Саймон Шустер

Шоумен

У вирі вторгнення, яке приголомшило світ і зробило з Володимира Зеленського лідера

Присвячую Ніні та Марі

МАПИ

1 квітня 2022 року — Україна після початкового наступу Росії

1 грудня 2022 року — після відкидання російських сил і повернення територій

ПРОЛОГ

Таким наляканим, як у вечір нашого знайомства навесні 2019 року, я не побачу Володимира Зеленського ще довго. Ми були за лаштунками його комедійного шоу. Йшлося не лише про сценічне хвилювання, через яке він часто нервував перед виступом. Того вечора Зеленський, одягнений у смокінг, видавався онімілим з остраху; ходив туди-сюди, закусивши губу й втупивши погляд у підлогу, не помічав ані галасу, ані людей навколо. Близько трьох місяців тому він оголосив про свій намір балотуватися у президенти України, а менш як за годину мала відбутися прем’єра його нового естрадного шоу. Зеленський гратиме головну роль — конферансьє у власному ексцентричному вар’єте, — а мільйони глядачів дивитимуться трансляцію по телебаченню, улюбленому медіа Зеленського.

Хороші місця на цей концерт у Палаці «Україна» — найбільшій концертній залі Києва — коштували дорожче за місячний дохід пересічного українця, а біля входу я побачив натовп. У черзі до металошукачів чекали не лише представники київського вищого світу. Тут було чимало пенсіонерів, хіпстерів і офісних працівників, молодих пар на дорогому побаченні — різні верстви середнього класу, який сформувався в Україні після розпаду Радянського Союзу. Усі були шанувальниками Зеленського. Незабаром вони стануть його виборцями.

Одна з медіарадниць Зеленського, Ольга Руденко, яка завдяки його успіху того ж літа потрапить до Верховної Ради, витягла мене з натовпу й провела за лаштунки, до артистів у повному параді. Деякі обличчя видавалися знайомими з фільмів, хоча було важко розпізнати когось серед цього моря продюсерів і підтанцюристів, скупчення акторів біля виходу на сцену, гримерів і освітлювачів, хористок із завитим волоссям і у білих сукнях. Досвідченіші члени колективу знали, що зірку перед виступом турбувати не варто.

— Зачекайте, — сказала Руденко, коли я почав крадькома просуватися до Зеленського. — Познайомлю вас після концерту.

Зеленському було про що хвилюватися, і далеко не лише про вечірній виступ. Удень хтось повідомив про мінування Палацу. Анонімний голос у слухавці заявив, що будівлю начинено вибухівкою, яку підірвуть посеред концерту[1]. Попередження скидалося на чиюсь злу витівку, і Зеленський звелів команді не панікувати. Найімовірніше, припустив він, це надто завзятий прихильник когось із інших учасників президентських перегонів намагається зірвати велику прем’єру. Хоч би й так, закон вимагав від Палацу вжити заходів безпеки, тому приїхали поліціянти з кінологами, обшукали гардероб і буфет. Нічого підозрілого не виявили, однак шоу порадили скасувати. По обіді Зеленський переговорив з керівництвом Палацу — вирішили нічого не скасовувати. Навіть не попередили глядачів про небезпеку. Коли я дістався за лаштунки, у залі було вже понад три тисячі людей: достатньо, щоб учинилася тиснява під час панічної втечі, якби Зеленський оголосив про загрозу вибухів. Тож він удав, ніби все гаразд, і дозволив публіці насолоджуватися концертом у невіданні.

Навіть не всі артисти усвідомлювали небезпеку. В очікуванні свого виходу на сцену вони сиділи за лаштунками на валізах із костюмами, підживлювалися стравами навинос і виголошували тости. Дехто виступав із Зеленським десятиріччями, а це було його останнє велике шоу — після виборів він зробить крок у Задзеркалля та перенесеться із сатири в політику. Усі розуміли, що Зеленський навряд чи повернеться, і міркували, чи візьме їх із собою до президентського офісу.

— Не те щоб я хотів якоїсь конкретної посади, — зауважив один з коміків, Олександр Пікалов, плеснувши мені віскі у пластиковий стаканчик. — Проте, гадаю, я став би незлецьким міністром оборони.

У вступному монолозі Зеленський зробив акцент на абсурдності своєї передвиборчої кампанії та визнав, що писати жарти було нелегко. Юристи вивчали сценарій щодо порушень виборчого законодавства. Існували обмеження стосовно того, що Зеленському як лідеру перегонів можна говорити на телебаченні. Він не мав права відверто «агітувати» глядачів голосувати певним чином, хоча, коли йшлося про використання іронії та гумору, юридичні межі були розмитими.

— Жодної передвиборчої агітації, — зі сміхом повідомив Зеленський публіці та підморгнув. — Просто концерт. Усе по-чесному. До того ж ви, друзі, за нього заплатили.

Перш ніж зробити паузу і дати час усвідомити всю дивність ситуації, він додав:

— Нічого такого світ ще не бачив.

Натовп вважав це неймовірно смішним. Комік чи кандидат — не мало значення. Схоже, його любили в будь-якій ролі. Після шоу він провів із шанувальниками майже годину: фотографувався з ними, приймав букети. Вигляд мав стомлений, але щасливий, і коли один з помічників нас познайомив, тривога вже зникла з обличчя Зеленського. Пізніше його друзі розповідали мені про його залежність від оплесків, від поклоніння. Він щойно отримав чергову порцію насолоди, і це проявлялося у невимушеній усмішці, у розслаблених плечах.

— Коли виходжу на сцену, я отримую два відчуття, — якось поділився Зеленський. — Спершу — страх, а потім, коли ти подолав цей страх, приходить задоволення. Саме тому мене завжди туди тягнуло[2].

Усе своє життя Зеленський гнався за цим відчуттям, відтоді як підлітком почав грати комедії, і я дивувався — як тепер він кине все, що створив?

У політиці трапляються хвилини тріумфу, однак реакція, яку Зеленський звик отримувати від натовпу на виступах, від солдатів, що їх він їздив розважати на передову, від журналістів, які запрошували коміка на ранкові шоу обговорювати його фільми, — ніщо з цього не супроводжуватиме Зеленського на президентській посаді. У його житті от-от значно поменшає веселощів і значно побільшає складнощів. Він більше не буде кінозіркою. Хоч би як Зеленський опирався метаморфозам, ця робота рано чи пізно оберне його на того, кого він, за його твердженням, зневажає: політичного діяча.

Спочатку засоби масової інформації розпитуватимуть його, потім — критикуватимуть. Будуть хибні кроки та скандали, бюджети, які треба зводити, і зброя, яку треба добувати. Найгірше — буде війна, у якій треба битися. На початку 2019 року, коли Зеленський запустив передвиборчу кампанію, Україна вже п’ять років воювала з Росією за контроль над своїми східними територіями. Майже щотижня з поля бою поверталися в труні загиблі солдати. На той час, коли Зеленський прийшов у політику, було вбито вже понад 10 000 людей. Він дійсно хоче цю роботу? Чи готовий до неї бодай трохи? Навіть якщо так, навіщо йому відмовлятися від життя актора і віддалятися від дорогих людей — дружини, друзів, бізнесу, який будували разом? Прагне влади? Йому нудно?

У той вечір він не мав ані влучних, ані переконливих відповідей на ці запитання. Після шоу ми пішли до його гримерної поговорити. Зупинившись перед підсвітленим «голлівудським» дзеркалом, Зеленський кинув швидкий погляд на своє відображення. Ліворуч на стійці для костюмів висіли випрасувані смокінги; вони займали більшу частину кімнати, не залишивши нам місця, щоб сісти. Тож він сперся на туалетний столик і відповів на моє запитання своїм:

— Вони всі сноби, чи як? — зронив, маючи на увазі світових лідерів. — Веселих там немає?

Це скидалося на жарт, але Зеленський наполягав, що говорить серйозно. Він зустрічатиметься лише з веселими лідерами, а до решти відправлятиме «професіоналів».

— Я не хочу змінювати своє життя. Не хочу ставати політкоректним. Це не моє.

Можливо, то була пиха, а можливо, Зеленський не усвідомлював, чого вимагатиме нова посада. Він, схоже, вірив, що керівництво країною не потребуватиме від нього змін. Життя шоумена навчило Зеленського всього, що знадобиться для виконання ролі президента, і він планував залишитися тим, ким став завдяки досвіду. Пояснював:

— Втратиш себе — і потонеш у болоті.

Година була пізня. Зеленський видавався виснаженим, і на нього чекали на вечірці друзі. Перш ніж попрощатися, я запитав про погрози замінувати залу. Що він про це думає?

— Ну ось і відповідь на ваше перше запитання, — кивнув Зеленський, маючи на увазі запитання про мотиви балотуватися в президенти.

Політична еліта Києва, за його словами, перетворилася на купку телефонних бешкетників і хуліганів. Вони здатні за кілька років повністю зруйнувати економіку. Безглузда війна на сході знекровлює Україну. Він ще деякий час розповідав, з жартами й метафорами, про необхідність врятувати Україну від теперішніх лідерів, описував їх як загрозу всьому, що створив за життя.

