgts...

Tā..a... jo vairāk durvju, jo mazāk spēka.

Broks gāja pa gaiteni uz labu laimi. Galu galā tas noteikti kaut kur beigsies. Detektīvs skrēja uz priekšu, bet baltais punkts galā, kur saplūda sienas, tādā pašā ātrumā attālinājās no viņa. Un drīz vien viņš juta, ka ir pilnīgi bezspēcīgs pret ienaidnieku, kura vārds bija “bezgalība”... Tad pēkšņi Broks sastinga. Melnas durvis! Tas bija tik negaidīti, tik smagi skāra acis. Starp tūkstošiem balto durvju vienas melnas!

Uz tām nevērīgi, it kā steigā, ar krītu uzskricelēts: 99. Un nekā vairāk.

Beidzot viņš ir pie galamērķa!

Galamērķis? Tās, visticamāk, ir jaunas lamatas! Lamatas - un tu, muļķis, tajās iekritīsi. Tur ir ēsma - Ohisvers Mullers, speķa gabals, kuru tu meklēji, tikai iebāzies tur un - hlop!

Jā, es to visu zinu, tur ir bedre-slazds, bet vēlme tikt pie speķa gabala dažkārt ir stiprāka par bailēm no nāves, it īpaši, ja tā ir acu priekšā, un piedevām izsalkusi. Bet es, ser Muller, esmu tā pele, kas spēj izlīst cauri būra restēm!

Broks piesardzīgi paskatījās apkārt. Nevienas dvēseles. Tad viņš klusi satvēra rokturi. Durvis nedaudz atvērās, un viņš ieslīdēja iekšā, lai apskatītu istabu, pirms šeit satiks noslēpumaino Mulleru.

Virs galvas - zaļgans kupols. Vairāk nekā kupols! Tas atradās zem stikla pārsega, cieši piespiests pie grīdas bez mazākās spraugas, pat salaiduma vieta nebija redzama.

Tas nav spogulis?

Milzīgs tukšs spogulis, ieliekts spogulis, kas aprij Broku. Bet kā uzzināt, ka tas ir spogulis? Galu galā viņam šeit nav ko atspoguļot, tikai tukšumu ap sevi. Broks ātri pagriezās pret durvīm un šausmās sastinga: durvis bija pazudušas! Izkusušas zaļganajā nebūtībā.

Broks aptaustīja sienas. Monolīts! Grīda, griesti un sienas saplūda vienā, veidojot perfektu sfēru. Un, lai gan Broks neredzēja savu attēlu, tas tomēr bija spogulis! Nopulētās bumbas iekšpuse atspoguļoja pati sevi un šķita bezgala dziļa.

Mānīga, neaptverama bezgalība – noslēgts pārejas loks no stikla kupola uz grīdas plakni. Bet pati grīda ir neskaitāmu gaiši zaļās velves atspulgu zaļgans bezdibenis.

Bet durvis - durvis pazudušas...

Bet kāpēc šajā slēgtajā, tukšajā sfērā ir gaišs? Galu galā šeit nav gaismas avota. Varbūt spoguļi izgaismo paši sevi? Varbūt no tiem plūst gaisma?

Bet ja viņš būtu redzams? Kā tas viss izskatītos no malas?

Broks izbrīnīts stāvēja milzu bumbas vidū. Ak, kāda neizmērojama svētlaime – neziņa, vai tu lido augšā vai krīti, peldi tukšumā, kur nav virzienu, jūti bezsvara stāvokli, jo visi pasaules virzieni vienlaikus pievelk un atgrūž!

Petrs Broks sastinga no šīs reibinošās svētlaimes. Bet viņš tik tikko bija spēris soli pāri spoguļa spīdīgajai virsmai, kad apakšā, tieši zem kājas, iešķindējās elektriskais zvans. Broks palēca sāņus – zem kurpes purngala atkal noskanēja zvans, it kā viņš būtu nospiedis pogu pie sienas... Broks mēģināja uz pirkstgaliem izkļūt no nodevīgās vietas. Bet velti! Katrs solis bija signāls – visa grīda nokaisīta ar slēptām pogām. Lai kur viņš liktu kāju, uzreiz atskan caururbjoša zvana treļļi...

Broks sāka steigties, bet drīz vien saprata, ka tas ir bezjēdzīgi, ka viņš ir slazdā ar numuru 99, ko viņam bija uzstādījis Ohisvers Mullers! Un nav, pie kā ķerties, nav kur slēpties...

|XXXIII Miljons milžu... - Trakā vajāšana pa apli. — Noķertais nekas. — Logs kupola augšdaļā. - "Viņš ir dzīvs?" — Kas jāatceras...

Un pēkšņi atvērās durvis. Ne vienas, nē, neskaitāmas durvis drūzmējās viena pie otras un viena aiz otras bezgalīgās rindās. Un no tām visām iznirst puskaili milži platām sarkanām jostām. Līdzīgi kā ūdens pilieni. Viņiem visiem ir maza galva, spalvainas krūtis un pār plecu pārmests tīkls. Šķiet, ka no jūras dzīlēm izniruši miljons milžu.

Skanot asiem zvana trinkšķiem, Broks piesteidzas pie vienām no durvīm, bet ieskrien noapaļotā sienā. Tajā brīdī visas durvis pazūd, zālē ienāk milži un sāk virs galvām vērt tīklus. Viņu figūras, viņu sejas ir briesmīgi izkropļotas un izstieptas nebeidzamā atspulgu ķēdē. Uz Broku ir vērsti miljoniem tīklu no visām pusēm. Sākas traks skrējiens ap apli. Broks skraidelē, slīd, izvairās, lec, ieskrien sienās. Bet šie elles velni zina katru viņa soli.

Ja nokrata spoguļu maldus, ir skaidrs, ka mednieks ar tīklu ir tikai viens, un viņš pārvietojas ierobežotā telpā. Bet nolādētie zvaniņi zem Broka kājām nepielūdzami kliedz: es esmu šeit! Es esmu šeit! Milzis veic vajāšanu, pamatojoties uz šiem zvaniņiem. Tīkls arvien biežāk lido virs Broka galvas, krīt arvien tuvāk un tuvāk. Nav glābiņa! Bet tik viegli Broku nepaņemt... Dūre krūtīs, sitiens pa seju, spēriens vēderā. Tomēr kāja atlec kā bumba no sienas.

Pārgurušais Broks nokrīt uz spoguļa virsmas. Viņu nosedz plats tīkls, aptver arvien ciešāk. Rupjas virves sagriež ķermeni trīs līkumos, piespiež ceļgalus pie krūtīm, iegriežas ādā; Broks aizver acis no briesmīgajām sāpēm, un viņa redze satumst... Pēdējais, ko viņš redz, ir neliels logs kupola centrā. Tas atveras, un tajā parādās seja. Pretīgi dzeltena seja, divās daļās pārdalīta ruda bārda, deguna vietā melni caurumi, tumša, it kā trūdoša, nokarena apakšlūpa. Tad atskanēja balss:

- Viņš ir dzīvs?

- Dzīvs! — milzis izdvesa, slaucīdams no pieres sviedrus.

Bet šīs divas balsis šķiet nākam no viņa senā sapņa... Smaržo pēc karbolskābes, pār viņu noliecas divi cilvēki nodzeltējušos halātos. Viens no viņiem pieskaras pelēkajām kaudzēm ar zābaka purngalu, tad riebumā atgrūž halāta malu no viņa sejas.

- Dzīvs! — nepacietīgā balss vīlusies atkārto.

Broks ar piepūli paceļ plakstiņus, cenšoties kādu ļoti stipru un veselīgu pārliecināt, ka viņš vēl nav miris...

Caur karstuma un smakas priekškaru viņš ierauga dzelteno uguntiņu. Tur tā spīd starp resnajām sijām, kas balsta šīs nāves mītnes velvi... Divi veselību izstarojoši cilvēki noliek uz nestuvēm kaut ko smagu. Vēnas viņu rokās pietūkst, un viņi solī - viens-divi! — iet pa eju starp guļvietām. Redzami tikai aizejošie zābaki... Tas viss ir tik dīvaini, tik nesaprotami un tajā pašā laikā tik vienkārši! Pietiek aizklāt seju ar halāta malu – un tas viss pazūd, beidzas. Tikai viena halāta mala! Tas gan jāatceras!

XXXIV "Baidāties no sagūstītā velna!" — Kā aklais Orsags caur lēcām redzēja Petru Broku. - "Kāda nekaunība..." - "Viņš ir skaists?..."

Petrs Broks attapies konstatēja, ka joprojām ir sapinies tīklā, lai gan virves jau atslābušas. Var taisnoties. Viņš atradās netīrā, piekvēpušā virtuvē. Vienā stūrī pussabrukusi plīts. Uz sienām - gaiši taisnstūri no gleznām, kas kādreiz šeit karājušās. Citā stūrī - kaudze ar virtuves piederumiem.

Apkārt daudz nepazīstamu seju. Acis izbolītas, visi deg ziņkārībā. No tīkla malas līdz tuvākajiem skatītājiem ir labi trīs soļi: šis attālums neaizskar lepnumu, taču ir arī diezgan drošs.

Bet tīkls patiešām ir dīvains. Nenokrīt uz grīdas, it kā kādu gaidītu. Nevar piepildīt tīklus ar gaisu, ja nav loma. Tukšs, tam jāsakrīt plakanā, bezveidīgā kaudzē. Bet šis tīkls, šķiet, ir izspiedies, aptverot kaut ko ovālu, bet netveramu. Un neviens no klātesošajiem neuzdrošinās pieskarties šim kustīgajam, dzīvajam nekam.

- Eh jūs bruņinieki! Baidāties no sagūstītā velna!

Jauna sieviete krāsainos īsos svārkos izlaužas uz priekšu.

- Es pienākšu! Man nav bail! Pieskaršos kaut ar mazo pirkstiņu!

- Tak laidiet viņu. Pieskarties sagribējies, vai zin! Baņķieris Salmons arī pazaudēja pirkstiņu!

– Kāpēc lai tas neizbēgami nonāktu mutē? Varbūt pavisam citā vietā, he-he-he!

– No lorda Mullera sodošās rokas neizvairīties nevienam! — bārdainais vecis pašūpo galvu.

— Noķerts tīklā ļaunais dievs!

- Ko viņš ar to darīs?

— Noslīcināt vajag!

— Pakārt!

— Nožņaugt!

— Atradušies arī padomdevēji, dos te padomus visuzinošajam!

To teica Broku noķērušais milzis. Viņš uzpūties aiz lepnuma. Greizsirdīgi sargādams savu upuri, viņš staiga apkārt kā lēcienam gatavs zvērs. Taču tajā brīdī raibais skatītāju gredzens izjuka un izveidoja gaiteni no tīkla līdz durvīm.

Ienāca divi cilvēki. Pirmais - garš vecis ar skaistu, labestīgu seju, kā jauneklīgam un plaukstošam vīrietim. Ar savu degunu un cietsirdīgajām zilajām acīm viņš ļoti izskatījās pēc militārā komandiera civilā apģērbā. Pūlis sačukstējās, visu skatieni pievērsās viņam. Bet aiz viņa - ak šausmas! - aklais Orsags ar lēcām uz deniņiem.

Karavīrs ar stingru, pārliecinātu gaitu gāja pa cilvēku gaiteni, piegāja pie paša tīkla un ar riebumu, it kā tas būtu netīrās veļas maiss, iespēra tam ar kāju. Tad Orsagam jautāja: - Kā viņš izskatās?

Broks sāka trīcēt.

Tātad šis aklais mani redz? Galu galā es pats nezinu, kā izskatos! Viņi man par to tagad pastāstīs? Mans Dievs, kā es baidos no šīm apaļajām lēcām, tās caururbj manu dvēseli! Man bail, bail tajās ieskatīties!

Bet aklais Orsags jau griež ritentiņus aiz ausīm, koncentrējas. Spalvainais milzis pirmais pārtrauc vispārējo klusumu, uzdod jautājumu, kas visiem uz lūpām: — Nu, Orsag, pasaki, kā viņš apģērbies?

- Viņam apģērba nemaz nav! Viņš ir kails!

- Kails!!!

- O-o-o-o!.. - Dāmu lūpu sirdis noapaļotas šausmās.

– Kāda nekaunība!

Viena no dāmām ar pūderētām krūtīm, izvirzītām no dziļā kakla izgriezuma, noģībst.

Citas steidzas prom.

Bet Broks priecājas!

Aklais nevar saredzēt manas drēbes! Kāda laime!.. Galu galā kabatā taču bloknots ar dokumentiem! Ja Orsags tos ieraudzītu, es būtu pazudis!.. Orsags tikmēr piegāja pie Broka, lai viņu labāk apskatītu.

- Pilnīgi balts! Baltas acis, baltas lūpas, balti mati! Es domāju, ka viņa asinis arī ir baltas! — Ar profesionālu žekstu, viņš pavēra Broka muti un teica: — Ap trīsdesmit gadu.

Līdz tam laikam sievietes jau atjēgušās. Un atkal nāk tuvāk.

— Viņš ir skaists? — jautāja brunete ar čigānietes acīm.

- Kas tas par jautājumu, Laura, mana dārgā! Viņš taču ir kails!

- Nu, kāpēc uzreiz domāt to ļaunāko...

- Un jūs, grāfien, uzdrošināsieties...

- Manuprāt, viņš savu kailumu paslēpis daudz labāk nekā daudzi no mums!

- Bet viņš nemaz nav apģērbies!

– Jūs viņu tādu iedomājaties?

– Cik bagāta fantāzija!

— Važas! — militārists nodārdināja, uzrunādams spalvaino milzi; Viņa balss pārkliedza vispārējo troksni, it kā uz ietves būtu nokritusi smaga čuguna ķēde. Pavēle tika izpildīta nekavējoties.

XXXV Atkal viss sākas ar dzelteno liesmiņu. - Petrs Broks tur savu vārdu. — Nakts, plāni, bēgšana. — Valstība brūk, — pasaulē nebūs laimes, kamēr pastāvēs Mullernams

Broks guļ pusnemaņā, kājas un rokas saķēdētas bezdibenīgā tumsā. Šajā dziļajā bezdibenī nav ne dienu, ne nakšu. Tikai ik pa laikam uzplaiksnī dzeltena liesmiņa, vāji izgaismo satrupējušas griestu sijas...

Šī pelēko halātu pilnā istaba jau ir sapnī. Brokam pēkšņi kļuvis skaidri sajūtams sāpju nogurdināts ķermenis, pārklāts ar smirdīgām lupatām.

Ik pa laikam, pamodies no šādiem sapņiem, Broks nemitīgi pateicas Dievam, ka viņam vispār nav ķermeņa, ka viņš ir tikai tīklā noķerta balss...

Un pēkšņi bezdibenis, kur nav ne laika, ne telpas, uzreiz pazuda. Uzliesmoja gaisma, un līdz ar to atgriezās telpa ar baltajām sienām. Un tūdaļ atskanēja balss:

- Mans dārgais, mans mīļais, kur tu esi?

Princese!

Viņas roka joprojām uz slēdža, bet acis jau bija atradušas Broku.

Viņa ir ģērbusies melnā, tāpat kā pirmo reizi, kad tika redzēta pie "Visuma" kases loga.

- Princese!

Važas nokrita, viņš ar prieku izstaipījās, iztaisnoja kājas un sasprindzināja muskuļus.