— Якби я не висунув своєї кандидатури, усе це могло б невдовзі зникнути. — Зеленський махнув у бік дзеркала і стійки для костюмів. — В одну мить, — додав. — Раз, і зникло.

* * *

Того вечора — і в наступні місяці — я й гадки не мав, що колись напишу про Зеленського книгу. Тепер очевидно, що наша зустріч у Палаці «Україна» відчинила до цього двері. Тоді команда Зеленського вперше пустила мене за лаштунки та до його оточення. Після перемоги Зеленського на виборах я продовжував висвітлювати роботу його адміністрації для американського видання Time. Стежив за тим, як він намагається керувати державою, налагоджувати відносини з Білим домом Дональда Трампа і домовлятися про довготривалий мир з Росією Володимира Путіна. Стежив за Зеленським, коли його перемовини з Путіним зазнали невдачі, а росіяни почали готувати повномасштабне вторгнення, — і тримався якнайближче, коли вторгнення сталося.

Упродовж цих кількох років я їздив до Києва робити репортажі; коли повертався додому, мене часто запитували: «Який він?». Мої відповіді поступово змінювалися — як і характер Зеленського. Під час передвиборчої кампанії він справив на мене враження наївної харизматичної людини, що готується увійти у світ циніків, олігархів і бандитів, які вважають його легкою здобиччю — і не без підстав. Коли ми знову зустрілися в президентській резиденції восени 2019 року, Зеленський уже частково просочився отрутою того світу і втратив чимало своєї наївності. Утім, досвід влади ще не загартував його, принаймні тоді, і навіть близько не підготував до протистояння з Путіним віч-на-віч.

Найбільші зміни в Зеленському — ті, на яких сфокусована ця книга, — сталися в перші місяці повномасштабного російського вторгнення в Україну, коли він перетворився на президента воєнних часів, унікального для нашої доби миттєвої інформації. Упертий, впевнений, мстивий, нетактовний, сміливий аж до необачності, стійкий до тиску та нещадний до тих, хто ставав йому на шляху, Зеленський виражав лють і незламність свого народу, доносив їх до світу чітко та рішуче, ставши символом такої сили духу, яку мріяв би проявити кожен лідер за таких обставин. Утім, саме майстерність шоумена, яку Зеленський удосконалював понад двадцять років як актор на сцені та продюсер у кінобізнесі, зробила його настільки ефективним у цій війні — війні, яка вимагала від України не лише утримати увагу світу, але й здобути прихильність людей та їхніх урядів по всій планеті. Технології надали Зеленському для цього засоби. На людях друзі й співробітники стверджували, що він завжди мав необхідні здібності. Наодинці зізнавалися — вони приголомшені його новою особистістю. Більшість українців не вірила, що Зеленський на таке здатен. Я — теж.

Успіх Зеленського як лідера у перші години вторгнення базувався на тому, що мужність заразлива. Вона поширилася серед політичної верхівки України, коли всі зрозуміли, що президент залишився. Урядовці, відповідальні за збереження країни, здебільшого пішли за ним. Багато українців, замість рятуватися втечею, хапали абияку знайдену зброю та кидалися боронити свої міста й села від загарбників на танках і винищувачах.

Яка в тому заслуга Зеленського? Президента повідомили на початку вторгнення, що росіяни мають за мету захопити Київ і скинути уряд; Зеленський наказав зупинити їх за будь-яку ціну. Однак Збройні сили України не потребували його дозволу на захист столиці. Оборонна машина вже була запущена, і кермував нею не Зеленський. Він місяцями применшував ризик повномасштабної війни, хоча розвідувальні служби США попереджали про її неминучість. Коли війна розпочалася, Зеленський надав військовому командуванню свободу керувати на полі бою, а сам зосередився на тому вимірі війни, де міг бути найефективнішим: підтримувати увагу світу до України та схиляти його до допомоги.

Ці прагнення рухали ним у перші місяці вторгнення, вони ж зумовили його реакцію на мій план написати книгу. Зеленський поставився до ідеї неоднозначно. У розпал війни він потребував, щоб його повідомлення доходили до світу за секунди, і соціальні мережі давали таку можливість. Так само, як і телебачення. Книги — це надто довго, і Зеленський не раз давав зрозуміти, що моя книга здається дещо передчасною. Через три роки президентства і лише на сорок п’ятому році життя він вважав, що прожив і зробив недостатньо для того, щоб стати героєм біографії.

— Я ще наче не старий, — сказав мені якось із усмішкою.

Доки в Україні тривала війна, Зеленському також було важко уявити, як може закінчитися книга про війну. Ми обговорювали це вперше у його кабінеті у Києві навесні 2022, на п’ятдесят п’ятий день російського вторгнення, і він запитав, коли я планую закінчити книгу, а я пояснив, що маю намір охопити приблизно перший рік війни, а тоді вже публікувати. Зеленський перемінився на обличчі:

— Гадаєте, за рік війна не скінчиться?

У підсумку написання книги забрало куди більше ніж рік, а війна усе ще лютувала. До своєї першої роковини вона забрала сотні тисяч життів, вигнала з дому мільйони українців і розбила ілюзії світу щодо міцного миру в Європі через три десятиріччя після завершення Холодної війни. Хоча ми обидва сподівалися на те, що війна завершиться повною перемогою українців, і що спроби Росії уярмити чи знищити сусідню державу призведуть до суду над московськими воєнними злочинцями, Зеленський, як і будь-хто, розумів, що співвідношення сил — не на його користь. У всякому разі, він дозволив мені й далі збирати інформацію для репортажу.

Коли б епіцентр цієї війни мав фізичну локацію, набір координат, вони, напевно, вели б до кабінетів Зеленського в урядовому кварталі Києва, до президентської резиденції на вулиці Банкова, 11; крізь забарикадовані ворота — всередину тьмяних і старомодних приміщень. Президент з командою дозволили мені проводити там чимало часу протягом першого року вторгнення: спостерігати за їхньою роботою, розпитувати про ситуацію на фронті, про напружені взаємини всередині адміністрації, про їхні сподівання, плани, страхи та спогади. Згодом це місце стало видаватися знайомим, інколи навіть нормальним, попри сирени повітряної тривоги, а працівники звикли до моєї присутності. Ми жартували, пили каву, чекали на початок або закінчення зустрічей — і покладалися на солдатів, наших повсюдних супутників, які попередять про загрозу та при світі ліхтариків проведуть темними коридорами повз свої імпровізовані спальні — кабінети, де спали на підлозі.

Деяким помічникам Зеленського, зокрема, відповідальним за його безпеку, не завжди подобався доступ, який надавав мені президент, а надто коли він запрошував мене разом поїхати на фронт. Зеленський не пояснював причин такого рішення. Працівники адміністрації сказали лише одне — він вірить, що я напишу чесний репортаж. На той час Зеленський уже знав мої роботи й розумів, що я прийшов у цей проєкт не звіддаля. Я періодично робив репортажі у Києві з 2009 року, майже всю свою журналістську кар’єру, і це місто стало мені другим домом. Половина моєї родини — українська. Друга половина — російська. Батько виріс у центральній Україні, неподалік від рідного міста Зеленського. Познайомився з мамою у передмісті Москви, де ми й провели шість перших років мого життя, і звідки 1989 року — за два роки до розпаду Радянського Союзу — утекли до Сполучених Штатів. Я ріс у Сан-Франциско і вдома розмовляв російською, що дало мені спільну із Зеленським мову.

Головною метою моєї роботи на Банковій було записати поетапну історію війни, зрозуміти події, що призвели до російського вторгнення, і створити літопис того, як Зеленський з командою усе це переживають. На моє розчарування, вони не вели щоденників або ретельних записів тих подій — принаймні нічим таким не погодилися зі мною поділитися, — а текстові повідомлення та світлини, що мої співрозмовники показували на своїх телефонах, майже не відображали їхніх почуттів, їхнього виснаження і страху. Президент мав звичку відповідати на повідомлення помічників позначкою «великий палець вгору», що було важко інтерпретувати. Коли розмова торкалася духовного світу Зеленського, він ставав неговірким, відповідав туманно, віджартовувався чи змінював тему, і це заважало розгледіти, як війна його змінила.

Із часом Зеленський чимало розповів про себе, але наших інтерв’ю не вистачило б для написання цієї книги, я б не впорався без свідчень його друзів і ворогів, радників, міністрів, працівників апарату і, напевно, над усе, його дружини, першої леді Олени Зеленської. Вона зробила більше за будь-кого, коментуючи записи з інтерв’ю та у багатьох випадках виправляючи спогади свого чоловіка про певні події. Зібрані разом історії, що я почув від усіх цих джерел, усіх цих свідків, висвітлили воєнне лідерство Зеленського значно більше, ніж зміг би він сам. Інколи серед оповіді він кликав особистого охоронця чи когось із помічників — уточнити деталі. Вони часто пам’ятали одне й те саме по-різному.

Зі спогадами завжди так. Вони схильні вводити нас в оману, і деякі з таких оман, можливо, прослизнули до книги всупереч моїм наполегливим старанням їх відсіяти. Деякі помилки — мої, адже я когось неправильно зрозумів або щось неправильно записав. Іноді спогади учасників виявляться неточними, у тому числі й спогади президента. Я б за це не винив. Як висловився про перші тижні вторгнення один з близьких радників Зеленського, «кожен новий день начисто стирав день попередній — де ти був, що відбувалося». Схоже, це поширена реакція на смертельну небезпеку. Розум спрямовує себе на виживання, а не на запам’ятовування.

Хоча я був свідком багатьох описаних у книзі подій, про багато інших мені переповіли причетні. Дехто спілкувався зі мною під час або одразу після того, що сталося, — коли спогади ще свіжі і не вляглися в загальноприйнятну версію подій. Я старався перевіряти свідчення за допомогою кількох джерел і включати до книги історії найбільш показові та важливі для суспільного розуміння. Наскільки мені відомо, усі вони правдиві.

Портрет Зеленського, який вони змальовують, не завжди лестивий. Інколи його гідні якості, скажімо, хоробрість, наражали президента на більшу небезпеку, ніж цього потребували обставини. Інколи, супроводжуючи його всюди, я бажав, щоб Зеленський хоч трохи відчував той страх, який я побачив на його обличчі згаданого вечора у Палаці «Україна». Страх може нас захистити. Він також може змусити нас до втечі, і спроможність президента контролювати страх, долати його, багато в чому визначила те, як Україна пережила цю загрозу для свого існування. Можливо, інший життєвий шлях краще підготував би Зеленського до керівництва країною під час війни. Утім, нині, озираючись назад, я в цьому не певен.

ЧАСТИНА I

РОЗДІЛ 1. СВІТАНОК

Володимир Зеленський не відчував глибокої прив’язаності до дому, який полишив з початком вторгнення. Півтора року цей маєток служив Зеленському та його родині зручним місцем для життя, мав окремий будинок для охоронців і кілька гектарів землі, де можна ганяти собак аж до знесилля. У звичайний день дорога додому з роботи у центрі Києва забирала менш ніж тридцять хвилин; достатня відстань, щоб утекти від шуму міста й подихати чистим повітрям на сон прийдешній. Утім, сам будинок — неокласична споруда з жовтого каменю, розташована на ділянці номер 29 закритої території у Конча-Заспі, — видавався надміру пишним для колишнього коміка, на межі з хизуванням. Був, одним словом, надто президентським для Зеленського[3].

До того ж цей дім змушував його почуватися лицеміром. Коли навесні 2019-го, у віці сорока одного року, президент прийшов до влади, то пообіцяв не жити у державних резиденціях, а надто на дачі у Конча-Заспі, одній з найрозкішніших серед усіх[4]. Маєток має більярдну, кінозал і окреме крило із закритим басейном під вишуканим скляним куполом. Попередні глави держави користувалися дачею та обставили її зробленими без смаку меблями. Ще бувши коміком, Зеленський з них кепкував.

— Слухайте, нехай у цих резиденціях живуть дітки якісь… — казав він під час президентських перегонів. — Коли ми з вами їздимо у Європі на екскурсії та бачимо старі резиденції великих королів, що це сьогодні? Це все — для екскурсій[5].

Утім, ось він тут, не оглядає ці кімнати під час екскурсії, а мешкає в них, щодня заходить додому крізь двері, обабіч яких сидять два кам’яні леви — натуральної величини й того ж кольору, що й колони портика. Тут, у передпокої з височенною стелею, вітається з дітьми та підіймається мармуровими сходами до спальні.

Зеленського, що все своє життя був актором і вмів перевтілюватися в нову роль за лічені хвилини — поки на сцені міняли декорації для його наступного номера, — дратувала поважна й велична роль президента. Вона суперечила образу, який він десятиріччями викохував на екрані та сцені: усміхнений жартівник, невтомний харизматичний оптиміст з вірою у те, що в світі зрештою все буде добре. Зеленський мав метр сімдесят на зріст, блискучі, трохи вирячені очі під темними виразними бровами, та розумів, що його успіх і в комедії, і в політиці залежить від здатності грати цю роль, справляти враження звичайного, близького кожному, свого в дошку. Мільйони людей в Україні роками спостерігали за тим, як цей персонаж росте й перетворюється на наймайстернішого сатирика свого покоління, чиї гострі висловлювання на адресу політиків здатні завоювати будь-яку авдиторію. Маєток у Конча-Заспі геть не сприяв підтримці такого іміджу. Резиденцію будували для політиків, а не для політичних комедіантів, і президентові було важко називати її домом.

— Сьогодні це для мене просто готель, інакше я це не використовував би[6], — виправдовувався він улітку 2020 року після переїзду туди разом з родиною.

Преса Зеленському цього так і не пробачила. Аж до того дня, коли він став президентом воєнного часу, по суті захищеним від критики, репортери любили нагадувати його найвідоміші за всю телевізійну кар’єру слова. У вирішальній сцені свого найпопулярнішого комедійного серіалу — того самого, що проклав йому шлях до президентства, — Зеленський у ролі шкільного вчителя історії виголошує тираду про жадібність політичних еліт і, зокрема, про їхні розкішні будинки:

От приходять ці п*дари до влади — пи*дять і пи*дять, пи*дять і пи*дять. Наголос різний, а сенс один. І всім по*уй! Тобі по*уй, мені по*уй, нам усім по*уй! Величезний такий по*уй. А мене б на один тиждень туди відправити, я б їм влаштував. Кортежі — на*уй! Пільги — на*уй! Дачі — на*уй! Усіх вас, суки, на*уй! Щоб простий вчитель жив, як президент. А президент цей, сука, жив як учитель![7]

Ця промова пролунала в Україні 2015 року — і стала першим криком новонародженої політичної кар’єри Зеленського. Вона просувала його до Офісу й переслідувала опісля; вона ж допомагає зрозуміти, чому Зеленський не був популярним лідером у третю зиму свого президентства, коли російські війська оточили Україну з півночі, сходу та півдня. Він був лідером, який розчарував, який пообіцяв мир і не спромігся його здобути. Був вискочкою, що сподівався керувати нацією із сорока чотирьох мільйонів людей так само, як керував своєю кіностудією. Був реформатором, який обіцяв виставити політиків з їхніх маєтків. Однак тієї жахливої ночі, коли вибухи російських бомб розбудили мешканців Конча-Заспи, там у своєму маєтку, осяяний м’яким світлом люстри, був Зеленський.

* * *

Коли почався обстріл, на верхньому поверсі будинку панувала тиша. Першими захвилювалися тварини. Швейцарська вівчарка підхопилася й забігала туди-сюди. Так само повівся папуга, нервовий птах на ім’я Кеша, який жив унизу, на вікні біля кухні. Близько четвертої тридцяти ранку 24 лютого 2022 року тривога домашніх улюбленців сягнула президентської спальні нагорі, де спала перша леді Олена Зеленська. Знадобилося кілька хвилин, щоб вона розчула слабкий гуркіт з-за вікна. Спершу подумала — феєрверки. За мить, широко розплющивши очі, простягнула в темряві руку й зрозуміла, що чоловікова половина ліжка порожня. Президент, уже одягнений в темно-сірий костюм, був у прилеглій кімнаті, збирався на роботу[8]. Побачивши розгубленість на обличчі дружини, вимовив лише одне слово російською мовою, якою вони найчастіше розмовляли вдома: «Началось». Почалося.

Вона зрозуміла, про що йдеться. Останні місяці новини в Україні розповідали про неминучу війну. У токшоу дебатували, хто з представників влади й законотворців найімовірніше втече. Одна програма давала поради, що покласти до валізи на випадок біженства й евакуації. Найтривожніші прогнози надходили від західних союзників України, особливо від розвідувальних служб США, які вважали, що Росія планує вторгнення з трьох напрямків і має шанс за кілька днів увійти до столиці. Мета Росії, казали у розвідці, — захопити більшу частину країни та відсунути уряд Зеленського від влади.

Для багатьох українців ці прогнози звучали безглуздо. Напад, якщо й станеться, не вийде за межі прикордонних областей на сході. Майже вісім років Україна з Росією вели затяжну війну за два частково окуповані регіони східної України. Мало хто в Києві вірив, що нова ескалація пошириться далі цих областей. Ще менше вірили, що війна колись наблизиться до їхніх домівок. До останніх годин не вірив і Зеленський. Він не сказав дружині підготуватися. Лише напередодні вторгнення перша леді запланувала собі спакувати валізу чи принаймні зібрати паспорти членів родини та решту документів.

Проте так і не встигла. День, як часто бувало, промайнув надто швидко, у звичній метушні й турботах. Перша леді зробила деякі хатні справи, допомогла дітям з домашнім завданням. Вони повечеряли й подивилися телевізор.

Президент повернувся додому далеко за північ і ніяк не дав зрозуміти, що сім’я в небезпеці. Він був певен, що вдома їм ніщо не загрожує, і взагалі не мав звички тривожити дружину. Здебільшого маскував свої переживання за жартами й усмішками — і виправдовувався, коли вона дізнавалася приховане. Тієї ночі вони пішли в ліжко, не склавши жодних планів на випадок війни, і до початку бомбардування проспали лише кілька годин. Тепер, глянувши у вічі чоловікові, Олена Зеленська зрозуміла — усе набагато гірше, ніж вона уявляла.