- Iesim!

Viņa paņēma roku, un abi uzmanīgi, uz pirkstgaliem, izgāja no istabas.

Centrālais lifts.

Tumši koridori, izmirušas kāpnes un atkal – zāles, zāles...

Bet princeses rokā mirgo elektriska zvaigznīte, ar savu vienīgo staru rāda ceļu.

– Tagad ir nakts? – nočukstēja Broks.

- Jā, nakts! Bet Mullers to var pārvērst dienā, kad vien vēlas! Ja viņš zinātu, ka mēs esam aizbēguši, viņš uzreiz iedegtu visas snaudošās saules virs mūsu galvām. Tāpēc mums pēc iespējas ātrāk jātiek ārā no Mullernama.

— Izkļūt no Mullernama? Tu zini ceļu? Tu varētu aizbēgt no šejienes?

– Protams, manu dīvaino svešiniek! Tu esi apmierināts ar mani? Kamēr tevi, nelaimīgais dievs, ķēra tīklos, es gatavojos bēgt.

Broks pakratīja galvu.

- Izkļūt no Muller-nama - nē, tas nav iespējams! Un, ja ir iespējams, tad kāpēc tu sen neaizbēgi uz savu valstību?

— Vienai man galā netikt! Bet es izdomāju lielisku plānu! Uzzināju, kur dzīvo lords Humperlinks, tas, kurš mani nolaupīja no mājām... Tu izliksies par Mulleru. Pareizāk sakot, par viņa balsi. Pavēli Humperlinkam aizvest mani atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš mani izzaga... Lords neko nenojautīs! Visas pavēles saviem padotajiem dod Mullera balss. Neviens no viņiem nav redzējis viņa seju!

- Nu ko, pamēģināsim...

... Bet princese, sava plāna savaldzināta, čukst:

— Tur ir gaisa osta! Platforma karājas gaisā kā ar vienu malu pie Muller-nama piestiprināta galda virsma. Tērauda bezdelīgas tur pulcējas dienas laikā, kad Mullers ievāc savu zelta ražu. Bet naktī es skatīju šo spārnoto jahtu nāves miegu. Starp tām es atradu mazo zilo putniņu, divvietīgu. Tu un es... Mēs aizlidosim uz mūsu valstību...

Viņa apklusa, it kā jau gatavotos lidojumam. Viņas vārdi solīja ilgu ceļojumu un laimi tā beigās. Bet balss viņai blakus atbildēja blāvi, it kā no pazemes:

— Es nevaru! Man nav tiesību! Tu aizlido, bet es, es palikšu!

- Tad es arī palikšu! — princese iesaucās.

– Bet kur es varēšu tevi paslēpt, kā es tevi pasargāšu no viņa atriebības? Es pats varu paslēpties gaismas starā. Un pat viņa paša redzokļos! Bet kā būt ar tevi? Kā paslēpt tavas acis no viņa acīm? Tavas rokas no viņa nagiem?

– Dārgais, es ļoti labi zinu, kādas briesmas man draud. Cik reizes esmu mēģinājusi bēgt, bet šoreiz esmu pārliecināta, ka šis mēģinājums būs pēdējais! Viņš ļāva man aizbēgt un noķēra mani, bet kad viņam šī spēle apniks... Viņš kopā ar saviem, vienmēr manā ceļā esošajiem aģentiem un spiegiem,  ņirgājās par mani. Šodien tev blakus es no viņa vairs nebaidos! Tikai baidos no viņa saulēm, kas mūs sargā tumsā. Šodien ir pēdējā reize, esmu pārliecināta... Bet kā lai aizbēgu bez tevis? "Zilais kolibri" gaida, iesim izglāb mani!

Mans tēvs, pēdējais baltbārdainais karalis, uz sava troņa lej asaras. Nav neviena, kam atstāt valstību. Viņa vienīgo meitu nolaupīja nelietis, un torņa pakājē jau izaudzis pirmais ērkšķrožu dzinums...

Parks ap pili kļuvis mežonīgs.

Platānu zari beržas gar sienām, noloba apmetumu.

Lapegļu vainagi aizķeras aiz torņa lūkām.

Logos iestiepjas ceriņu krūmi, ap galvenajām kāpnēm savijas ievas, uz karnīzēm zied virši un timiāns...

Mana guļamtelpa aizaugusi mežrozītēm...

- Mana nabaga, skumjā pasaka! Man ir grūti šķirties no tevis, bet es nevaru atstāt Mullernamu... Bet tu nedrīksti palikt. Lido mājās! Gaidi! Pastāsti savam baltbārdainajam tēvam, kāds tev dīvains līgavainis. Pienāks diena, un viņš atnāks pie tevis. Šī diena būs visparastākā, visikdienišķākā. Tu mani pat nepazīsi, jo tad mani redzēsi! Es pats vēl nezinu, kas ar mani notiks, kad nogalināšu Ohisveru Mulleru. Kaut kas piepildīsies, kaut kas pāries, nodzisīs negantā uguns! Kaut kas sabruks... Šis neiedomājamais, tūkstoš neprātu koloss, kas ar baigu smagumu nospiež manas smadzenes! Galu galā tas slienas pār pasauli kā vājprātīgs slima prāta produkts! Tā melnā ēna pārklāj arī tavu dzimto, zūdošo karaļvalsti pasaules malā...

Uz Zemes nebūs laimes un miera, kamēr būs dzīvs Mullers un stāvēs Mullera nams!

Bet tas sabruks!

Tas sabruks pats no sevis, kad ies bojā Viņš!

Un tad mana apziņa noskaidrosies un uzlēks Saule...

Princese klausās, bet viņas tumsas apslēptās lūpas ir cieši aizvērtas.

Visas telpas un zāles, kurām viņi iet cauri, ir līdzīgas viena otrai savā samtaini melnajā klusumā. Visur ir daudz dīvainu priekšmetu, kas juku jukām izkaisīti pa akmens plāksnēm, parketa grīdām un paklājiem. Tumsa atņēmusi tiem vārdus, atņēmusi pašu būtību. Tā tie peld pa telpu grīdu, melni, stūraini, ļaunprātīgi. Negaidīti gaismas stara galā, kā makšķerkāta galā, parādās salauzīti leņķi, dīvaini fragmenti, gļotaina, bezveidīga masa. Kājas pret kaut ko klūp, paslīd, iestrēgst. Kaut kas krakšķ, burbuļo, pielīp pie zolēm. Labāk šeit nespert ne kāju...

- Kādas pretīgas lietas, - Broks čukst.

– Tās nav lietas. Tā ir lietu nāve! Lietu iznīcināšana!

- Kāda nāve?

— Tās iznīcināja orģijās. Tāda ir "paradīze" pēc debesu iemītnieku aiziešanas. Mums jāpasteidzas, lai nesastaptu vergu armiju, kas nāks iztīrīt šo debesu kūti.

XXXVI Gaisa pilotu šķērsiela. - Jūras Kaija - Lords Humperlinks. — Saule virs Mullernama. – Broks atvadās no princeses. — Sēdvieta viņai blakus paliek tukša.

Viņi ilgi klaiņo šauru ieliņu labirintā, kuru nosaukumi it kā atmostas, nometuši tumsas plīvuru un izstaipās princeses lukturīša stara blāvajā gaismā. Visbeidzot, viņu priekšā parādās šķērsiela ar nosaukumu

GAISA PILOTU ŠĶĒRSIELA

Uz tērauda durvīm ar izliektām kaltu skrūvju galvām ir uzrakstīti eksotiskie Mullernama pilotu vārdi:

ARONS KORKORANS, "Raudošā gulbja" stūrmanis

AHILLS MOBILESS, "Razbainieka" kapteinis

DUGLASS GULLIVERS, izpletņlēcējs

MELNAIS VĒJŠ "Dienvidu Krusta" galma aeronauts

GRĀFS LUSJENS DO aeronauts

REMS MAIORESKU akrobāts uz "Albatross" - ātrāks par skaņu!

LORDS HUMPERLINKS "Jūras Kaija"

- Esam atnākuši, - princese nočukstēja, apturēdama Broku pie durvīm. Durvis bija aizslēgtas, atslēga izņemta, un atslēgas caurumā valdīja tumsa.

Rīcības plāns radās ātri. Princese aizgāja līdz ielas galam un izslēdza elektrisko zvaigznīti. Broks pielika lūpas pie atslēgas cauruma un iekliedzās tumsā: - Lord Humperlink, "Jūras Kaija"! Nekavējoties iedarbināt "Zilo kolibri" un gatavoties pacelties gaisā!

Broks ieklausījās – klusums.

Paskatījās iekšā - tumsa.

Tad viņš atkārtoja pavēli skaļāk. Šoreiz aiz durvīm atskanēja čabēšana. Taču drīz vien iestājās klusums.

Tad Broks izkliedza pavēli trešo reizi.

Beidzot! Čaboņu nomainīja basu kāju dipēšana. Kāds klusi nolamājās. Un tad atslēgas caurumā iespīdējās gaisma.

Izspūrušais cilvēks pidžamā neizpratnē groza galvu. Tūlīt viņš nāk pie durvīm un atver tās. Viņam rokā ir revolveris, bet acīs  aizdomas un gatavība nošaut to, kurš izkliedzis pavēli pa atslēgas caurumu.

Ar atvērtām durvīm nožāvājās mēma tumsa. Cilvēks pidžamā pārkāpa pāri slieksnim un neuzticīgi paskatījās apkārt. Broks tikmēr ieslīdēja guļamistabā, uzlēca uz galda un nostājās zem stikla acs griestos. Un, kad lords Humperlinks atgriezās savā istabā, Broks atkal ierunājās.

Šoreiz likās, ka balss skan no griestiem - Lord Humperlink, Jūras Kaija! Gaisa pilotu alejas galā jūs gaida dāma melnā! Tā ir princese Tamāra, kuru jūs nolaupījāt pēc manas pavēles. Pavēlu jums nekavējoties nogādāt viņu tur, no kurienes jūs viņu atvedāt. Tāda ir mana griba.

Lords Humperlinks noklausījās šo pavēli, stāvēdams miera stājā, rokas gar sāniem, pirksti izstiepti, un viņa sejā parādījās godbijīgas šausmas.

- Klausos, mans Pavēlniek! – Un viņš ātri sāka ģērbties. Uzvilka ādas formastērpu, ķiveri ar stikla šķēlumiem acīm, aizdedzināja lāpu un izgāja no mājas.

Alejas galā viņu gaidīja princese. Lāpas tumši sarkanā gaisma izrāva no tumsas viņas melno, pret sienu atspiedušos, klusējošo figūru.

- Sekojiet man! — Lorda Humperlinka lāpa pašūpojās uz priekšu.

Broks viņiem piesardzīgi sekoja.

Viņi pietuvojās dzelzs vārtiem.  Jūras Kaija pielika lāpu pie melnā gredzena, izvērta cauri šos vārtus sargājošā tērauda lauvas nāsīm. Un mirkli vēlāk, kad gredzenu pārklāja dūmi, vārtu durvis klusi atvērās.

Tumsā ieplūda spoža dienas gaisma.

Zilajās debesīs peldēja lielās Saules disks. Kāds fantastisks skats!

Uz mirkli Broks kļuva akls.

Saule!

Īsta, dzīva Saule!

Bet iekšā ir nakts.

Viņš stāvēja uz plašas platformas, ko no trim pusēm ierobežoja stikla angāri. Lords Humperlinks pazuda vienā no tiem.

Broks pieskrēja pie princeses.

- Paliec sveika! Ardievu!

Un, nevarēdams atrast citus vārdus, viņš sāka klusi skūpstīt viņas acis, pieri, matus.

Vēl sekundi viņam tika piešķirta laime viņu apskaut, un viņa karājās viņam kaklā, atmetusi galvu atpakaļ, visa trīcēdama un uzsmaidīdama liesmojošajam saules diskam.

- Tu taču atnāksi? Noteikti atnāksi pie manis?

- Atnākšu! Noteikti atnākšu!

- Kā es tevi pazīšu? Pasaki man tikai vienu vārdu, kuru tu man pačukstēsi, kad atnāksi pie manis... Ātrāk, ātrāk pasaki man! Lai es tevi pazītu... Angārā iedarbināja motoru. Princese nodrebēja.

- Nu, mīļais, kas tu esi?

- Petrs Broks!

Princese atbrīvojās no viņa apskāviena un ieplestām acīm paskatījās uz viņu tukšumā.

- Petrs Broks? Tu esi Petrs Broks?

- Jā, tu mani pazīsti?

– Nekad neesmu redzējusi Petru Broku. Bet dzirdēju...

- Ko tu dzirdēji? Ātrāk! Šurp nāk Jūras Kaija...

- Es zinu, ka Petru Broku kādreiz sauca pavisam citā vārdā... Viņš, vienīgais Andalūzijas karaļa dēls, aizbēga no mājām un kļuva par laupītāju!

— Laupītājs?

- Jā, bet kāds! Viņš atvēra seifus banku pazemē un izdalīja zeltu, neskaitāmus dārgumus, nabadzīgajiem. Laupītājs, kurš aplaupīja laupītājus!

— Nezinu... Neko nezinu. Neko neatceros!

— Policija viņu vajāja piecus gadus, bet tā arī nespēja notvert. Un pēc ilgāka laika, kad viņam šī spēle apnika, viņš padevās un pats kļuva par detektīvu. Princis detektīvs! Tāds ir Petrs Broks!

Laukuma vidū stāv zilais tērauda "kolibri" un nepacietīgi murrā. Lords Humperlinks māj princesei.

- Uz tikšanos!

— Saki vēlreiz: tu esi Petrs Broks?

- Esmu Petrs Broks!

Pēdējais apskāviens apmulsušā Humperlinka priekšā, un princese iesēžas "zilā kolibri" krēslā.

Sēdeklis viņai blakus paliek tukšs.

XXXVII Trauksmes sirēnas. — Rīkojums par Petra Broka arestu. - Mullera rezidence. – Broks tuvojas Mulleram. – Vispirms jānomazgājas.

Kad "kolibri" ar princesi kļuva par melnu punktu pie zilā horizonta, Broks atgriezās Mullernamā un klusi aizvēra aiz sevis vārtus. Viņš vēlējās nodzēst visas pēdas, kas varētu novest vajātājus uz šo piekārto lidlauku. Broks nolēma atpūsties lorda Humperlinka tukšajā guļamistabā un gaidīt tur, kad pienāks Mullernama diena.

Bet, tiklīdz vārti aizvērās, viņš atkal atradās melnā tumsā. Un nožēloja – un kā vēl! - ka aizmirsis palūgt princesei elektrisko zvaigznīti, kas apgaismotu viņam ceļu. Broks paspēra dažus soļus uz labu laimi – un sastinga!

Pēkšņi virs galvas atskanēja caururbjošs bandītisks svilpiens. Un tūdaļ sāka skanēt trauksmes sirēnas, un ķērsielā izplūda gaismas straumes.

attaisījās vaļā logi un durvis, atklājās miegainas sejas.

- Kas noticis? Kas tad nu?

Un it kā atbildei no augšas dārdēja balss: — aizbēdzis Petrs Broks. Noķersiet?

No sānu gaiteņa izlēca pusģērbtu cilvēku pūlis. Dunči, rungas, revolveri, tīkli, laso, gāzmaskas. Laternu matētie globusi izgaismo apmulsušās sejas, uz kurām vajāto šausmas mijas ar satrauktu vajātāju sajūsmu.