— Емоційно, — поділилася пізніше перша леді, — він був немов струна.

Нерви натягнуті, ще трохи — й надірвуться. Утім, вона не пригадує на його обличчі збентеження чи страху.

— Володимир був цілком зібраний, сконцентрований.

Настільки сконцентрований, що не скористався шансом розбудити дітей і попрощатися. Лише попросив дружину пояснити їм, що сталося, і пообіцяв зателефонувати пізніше та проінструктувати щодо подальших дій.

— Ми й досі намагалися збагнути, — розповідала вона. — Ніколи не думали, що таке може трапитися, адже чутки про війну були лише чутками.

Звуки вибухів з вулиці виштовхнули подружжя у нову реальність, і для її усвідомлення обоє потребували часу, а не кількох хвилин нагорі сходів.

— Він більше не мав що сказати, — описувала мені пізніше Олена Зеленська цю розмову, одну з останніх, що їм випаде мати наодинці. — А я не знала, про що запитати.

* * *

Президент у кілька стрибків подолав відстань до кортежу, що вже очікував на під’їзній алеї. Металеві ворота відсунулися, водій вивів авто на оточену деревами дорогу крізь Конча-Заспу й попрямував на північ[9]. У цю ранню годину до міста їхали лише одиниці, а от рух у протилежному напрямку почав збільшуватися. Ті, кому вистачило щастя й завбачливості спакувати валізи й залити повний бак пального, намагалися покинути Київ, щойно почули вибухи. До полудня на всіх дорогах, що ведуть з міста, утворяться затори.

Наразі ж Зеленський їхав звичним шляхом до роботи трасою Е 40 попри знайомі місця: футбольне поле праворуч, церква із золотими банями ліворуч; на кожному повороті — рекламні щити з пропозиціями квартир у житлових кварталах. Він востаннє бачив ці пейзажі такими мирними, мости — неушкодженими й без блокпостів, дороги не захаращеними протитанковими їжаками та покорченим металом. За день-два Київ знов нагадуватиме фортецю, повернеться до стану облоги, який став невіддільною частиною його історії. Півтора тисячоліття імперії Європи воювали за це стародавнє місто на берегах Дніпра. Вікінги, османи, монголи, литовці, поляки — усі заявляли права на Київ, його осередки торгівлі й ученості, монастирі та кафедральні собори. Московити уперше спустошили місто у дванадцятому столітті. Тепер вдалися до чергової спроби.

Зеленський на задньому сидінні машини мовчав, не відводив погляду від телефона. Дзвінки й повідомлення йшли потоком, кортеж мчав крізь темряву. Одним із перших того ранку зателефонував Денис Монастирський[10] — друг і міністр внутрішніх справ, відповідальний за національну поліцію та прикордонну службу. Він був на два роки молодший за Зеленського, але вигляд мав старший та міцніший, з поставою професійного боксера. Останні три дні Монастирський спав у своєму кабінеті у Міністерстві, чекав на ознаки російського нападу, і тепер йому випало повідомити президента про початок.

Зеленський запитав, де саме, який напрямок для атаки обрав Кремль.

— Усі, — відповів Монастирський.

Всюди вздовж східного й північного кордонів ворожі сили обстрілювали українські позиції з артилерії, реактивних систем залпового вогню й літаків. Російські винищувачі пікірували на великі міста, націлені вивести з ладу українську протиповітряну оборону й запанувати в небі. У слухавці запала тиша. Президент потребував часу для сприйняття інформації. По хвилі він кинув фразу, яку Монастирський пам’ятатиме довго:

— Дайте їм відсіч.

Подібна впевненість, навіть при абсолютно нерівних шансах, завжди була сильною стороною Зеленського. Однак у той момент вона виглядала недоречною, мало не навіженою. Він знав, що Україні бракує засобів для відсічі. У найкращому випадку вдасться стримати росіян на кілька днів — і сподіватися, що військовому та політичному керівництву вистачить часу зорієнтуватися, мобілізувати ресурси й урятувати ті частини країни, які ворог не захопить у першу хвилю навали. Принаймні частина провини за сумний стан національної оборони падала на Зеленського — через його поведінку до вторгнення. Він багато тижнів применшував ризик повномасштабного вторгнення й запевняв народ, що все буде добре. Відкидав поради воєначальників призвати до війська всіх резервістів і використати їх для укріплення кордонів. Окрім катастрофи самого вторгнення, президенту ще доведеться зіткнутися з власною неспроможністю цю катастрофу передбачити. Утім, це прийде згодом. Наразі ж Зеленському випадало боротися з тим, що попереду, з російськими танками й воєнними літаками, з ракетами, що літають над українськими містами, врізаються в домівки його громадян, ховаючи їх під уламками.

Перші хвилини війни він згадує як низку роз’єднаних звуків і образів, часто тьмяних і ненадійних. Фрагменти, каже на них Зеленський:

— Деякі спогади приходять до мене уривчасто.

Того ранку він геть не сідав за кермо, проте мав враження, ніби веде авто на неймовірній швидкості, аж світ по боках розпливається. Він змусив себе не зважати.

— Це питання концентрації, — пояснював мені пізніше. — Якщо перемикаєш увагу на когось, хто біжить перед вітровим склом, світить ліхтарем, кричить, розмахує руками… або ж на голосну музику чи на веселу рекламу по радіо. якщо дозволиш цьому всьому відвернути увагу, тоді твої шанси дістатися куди треба — до проміжної мети, назвемо це так, — вони низькі. Не нульові, але дуже низькі.

Метою на ту мить було дістатися Офісу на вулиці Банковій, хоч там й було не найбезпечніше. Президентська резиденція розташована у центрі щільно забудованого району, в оточенні житлових будинків, людних кав’ярень і викладених бруківкою провулків з модними крамницями. З найближчих до кабінету Зеленського квартир можна кинути гранату йому у вікно. Він приїхав близько п’ятої ранку; як на цю годину, на вулицях було людно. Люди готувалися тікати, зносили до автомобілів валізи й домашніх улюбленців, пристібали дітей в автомобільних кріслах. Охоронці Зеленського не знали, чи не начинили російські диверсанти вибухівкою якийсь із запаркованих біля бордюру автомобілів. Резиденція у Конча-Заспі мала хоча б охоронний периметр і металеві ворота. Комплекс у центрі Києва таких заходів безпеки не мав, проте Зеленський наполягав на тому, щоб спочатку їхати сюди. Це осередок президентської влади, і всім своїм старшим помічникам і міністрам, що телефонували чи писали того ранку, Зеленський відповідав одне й те саме: «ЇДЬТЕ ДО ОФІСУ. ЗУСТРІНЕМОСЯ ТАМ».

* * *

Олексій Данілов, секретар[11] Ради національної безпеки і оборони, не потребував президентських указівок, куди їхати. Він, один з небагатьох посадовців з оточення Зеленського, вірив попередженням про неминуче вторгнення. Часом ця перспектива надихала його майже так само, як і лякала. У глибині душі Данілов вважав, що українці піднімуться на запеклу оборону, і хотів бути в її авангарді. Похмурий чоловік з помітним черевом і в окулярах на кінчику носа, Данілов у свої п’ятдесят дев’ять був більше ніж на десятиріччя старшим і куди досвідченішим у державних справах за більшість радників Зеленського, які часто закочували очі на судження Данілова — мов племінники на сентенції балакучого дядька. Звинувачувати їх було важко. Данілов, попри відсутність у нього військового звання, любив поводитися, наче немолодий партизанський командир, навіть придумав собі однострій: увесь чорний, з нашивкою прізвища на грудях.

Того ранку Данілов був уже вдягнений, коли перша російська ракета влучила в авіабазу неподалік від його будинку у передмісті Києва — настільки близько, що шибки задеренчали. Удар, як потім згадував Данілов, приніс неочікуване відчуття полегкості[12]. Дружина з сином заздалегідь покинули місто, і Данілову було нестерпно жити самому й чекати нападу кожної миті. Тепер очікування добігло кінця, він знав, що робити, яким механізмам оборони давати рух. Погода в Києві того тижня стояла гарна, зовсім не характерна для кінця зими в Україні. Утім, дорогою до президентської резиденції туман поступився місцем дощу, і Данілов з посмішкою ввімкнув склоочисники на своєму броньованому Land Cruiser. Українці кажуть, дощ — то на удачу.

Приїхавши на Банкову, Данілов відзначив час — 05:11 — і затупотів сходами нагору, до кабінету Зеленського. Здивувався, побачивши на президентові свіжу білу сорочку. Одяг недоречний — і дещо нехарактерний. Усі знали про звичку Зеленського носити на роботу щасливий светр, зелений із чорним, що нагадував одежину з конвенту «Стар Треку». Утім, сьогодні, саме сьогодні, президент вирішив відмовитися від повсякденного стилю. Убрався ніби для виходу на сцену. Іншою несподіванкою виявилася поведінка Зеленського. Він був спокійний, голос рівний, повіки напівприкриті. Перша ремарка воєнного часу, з якою президент звернувся до Данілова, була та сама, що він годину тому зробив дружині: — Почалося.