Broks dažos lēcienos panāca raibo baru, it kā pats vēlētos pievienoties vajāšanai. Viņš gribēja uzzināt, kas zināms šiem bandītiem par viņa pazušanu un uz kurieni viņi tā steidzas. Paldies Dievam, nevienam vēl nebija aizdomu par princeses bēgšanu.

Pēc ilgas skraidelēšanas pa līkumotām ielām viņi nokļuva apaļā, ar stikla kupolu pārklātā laukumā. Abās tā pusēs stāvēja šī stāva administratīvās ēkas; Viena no tām, kā rātsnams ar tornīti, bija pilnībā noklāts ar visādiem paziņojumiem un dekrētiem.

Bija tur vecs brīdinājums par dzelteno mēri, kas plosījās 489. stāvā, un dekrēts šo stāvu aizzīmogot, līdz slimie pilnībā izmirs.

Cits dekrēts pasludināja mobilizāciju saistībā ar sacelšanos proletāriešu sektorā.

Kompānija "Krematorium" paziņoja par nesāpīgu slimu un vecu cilvēku nomērdēšanu.

Pazīstamais koncerns "Visums" solīja īpašus labumus šī stāva iedzīvotājiem, kuri vēlas pārcelties uz zvaigzni L-9.

LORDA MULLERA BRĀLĪBA paziņoja par aizlūgšanas dievkalpojumu par godu baroneses Hortenses Mulleres svētīgajai piemiņai.

Bet visi saspiedās ap melno plakātu, uz kura sārtojās burti:

PAVĒLE PAR ARESTU

VISIEM E376 STĀVA IEDZĪVOTĀJIEM!

Neredzamais velns Petrs Broks, kurš kārdināja mūsu Lielo Lordu Ohisveru Mulleru un vakar tika notverts zaļo spoguļu bumbā, ir izbēdzis.

Ar visaugstāko pavēli izdots orderis viņa arestam!

Tā kā viņš, visticamāk, turpinās uzvesties huligāniski un traucēs cienījamo Muller-nama iedzīvotāju mieru, aicinu visus 376. stāva iedzīvotājus modri uzraudzīt savas mājas un ielas un nekavējoties ziņot devītā departamenta minicipālajai pašvaldībai par aizdomīgām kustībām, kas liecinātu par neredzamā provokatora klātbūtni.

Dzīve Gedonijā līdz mūža galam, 100 000 mulldoru un 999 jaunatklātas zvaigznes – tāda ir atlīdzība ikvienam, kurš spēs notvert neredzamo velnu dzīvu vai mirušu.

Parakstījis: Van Gross, 376. stāva gubernators.

Brokam jau sāka apnikt ilgie un bezjēdzīgie strīdi, kas bija izcēlušies saistībā ar šo paziņojumu. Bet tad pēkšņi iestājās klusums, un visi paskatījās uz rātsnama durvīs parādījušos cilvēku.

Broks viņu uzreiz pazina. Tas bija tas pats civilās drēbēs tērptais militārais komandieris ar cietsirdīgajām zilajām acīm, kas viņam iespēra, kamēr viņš gulēja sapīts tīklā.

Pūlis pašķīrās. Karavīrs, augstu paceltu galvu, gāja lejā pa kāpnēm, un viņa lūpu kaktiņos slēpās vāji slēpts nicinājums. Viņš gāja pa ielu, pilnīgi viens. Broks devās viņam pakaļ, ar domu par atriebību.

Viņi iekāpa liftā, un Broka kompanjons nospieda pogu ar ciparu 100. Kad pēc brīža bultiņa apstājās pretī šim numuram, kabīnes durvis atvērās, un Broks nokļuva greznā parkā. Visapkārt auga biezi koku vainagi, lapotnēs paslēptās sarežģītās lampas izgaismoja to pasakainās, fantastiskās aprises, līdzīgi zaļiem mākoņiem. Broks sekoja savam pāridarītājam garām alebastra statujām un opāla strūklakām, pa aleju, garām palmām un rozēm. Viņi ātri pagāja garām tūkstoš daudzkrāsainu strūklaku arkai, ar divām strūklaku rindām.

Tālumā, zila ezera vidū, lidinājās brīnišķīga skaistuma sala. No palmu un milzu paparžu vēdekļa slējās it kā no saules stariem celta pils. Virs ūdens loku lieca deviņu krāsu varavīksne — tilts, kas savienoja krastus un salu. Kad viņi uzkāpa uz tā varavīksnes arka pēkšņi atbildēja ar minoru akordu, it kā būtu sācis spēlēt neredzams deviņu stīgu instruments.

Pēc tam viņi netraucēti iegāja pirmajā uzgaidāmajā telpā. No turienes durvis veda uz romiešu pirtīm, kur karavīrs nomazgājās. Broks vēroja, kā viņa āda kļūst sarkana zem verdzeņu plaukstām. Iesvaidīts ar smaržīgiem balzāmiem, sapomadēts un ģērbies romiešu manierē, viņš beidzot iegāja otrajā zālē.

Tur sniegbaltās togās sēdēja pieci cilvēki, visi satraukti, nomazgājušies, smaržojoši pēc vīraka. Viņi gaidīja savu stundu, nervozi bakstīdami ar sandalēm grīdu. Kāds, trīcēdams kā drudzī, čukstēja:

— Mullers! Mullers! Mullers!

Starp sēdošajiem Broks pazina plikgalvaino sirmgalvi Švarcu, kurš specializējās SIO gāzes ražošanā un kuru viņš jau vienreiz bija saticis viesnīcā Eldorado. Kas zina, cik sen tas bija...

Karavīrs devās taisni uz aiz granāta aizkara paslēptām durvīm, uz kura bija uzausts ar melniem diegiem:

PIEŅEMAMĀ TEPLA

Viņš izsmējīgi pasmīnēja, pagriezās pret pieciem gaidošajiem, tik tikko noturējās neparādījis viņiem mēli, bet viņi kļuva balti aiz skaudības un sarkani no dusmām. Militārists un viņa neredzamais pavadonis iegāja pieņemšanas telpā, un tad Broku pārņēma drebuļi...

Beidzot!

Beidzot esmu uz briesmīgu noslēpumu atrisinājuma sliekšņa. Vēl viens solis, un es ieraudzīšu...

Ko?...

Cilvēku?

Kā izskatās galva, kura izgudroja šo baismīgo Muller-namu?

Neatkarīgi no tā, kā viņa izskatīsies, es varēšu viņai ieskatīties acīs!

XXXVIII Dieva Mullera oriģināls. — Barikādes 490. stāvā. — "...mums būs jāatsakās no vēl sešdesmit stāviem..." — Viteks no Vitkovices - dzīvs! — Vecais Švarcs un viņa gāze. - Naktī, kad ienaidnieks aizmigs...

Karaliskās palātas. Uz smago melno aizkaru fona purpura tronī sēž neticami resns cilvēks nevainojamā tumšā uzvalkā. Viņa resnais vēders balstās uz ceļgaliem. Seja - apaļa, gluda, gudra savā labestībā; Zodu rotā bieza, dakšveida bārda, līdzīgi kā Vecās Derības Dievam Tēvam. Zilas acis, šķietami bez plakstiņiem, skatās uz priekšu ar tukšu skatienu. Ja nebūtu bārdas, viņš būtu izspļauts Buddas tēls...

Tas bija tas pats cilvēks, kura zeltā atlieto tēlu Petrs Broks bija redzējis biržā. Un portrets Mullera svētnīcā, iespējams, arī gleznots no viņa!

Taču tieši tajā brīdī Brokam kļuva skaidrs, ka seja viņa priekšā nav dzīva. Tikai maska ar stikla acīm. Ķermenis dzīvo, kustas, elpo, bet kā izskatās zem maskas paslēptā seja? Kāpēc Mullers slēpj savu patieso izskatu? Varbūt viņš ir tik pretīgs, ka neviens nevarēja izturēt viņa izskatu? Brokam rokas niezēja noraut masku un paskatīties uz šo seju, lai kāda tā arī būtu!

Tomēr uzmanību! Cilvēks tronī sāk runāt. Viņa lūpas tik tikko kustas, bet balss skan asi un pavēloši:

— Maršal Grant! Ko tu vari ziņot par Petra Broka pazušanu?

Maršals uz vēdera atrāpoja no durvīm līdz pašam tronim. Tikai te viņš piecēlās un pazemīgi-lišķīgi nostostījās:

- O Pavēlniek, sargu Aokunu naktī ar kaut ko iemidzināja...

- Es to jau zinu, sargs Aokuns jau ir miris! Bet kurš uzdrīkstējās...

— O Pavēlniek, man šķiet, ka šo neredzamo velnu ir vairāk! Cita izskaidrojuma nav!

- Jā, ja neņemt vērā sarga nolaidību! Un kā ar kauju uz piecsimt piecdesmit piektā stāva kāpnēm, kuru tu apkaunojoši zaudēji, manu maršal?!

- O Pavēlniek!  - Grants iekliedzās. - Tā nav mana vaina! Šie bandīti slepus nolaidās desmit stāvus zemāk un uzbruka mums no aizmugures!

- Īsts militārais vadītājs neaizmirst par savu aizmuguri! Ēzelis! Kāda ir situācija uz šodienu?

- Viņi aplenca trīs mūsu aizsardzības līnijas. Mūsu karavīriem bija jāizlaužas no ielenkuma. Tomēr zaudējumi minimāli - astoņi simti kritušo, divi tūkstoši ievainoto, pusotra tūkstoša padevās gūstā. Mēs atkāpāmies sešdesmit stāvus. divi simti četrsimt deviņdesmitajā sektorā viņu virzību apturēja steigā uzceltas barikādes

- Es redzēju jūsu panisko bēgšanu un visu jūsu gļēvulību. Kādas trofejas viņi ieguva?

- Gandrīz nekādas, o pavēlniek! Noliktavu filiāles tika evakuētas laikus, pirms atkāpšanās...

— Melo! — balss uzkliedza. - Pats esmu redzējis apcirkņus, līdz malām piepildītus ar graudiem, redzēju konservu kārbu kaudzes, ar gaļu piebāztus ledusskapjus, ar vīnu pilnus pagrabus. Tas viss tagad ir viņu rokās. Tu maz zini, dzīvniek, ka pēc desmit dienām mums var pietrūkt pārtikas? Esi kādreiz jutis izsalkumu? Nekas! Tu to sajutīsi bada nāvei nolemto kamerā!

- O Pavēlniek! — Grants metās viņam pie kājām. - Dodiet man piecdesmit tūkstošus cilvēku, un es zvēru uzdzīt šos bandītus uz jumta. Es atdošu katru graudiņu, katru konservu bundžu. Man ir lielisks plāns! Atiesim vēl sešdesmit stāvus, lai viņu armija ienāk Vest-Vesterā, lai viņi tur apdzeras no vīna un degvīna. Simt stāvu, kur ik uz soļa ir krodziņi, bāri, prostitūtas, zagļi un slepkavas, atvēsinās viņu revolucionāro degsmi un saēdīs viņu dzelzs disciplīnu ar rūsu. Bet vīna pagrabi pabeigs šo postošo procesu. Galu galā viņus moka nebeidzamas slāpes - beidzies ūdens. Gūstekņi saka, ka viņi jau dzer urīnu un mirušo asinis.

– Jā, maršal, tev dažreiz galva strādā labi, it īpaši, kad no bailēm saslapini bikses! Bet neaizmirsti, Viteks no Vitkovices joprojām ir dzīvs! Neviens no Vest-Vesteras speciālistiem ar viņu netika galā. Tomēr tu netiksi iemests bada kamerā, kamēr mēs neatgūsim savus cietumus. Tāpēc pagaidām parūpējies par savu vēderu, uzkrāj taukus, lai tev būtu no kā pārtikt! Tagad - prom no šejienes!

Maršals Grants aizklenderēja prom, pazemots kā sakauts ģenerālis. Aiz viņa ienāca vecais Švarcs. Arī viņš nokrita troņa priekšā un pazemīgi noskūpstīja Mullera bikšu kreiso staru.

- Tu mani sauci, o pavēlniek? - viņš noblēja bailīgā balsī.

- Kā tev jau zināms, tavi draugi no Eldorado ir caurkrituši ar blīkšķi. Hipnotizētājs Mak Doss vispār neatgriezās no Viteka. Arī Čulkova pasākums beidzās ar neveiksmi, labi ka aizmuka un dzīvs palika. Perkers tika notverts un par sodu noindēts ar paša indi. Tiesa, man rezervē vēl ir Orsaga baciļi, bet Orsags man tagad vajadzīgs kaut kam citam... Tātad, paskatīsimies, uz ko esi spējīgs tu! Tu varēsi sagatavot lielu daudzumu savas gāzes?

- Es izgatavoju kabatas formāta balonus, o pavēlniek, tā ir deva vienam cilvēkam. Esmu taču ubags, o pavēlniek, man nav tādu līdzekļu. Neviens brīvprātīgi novecot negrib...

— Cik cilvēku tu vari novecināt vienlaikus, ja izlaidīsi savu SIO lielos daudzumos?

- Vienā naktī visu Mullera namu, pavēlniek, pārvērtīšu par nabagmāju, - vecais iesmējās.

– Es gribu, lai tu izmantotu savu SIO pret vergu armiju četrsimt deviņdesmitajā stāvā. Mēs runājam par aptuveni divdesmit tūkstošiem vergu. Cik ilgs laiks tev nepieciešams, lai saražotu nepieciešamo gāzes daudzumu?

- Divdesmit tūkstoši cilvēku? Astoņpadsmit tūkstoši galonu, astoņdesmit seši mulldori. Laikam nav nozīmes...

- Tātad, rīt?

- Rīt!

- Ņem vērā, ka vergiem ir gāzmaskas - viņi izzaga mūsu noliktavas. Līdz šim visi mūsu gāzes uzbrukumi ir bijuši neveiksmīgi.

- Nav liela bēda! Lai mūsu karaspēks atkāpjas vēl par vienu stāvu un saliek pamestajā teritorijā gāzes plēšas. Naktī, kad ienaidnieks aizmigs...

— Pietiek, meistar Švarc! Ieceļu jūs par maršala Gablera galveno adjutantu! Ārā!

Vecais vēl reizi pieklupa pie Mullera kreisās bikšu staras, maziem solīšiem, rokas pie sāniem, aiztipināja un pazuda aiz aizkara.

Viņa vietu ieņēma maršals Gablers.

Viņa galvaskauss bija rozā, kails, it kā pulēts. Sākumā Brokam pat šķita, ka šai rozā, ideālās formas bumbai vispār nav sejas. Tad viņš pamanīja divas sīkas austiņas sānos un, tikai paskatījies uz Gableru no priekšpuses, ieraudzīja, ka vienā vietā ideālo virsmu sabojājis kāds krokains defekts. Tas bija plaukstas lielumā, bet uz tā bija ļoti oriģināli izkārtoti sīki izciļņi un ieplakas. Kas arī bija Gablera, jaunā maršala, seja.

— Maršal, — balss sacīja, — astoņdesmit tūkstoši vīru gaida jūsu pavēles.

- O Pavēlniek!

- Rīt no rīta pie tevis ieradīsies tavs galvenais adjutants Švarcs.

-O Pavēlniek!