Тоді поставив нецензурне запитання, яке важко перекласти з російської. Приблизно таке:

— Будемо духопелити?[13]

Тільки от на той момент духопелили здебільшого росіяни. Близько сімдесяти тисяч їхніх військових і семи тисяч бронемашин, залучених у початковій фазі вторгнення, просувалися до Києва з півночі обабіч Дніпра, що протікає містом[14]. То був бліцкриг, подібні напади Кремль застосовував у різні роки, і наслідки були нищівними. Під час операції «Вихор» 1956 року радянським силам знадобилося менш як чотири дні, щоб окупувати столицю Угорщини та повалити її уряд, лідера якого потім заарештували, катували, визнали винним у державній зраді на закритому судовому процесі та через два роки стратили на шибениці. Під час радянського вторгнення до Чехословаччини 1968 року країну за два дні було захоплено, а Прагу окуповано. Радянські спецпризначенці лише за кілька годин увечері 27 грудня 1979 року взяли приступом добре укріплений палац у Кабулі та вбили лідера Афганістану.

Данілов, завзятий читач військової історії, пам’ятав про ці прецеденти, коли намагався уявити план Кремля із захоплення України. Не вірив, що росіяни зможуть захопити й утримати всю країну. Надто вона велика, територія майже вдвічі більша за Німеччину, а воля народу до опору не допустить швидкої окупації. Однак Данілова непокоїв кабульський сценарій — блискавичний набіг на президентську резиденцію з метою полонити чи вбити главу держави. Уже не один день українські спецслужби стежили за трьома групами найманих вбивць, які мали знищити Зеленського. Усі походили із Чечні, регіону на півдні Росії, де мешкають найжорстокіші та найвідданіші спецпризначенці Путіна.

— Ми спостерігали за ними деякий час, — розповідав мені згодом Данілов. — Мали певну інформацію про те, що їм доручили ліквідувати нашого президента.

Щоденне зведення розвідки, отримане Даніловим 22 лютого, за два дні до вторгнення, містило детальні застереження про план диверсантів, і Данілов відніс надсекретний документ до кабінету Зеленського, повідомив про небезпеку. Однак президент відмахнувся. Він відмовлявся вірити, що у двадцять першому столітті, за три десятиліття після закінчення Холодної війни, наймані вбивці полюватимуть на чинного главу європейської держави. До того ж не міг уявити, що Путін розпочне повномасштабну війну, наземне вторгнення такого масштабу, якого Європа не бачила вже кілька поколінь.

— Тоді ми вважали, що це погрози, — казав Зеленський пізніше в інтерв’ю ВВС. — Ми говорили з розвідкою. З розвідкою і нашої держави, і з іншими партнерами. Всі бачили різні ризики[15].

Дехто із союзників у Європі, серед них лідери Франції та Німеччини, запевняли, що американські прогнози щодо вторгнення перебільшені.

— Союзники телефонували мені й казали: «Ми говорили з Путіним. Путін не нападе».

Вони помилялися. Рівно о п’ятій ранку за Києвом Кремль виклав на своєму сайті відео, де оголосив про початок вторгнення. На кадрах, знятих в обшитому дерев’яними панелями кабінеті, видно, як Володимир Путін, із червоними очима й пересохлим ротом, сидить і обома руками тримається за стіл, ніби потребує опори. У тій промові Путін, щоб виправдати війну, озвучив цілий список ворогів і претензій за кілька десятиліть — і жодного разу не вимовив прізвища «Зеленський». Путін також не назвав Україну своєю кінцевою метою. Натомість перші двадцять хвилин свого оголошення він зосередився на Сполучених Штатах, на війнах, які вони вели в Югославії, Лівії та Іраку, і на «фундаментальних загрозах», що їх США, за словами Путіна, становлять для Росії.

Від самого розпаду Радянського Союзу, сказав він, США вітали в альянсі НАТО усе більше й більше європейських країн, просуваючи цю, за його висловом, «імперію брехні» дедалі ближче до кордонів Росії. Військові бази НАТО тепер були в тих частинах Європи, які Путін вважав своїми законними володіннями, і він не дозволить Україні піти цим шляхом і досягти своєї мети приєднатися до альянсу. «На нашій історичній території, — заявив Путін, маючи на увазі територію України, — США із союзниками створили ворожу анти-Росію». Рано чи пізно вони б використали Україну, щоб розв’язати війну проти самої Росії, і з боку російської армії було би «безвідповідально» не ударити першою і не нейтралізувати загрозу.

Ця промова, як і багато інших тирад Путіна проти Заходу за минулі роки, була просочена брехнею та параноєю. Насправді США зі своїми європейськими союзниками довгий час відмовлялися запропонувати Україні чіткий шлях до вступу в їхній альянс. Лідери НАТО півтора десятиліття затягували розгляд запиту України про членство, а побоювання викликати незадоволення Путіна завадило їм надати Україні зброю, необхідну для захисту. Ці побоювання не були безпідставними. Якщо шлях Зеленського до влади 2019 року залежав від його популярності як коміка, то піднесення Путіна двома десятиліттями раніше було засноване на його перемозі у війні проти Чечні, маленької бунтівної республіки на півдні Росії, чиї міста у 1999–2000 роках він розбомбив дощенту, вбивши десятки тисяч цивільних. Це жорстоке підкорення народу Чечні разом з убивством її лідерів задало тон правлінню Путіна і віщувало його спробу вчинити так само в Україні. Доки західні лідери заламували руки та зважували ризик ескалації, Путін прийняв рішення напасти на Київ — і тією промовою не залишив світові місця для сумнівів щодо своїх намірів. Керівництво України, заявив Путін, це купка «геноцидних неонацистів», і він має намір повалити їхній уряд, щоб «демілітаризувати та денацифікувати» країну. Будь-яку іноземну державу, яка спробує стати йому на заваді, Путін завуальовано попередив про застосування ядерної зброї:

— Той, хто спробує перешкодити нам, тим більше створити загрозу для нашої країни, нашого народу, повинен знати, що відповідь Росії буде негайною і призведе до таких наслідків, з якими ви у своїй історії ніколи не стикалися. Ми готові до будь-якого розвитку подій. Усі необхідні рішення із цього приводу прийняті. Сподіваюся, мене почують[16].

* * *

У ті перші години вторгнення ніхто не знав, чи залишиться Зеленський з командою в країні. Військові та розвідка місяцями програвали різні сценарії вторгнення, але жоден їхній прогноз не міг дати відповіді на це запитання. Чи запанікує президент? Чи злякається смерті настільки, що не зможе керувати?

— Це єдиний фактор, який неможливо прорахувати, — ділився зі мною пізніше Данілов. — Доки не опинишся у такій ситуації, не знатимеш напевно, як зреагуєш.

Історичні прецеденти грали на руку песимістам. Лише за шість місяців до вторгнення в Україну президент Афганістану Ашраф Гані — набагато досвідченіший за Зеленського лідер — покинув свою столицю з наближенням війська Талібану. Один з попередників Зеленського, Віктор Янукович, утік з Києва, коли під час революції 2014 року протестувальники підступили до його Офісу. На початку Другої світової війни лідери Албанії, Бельгії, Чехословаччини, Греції, Польщі, Нідерландів, Норвегії та Югославії, серед інших, рятувалися втечею від просування німецького вермахту та переживали війну в еміграції. Навіть Іван Грозний, перший російський правитель, який оголосив себе царем, утік з Москви, коли на неї 1571 року напали османи з регіональними союзниками.

Ніщо в біографії Зеленського не натякало на те, що він вчинить інакше. Президент ніколи не служив в армії і не проявляв великого інтересу до її справ. Його професійні здібності формувалися життям актора на сцені, коміка-імпровізатора та продюсера на телебаченні й у кіно. Досвід державного діяча обмежувався двома роками й дев’ятьма місяцями — менше, ніж забрало б отримання ступеня бакалавра з міжнародних відносин. Майже для кожного на місці Зеленського бажання втекти було б так само природньо, як бажання жити. Кількох російських бомб на кшталт тих, які зранку обрушилися на українські військові частини, вистачило б, щоб зруйнувати урядовий квартал, знищити будівлі Верховної Ради та Кабінету Міністрів, розташованих неподалік від президентської резиденції. Цю частину Києва, яку інколи називають Трикутником, завжди було важко захищати. Протестувальники, що 2014 року скинули Януковича, зуміли захопити частину району лише за допомогою щитів і кийків. Тепер перед владою постала перспектива російських танків на вулицях міста. Коли Данілов почав телефонувати чиновникам, його не здивувало, що з першими вибухами дехто вимкнув телефон, закинув речі в авто і вирушив до західного кордону.

— Багато хто запанікував, — казав Данілов.

Найсильніше дезертирство торкнулося головної спецслужби України — СБУ.

— Особливо серед вищих і середніх чинів, там було багато проблем, — розповів мені інший високий радник Зеленського з питань безпеки. — Народ у структурах безпеки міркував: «Забираймося звідси. Опиратися марно. Росіяни нас переб’ють».

Втеча спустошила лави СБУ. Десятки співробітників перейшли на бік загарбників, фактично вручивши їм ключі від частини півдня України. Однак керівництво у Києві здебільшого залишилося непохитним, і Данілов протягом години від прибуття на Банкову без проблем зібрав кворум Ради нацбезпеки.