– Nekavējoties dodies uz četrsimt deviņdesmito stāvu. karaspēks pārvietosies pa galvenajām kāpnēm nakts laikā. No rīta viņiem vajadzētu būt vietā! Pārējo tev pateiks Švarcs!

-O Pavēlniek!

- Ārā!

XXXIX Atkal Ačorgens. — Baltā pūka uz Mullera pleca. – Orsags steidzas palīgā. — Kautiņš uz grīdas. - "Turiet viņu!..."

Tiklīdz Gablers aizgāja, no aiz melnā priekškara aiz troņa iznira princis Ačorgens.

Broku nemaz nepārsteidza viņa izskats.

Ačorgenam bija izdevies atbrīvoties no aizkara mezgliem un viņš nekavējoties ieradās pie sava saimnieka. Tātad, Mullers jau zina par princeses pazušanu! Tāpēc Brokam bija ārkārtīga interese par to, kāda saruna tagad notiks starp nekustīgo Mulleru un viņa viltīgo sekretāru. Varbūt Mullers pat noņems masku, lai atpūstos: galu galā viņam, iespējams, nav ko slēpt no Ačorgena. Bet tomēr dīvaini! Ačorgens klusēdams apstaigāja troni, bez mazākās cieņas, uzkāpa pa kāpnēm pie Mullera, pielaboja roku uz troņa roku balsta, noslaucīja no pleca baltu pūku un piegludināja bārdu.

Broks sastinga izbrīnā. Tiešām šajā uzpūstajā maisā nav ne piliena asiņu? Seja no vaska, tas ir uzreiz skaidrs, bet vai tiešām tas ir tikai izbāzenis? Tātad, nav Mullers?! Tad kāpēc šie nelieši viņu tā pielūdz?

Kur gan ir īstais Mullers?

Varbūt viņš nemaz neeksistē?

Bet kā tad balss?

Kur ir rīkle, kurā tā piedzimst?

Vai varbūt tas tiešām ir Mullers, tikai paralizēts? Varbūt viņam viss ķermenis ir paralizēts un strādā tikai plaušas un sirds? Bet smadzenes? Bet mute?

Broks uzskrēja pa kāpnēm pie troņa. Lai pārliecinātos, viņš uzlika roku uz varenā krūškurvja kreisās puses. Sirds nebija. Viņš pieliecās pie lūpām, salocītām smaidā. Arī elpošanas nav!

Un vēl viens pārbaudījums - adatu vēderā! Ja viņš ir dzīvs, viņš no sāpēm kliegs!

Un pēkšņi - i-i-i-i-i-i! — smalki nospindz pārdurtā gumija.

Mullers tronī sāka strauji novājēt. Viņam manāmi iekrita vēders, galva noliecās uz sāniem, un labdabības maska kopā ar bārdu saruka ar katru sekundi. Beigās tas, kas nesen bija cilvēka figūra, pārvērtās par nožēlojamu melnu lupatu kaudzi.

Princis Ačorgens ar tādu kā ļaunu pārsteigumu vēroja viltus Mullera pēkšņo nāvi. Bet pēkšņi, it kā atjēdzies, viņš nobijies iesaucās: — Viņš jau ir klāt!

Tajā pašā brīdī no augšas atskanēja balss:

- Orsag!

Melnais priekškars pašķīrās, un no tā krokām iznira aklais Orsags. Viņš pacēla rokas pie deniņiem, un lēcas iezvērojās kā plēsīga putna acis. Droši vien viņš tur bija stāvējis gatavībā Dievs zina, cik ilgi... Bija skaidrs, ka Broks šeit bija gaidīts! Tātad, varbūt tas viss ir tikai jaunas lamatas?

Broks aizturēja elpu. Bet viņš nepaspēja atlēkt malā — kaklā iecirtās asi nagi.

- Palīdziet! - Orsags iebļāvās, un it kā atbildot no augšas atskanēja spiedzīgs svilpiens. Tad kāds uzkliedza:

- Ačorgen!

Bet princis nekustējās. Šajā neprātīgajā cīņā līdz nāvei bija iesaistītas tikai viņa acis. Izbrīnītas, neuzticīgas, grumbu tīklā klātas, tās nemitīgi mainīja krāsu un izteiksmi.

Broks un Orsags sākumā kāvās, stāvēdami kājās, pēc tam nokrita uz grīdas. Uz biezā paklāja Orsags vairākas reizes apgāzās pār savu neredzamo pretinieku. Brokam izdevās noraut no rīkles Orsaga roku, taču viņš iztērēja tik daudz enerģijas, ka Orsags viņu piepieda. Ar izmisīgu rāvienu Broks atbrīvoja rokas, bet Orsags atkal satvēra viņu aiz rīkles. Sakopojis pēdējos spēkus, Broks izrāva rokas no Orsaga ceļgaliem un norāva no deniņiem kārbiņas ar lēcām. Kaut kas pārsprāga. Rokas uz Broka rīkles acumirklī atslāba. Orsaga ķermenis kļuva ļengans.

Broks pielēca kājās. Un tieši laikā! Aizkars pavērās, uz melnā samta fona atklājās desmitiem galvu spīdīgās ķiverēs.

Petrs Broks metās pie durvīm, aiz muguras izdzirda kliedzienu:

— Turiet viņu!

Varavīksnes tilts zem viņa kājām nospēlēja izmisīgu akordu. Starp palmām sāka mirgot ķiveres; tilts vēl nebija beidzis dziedāt savu satraucošo disonansi.

Broks ielēca liftā un nospieda pogu numur četri simti deviņdesmit.

XL Petrs Broks nolemj glābt Viteka strādniekus no vecuma. - "Uzvaras dzēriens." - Kauja uz kāpnēm. - Vecais Švarcs briesmoņa mugurā

Jā! Pirmkārt, ir jāglābj divdesmit tūkstoši jauno revolucionāru no briesmīgā priekšlaicīga vecuma rēga! Bet Mullers? Viņš nekur nespruks! Simtais stāvs! Vienkārši nospiest balto pogu, un uzreiz var nokļūt varavīksnes pilī, kurā atrodas Balss.

Uz augšu!

Taču šoreiz pacelšanas mehānisms sabojājies. Sienas pretīgi čirkstēja, bultiņa uz tablo raustījās, grīda trīcēja. Brokam reiba galva.

Varbūt atkal atgriežas tas pats sapnis?

Uz mirkli uznāca nelabums un viss satumsa, lifts pārvērtās par dīvainām nestuvēm, uz kurām gulēja... Petrs Broks! Divi sanitāri baltā viņu kaut kur nesa, un vispār viss apkārt bija sniegbalti tīrs... Bet šis sniegs, pamazām kļūstot blāvāks, kļuva melns, un tad iestājās tumsa. Tumsa bez domām, bez sajūtām, bez iespaidiem.

Bet tas viss ilga tikai mirkli. Lifts strauji saraustījās, un Broks atjēdzās. Atvērās durvis... Jau četri simti deviņdesmitais?

Plašā zāle pārveidota par karaspēka nometni. Abās pusēs garas telšu rindas, dzirdami saucieni, smiekli, dziesmas. Visur karotāju pūļi caurspīdīgās smailās ķiverēs un melnos formastērpos. Aiz sarkanajām jostām aizbāzti izspraucas revolveri un dunči. Krūtis krusteniski sasietas ar auklām, pie kurām kā melni čiekuri karājas granātas.

Vieni krāc pie teltīm, citi dzer “uzvaras dzērienu”, bet citi spēlē dīvainu spēli – no zelta zvaigznēm izliek liktenīgus zvaigznājus. Aizsmakušā balsī viņi dzied par dievišķā karotāja Mullera leģendārajiem varoņdarbiem un pasakainajām uzvarām uz zemes, jūrās un pie zvaigznēm.

Broks apstaigāja vairākas rindas - visur viens un tas pats: teltis, dziesmas, granātas uz krūtīm un pudeles, paredzētas, lai uzlabotu melno karotāju varonību.

Caur caurumu sienā redzamas galvenās kāpnes. Tās izskatījās pavisam savādāk nekā tad, kad viņš pamodās uz sārtā paklāja. Paklājs bija pazudis, baltos pakāpienus klāja izžuvušu asiņu peļķes. Izkaltušajās asiņainajās peļķēs pārsēju atliekas un vates pinkuļi. Uz sienām skrāpējumi un ložu pēdas. Sprādzienā norauta daļa marmora margu, un zem griestiem sadragātas elektriskās lampas. Nesenās kaujas lauku izgaismo spēcīgi prožektori.

Neciešami spilgtajā gaismā Broks ieraudzīja augstu no mucām, salauztām kastēm un maisiem uzbūvētu barikādi.

Pie tās bija īpaši trokšņains. Algotņu pūlis aplenkusi neveiklu, apjomīgu aparātu līdzīgu pirmsplūdu ugunsdzēsēju sūknim. Daži kustina sūkni, citi uzpilda silfonus un cilindrus no uzmavas ar metālisku galu. Šim briesmonim uz muguras sēž vecais Švarcs, murmina, dod pavēles. Pilnos traukus ievieto mucās un kastēs.

Broks uzreiz saprata visu: tieši šeit Švarcs bija izveidojis savas gāzes ražošanu! Šeit algotņi provocēs vergus uzbrukumam un pēc tam atkāpsies par vienu stāvu. Vergi ieņems šo briesmīgo barikādi, un tad... Bet viņš ieradies šeit, lai to novērstu!

Brīdināt Viteku no Vitkovices!

Apturēt viņu, kamēr nav par vēlu!

Petrs Broks pārkāpa pāri barikādēm un devās augšā.

Augstāk uz kāpnēm melnēja vēl viens nocietinājums. Vergi to būvējuši no dzelzs pīlāriem un sijām, granīta blokiem, milzīgiem riteņiem un rāmjiem no Dievs zina, kādiem mehānismiem. Metāls un akmens bieži sakausēti kopā. Puskusušas, sarūsējušas plātnes liecināja, ka pret barikādi izmantots napalms un skābes.

Kā lai tiek cauri šim briesmīgajam nocietinājumam? Pat uguns nespēja tikt galā, bet ko es varu darīt ar kailām rokām? Barikāde sniedzas līdz pat griestiem!

Bet kas tad tas? Aiz dzelzs kolonnas, ko liesmas sagrieza divās daļās, nelielas durtiņas. Tās nav aizslēgtas... Aiz tām neliels gaitenis, kas ved zem tērauda bruņām.

Tādējādi Petrs Broks laimīgi nokļuva vergu nometnē.

Visapkārt valda tumsa, ko apgaismo tikai lāpu liesmas. Viņiem nav prožektoru, ar nožēlu nodomāja Broks, pat ne spuldzes... Tomēr uz kāpnēm kaut kas tiek gatavots. Lāpas rosīgi šaudās augšup un lejup, un zem tām redzami sārti cilvēku seju plankumi. Tumsā pazūd skrandās ietērpti ķermeņi.

Broks ar grūtībām veica ceļu cauri lāpu burzmai. Jāsatiekas ar Viteku. Bet kur viņu meklēt?...

Kāpnes beidzās, stāvs aizstiepjas tālumā ar sienu drupām. Acij ir grūti pierast pie asiņainajām lāpu mēlēm, kuras, kūp, pilina sveķus...

XLI Pravietis 794. - "...un tad es iznīcināšu dzīvo Molohu!" — ģenerālštābs. - Broks tiekas ar Viteku no Vitkovices. - "Atliec uzbrukumu līdz rītdienai..."

Starp postījumiem aiz sagruvušas sienas uz gruvešu kaudzes stāv večuks, kuru no visām pusēm apgaismo liesmu mēles. Tieši virs viņa galvas griestos ir caurums, it kā pa to tikko būtu aizlidojis pats sātans. Vecais draudīgi paceļas pāri vergu pūlim. Viņš ir akls…

Broks nodrebēja. Viņa priekšā bija tas pats aklais veterāns 794, pie kura viņš bija nonācis pēc ilgā, nebeidzamā skrējiena pa kāpnēm. Lāpu sārtajā mirdzumā viņš ir kā pēdējais apustulis, kas katakombu dzīlēs pulcē ap sevi novārgušo ganāmpulku.

- Es gaidīju desmit gadus, -

viņš satraukti saka, un viņa vārdi dedzina kā uguns,

- un tad kādu dienu atvērās siena... Cilvēkam nav dota iespēja iet šo ceļu!

Tas bija Viņš, ilgi gaidītais Atbrīvotājs, Gaismas Nesējs!

Atnāca, lai izvestu mūs no šīs tūkstošstāvu elles!

Bēda tev, Muller, tūkstoškārtīga bēda!

Ir pienākusi atriebības stunda!

Celieties pret viņu, nometiet verdzības važas!

Jo Viņš teica: Es jums atdošu Sauli un Mīlestību, Vēlmes un Sapņus!

Es jūs izvedīšu no Muller-nama cietuma un aizvedīšu uz mājām!

Un vēl Viņš arī teica: Es nākšu pie jums un strādāšu jums, lai jūs varētu strādāt Man!

No pūļa atskanēja balss:

- Ja jau viņš ir tik visvarens, šis jūsu dievs, kāpēc viņš neiznīcina pašu Mulleru, lai mēs bez asinsizliešanas varētu nokļūt Gedonijā?

- Gļēvuļi! — vecais iesaucās. — Vai tad viņš neteica: Kāpnes apgaismos lāpas, un griesti plīsīs kā burbuļi zem naža!

Un būs tāda asinsizliešana, kādu vēl nav pieredzējušas zvaigznes!

Ienaidnieku asinis plūdīs pāri barikādēm un plūdīs lejā pa pakāpieniem kā sarkans ūdenskritums...

Un atkal no pūļa atskanēja balss:

- Mullers pēc nāves apsola mums dzīvi uz zvaigznēm. Bet ko viņpasaulē mums sola tavs dievs?

Vecais pacēla roku pret griestiem, no kurienes pa nodriskātu, vaļēju caurumu ielija tumsa.

— Viņš teica: Jums ir kas sliktāks vai labāks par nāvi? Laba un klusa nāve bez sapņiem, kā akla mazuļa miegs!

Pūlis sāka kurnēt:

- Kāpēc domāt par nāvi, ja Gedonijā mūs sagaida debesu dzīve? Sūtīsim verdzībā pārēdušos debesu cilvēkus sevā vietā. Bet mēs paši baudīsim paradīzi zemes virsū!

- Bēda jums, - iekliedzās pravietis, - ja jūs esat izvēlējušies no sava vidus radīt jaunus elkus!

Jo Viņš teica: Jūs ieiesiet viņa tempļos, viņa guļamistabās un ēdnīcās, padzīsiet viltus praviešus un tirgotājus, un sibarītus, un jūsu rokas paliks neaptraipītas!

Jūs gāzīsiet Moloha elkus, un tad es pats iznīcināšu dzīvo Molohu!

Daudzi klausītāji atkāpās no šī pravieša ar kurnēšanu, pievienojās citam pūlim. Tur sludināja kāds cits aklais, sludinot priekus, kas viņus sagaida Gedonijas debesu svēlaimes zemēs.

Broks kopā ar vairākiem ticīgajiem palika pie sava vecā, ar lielu interesi klausīdamies viņa pravietojumos. Apbrīnojami, cik gudrs ir šis vecais vīrs – viņš izmantojis gadījumu tikties ar viņu un kļuva par jaunas ticības vēstnesi, lai palīdzētu Vitekam no Vitkovices! Uz mirkli Broku pārņēma vēlme darīt zināmu savu klātbūtni, apstiprināt aklā pareģa vārdus. Bet viņš ātri atmeta šo domu.

Citādi viņš te aizkavēsies un nepabeigs savu misiju laikā; viņam pēdējais laiks atgriezties simtajā stāvā un pabeigt iesāktos darbus.

Zīmes ar bultām viņam rādīja ceļu uz štābu. Izmantojot kāpnes un caurumus griestos, viņš uzkāpa vairākus stāvus un beidzot atradās durvju priekšā, uz kurām bija rakstīts:

GALVENAIS ŠTĀBS.

Viņš ieslīdēja iekšā kopā ar aizelsušos sūtni, kas tikko bija no kaut kurienes atgriezies.

Pie ozolkoka galda kopā ar saviem ģenerāļiem sēdēja Viteks no Vitkovices. Viņa priekšā gulēja Miler-nama militāro operāciju karte.

Viņš bija kalsns jauneklis ar izspūrušiem matiem, melniem kā nakts. Pelēkas acis, bālas, cieši sakniebtas lūpas, liels deguns un enerģisks zods, it kā izgrebts no granīta. Viņš smēķēja vienu cigareti pēc otras, un viņa pirkstu gali bija dzelteni no nikotīna.

- Vitek, - sūtnis iesaucās, - izlauzties cauri neizdevās!

Viteks pat nepakustnāja uzaci. Viņš noliecās pār karti — 490. stāva plānu — un vienā no laukumiem iesprauda melnu karogu. Tur melnēja jau trīs tādi karogi... Ziņnesis, ar grūtībām atvilcis elpu, turpināja: — Vietā, kuru tu norādīji, sapieru komanda iestrēga smiltīs. Visa telpa zem šī stāva līdz augšai piepildīta ar smiltīm. Un smiltīs paslēptas mīnas. Viena no tām eksplodēja, jo tai trāpīja ar cērti. tika nogalināti divi mūsu brāļi, trīs tika ievainoti.

Pie galda sēdošo sejas satumsa.

- Nolādēts stāvs!

– Tā ir jau ceturtā reize!

— Visur smiltis, un tikai smiltis.

— Tiešām šie nelieši piepildījuši visu stāvu no grīdas līdz griestiem?

- Izskatās, ka viņi ir šo to iemācījušies, - sacīja Viteks. — Viņiem visās telpās ir sargi. Tiklīdz viņi dzird virs galvas sitienus, nekavējoties ceļ trauksmi un piepilda telpu ar smiltīm, pirms mēs paspējam iekļūt.

Ieskrēja jauns sūtnis. Viteka sejā atspoguļojās nepacietīgas gaidas.

- Nu?

- Smiltis, - ziņnesis izdvesa.

Viteks līdz asinīm iekoda lūpā. Un kartē parādījās vēl viens melns karogs.

- Šodien būs jāšturmē barikāde, - viņš drūmi sacīja, - nav citas izejas.

Viņš paņēma citu karti, garu, šauru, kurā bija redzama Mullera nama vertikālais plānojums no pamatnes līdz jumtam. Ar sarkaniem karogiem tika apzīmēti griestu pārrāvumi un galvenie pastiprinājumi uz kāpnēm.

Militārie vadītāji klusi noliecās virs kartes, tad ierunājās: — Tas nebūs viegls darbs!

— Bet līdz “Visumam” vēl ir deviņdesmit astoņi stāvi!

— Mums dzeramā ūdens pietiks nepilnām simts četrdesmit četrām stundām!

— Bet vīna - sešdesmit stundām!

— Un tad pienāks kārta Vest-Vesteras šņabim!..

— Miega pulveri, narkotikas un kokaīns!

— Bēda mums!

— Visas cerības jāliek uz "Visuma" dirižabļiem!

- Bet līdz tiem ir deviņdesmit astoņi stāvi, brāl!

- Brut, - Viteks uzrunāja vienu no ģenerāļiem, - šovakar tu uzbruksi devītajai barikādei. Aizsardzība melnajiem ir ļoti spēcīga, jo viņi gatavojas uzbrukumam. Lai pieci tūkstoši cilvēku gaida manu signālu! Un šajā brīdī ierunājās Petrs Broks:

- Vitek no Vitkovices!

Visi pielēca kājās, skatījās apkārt.

Tikmēr Broks turpināja:

- Atliec uzbrukumu uz vienu dienu. Ja šovakar uzsāksi uzbrukumu, tu iznīcināsi savu armiju!

Viteks pirmais atjēdzās un uzkliedza:

- Kam pieder šī ir balss?

Balss pateica:

- Es esmu Petrs Broks!

- Tad, varbūt tu esi tas pats dievs, kuru sludina pravietis septiņi simti deviņdesmit ceturtais?

– Es neesmu dievs. Es atnācu, jūs brīdināt, lai šovakar nesāciet uzbrukumu.

- Kāpēc?

- Neprasi! Tici man, un rīt par to pārliecināsies pats!

- Es tev ticu un darīšu, kā tu pavēli! Uzbrukums tiek atlikts...

Broks pazuda, atstājis pārsteigtos un iepriecinātos sacelšanās vadoņus.

XLII Gāze lēnām izplūdīs no silfona. - Sarkanais trīsstūris. — Vecā Švarca bailes. — Pirms novecot... — Poga 100

Visur, kur Broks iet, dumpīgie vergi gatavojas gulēt. Galvenās kāpnes ir apgaismotas ar vienu lāpu. Broks ātri izslīdēja pa durvīm dzelzs barikādē. Daži lēcieni un viņam priekšā ienaidnieka nocietinājumi. Viņš klusi pārlīda otrā barikāžu pusē.

Prožektora gaismas zelta konusā uz kastēm sēž divi cilvēki. Viens no viņiem, jauneklis, skatās uz barikādi. Otrais pašapmierināti smaida ar visām savām krunkām. Tas ir Švarcs.

- Šodien varu gulēt mierīgi, - viņš nošvepstēja, drebinādams krunkaino galvu. — Ja viņi kaut ko uzsāks, mēs vienu vai divas reizes izšausim, lai viņiem rādītu: paskatieties,  kā mēs pretojamies, it kā mēs sargātu savus bērnus. Un tad būsim “spiesti” atkāpties zemāk esošajā stāvā. Pa to laiku viņi te sarāpos kā utis...

— Ja nu pēkšņi viņi atradīs tavas gāzes baloniņus? Ko tad?

— Neatradīs, manu puikiņ, neatradīs... Mucas piepildītas ar vīnu, un vīnā peld vīna blašķes, un no tām lēnām izplūdīs gāze... Tādu mucu “katram gadījumam” tur ir daudz, šķietami nekaitīgas, kā bērns autiņos. Īstās gāzes mucas ir apzīmētas ar sarkaniem trīsstūriem un atrodas stūros. Pēc signāla...

- Tu, vecais, to visu esi ļoti labi izdomājis, bet ja nu šie proletārieši apgulsies tālu no tavām mucām?

- Neuztraucies, zaļknābīt, es arī to ņēmu vērā... vēl pirms tu piedzimi. Viņi, tāpat kā mēs, atradīsies kāpņu zonā! Viteks turēs viņus sev klāt, lai viņi nemētājas pa krogiem un bāriem, tagad saprati, mazais muļķīt?

– Ja nu viņi dzīsies mums pakaļ liftā?

- Neraudi, mans mazais, tev nāk zobiņi, tūlīt nomainīšu autiņu... Ja viņiem būtu lifta vadības ierīces, viņi jau sen būtu devušies atpūsties uz Gedoniju!.. Tu esi saslapinājis autiņbiksītes, mans nabadziņš... Švarca bezzobainā mute iepletās garā žāvā.

To izmantoja Broks. Viņš paķēra vates pinkuli un iegrūda to veča mutes melnajā caurumā.

Nākamajā sekundē viņš izrēķinājās ar ziņkārīgo “mazo bērniņu”. Pirms tas atjēdzās, Broks iesita viņam pa deniņiem. Puisis aizvēlās kaut kur tumsā.

Tikmēr vecais marazmātiķis gribēja aizbēgt no Broka, un ar kādu veiklību! Bet Broks sagrāba viņu aiz kājas un atvilka atpakaļ. Un tad viņš to droši sasēja ar garu virvi.

- Neuztraucies, veci, - viņš iečukstēja tieši Švarca izbiedētajās acīs, - SIO tev vairs nekaitēs... Varbūt tu baidies novecot vēl par simts gadiem?

Pēc tam, izmantojot vates pinkuli un virvi, Broks sasēja arī otru partneri. Un pabeidzis ar abiem, viņš uzmanīgi piegāja pie teltīm.

Nometne gulēja.

Broks ar garlaikotajiem sargiem tika galā ātri un veikli. Un uzreiz ieraudzīja mucas, apzīmētas ar sarkaniem trīsstūriem. no tām izbāztas gumijas šļūtenes, sasietas ar virvi. Broks ātri sāka tās atraisīt.

Kamēr viņš knibinājās ap pēdējo mucu, viņam pēkšņi sareiba galva. Smadzenes kā ar skuvekli tika pāršķeltas ar tumšsarkano trīsstūri. Brokam likās, ka viņš zaudē samaņu. Sasprindzinājušam spēkus, izdevās saņemt sevi rokās.

Prom, prom no šejienes, pirms neesmu novecojis!

Viņš streipuļodams virzās uz priekšu.

Vēl trīs soļi un lifts!

Vēl viens solis - un es pakritīšu! Pēdējā sekundē, kad sarkanais trijstūris mocīja prātu ar nepanesamām sāpēm, Broks ierāpoja liftā.

Poga 100! 100! 100!

Broks sabruka uz grīdas…

XLIII Simtais stāvs. - "Tevi piemānīja "Jūras Kaija!" — Pirmkārt, atrast Mulleru. — Ogisfera Mullera miesassargi. - Viņa bibliotēka

Viņam šķita, ka guļ uz vēsiem palagiem un skatās griestos. Griesti pilnīgi balti, tikai sarkans trīsstūris pa vidu. Bezjēdzīgi, nepanesami sarkans, tas spiež smadzenes, it kā šajā trijstūrī būtu bedre, bet kāds mēģinātu iespiest viņa galvaskausu šajā bedrē. O, ja nebūtu šī trīsstūra. Cik šeit būtu labi. Griesti balto kā cukurs, pat mutē kļūst saldi. Ar snaudošas ūdens lilijas ziedu pār viņu nokarājas matēta elektriskā lampiņa.

Un pēkšņi – grūdiens!

Kas noticis?

Ak jā! Simtais stāvs!

Atvērtas lifta durvis, palmu birzs, melodiskā tilta varavīksne.

Broks gribēja tai skriet pāri, taču laikus attapās.

Nedrīkst!

Jo tā viņš sevi nodos.

Mullers uzreiz sapratīs, ka viņa svētnīcā vēlas iekļūt nelūgts viesis. Galu galā, tas nav tilts, tā ir arfa, uz kuras katram, kas ieiet Mullera pilī, jāspēlē sava melodija!.. Atliek tikai nogaidīt, lai sapludinātu savus soļus ar citiem, kas arī dosies uz šejieni.

Ilgi jāgaida nebija. Atskanēja soļi, un starp palmām parādījās... lords Humperlinks! Jā, jā, tas pats, Jūras Kaija, kuru Broks sagaidīja redzēt mazāk nekā jebkuru citu! No kurienes viņš nāk? Atmiņas par princesi detektīvu dedzināja kā ar uguni. Kas viņai noticis?

Lords Humperlinks bez vilcināšanās uzkāpa uz tilta. Broks viņam sekoja, soli solī. Tilts atbalsojās ar skumju melodiju, kas norima tikai tad, kad viņi apstājās pie pils vārtiem.

Kaija ar baudu saņēma visas procedūras, kas tika veiktas pirms audiences. Romiešu patricieša baltajā tērpā viņš parādījās elka priekšā.

Uzpūstais Mullers ar savu izķemmēto, biezo, dakšveida bārdu atkal sēdēja savā tronī, vēderu atbalstijis uz izplestiem ceļgaliem, un viņa sejā atkal stinga smaids.

- O Pavēlniek! — Humperlinks iesaucās, ar pieri pieskardamies paklājam. - Es izpildīju tavu pavēli!

- Kādu pavēli? — skanēja it kā no figūras iekšienes.

— Aizvedu princesi Tamāru atpakaļ uz dzimteni!

Broks atviegloti uzelpoja.

- Es tev pavēlēju to darīt?! - nodārdēja cauri zālei.

— Es paklausīju tavai balsij, o Pavēlniek!

Kaija īsi izstāstīja, kā viņu pamodināja, kā sākumā viņš neticēja un ar revolveri rokās piegāja pie durvīm, bet tad paklausīja, pārliecinājies, ka balss nāk no griestiem.

– Tevi piemānīja! — nikni nošņāca elks. — Aptina ap pirkstu kā puišeli! Tu esi ēzelis, nevis Jūras Kaija! Tu klausījies velna balsī, nevis manā! Nekavējoties atpakaļ! Sacel trauksmi visai flotei! Tā ir tavā rīcībā! Bet bez princeses neatgriezies! Ārā!

Lords Humperlinks pazuda. Zālē palika tikai Broks. Tagad viņam jārīkojas ātri, jo viņa princesei draud briesmas...

Ātrāk, ātrāk, pabeigt šo lietu!

Pirmkārt, jāatrod Mullers!

Pārmeklēt visu pili!

Apskatīt visas zāles, visas nišas, izklauvēt visas sienas, grīdas, griestus...

Viņš piezagās pie melnā aizkara aiz troņa. Viņš atbīdīja to un ieraudzīja stikla sienu, kas sadalīja troņa telpu divās daļās. Broks izslīdēja caur čīkstošām durvīm otrā pusē. Kā zāles otrā puse atšķiras no pirmās ar to mirdzošo troni!

Starp šausmīgu nekārtību, it kā uz miera mirkli starp dzeršanas reizēm, te gulēja kādi desmit cilvēki - puskaili, veselīgi, romiešiem līdzīgi, ar muskuļotām, tīri skūtām sejām. Viņu caurspīdīgās, necaursitamās ķiveres un bruņas ir izkaisītas turpat, starp matračiem, uz kuriem viņi guļ.

Ohisvera Mullera miesassargi!

Broks uz pirkstgaliem paskrēja tiem garām... Garš, šaurs koridors, vītņu kāpnes un atkal durvis:

BIBLIOTĒKA

Sienas no grīdas līdz griestiem piepildītas ar visādām grāmatām. Dažas no tām ir tik biezas kā seno ozolu stumbri, un absurdā biezuma dēļ faktiski vairs nav grāmatas.

Mullera bibliotēka!

Tas nozīmē, ka kaut kur tuvumā ir jābūt pašam Mulleram. Broks pārskatīja uz galda gulošās grāmatas.

"HIMNAS UN ODAS NEMIRSTĪGĀ MULLERA SLAVAI".

"LŪGŠANAS VISAUGSTĀKAM MULLERAM ."

"PAR TO, KĀ OHISVERS MILERS IEKAROJA PASAULI. "DETALIZĒTS APRAKSTS".

"OHISVERA MULLERA ZVAIGŽŅU IEKAROJUMI. "VISUMA VĒSTURE".

"OHISVERA MULLERA DEBESIS UN ELE".