Одним із перших чиновників, до кого вдалося додзвонитися, був спікер парламенту Руслан Стефанчук, який у ті перші години відіграватиме ключову роль. Якби Зеленського вбили, Стефанчуку належало перебрати командування на себе. Він також відповідав за скликання національного законодавчого органу, Верховної Ради, — осередку демократії, яку Росія мала намір знищити. Стефанчук, високий огрядний чоловік вагою понад сто тридцять кілограмів, засапався, доки дістався від дому до Банкової. Він знав президента, напевно, довше, ніж будь-хто з його адміністрації. У 1990-х роках у складі команди КВК «Три товстуни» виступав на тих самих сценах, що й Зеленський. У кабінеті президента вони привіталися, і вираз обличчя давнього друга вразив Стефанчука — він наче побачив власне відображення у дзеркалі.

— То був не страх, — переповідав він мені згодом. — То було запитання: «Як таке сталося?».

І спікер, і президент усвідомлювали — почалася тотальна війна, — однак обидва не могли осягнути, що це означає.

— Нехай це прозвучить малозрозуміло чи пафосно, — казав Стефанчук, — але ми відчували, як руйнується світовий порядок.

* * *

Близько шостої ранку у кабінеті Зеленського на четвертому поверсі резиденції зібралася Рада нацбезпеки; президент сидів обличчям до дверей, на чолі великого стола. Стисла доповідь військових командувачів допомогла зрозуміти масштаби вторгнення. Головною ціллю був Київ, де ракети влучили у військовий командний пункт, склад боєприпасів, гарнізон Національної гвардії та інші місця. З усіх можливих сценаріїв вторгнення Росія обрала найагресивніший, і Зеленському не залишалося нічого, крім як запровадити по всій країні воєнний стан. Рада нацбезпеки швидко погодилася. Ніхто не заперечував. За нинішніх обставин це рішення видавалося формальністю, однак воно матиме колосальні наслідки протягом наступних місяців. Умови воєнного стану, згідно з Конституцією України, надають президенту широкі повноваження, зокрема, одноосібно видавати укази, відкладати вибори, обмежувати інші демократичні права і свободи українців до кінця війни. Можна вводити комендантську годину, кожен чоловік призовного віку, від вісімнадцяти до шістдесяти років, підлягатиме призову в армію, їм заборонять залишати країну. Нормальне функціонування парламенту призупинять, а активи державних компаній і всю приватну власність можуть примусово відчужувати в інтересах національної оборони.

Щойно Зеленський схвалив ці заходи, Стефанчук поспішив униз по вулиці, щоб надати їм законної сили на терміновому засіданні парламенту. Глава Ради розглядав для зустрічі законодавців кілька місць. Парламентська будівля зі своїм славнозвісним скляним куполом була надзвичайно вразливою для російської атаки з повітря. Серед альтернативних варіантів було велике приміщення під монументом Батьківщини-матері — величезної статуї радянських часів, яка мала понад сто метрів висоти й могла частково поглинути силу ракетного удару. Однак Стефанчук відкинув цю ідею. Не хотів створювати враження, ніби депутати полишили свій пост, тож попросив їх зібратися у звичній сесійній залі, де вони обговорювали бюджет і освіту.

Дехто з депутатів уже покинув місто. Іншим було складно дістатися парламентської будівлі автомобілем. В урядовому кварталі солдати та волонтери почали зводити барикади, перегороджувати дороги самоскидами та маршрутками. Перед банками та автозаправками вишикувалися довгі черги, центральний залізничний вокзал кишів людьми, що намагалися втекти. Усі авіарейси з та до України скасували. Пасажирам і співробітникам авіакомпаній було наказано евакуюватися з головного аеропорту Києва. Паніка поширювалася, і Зеленський розумів, що вона може захопити столицю набагато швидше за російські танки. Він мав заспокоїти людей, переконати в тому, що залишатися вдома — безпечно. І зробив першу спробу близько шостої тридцяти ранку.

Сівши за стіл, президент поставив перед собою мобільний телефон і натиснув запис. У зверненні тривалістю шістдесят шість секунд ще не відчувалося тієї впевненості, яку Зеленський транслюватиме пізніше у своїх відео воєнного часу. Надто швидко читаючи заготовлені нотатки, він повідомив націю, що путінські війська вторглися, що вибухи було чутно по всій країні, а закордонні союзники України вже готують міжнародну відповідь. Далі його голос сповільнився, на обличчі промайнув натяк на усмішку.

— Сьогодні від вас, від кожного з вас потрібен спокій, — проговорив президент у камеру. — Незабаром я знову вийду на зв’язок. Без паніки. Ми сильні. Ми готові до всього.

Прописана частина промови була правдивою; решта — ні. Зеленський не вважав, що, залишаючись удома — до чого він закликав у відео, — люди можуть почуватися у безпеці. Дехто з його помічників уже вирядив родину з міста, попрощавшись, ніби востаннє. Андрій Сибіга, головний радник президента з питань зовнішньої політики[17], того ранку взяв дружину за руку та пояснив, що, як тільки вона з їхніми трьома дітьми покине місто, зв’язок може обірватися.

— Ми подивилися одне на одного і сказали: «Ну, ось і все. Ми маємо дітей, ми мали щасливе життя». На цій ноті й закінчили.

Батьків самого Зеленського — обом було за сімдесят — невдовзі теж доведеться евакуювати. Рідне місто Зеленських стояло на шляху російської армії, яка просувалася на північ із Криму. У першій за ранок телефонній розмові з матір’ю Зеленський спробував переконати її — чи, можливо, себе, — що все буде добре.

— Ти мама президента, — пригадує його слова присутній під час розмови помічник. — З тобою нічого не може трапитися.

Після запровадження воєнного стану більшість членів Ради нацбезпеки, у тому числі глави війська та спецслужб попрямували з Офісу Президента кожен до себе в штаб. Вони мали чіткі обов’язки: стежити за полем бою, збирати розвідувальні дані та командувати армією. Роль президента не була визначена так чітко. Хоча посада Верховного головнокомандувача надавала йому повну владу над Збройними силами, він не мав ані досвіду, ані бажання ними керувати. Зеленський довірив бойові дії генералам, а сам зосередився на дипломатії, на необхідності об’єднати світових лідерів. Вимірюючи кроками кабінет, президент першим набрав на телефоні номер Бориса Джонсона, британського прем’єр-міністра. У Лондоні було ще темно, близько 04:40, однак Джонсон відповів і по-дружньому привітався із Зеленським. Вони зблизилися за місяці, що передували війні; Джонсон активніше за своїх колег заспокоював українців і обіцяв свою підтримку. До того ж його уряд за кілька тижнів до вторгнення надіслав найбільшу партію зброї разом з реактивними протитанковими гранатами.

— Ми будемо битися, Борисе! Ми не збираємося здаватися![18] — кричав Зеленський по гучному зв’язку.

Данілова, який перебував поруч, ця сцена настільки зворушила, що він зняв її на мобільний телефон.

У Західній Європі взялося на світанок, і Зеленському почали телефонувати інші іноземні лідери — з Вашингтона, Парижа, Берліна, Анкари, Відня, Стокгольма, Варшави, Брюсселя, інших міст; лампочка на телефоні захищеного зв’язку спалахувала кожні десять-двадцять хвилин. Жоден не підбадьорював, як Джонсон, а дехто пропонував завуальовані ультиматуми, щоб донести до Зеленського всю небезпеку ситуації.

— У перший день президенту погрожували, — розповів мені Сибіга, радник із зовнішньої політики, який готував тези для цих дзвінків і, схилившись над столом президента, дослухався до розмов. — Суть була така: прийміть вимоги Росії, інакше вам з родиною кінець.

Кілька іноземних лідерів запропонували себе як посередника для України, щоб узгодити умови її капітуляції.

— Пропозиції звучали десь так: погоджуйтеся на умови! Усвідомте, із чим маєте справу!

Російські регулярні війська за оцінкою налічували близько дев’ятисот тисяч людей — принаймні вчетверо більше за армію України[19]. Росія мала вп’ятеро більше бойових броньованих машин і вдесятеро більше літаків. Оборонний бюджет України в сумі 4,5 мільярда доларів становив десяту частину щорічних видатків Росії на військові потреби.

Союзники Зеленського розуміли співвідношення сил, і що воно означає. Тож кожен свій телефонний дзвінок починали із запитання, чи планує він заради власної безпеки полишити Київ, і чим вони можуть допомогти. Президентські охоронці мали вибір з кількох безпечних місць. На околицях столиці чекали бункери, готові прийняти президента. Західніше, біля кордону з Польщею, різні державні об’єкти забезпечили б президентові свободу керувати без безпосередньої загрози бути вбитим чи оточеним російськими силами. Кілька європейських лідерів пообіцяли, що допоможуть йому втекти разом із сім’єю та персоналом. Одним з найбезпечніших варіантів було б керувати обороною України з об’єкта у східній Польщі, під ядерною парасолькою НАТО. Чиновники США, зокрема, й президент Джо Байден, були готові всіляко сприяти створенню тимчасового уряду України в екзилі.