"OHISVERA MULLERA TŪKSTOŠI SEJU".

"KĀ TIKA UZBŪVĒTS MULLERA NAMS"

" CEĻVEDIS PA MULLERA NAMU".

"GEDONIJA UN TĀS PRIEKI".

"PAR OHISVERA MULLERA ZEMES KAISLĪBĀM. KĀ VIŅŠ MĪLĒJA VISU PASAULI."

"OHISVERS MULERS. DIEVS UN CILVĒKS. "FILOZOFISKĀ SĒRIJA".

Broks saprata, ka lielākā daļa visu šo grāmatu ir veltītas vienam – šīs noslēpumainās personības kultam. Jo tuvāk viņš tuvojas Mulleram, jo vairāk rosinājās Broka ziņkāre. Kā viņš izskatās? Kas viņš ir?

XLIV Kā nomocīt ziedus. - Ohisvers Mullers izklaidējas bērnudārzā. - Dārgumu krātuve. Maskas no cilvēku ādas. - Orangutangs!

Nākamajā istabā - stikla vitrīnas, tajās - dīvainu ierīču un instrumentu, kādus Broks nekad nebija redzējis, sudraba modeļi. Varbūt tās ir izsmalcināta prāta radītas spīdzināšanas ierīces? Spriežot pēc formas, daži no šiem instrumentiem drīzāk ir paredzēti dzīvnieku, putnu, kukaiņu, bet ne cilvēku spīdzināšanai.

Uz galda vāzē ar dzeltenu, smirdīgu šķidrumu nomelnējis ceriņu pušķis. Blakus - grāmata pergamenta iesējumā: "Ohisvers Mullers. KĀ NOMOCĪT ZIEDUS."

Broks atver biezo sējumu:

"Kā spīdzināt rozi

Uzplaukusi roze jānodedzina no krūma. Stumbrs jātur ugunī, līdz rozes zieds nokrīt. Pēc tam nomizo stublāju līdz ziedam un ievieto verdoša ūdens vāzē. Izmantojot stikla pipeti, uzpilina koncentrētu sērskābes šķīdumu.  Uz aromatometra var redzēt kā smarža strauji pastiprinās un pēc tam pazūd. Pieslēdzot aromafonu, var dzirdēt klusu puķu karalienes vaidu. Tā kļūs bāla, pēc tam zilgana un ziedlapas pēkšņi nokrīt.

Auglenīcu vajag izgriezt.

Tātad lūk kāda ir Mullera dvēsele patiesībā! Kas tas ir - vājprāts vai patoloģiska perversija? Palūk, baltā lilija vāzē pārklājusies ar melniem plankumiem. Zem stikla burkas no nikotīna tvaikiem nosmakusi krizantēma! Rozā peonija, kuras auglenīca caurdurta ar saindētu adatu, mirst traukā ar spirtu.

Taču ņirgāšanās par ziediem liecina tikai par perversa kretīna infantilismu! Bet citi dīvaini priekšmeti, kuru šaušalīgo mērķi var tikai nojaust, - vai tik tie nav dzīvu būtņu spīdzināšanas instrumenti?

Atstājis šīs pretīgās telpas, Broks sastinga izbrīnā – viņš stāvēja uz... bērnistabas sliekšņa!

Kāds neticams kontrasts! Klusa, maģiska bērnu sapņu osta! Bērnu gultiņa... Uz krāsaina paklāja - plats dzelzceļa loks, pie skārda platformas stāv garš vilciens. Šeit ir tunelis, tilts un pārmijas. Nedaudz tālāk izmētāti celtniecības bloki, no kuriem kāds sācis būvēt templi un tos pametis – pabeigs vakarā... Blakus sarkana burvju laterna ar diapozitīviem. Bērnu tipogrāfija, uz papīra strēmeles vispirms skaidri, pēc tam arvien vājāk uzdrukāts - Ohisvers Mullers... Ohisvers Mullers... Ohisvers Mullers...

Varbūt tiešām šim nolādētajam tirānam un inkvizitoram ir dēls, vārdā Ohisvers?  Varbūt kādas neticamas sentimentalitātes dēļ viņš šeit iemūžinājis savas bērnības atmiņas? Varbūt viņš pats uzvelk rotaļu vilcieniņu un skatās diapozitīvus?

Kas atrodas blakus bērnistabai? Dzīvojamā istaba ar šujmašīnu un ģimenes portretiem, guļamistaba vai virtuve ar plīti un ar baltiem traukiem piekrāmētu plauktu?

Istaba bija sarkana un pilnīgi tukša. Tikai vidū uz apaļa galda - kristāla bļoda ar caurspīdīgu šķidrumu. Tajā peld cilvēka sirds...

Nākošā istaba ir zila. Un atkal kristāla trauks ar ūdeni, kurā iegremdētas divas zilas cilvēka acis.

Taču Broku vairs nekas nepārsteidza. Viņš ātri gāja no vienas istabas uz otru, līdz nokļuva piesmirdušā telpā, kur žēli ņaudot un gaudojot skraida gandrīz simts melnu kaķu. No šīs kaķu valstības viņš nokļuva greznā zālē, kas bija pilna ar neskaitāmiem dārgumiem.

Pirkti, nozagti un ieķīlāti karaļu un imperatoru kroņi, zelta scepteri un lodes, baznīcas monstrances, tērpi no Vatikāna, no budistu tempļiem, no Dalailamas alas svētnīcas.

Zeltā iestrādāti briljanti zoss olu lielumā, rotā vecmeistaru gleznu rāmjus, kas šeit atvesti no izpostītās Eiropas slavenākajiem muzejiem.

Zelta, platīna, soliuma un rādija stieņi.

Gredzenu, ķēdīšu un kaklarotu kaudzes sabērtas, sajaucoties cita ar citu.

Muca ar zelta pulksteņiem!

Auskaru kastīte!

Lādīšu rinda ar zelta monētām no visas pasaules... Zāles vidū - tumšs apaļš caurums, - apkārt margas. Lai novērtētu tā dziļumu, Broks iemeta tajā zelta stieni. Tad viņš skaitīja un ilgi klausījās – velti!

Paskatījies apkārt, viņš akas malā pamanīja elektrības slēdzi, pagrieza to, un akas šahta tika izgaismota līdz pašai apakšai. Broks saprata, ka tā ir ieeja milzīgā šahtā, kas atrodas simts stāvu dziļumā un kas kalpo par Muller-nama pamatiem. Bet telpa, kurā viņš stāv, ir dārgumu krātuve, kurā Mullers glabā dažādās pasaules malās salaupīto...

No zelta noliktavas Broks iegāja ģērbtuvē.

Daudzpakāpju pakaramie, piekārti ar visdažādākajiem apģērbiem. Pilnīgi jauni ģenerāļu formas tērpi, nevainojami biržas mākleru uzvalki, mūku sutanas un bīskapu tērpi, jūrnieku svītrainie krekli, kovboju cepures ar platām malām, cilindri, apašu cepures, salāpītas ubagu lupatas un balti spoku tērpi. Bet kaut kas šķiet ir dīvaini: tas viss ir pielāgots nelielam, šaurplecainim ar īsām kājām. Dažiem uzvalkiem plati, polsterēti pleci, citiem – polsterēti vēderi. Broks pat pamanīja jaku ar viltotu kupri.

Stūris bija piekrauts ar koka nūjām, inkrustētām ar sudrabu, pātagām, spieķiem ar tajos slēptiem dunčiem, bīskapa krustiem un svēto muļķīšu nūjām. Lādes saliktas pīpes, brilles, mākslīgie zobi, mākslīgās ausis, deguni, parūkas, gumijas ekstremitātes ar atsperu mehānismiem.

Taču visbriesmīgākā ir manekenu galvu rinda, uz kurām uzstieptas cilvēku sejas: kopā ar ūsām un uzacīm noņemta īpaši apstrādāta āda. Elastīgas, kā gumijas maskas: tādu uzvelkot, rodas pilnīga jaunas sejas ilūzija...

Ak, cik daudz iespēju virtuozām metamorfozēm! Sen mirušu seju var uzvilkt kā cepuri! Tagad ir skaidrs, ser Muller, kāpēc pats velns nevar jūs saprast! Klaiņojat pa saviem stāviem, dažreiz kā ģenerālis, dažreiz kā invalīds bez kājām, dažreiz kā biržas mākleris ar zelta ķēdi uz vēdera, dažreiz kā kuprainis, bet kas jūs vispār esat?

Broks sastinga pie blakus istabas sliekšņa.

Atvērtā sarūsējušā būrī izpletis savus kruzainās rokas-zarus sauss koks. Uz viena zara šūpojās nejauks briesmonis - orangutāns!

Broks atkāpās, domādams, ka pērtiķis viņu ir pamanījis: kad viņš parādījās durvīs, dzīvnieks atņirdza zobus. Bet pēc vairākiem mēģinājumiem viņš atkal kļuva drosmīgāks un uz pirkstgaliem izzagās tieši zem kailajiem ilkņiem.

Beidzot viņa pirksti pieskārās blakus durvju rokturim.

Ļoti uzmanīgi, klusi, lēni-lēni viņš atvēra durvis, ieslīdēja  spraugā un tikpat klusi durvis aizvēra aiz sevis.

XLV Viszinības mašīna. - Jā, tas ir Viņš! Lūk, viņa galva, ar roku aizsniedzama. — Biržas balss

Broks paskatījās apkārt.

Pretī durvīm puslokā pacēlās milzīga, neiedomājami sarežģīta mašīna, kas aizņēma visu zāles sienu. To ieraudzījis Broks nodrebēja. Šķietami haotiskais spirāļu, vadu, zvaniņu, pogu, cauruļu un fosforescējošo indikatoru jūklis bija apvienots kaut kādā baismīgā struktūrā, kas atgādināja dzīvu organismu – atdzīvināta universāla robota iekšpusi...

Nebeidzama taustiņu rinda, kā bezgalīgas klavieres. Taustiņi - nevienmērīga izmēra, ar noapaļotiem galiem - izskatās kā trausli meitenīgi pirksti ar koptiem nagiem.

Cik līdzīgi stikla ērģelēm, nodomāja Broks, skatīdamies uz neskaitāmajām caurspīdīgajām caurulēm, mazām un tievām rindas sākumā, lielām un biezām - beigās. Visur, visur dīvainas detaļas neprātīgā tūkstoškārtīgā atkārtojumā. Tūkstošiem atslēgu, tūkstošiem zvaniņu, tūkstošiem spuldzīšu, tūkstošiem izbolītu acu, kas ik pa laikam mirkšķina ar auksti zaļām gaismām – šķiet, kaķu redzokļi naktī raida noslēpumainus signālus.

Šīs baismīgās mašīnas sirdī līdzīgas milzīgam ļaunas pagānu dievības altārim mirdz balts disks — kā milzīga oblāta monstrancē. Zem diska atrodas no pulēta materiāla izgatavots skaļruņa kauss.

Altāra priekšā, dziļā krēslā, kāds sēž ar muguru pret Broku. Redzams tikai pāri krēsla atzveltnei kā liesmas mēle izspraucies ruds pakausis.

Broks aizturēja elpu.

Tas laikam ir tas Mullers?

Maziņš un trausls, viņš pavisam pazūd ādas krēslā. Un vairāk izskatās pēc rudmatainas meitenes - aiz atzveltnes pat galvu neredz... Broks klusēdams apgāja krēslu.

Un ieraudzīja sīka auguma, kalsnu pretekli koši zaļā halātā. Neglītās krokās karājas ļengani vaigi. Apakšlūpa - melna un sausa līdz smaganām. Un no tās izaugusī rudā bārda, apakšā sazarojas divās plānās šķipsnās, un sniedzas līdz ceļgaliem.

Bet deguns - lepnā ērgļa knābja līnija! Izcils nāsu veidojums! Ciets, skarbs saliekums! Pierādījums par augstprātību, mizantropiju, nežēlību un vēlmi iekarot pasauli!

Ohisvers Mullers!

Jā, tas ir viņš!

Šis smieklīgais, žultainais cilvēciņš, ieracies krēsla dziļumos kā kapā.

Spalvainas ausis ar pelēkām daivām — tās tiešām varētu būt tās ausis, no kurām Muller-namā katra balss bailēs apklust?

Un indīgi zaļās, ūdeņainās, vājprātīgās, grumbu ierāmētās acis – tās tiešām varētu būt tās visu redzošās acis, kas uzreiz pamana visu, kas notiek simtiem tūkstošu istabu tūkstoš stāvos?

Un šī ir tā pati galva, kas izdomājusi baismīgo plānu radīt uz zemes elli un debesis? ... Lūk, tā ir ar roku sasniedzama, un es varu sadragāt šo galvaskausu, nogalināt tajā mītošo baismīgo neprātu, sagraut to tūkstoš gabalos!

Mulleram sagribējās šķaudīt. Viņš pacēla roku pie deguna un aizsedza to ar plaukstu. Broks gaida, kas notiks tālāk, un ir pārsteigts, redzot, ka deguns, izcilais ērgļa deguns, paliek Mulleram saujā! Un tā vietā uz sejas parādījās kaut kas īss un apgriezts, bez virsdegunes nojautas - divi apaļi caurumi starp vaigiem iesprūdušā podā. Tagad Broks pazina šo seju: viņš to bija redzējis logā pie griestiem, kad gandrīz bezsamaņā gulēja spoguļu zālē... Ērgļa deguns atgriezās savā vecajā vietā.

Bet kāpēc šīs ūdeņaini zaļās acis, it kā ielīmētas grumbu rāmī, kāpēc tās tik vērīgi skatās uz spīdīgo disku?

Kas tas ir?

Spogulis?

Jā, spogulis, bet ļoti dīvains. Tā sudrabaini caurspīdīgie dziļumi neatspoguļo nevienu no šajā telpā esošajiem objektiem.

Spogulis ir tukšs!

Gluds sudrabains dziļums, un nekā vairāk...

Tomēr pēkšņi šis necaurredzamais sudrabainais dziļums it kā kļuva sekls, aptumšojās, un Broks blāvi saskatīja kādu kustību; Rodas sajūta, ka caur spēcīgu palielināmo stiklu skaties uz skudru pūzni. Tad kustošā masa tuvojās, sadalījās atsevišķos elementos un ieguva skaidras aprises.

Broks pārsteigumā gandrīz iekliedzās: birža!

Jā, šādi birža izskatījās no putna lidojuma.

Broks atcerējās stikla logu griestos... Viņš ieraudzīja biržu ar caurspīdīgo Atlasa statuju un melno cilindru skudru pūzni.

Cilvēciņš krēslā ar kaulainajiem pirkstiem kaut ko saspaidīja.

Atskanēja sirdi plosoša skaņa, kas atgādināja marta kaķu bļāvienus. Tad viss apklusa, un kauss altāra centrā sāka runāt.

Broks uzreiz pazina biržas balsi.

Noslēpumainu čukstu, soļu, satrauktu izsaucienu neskaidrība saplūst vienā ar fraku, cilindru, seju virpuli...

Bet Mullera pirksti atkal pieskaras taustiņiem, trulais troksnis sairst atsevišķās skaņās, starp kurām skaidri izceļas divas čīkstošas balsis:

- Nopirki?

- Cietu zaudējumu!

— Slikti laiki!

- Mulldors krīt...

- Cik?

- Divdesmit pieci!

- Oho-ho!

- Tssss!

Viņus nomaina cits pāris:

- Un ko tagad?

- Deviņdesmit deviņi!

- Un rīt?

- KAVAI...

- Nolādētā balss!

- Aizbēga!

- Nogalināja Orsagu!

— Izrāva acis!

- Kas?

- Balss!

— Bet Lielais Mullers?

- Tssss!

Un vēl viens dialogs:

— Balto kurss krītas...

— Princese aizbēgusi!

- Viņu nolaupīja...

- Kas?

- Balss!

– Bet mūsu saimnieks un apgādnieks?

- Pietiek šī saldenā draņķa!

— Beigas ir tuvu!

- Tsss!

- No kā tur baidīties? Atnācis kāds lielāks par Mulleru!

— “Visuma” noslēpums atklāts!

— Norāva dievam masku!

— Biržā krahs!

- Kurš tad uzvarēja?

- Tssss!!

- Pietiek šņākāt!

- Mullers būs pagalam!

- Bet kurš uzvarēs?...

- Viņš!

- Balss!

XLVI "Herr Erlebah!" — Runā kuprainais. — "...pabiju par ēzeli un pietiks!" — "Arestēt Čulkovu!" — Likās, ka spalvu metis vesels suņu bars. — "Nāvi parazītiem!"

To pašu brīdi Ohisvers Millers piecēlās no krēsla un negribīgi izsita klaviatūras akordu, kas viņam, šķiet, jau sen bija apriebies. Un tad ar ledaini mierīgumu iekliedza kristāla bļodā:

— Herr Erlebah! Sudrabainajā diskā uz melnbaltās fraku un kreklu fasāžu mozaīkas fona parādījās bāla, šausmu sašķiebta seja.

- Herr Erlebah!

Cilvēks nokrita uz sejas, pacēlis rokas.

- Žēlsirdību! Žēlsirdību! — kauss lūdzās.

Bet Ohisvers Millers nesatricināmā mierā noņurdēja:

— Herr Erlebah! Deviņdesmit pieci! Sešdesmit četri! Sarkanie spoguļi, durvis numur septiņi!

Disks pārklājās ar bālganu plīvuru un atkal kļuva dzidrs un caurspīdīgs. Sudrabainie dziļumi strauji sāka atkāpties, un tagad uz ekrāna bija traktieris "Eldorado". Zem matētajām lampām galvaskausu formā pie ozolkoka galda bija sapulcējušies avantūristu kompānija; par viņu specialitātēm Broks uzzināja, kad bija apmeklējis Vest-Vesteru. Kad tas bija? Cik dienu aiztecējis kopš tā laika?

Starp paziņām šeit arī kuprainais Čulkovs, bezroku slepkava Garpona, kā arī milzis, kurš noķēra Broku tīklā, un pazeminātais, apvainotais maršals Grants, kurš, šķiet, it labi pielāgojies jaunajai videi un neizcēlās ne ar runas veidu, ne apģērbu, ne uzvedību.

Kuprainais ierunājās:

- Nu, kurš no jums viņu noķers? Ko-ko-ko-ko Varbūt tu, Garpona, piebeigsi viņu ar basām kājām? Vai arī tu, sekretār, iedosi viņam pasmaržot ar vecumu piesūcināto Švarca rozi? La-la-la-la! Un ko tu, Murno, lepojies ar savu mīlas dziru? Tu maz zini, cik viņam gadu? Gribi, lai viņš sadeg no nomīlestības pret princesi Tamāru? Mee-e-e! Jūs visi esat palikuši muļķos ar savām gāzēm, pulveriem un tabletēm! Kurš no jums viņu noķers? Mee-e-e!

– Viņš nav cilvēks!

- Viņš ir dievs!

— Dievs ļautu sevi noķert tīklā?

- Nav cita dieva kā tikai Mullers!

- Tātad velns ir stiprāks!

- Spēcīgāks par Mulleru?

— Tssss?

Ikviens pie galda, kā pēc komandas, pielika pirkstu pie lūpām. Bet kuprainis visu laiku kliedza:

- Gļēvuļi! Vēl neesat sapratuši? Lai kas viņš būtu – dievs, cilvēks vai nekas, viņš ir stiprāks un varenāks par mūsu Mulleru! Tāpēc, kamēr nav par vēlu, spēlēsim atklāti. Pāriesim stiprākā pusē! Pie velna Mulleru!

Ohisvers Mullers atkal pacēlās krēslā. Viņš nospēlēja dažus klusus akordus uz garās tastatūras un pieliecās pie kristāla bļodas.

- Meistars Čulkovs!

Viņi visi pieci pielēca no galda, mati saslējušies stāvus, šausmu izkropļotas sejas.

Vietā palika tikai Čulkovs. Viņš tikai pēkšņi atgrūdās no galda tā, ka krēsls nožēlojami nočīkstēja. Tad viņš paķēra glāzi un no visa spēka iemeta to griestos. Visi apkārtējie skatījās uz viņu vai nu ar trulu izbrīnu, vai ar ļaunprātīgu jautrību.

Petrs Broks gaidīja, ka krēslā sēdošais cilvēciņš sadusmosies, sagraus telpu, bet viņa balss no dusmām svilps kā lode.

Bet nekas tāds nenotika. Šķiet, ka sīkulim krēslā nav ne nervu, ne dusmu. Necilvēcīgi bezkaislīgā, gandrīz miegainā balsī viņš iemeta mikrofonā

– Meistars Čulkovs! Deviņdesmit pieci! Sešdesmit četri! Sarkanie spoguļi, septītās durvis...

Broks uzmanīgi vēroja, kā kuprainis nodrebēja aiz dusmām, trieca ar dūri pret galdu un spītīgi iekliedza griestos.

- Neiešu, nekur neiešu! Esmu daudz darījis tavā labā, labdari! Mee-e-e! Bet tagad es tev nepakustināšu ne pirkstu! Es novācu veco Galio, un kā tu man pateicies? Piecdesmit tūkstoši zvaigžņu, protams, ir dievišķa dāvana - kikerigū! - Katru vakaru es skatos uz tām un vai sprāgstu no dusmām! Tu mani pat Gedonijā neielaidi, debesu tēvs, apsolīji, bet neielaidi! Bet es tik un tā tur nokļūšu, nolādētais smirdinātāj, un lasies ka ar savām zvaigznēm kur tālāk, es varu uz tām skatīties arī bez tevis, kad vien vēlos! Ar zvaigznēm norēķinies ar pārējiem stulbiķiem, tu rūsganais velns, bet man pietika, pabiju par ēzeli un pietiek! Tra-la-la! Tra-la-la!

Saniknotais kuprainis, iespējams, vēl ilgi turpinātu draudēt griestiem, taču Mullers, ar pirkstiem pārbrauca pa taustiņiem, apturēja daiļrunības plūdus, un lepnais kuprainais pazuda aiz miglaina plīvura.

Ekrānā parādījās iztapīgā policijas inspektora figūra. Mullers nodiktēja:

— Četri simti vienpadsmitais stāvs — Vest-Vestera, traktieris "Eldorado" ! Apcietināt māsteru Čulkovu! Ievietot sarkanajos spoguļos, deviņdesmit pieci, sešdesmit četri, septiņi!

Arī policists pazuda miglā. Ohisvers Mullers vēlreiz nospieda taustiņus. No stikla ērģelēm atskanēja izstiepti, žēlabaini čīksti, līdzīgi zīdaiņu raudāšanai. Taču vienā no istabām, kurai Broks gāja cauri, melnie kaķi gaudoja tieši tāpat. Varbūt tiešām ir kāda saikne starp iekāres pārņemtajiem kaķiem un šo sātanisko altāri?

Mašīnas apaļo zaļo acu rindas mirdz kā tūkstošiem kaķu, kas skatās no tumsas...

Kaķu koncerts pēkšņi beidzās, un disks pamazām kļuva gaišāks. Broks pavērās uz militāro nometni no putna lidojuma. Ekrānā lēnām atklājās kaujas panorāma. Lūk, revolucionāru barikāde, lūk, “neitrālā josla”, algotņu nocietinājumi un, visbeidzot, viņu bivaks.

Mullera sejā parādījās bažas. Kristāla mute ierunājās ar uguns un sprādzienu dūmiem! Milzīgs redzoklis vēro nemiernieku izmisīgo uzbrukumu nodevīgajai barikādei. Uz koka kastu un mucu sienas pēkšņi uzziedēja tūkstošiem zilu liesmiņu. Degošie sveķi straumēm plūst lejup pa koka konstrukcijām. No šļūtenēm izlauzās verdoša ūdens strūklas.

Bet dīvainākais bija tas – barikāde bija mirusi! Neviens tās virsotnē neuzkāpa, neviens starp liesmām nevicina nāves karogu! Tas ir pat smieklīgi – izmisīgs uzbrukums bezļaužu barikādei. Nemiernieki aklās dusmās metas uz priekšu, ugunī un grāvienos viņi it kā ierauga melnu eņģeli, apjoztu ar sarkanu siksnu, bet nav neviena!

Broks skatās brašo uzbrukumu ar tādu pašu intensitāti kā Mullers. Un tagad barikāde ieņemta.

Bet kas tad tas?

Vecu sakārņu pūļi, paceltām rokām, saspiedušies stūros. Un ieņemtā nometne – cik nožēlojama pilnīgas bezspēcības aina! Visur iekritušas mutes, kaulaini zodi, saliektas muguras!

Pliku, bezzobainu, krunkainu sirmgalvju armija, kā kaltētas sēnes, rāpo uz ceļiem pārsteigto uzvarētāju priekšā, kuri mīda zem kājām izkritušo matu kušķus, it kā vesels bars suņu te būtu metis spalvu. Turklāt visur kā pūķa sēklas izkaisīti nomelnuši zobi.

No skaļruņa atskan gaviles un sajūsmas saucieni:

- Tas ir Viņš! Viņš!

- Petrs Broks!

- Detektīvs!

- Dievs!

- Tas, par kuru sludina pravietis!

- Mūsu jaunais dievs!

- Viņš paveica brīnumu!

- Viņš ir ar mums!

- Viņš!

- Dievs un detektīvs!

- Klusāk! Klusāk!

Virs krītošā kliedzienu viļņa nogranda pērkonīga balss.

- Visi sekojiet man!

— Kāpnes ir brīvas!

Un atkal saucieni:

- Uzvara!

- Uz priekšu!

— Nāvi parazītiem!

XLVII ģenerālis Okss. — "...slazds par slazdu!" — Mullers piedāvā Brokam kļūt par dzīvo dievu Mullera namā. - "Lūk, mana atbilde!" - Broks apglabāts...

Tad Ohisvers Mullers vairs neizturēja, pielēca no krēsla un sita ar abām dūrēm pa klaviatūru, tiesa, pa malu.

Zaļie redzokļi nomirgoja, un Broka ausis apdullināja spiedzīgs kaķu koncerts. Tikmēr ekrānā parādījās jauna milzīga nometne, pilna ar jauniem, veseliem karavīriem.

Ohisvers Mullers ir nolēmis kaujā ievest rezerves spēkus! Aizvērt plaisu un apturēt vergu uzvarošo virzību.

Pienācis laiks izjaukt Mullera plānus. Tagad Broks zināja visu, kas vajadzīgs. Viņš ir iekļuvis Mullera visuzināšanas noslēpumā, pienācis laiks...

Ohisvers Mullers noliecās pie kausa, grasīdamies atdot pavēli armijai. Bet tad Broks satvēra viņu aiz bārdas un atvilka atpakaļ, Mullers satvēra viņa roku un iekliedzās tik skaļi, ka Broks izbailēs atlaida bārdu. Rudmatainais rūķis pēkšņi sāka lēkāt pa zāli kā vājprātīgs; Šie ārprāta lēcieni izskatījās tik briesmīgi un pretīgi kariķēti, ka Broku pārņēma šausmas. Viņš uzmanīgi vēroja lēcienus un, kad Mullers pielēkšoja pie mašīnas, izvilka nazi. - NOST, - viņš uzkliedza, - nost no mašīnas! Vai arī tu mirsi!

- Miršu! — Mullers izplūda smieklos. - Tikai pieskaries man, un tu mirsi kopā ar mani! Sabruks viss Mullera nams!

- Viņš sita ar rokām pa taustiņiem, it kā gribētu izsaukt pēc palīdzības elli ar velniem!

Broks nolaida roku ar nazi, kad ekrānā atkal pazibēja attēli. Vergu armija pa galvu pa kaklu skrien lejā pa kāpnēm. Virs galvām, sareibušām no vieglās uzvaras, plīvo ar asinīm notraipīts karogs, kā naža griezumiem saplosīts mocekļa apmetnis.

Stāvs pēc stāva nemiernieku lavīna skrien lejup, bez atpūtas, neapstājoties, nesastopot pretestību. Un šo krītošo lavīnu uz ekrāna, pavada kristāla skaļruņa nāvējošais klusums.

Mullers dažus mirkļus skatās uz šiem kadriem, tad ar lāstiem, sit taustiņus. Un atkal uz ekrāna - jautra rezerves nometnes burzma.

Mullera pirksti drudžaini skrēja pāri taustiņiem.

Un pēkšņi viņš izkliedza: - Ģenerāli Oks!

Taču Brokam izdevās viņu atraut no mikrofona, nežēlīgi paraujot aiz bārdas – gandrīz izraujot to ārā! Tas, kas notika tālāk, aizņēma burtiski sekundes daļu: Broks izvēra bārdeles galus starp roku balstiem un cieši sasēja tos ar jūrnieka mezglu.

Ohisvers Mullers iebrēcās un sāka lēkāt apkārt kā pretīgs tarakāns, kuram sasietas antenas. Viņš rāvās no apkaunojošajām lamatām kā neprātīgs, satracināts no dusmām – Broks pat nobijās, vērojot, kā Mullers grauž un plēš sev bārdu, cenšoties to izraut kopā ar ādu.

Beidzot viņam izdevās pārkost sarkano bizi tieši pie mezgla. Viņš lēnām iztaisnojās, bet dīvainā kārtā kļuva kluss un mierīgs, kā puišelis pēc rājiena.

Pa to laiku Broks bija ērti iekārtojies Mullera krēslā un, skatīdamies viņam tieši acīs, teica:

— Nu ko, ser Muller, acs pret aci, lamatas pret lamatām! Tu neieradies uz mūsu tikšanos deviņdesmit devītajā istabā, tāpēc man pašam bija jāierodas šeit, lai ar tevi parunātos! Grūti bija saprast, ko tajā brīdī pauda Ohisvera Mullera neglītā seja. Bet viņa plauksta halāta platajās piedurknēs kā sausa putekšņlapa nokaltušā ziedā norādīja uz krēslu:

- Sēdies, Petr Brok!

- Es jau tāpat sēžu, - Broks pasmaidīja. – Tu gribi man kaut ko pastāstīt?