Зеленський був вдячний за ці запрошення, але також вважав їх дещо образливими — ніби союзники поставили на ньому хрест.

— Я втомився від цього[20], — казав він пізніше про пропозиції втечі, які, за його словами, «прилітали зусібіч».

Він намагався повернути кожну розмову до потреб України для захисту — великі постачання озброєння, закриття неба над країною — і дратувався, коли у відповідь чув нові пропозиції допомоги зі втечею.

— Даруйте, — підсумовував Зеленський, — це просто не ввічливо.

Розпач президента відчувався під час ранкової розмови з президентом Франції Емманюелем Макроном, який переключив дзвінок на гучний зв’язок і разом з помічниками став слухати, як Зеленський описує початок вторгнення[21].

— Це тотальна війна, — зауважив Макрон.

— Так, — пролунало у відповідь. — тотальна війна.

Зеленський перевів подих. Якщо росіяни мали намір захопити Київ за кілька днів, то розраховувати на швидке надходження західної зброї, яка б підвищила шанси на виживання, не випадало. Зеленський також розумів, що США та Європа не захочуть ризикувати ядерною війною з Росією і не скерують власні війська рятувати Україну. Західні лідери, зокрема, й президент Байден, чітко дали українцям це зрозуміти. Зеленський відчував: його єдина надія, нехай і химерна, полягає в тому, що Захід переконає Кремль скасувати напад і вивести війська.

— Дуже важливо, Емманюелю, щоб ви поговорили з Путіним, — звернувся Зеленський до Макрона. — Ми певні, що європейські лідери та Байден знайдуть з ним спільну мову. Якщо вони зателефонують Путіну і скажуть зупинитися, він зупиниться. Він послухає.

* * *

Вдома у Конча-Заспі родина президента чекала на його дзвінок. Коли Олена прийшла будити дітей, ті вже не спали. Вона не знала, як повідомити дітям дев’яти та сімнадцяти років новини про вторгнення, а Зеленський не залишив ніяких порад.

— Він не пропонував мені бути чесною або ж нечесною з дітьми, — пригадувала Олена останню розмову з чоловіком удома. — Сказав лише, що я маю їм все пояснити.

Діти майже не ставили запитань. Кирило, жвавий чутливий хлопчик, якого легко чимось зайняти, слухняно й старанно зібрав деякі речі у маленький наплічник: маркери, книжку-головоломку, деталі частково зібраного конструктора «Лего». Олександра, яку в родині звуть Саша, спілкувалася у соцмережах з друзями, намагалася краще зрозуміти, що відбувається ззовні. З новин і телебачення було важко усвідомити масштаб небезпеки. Заголовки висвітлювали миттєві факти — влучання ракети, появу танка — і залишали людям самим думати про важливіші питання, скажімо, про шанси країни вистояти.

Крізь вікна будинку сім’я Зеленського чула гуркіт протиповітряних батарей, які цілили по російських ракетах, літаках і гелікоптерах. Якоїсь миті, коли перша леді стояла біля вікна, по небу промчав винищувач — так низько, що звук відлунював їй у грудях. Охоронець порадив відвести дітей до підвалу. Був ризик, що росіяни бомбитимуть з повітря[22]. Менший з їхніх собак, мініатюрний шнауцер, мав хворобливий страх феєрверків і грому, і тепер був на межі шоку через звуки вибухів. Олена підхопила його на руки та понесла донизу. Того ранку вони повторювали ці кроки кілька разів: чекали у підвалі, доки охоронці повідомлять про відбій небезпеки, йшли нагору, ставили чайник, і той закипав щойно тоді, коли нова сирена повітряної тривоги заганяла родину назад до підвалу. Навіть тоді Олена не хотіла тікати з Конча-Заспи. Коли президент нарешті зателефонував, вона сказала, що почуватиметься безпечніше вдома, ніж у якомусь секретному місці, і що їм з дітьми не хотілося б покидати домашніх улюбленців. (Окрім папуги й двох собак, у будинку були ще морська свинка та кіт на ім’я Льова, який найчастіше мешкав у кімнаті Саші).

— Ми намагалися сперечатися, але він сказав, що це марно.

Домашню адресу Зеленських давно опублікували в пресі, тож вони мали припускати, що росіяни позначили Конча-Заспу на своїх мапах.

Не уявляючи, куди й на який термін вони поїдуть, Олена зібрала сімейні документи та спакувала для себе і дітей одну валізу на коліщатах. Тварин і папугу ввірили турботам покоївки й тих охоронців, хто залишався у маєтку. Коли виїхали, у місті й околицях вирувала паніка. Дорожній рух перекинувся з автомагістралей на путівці. На автозаправках утворилися великі черги, а в центрі Києва почали зводити перші барикади в очікуванні російських танків. На Банковій охорона провела родину Зеленського нагору, на президентський — четвертий — поверх, де обстановка була напруженою, але без хаосу. Ніхто не кричав, не виявляв бурхливих емоцій. Найгучніший шум створював металошукач біля входу на поверх — пищав щоразу, коли крізь нього квапливо проходив солдат з автоматом. Поза тим було майже тихо. Співробітники товклися поряд з парою папоротей біля вікна або пильно вдивлялися в екрани ноутбуків і телефонів: писали промови, надсилали повідомлення, відстежували новини.

Доповіді про наступ надходили швидше, ніж їх встигали обробляти. На заході України, біля кордону з Польщею, палало кілька летовищ. Десятки солдатів зникли, ймовірно, загинули в результаті влучання ракети у військову частину неподалік Києва. Помічники президента намагалися впорядковувати потік інформації й повідомляти новини Зеленському, коли ті потребували його негайної уваги. Кожна нова звістка була тривожніша за попередню.

— До цього важко бути готовим, — казав Андрій Єрмак, керівник Офісу Президента, який був поруч із ним від самого ранку. — Ми бачили таке лише в кіно, читали в книгах.

Як і багато хто з радників президента, Єрмак був творінням індустрії розваг; мав кругле неголене обличчя, на зап’ястях носив браслети-обереги зі шкіри й дерев’яних намистин. У своєму кінопродюсерському доробку мав кілька гангстерських фільмів, багатих на бутафорську кров і брутальні діалоги, що їх Єрмак продовжував цитувати ще довго після провалу стрічок у прокаті. (Улюблена репліка: «Усе в житті потрібно робити вчасно»). До того, як його друг став президентом, Єрмак працював юристом у продюсерській компанії Зеленського. Тепер — керував війною, приймав дзвінки від бойових генералів і Білого дому. Якоїсь миті того ранку Єрмак побачив на екрані свого мобільного телефону, що вкотре задзвонив, знайоме ім’я. То був Дмитро Козак[23], кремлівський високопосадовець, добре знайомий Єрмакові з попередніх раундів мирних переговорів. Єрмак з Козаком тижнями вели таємний діалог, даремно намагалися знайти компромісні пропозиції, які переконали б Путіна скасувати напад. Переговори зазнали невдачі. Тепер Козак телефонував з геть іншим повідомленням: наполегливо радив українцям здатися на умовах Росії. Єрмак вислухав, вилаяв співрозмовника і поклав слухавку[24].

Якщо і відчував тоді страх, то не за себе, пригадував він пізніше.

— А от за наших рідних — так.

П’ятдесятирічний холостяк Єрмак не мав кого евакуювати з Києва і вирішив залишитися із Зеленським, хай там що. Далеко не всім його колегам цей вибір дався б так само легко. Дехто приїхав на Банкову разом з родинами й валізами, очікуючи на організовану евакуацію президентського офісу. Зеленський нікому не перешкоджав. Хто просив дозволу вивезти рідних з міста, той дозвіл отримував.

— Ми всі люди, — пояснював Зеленський. — Деякі рішення треба приймати швидко.

Президент, зі свого боку, вирішив, що його сім’я має тікати. Ризики бомбардування були надто високі, і до безпеки рідних він мав значно суворіші вимоги, ніж до власної.

Прощання вийшло без сентиментів. Перша родина країни навіть не усамітнилася для розмови в окремій кімнаті. Вони обмінялися обіймами та кількома словами просто в коридорі, коли Зеленський поспішав з однієї наради на іншу. Дружина президента не пригадує, щоб він якось її підбадьорював. Після майже двадцяти років шлюбу стисле прощання не здивувало Олену. Вона з гіркого досвіду знала, що чоловік ставить роботу понад усе інше. Там, у коридорі, Зеленський не запевняв, що все буде добре.

— Він знає, що від цього я тільки б запанікувала, — ділилася зі мною Олена.

Обом небезпека все ще уявлялася абстрактною, тож перша леді вдавала спокійну.

— Ми не могли влаштувати бурхливих сцен. Дітям це ні до чого.

Гра заради дітей притлумила важкі почуття від прощання.

— Я ніби вирушала у відпустку, — казала Олена. — Абсолютно нормальна, спокійна розмова перед дорогою.