- Petr Brok, es atzīstu tavu spēku un varenību, jo tu esi neredzams. Neatkarīgi no tā, vai tu esi cilvēks vai nē, tu esi tikpat neuzvarams kā es. Tātad, Petr Brok, Ohisvers Mullers piedāvā tev mieru un draudzību. Protams, ar noteiktiem nosacījumiem, kurus mēs abi zvērēsim ievērot. Tev ir savs noslēpums, man savs. Mans noslēpums ir Mullera nams! Es zinu, kā tu tajā maldījies! Es zinu katru tavu soli manā impērijā. Es noteikti zinu: tu neesi dievs. Es tevi noķēru ar milža Mastiča tīklu! Dievi tā nerīkojas, nebēg, neslēpjas... Tātad tu neesi dievs, bet es varu tevi padarīt par dievu!.. Dzirdi, Petr Brok?! Es piedāvāju tev kļūt par dievu Muller-namā! Manas pasaules dievs! Es būšu valdnieks, un tu būsi dievs! Es dalīšos ar tevi savā spēkā, es tev atdošu pusi no saviem dārgumiem. Un, ja tu būsi man uzticīgs, es sasniegšu vēl vairāk! Roku rokā mēs celsim Mullera namu augstāk un augstāk, bezgalīgi, līdz pat debesīm, neskatoties ne uz ko!

Mullers pastiepa roku pret krēslu.

- Piekrīti?

Broks tai uzspļāva.

- Lūk, tāda ir mana atbilde!

Mullers noslaucīja plaukstu ar halāta malu un ar draudīgu mieru teica:

- Petr Brok! Sargies! Es zinu, kā tu pamodies uz kāpnēm! Es noklausījos tavu sarunu ar septiņsimt deviņdesmit ceturto numuru! Un es zinu daudz vairāk, nekā pateicu! Ja tu zini "Visuma" noslēpumu, tad es zinu tavu sapņu noslēpumu! Tu neesi dievs, tu esi pretīgs, murgains sapnis un tu esi pieņēmis šo sapni kā realitāti! Nu, Petr Brok, tu joprojām gribi sacensties ar Ohisveru Mulleru? Ja tu klusēsi, klusēšu arī es... Paskaties!

Un Ohisvers Mullers parādīja viņam kreiso plaukstu.

Brokam no šausmām satumsa acīs.

Viņš ieraudzīja purpursarkano trīsstūri... Viņš ātri aizvēra acis, bet bija jau par vēlu... Trīsstūris ieurbās viņa smadzenēs, un tā asie stūri iespiedās viņam pakausī un deniņos.

Broks vēl uz sekundi atjēdzās. Un ieraudzīja Mulleru, kurš atkal sēdēja krēslā un kliedza bļodā.

- Ģenerāli Oks! Ģenerāli Oks!

Broka pirksti savilkās ap naža rokturi. Viņam pietika spēka tikai vienai kustībai!

Viņš īsi atvēzējās un dūra no augšas uz leju. Naža asmens ietriecās Mullera mugurā un iedūrās viņam sirdī.

Kaut kur neiedomājamās dzīlēs atskanēja šaušalīga, apdullinoša gaudoņa, it kā būtu izrauts no orbītas un ietriecies zemē Mēness. Sienas, grīda un griesti sāka šķiebties uz sāniem. Lietas nogāzās no grīdas uz sienas. Altāris sabruka pāri Brokam. Metāla tastatūra ar visu svaru uzkrita uz galvas.

Īss sāpīgs trieciens un - nekas. Nekas bez krāsas, bez formas...

XLVIII Tumšsarkanais trīsstūris palika pie griestiem. - "Nu, esi vesels!" — Sapnis par tūkstoš stāviem

Neviens to nezina, cik ilgi Petrs Broks palika nāves skaujās, kas viņu sagrāba zem Ohisvera Mullera apgāzto ērģeļu tērauda kolosa. Taču gadījās tā, ka bezvārda cilvēks, kurš šī stāsta sākumā pamodās uz kāpnēm, beidzot atvēra acis un ieraudzīja tīrā, eņģeliskā baltumā mirdzam griestus.

Un pa vidu šim brīnišķīgajam baltumam sarkani kvēlo trīsstūris! Cilvēks nodreb bailēs un aizver acis! Bet dīvainākais ir tas, ka trijstūris paliek pie griestiem un viņam nesagādā sāpes, nespiež, neierokas deniņos. Lēnām, ļoti lēni cilvēks atvēra plakstiņus un caur skropstām palūkojās uz trīsstūri. Zīme faktiski ir uzkrāsota uz griestiem, stingri turas savā vietā un nedomā uzbrukt. Un viņš ar prieku skatās uz šo trīsstūri, izbaudīdams tā perfekto, stingro vienkāršību.

Tad atskanēja balss:

- Paskat tik, pamodās...

Viņš pārsteigts pagrieza galvu un sastinga.

Viņa priekšā ir cilvēku sejas! Īstu, dzīvu, no miesas un asinīm, ar labestīgiem smaidiem, viņu lūpas kustas, plakstiņi mirgo.

Brilles uz deguna, sirma bārda – droši vien doktors. Bet viņiem blakus - gaiši, skaidri smaidi, jaunas sejas baltos lakatos.

Tās ir žēlsirdības māsas, jo viņām uz krūtīm - sarkani krusti. Daudzas, daudzas skaistas sejas apņēma viņa gultu.

Pieliecas sirmbārdains ārsts baltā halātā un saņem viņa roku.

- Izveseļojies! Ticiet vai nē, viņš tika galā! Es neticu brīnumiem, bet tas man ir noslēpums...

- Kur es esmu? — cilvēks bailīgi nočukst, atcerēdamies savu tūkstošstāvu sapni...

Doktors pasmaida: - Šajā pasaulē!.. Bet pēc visiem noteikumiem jums vajadzētu gulēt zem kaļķu kārtas tīfa bedrē aiz nometnes! – Un viņš paglaudīja viņam galvu. - Nu, esi vesels! Es pats šodien iedzeršu uz tavu veselību un gulēšu mierīgi... Bet vai zini, tu strīpainais velns, ka tu murgoji veselas trīs dienas? Mēs tevi atnesām no nāves kazarmām! Bet tu runā kaut kādas muļķības, lamājies, mēģini izlekt no gultas, tevi pat nācās piesiet ar jostām... Nevarēja tevi dabūt pie prāta nekādi... Tas bija briesmīgs tīfs... Vienkārši velnišķība... Bet par ko tu sapņoji, dēls, kas bija tas Ohisvers Mullers, kurš tev darīja pāri?

Bet dīvainais pacients vairs neklausījās runīgo sirmbārdaino ārstu. Viņš acumirklī atcerējās visu, atcerējās savu pagātni, vārdu, vietu dzīvē, atcerējās, ko darīs, kad atgriezīsies no gūsta. Viss pēkšņi kļuva skaidrs, tuvs un saprotams... Briesmīgo sapni atgādināja vienīgi Ohisvera Mullera vārds.

Un ar puspārsteigtu smaidu viņš teica: — Es sapņoju, ka klaiņoju pa tūkstošstāvu namu. Un Ohisvers Mullers bija šī nama saimnieks.

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Veiss Jans Tūkstoš stāvu nams

I Iesākumā - sapnis. Cilvēks uz kāpnēm. Karmīnsarkanais paklājs. Kas es esmu?

II Briesmīgs atklājums. Rokas. Seja? - Kas bija rakstīts bloknotā. Iespēja kļūt par detektīvu. - Princese Tamāra

III. Pirmā spoguļa noslēpums. Tūkstoš stāvu nams. - Cilvēks, kurš pazaudējis atmiņu. Beidzot: durvis marmora sienā. Jauna informācija par Mulleru.

IV Kas ir Mullers? — Metāls, kas vieglāks par gaisu. - Cilvēks ar numuru E 794. - Ko cilvēki ēd Muller-namā?

V. Vest-Vestera, avantūristu pilsēta. - Gedonija, svētlaimes pilsēta. — Izpriecu industrija Gedonijā

VI. Jauneklīgais vecis. — Ko Brokam pastāstīja spogulis gaiteņa galā. - Dispersētais

VII. Un atkal sapnis par dzelteno uguntiņu. — Logi un cilvēki. — Traktieris "Pasaules malā". Sapņu pārdevējs

VIII. Tirdzniecība Tīģera ielā. Viesnīca "El-Dorado". — Sapulcējusies Izlases biedrība. — Revolūcija Muller-namā

IX. Garpona. - Meistars Perkers - indes. - KAVAI serums. — Gāze SIO. — Lēcas uz aklā deniņiem

X. Astronoms Galio, zvaigžņu pavēlnieks. — Pirmais kosmosa kuģis. Mullera zvaigžņu izsalkums. - Kā Galio kļuva par milzīgu nulli. - Sers Čulkovs, 50 000 zvaigžņu karalis

XI. Petra Broka ziņkāre un pie kā tas noveda. – Indētāja deguns. — Kautiņš traktierī. — visniknākais no visiem bija Bezroku Garpona.

XII Nodevīgas kristāla lēcas uz aklā deniņiem. - Petrs Broks iesprostots. - Bēgšana. — Lifts — un atkal sapnis

XIII nodaļa par zvaigznēm. - Zvaigžņu tirdzniecība un rūpniecība. — Reklāma. — Gliemežvāks-talismans

XIV. Tumsas šausmas. — Eksporta-importa koncerns "Visums" - prāmis uz zvaigznēm. - Petrs Broks nevar atcerēties. — Nīderlandes kolonija uz Mēness

XV. Aizceļotāji. - Nabadzīgais miljonārs. - Saldkaislīgais dons Žuans. - Misionārs Alva. - Abats Lars. - Francisks Farani.

XVI Dāma melnā. - Nodevīgā kaklarota. "Velti slēpjat seju..." Broks redz visu. — "Kļūšu par rūķīšu princesi..."

XVII. Uzgaidāmā telpa uz Visuma sliekšņa. - Bezjēdzīgie strīdi, "...visur ir tā Kunga zeme..." - Samta zāle. - Broks cenšas izglābt princesi

XVIII. Sapnis. - Vecis ar laipno smaidu. — Pārceļotāju liktenis. - Draņķīgs materiāls. — "Bet kā tad sētnieks?"

XIX "Bet tagad - meitenes..." - Princese, pazaudēta un atkal atrasta. - Mullera galantums. — "...lūdzu, pasmaidiet..."

XX Pirmo reizi tiek pieminēts Ačorgens. - Violetā telts-lifts. — vecais savedējs mierina princesi. - madam Veroni

XXI Elvīras Karpas iela. - Villa "Tamāra". – Petrs Broks nolemj sekot admirālim. — “Es uz kādu laiku jūs atstāju...” Bertas Bretāras iela. - Annas Dimeras prospekts

XXII Zeltītais skudru pūznis. - Resnais elks zem baldahīna. — Skaļruņa kristāla lūpas. Biržas tehnoloģija. – Petrs Broks kaut ko uzzina par sevi. — "...sakiet vēl - sociālists..."

XXIII "Pērku!" — cīņā iesaistās divas balsis! - Petrs Broks stādās priekšā Mulleram. - Tikšanās Alises Mūras ielā

XXIV Ohisvera Mullera svētnīca. — Vīns "Pacelšanās debesīs". – Petrs Broks atkal kārdina dievu Mulleru. - Trīs šāvieni paklājā

XXV Prinča Ačorgena seja. — Mullera acs princeses guļamistabā. - Lifts uz Gedoniju. - Atkal dzeltenā liesmiņa

XXVI Montekarlo Gedonijā. — Balerīna uz puantēm. — "Neticu jūsu zvaigznēm..." — Imperators Marloks, Lielās Saules dievs. — Princese uzvar. - "Tas jums ceļam!"

XXVII Svētlaimīgo sapņu atdusas vieta. — Baudu kults. — Debesu cilvēki zem caurspīdīgajiem griestiem - uztraucas. - Nokostais pirksts

XXVIII Baltā tumsa. — Smaržas un atmiņas. — atkal lampas uguntiņa. - "Tā ir mana pagātne!"

XXIX Par zvaigzni Ačorgeneterramolistergen. - Princese Tamāra ir gatava iemīlēties princī Ačorgenā. — "...mūsu gulta gaida..." — Petrs Broks atkal izmanto savu neredzamību.

XXX Princese Tamāra domā, ka ir viena. - Esi uzmanīgs, Petr Brok! - Rokas var satvert ar rokām

XXXI Petrs Broks melo. — "...man vēl nav sejas..." — Mullers atgādina Brokam par tikšanos, - "...Es tevi gaidu..."

XXXII Durvis - baltas un melnas. — Tukšo spoguļu zāle. - Neizprotamā bezgalība. - Elektriskie zvaniņi. - Neizmērojama svētlaime

|XXXIII Miljons milžu... - Trakā vajāšana pa apli. — Noķertais nekas. — Logs kupola augšdaļā. - "Viņš ir dzīvs?" — Kas jāatceras...

XXXIV "Baidāties no sagūstītā velna!" — Kā aklais Orsags caur lēcām redzēja Petru Broku. - "Kāda nekaunība..." - "Viņš ir skaists?..."

XXXV Atkal viss sākas ar dzelteno liesmiņu. - Petrs Broks tur savu vārdu. — Nakts, plāni, bēgšana. — Valstība brūk, — pasaulē nebūs laimes, kamēr pastāvēs Mullernams

XXXVI Gaisa pilotu šķērsiela. - Jūras Kaija - Lords Humperlinks. — Saule virs Mullernama. – Broks atvadās no princeses. — Sēdvieta viņai blakus paliek tukša.

XXXVII Trauksmes sirēnas. — Rīkojums par Petra Broka arestu. - Mullera rezidence. – Broks tuvojas Mulleram. – Vispirms jānomazgājas.

XXXVIII Dieva Mullera oriģināls. — Barikādes 490. stāvā. — "...mums būs jāatsakās no vēl sešdesmit stāviem..." — Viteks no Vitkovices - dzīvs! — Vecais Švarcs un viņa gāze. - Naktī, kad ienaidnieks aizmigs...

XXXIX Atkal Ačorgens. — Baltā pūka uz Mullera pleca. – Orsags steidzas palīgā. — Kautiņš uz grīdas. - "Turiet viņu!..."

XL Petrs Broks nolemj glābt Viteka strādniekus no vecuma. - "Uzvaras dzēriens." - Kauja uz kāpnēm. - Vecais Švarcs briesmoņa mugurā

XLI Pravietis 794. - "...un tad es iznīcināšu dzīvo Molohu!" — ģenerālštābs. - Broks tiekas ar Viteku no Vitkovices. - "Atliec uzbrukumu līdz rītdienai..."

XLII Gāze lēnām izplūdīs no silfona. - Sarkanais trīsstūris. — Vecā Švarca bailes. — Pirms novecot... — Poga 100

XLIII Simtais stāvs. - "Tevi piemānīja "Jūras Kaija!" — Pirmkārt, atrast Mulleru. — Ogisfera Mullera miesassargi. - Viņa bibliotēka

XLIV Kā nomocīt ziedus. - Ohisvers Mullers izklaidējas bērnudārzā. - Dārgumu krātuve. Maskas no cilvēku ādas. - Orangutangs!

XLV Viszinības mašīna. - Jā, tas ir Viņš! Lūk, viņa galva, ar roku aizsniedzama. — Biržas balss

XLVI "Herr Erlebah!" — Runā kuprainais. — "...pabiju par ēzeli un pietiks!" — "Arestēt Čulkovu!" — Likās, ka spalvu metis vesels suņu bars. — "Nāvi parazītiem!"

XLVII ģenerālis Okss. — "...slazds par slazdu!" — Mullers piedāvā Brokam kļūt par dzīvo dievu Mullera namā. - "Lūk, mana atbilde!" - Broks apglabāts...

XLVIII Tumšsarkanais trīsstūris palika pie griestiem. - "Nu, esi vesels!" — Sapnis par tūkstoš stāviem