Насправді ж Олена з дітьми тікала, рятуючи життя. На центральному вокзалі Києва стояв готовий вивезти їх потяг, місце призначення залишалося таємницею навіть для найближчих помічників президента[25]. Державна залізниця отримала наказ від президентської охорони тримати локомотив на холостому ходу, готовим до відправлення — на випадок, якщо Зеленський вирішить покинути столицю. Раз по раз група охоронців проходила вагонами, перевіряючи на безпечність, чекаючи на прибуття президента. Утім, він не приїхав. Потяг вирушив без Зеленського, погуркотів зі станції, забравши із собою його дружину, двох дітей, команду охоронців і єдину валізу на коліщатах.

РОЗДІЛ 2. ЦІЛЬ

Близько 11:20 у ранок вторгнення Зеленський з охоронцями спустилися на перший поверх Офісу, де помічники президента зібрали для брифінгу групу журналістів у кімнаті без вікон. Президент усе ще був у піджачній парі та сорочці, але його повідомлення з трибуни стало іншим. Українці більше не бачили напруженої та трохи поблажливої усмішки лідера, який наполегливо пропонував їм зберігати спокій, залишатися вдома і чекати на подальші інструкції. Тепер Зеленський закликав свій народ повстати й приєднатися до боротьби у будь-який можливий спосіб. Кожен, хто має бойовий досвід, повинен негайно прибути до центрів комплектації та вступити до війська. Усі, кому стан здоров’я дозволяє здавати кров, мають зробити це в лікарнях свого міста. Кожен, хто хоче автомат, наголосив Зеленський, може отримати його в одному з центрів видачі, організованих по всьому місту.

— Ми вже видаємо зброю, і будемо видавати всім, хто бажає захищати нашу землю.

Навіть присутніх журналістів не обминув цей поклик до зброї. Разом з наступом росіян посилився й потік їхньої пропаганди, соціальними мережами почали ширитися неправдиві повідомлення про падіння уряду. Зеленський хотів, щоб усі медіа допомагали йому вести інформаційну війну і «мобілізувати бойовий дух» країни.

— Поширюйте інформацію про те, як потужно б’ються наші військові, — казав він з трибуни. — Їм потрібна підтримка нашого населення.

За кілька хвилин по закінченні брифінгу знов почулися сирени повітряної тривоги. Уперше вони пролунали в Києві ще рано-вранці, і більшість співробітників офісу не зважала на виття й продовжувала працювати. Цього разу було інакше. Близько полудня президентські охоронці отримали попередження про авіаудар по Банковій і розійшлися будівлею, щоб розпочати евакуацію. Особисті охоронці повідомили Зеленського, що час спуститися у бункер[26].

Кілька років тому, на початку перебування на посаді, президент мав екскурсію Офісом і пам’ятав двері до бункера — важку монолітну плиту з металу, герметизовану ґумою по периметру. За дверима був комплекс сходів, коридорів і ліфтів, що вів глибоко під землю. Шлях займав менш як десять хвилин, хоча тоді, під час першого спуску, здалося, що набагато довше. Голоси й кроки відлунювали тунелями, що простиралися на цілі квартали.

Зеленського з оточенням вели до об’єкта часів розпалу Холодної війни, спроектованого і побудованого на випадок ядерного удару по Києву. Такими сховищами було обладнано багато міст Східного блоку. Радянський Союз так і не спромігся виготовити автомобіль, здатний конкурувати на світовому ринку, але збудувати бункер зумів найкраще. Для України цей спадок мав як переваги, так і вади. Позаяк укриття зводили ще за радянських часів, Україна мала платити лише за його утримання, не за будівництво. Недоліком же було те, що бункер проектували у Москві. Десь в архівах КДБ росіяни, ймовірно, мали детальні плани споруди, аж до розміщення президентського туалету.

Коли дісталися місця, декому з помічників Зеленського бункер здався на диво знайомим. Почасти він нагадував київське метро, побудоване десь у ті самі часи — і здебільшого за тією самою технологією. Навіть фарба на стінах мала ті самі лиск і текстуру, що й фарба у кабінеті начальника станції метро. За конструкцією бункер також скидався на велетенський тунель метро, поділений на два поверхи та переобладнаний під офісне приміщення. Уздовж довжелезного коридору, що зникав десь углибині, могли розміститися сотні людей. Ліворуч і праворуч були кімнатки для сну й роботи, деякі настільки маленькі, що порівняно з ними навіть типова тюремна камера здалася б просторою. Замість ліжок — матраци на підлозі: ватні, як у літньому дитячому таборі. Були тут загальні санвузли та душові, а також їдальня, де місця вистачило б поїсти кільком десяткам людей одночасно.

За винятком деяких базових модернізацій та оновлень — як-от телевізора з пласким екраном на стіні їдальні — у бункері із часів побудови мало що зазнало змін. Жовте сяйво від старих ламп замінили на різке біле від галогенних і світлодіодних. Замість старих дерев’яних дверей поставили нові, зроблені з дешевого пластику й погано ізольовані. Данілов як голова Ради нацбезпеки перевіряв сховище за кілька місяців до вторгнення — і потурбувався про різні види резервування каналів зв’язку з інтернетом. На запитання, яке хвилювало команду президента найбільше, відповів: так, вайфай у бункері є.

Зеленському сподобалося. То була не Конча-Заспа, але безліч ночей у дешевих готелях за роки гастролей зробили його менш вибагливим до умов проживання, ніж середньостатистичного європейського главу держави. До того ж помешкання Зеленського в бункері було нівроку — точно комфортніше за кімнати його працівників. Ліжко маленьке, завширшки з розкладачку — зате на нижньому поверсі помешкання знайшлася власна кухонька з кавоваркою та обідня зона зі столом на шість — а як потіснитися, то й на вісім — персон. Президент мав власну вбиральню та душову, а підлогу в його «номері» встилали килимові доріжки, дуже схожі на доріжки в кабінеті нагорі. Решту підлоги в бункері покривала холодна брунатна плитка.

Щойно роззирнулися, Зеленський зібрав своїх помічників у конференцзалі та попросив зробити вибір.

— Уже завтра, — сказав, — ймовірно, ми не матимемо шансу виїхати.

Київ можуть взяти в облогу. Російські війська можуть оточити будівлю Офісу та заблокувати виходи з бункера.

— Кожен має своє життя і повинен прийняти для себе рішення. Оберіть — залишитися чи виїхати десь у безпечніше місце.

Давній друг президента Давид Арахамія ніяк не міг збагнути запропонованого вибору та чого він потребуватиме від тих, хто залишиться. Пізніше він згадував, що сприймав усю розмову ніби уві сні. Після її закінчення пішов до іншої кімнати й зателефонував дружині.

— Вона відповіла дуже чітко; мабуть, навіть із гумором, — розповідав Арахамія згодом часопису Washington Post. — Вона краще скаже нашим дітям, що я був героєм раз, ніж дезертиром багато разів[27].

* * *

Повернувшись удень нагору, Зеленський з Єрмаком побачили в коридорах повно солдат у військовому спорядженні. Жодних протоколів на випадок облоги президентської резиденції не було, тож охоронці мусили імпровізувати — і барикадували кожен вхід, чим могли. Вікна прикрили мішками з піском. Біля одних воріт поставили й замінували стару вантажівку, яка мала вибухнути при спробі її зрушити. Деякі укріплення нагадували купу мотлоху. Вхід до Офісу з вулиці Банкової перегородили письмовим столом, двома велосипедними рамами та кількома металевими поліцейськими щитами — предметами, що не витримали б кулі, ба навіть рішучого поштовху. Хіба затулили б нападникам вид усередину будівлі. Проте більше охоронці нічого не мали[28].

Офіцери служби безпеки по всьому Офісу відчиняли сейфи зі зброєю та зносили автомати для Зеленського з помічниками. Більшість з них і гадки не мала, як поводитися зі зброєю. Одним з небагатьох, хто це вмів, був Олексій Арестович, президентський речник[29], який колись служив у військовій розвідці України.

— То була цілковита божевільня, — казав він мені. — Автомат кожному.

Складена на підлозі поруч із бронежилетами зброя не надто допомагала вгамувати паніку, що наростала серед співробітників. Вони юрмилися по кабінетах і бігали коридорами, намагаючись зрозуміти, що відбувається ззовні, чи далеко просунулися росіяни, і чи має Україна можливість їх зупинити. Кімнати пульсували чутками, почерпнутими із соцмереж упереміж з уривками інформації від військових джерел та іноземних спецслужб. Одне наполегливе попередження свідчило про те, що в самому центрі столиці будь-якої миті висадяться на парашутах російські десантники.

У половині міста, розповідав мені Арестович, «не було укріплень»:

— Жодного бетонного блока, жодного протитанкового загородження. Нічого.

Саме йому як речникові президента з військових питань випало з’являтися у пресцентрі та запевняти громадськість у тому, що все під контролем, що росіяни припустилися страшенної помилки, їх скоро відкинуть.

— Я став національним заспокійливим, — ділився Арестович.

Ця роль добре йому пасувала. Понад десять років він грав в акторській трупі київського театру-студії «Чорний квадрат», відомого своїми імпровізаціями. До того ж мав зовнішність і апломб таємного агента і м’який заспокійливий голос; цей голос незабаром почав символізувати відчуття спокою, яке намагалася навіяти команда Зеленського на тлі жахливих подій навколо.

— Маєте зрозуміти ось що, — переконував народ України Арестович того дня під час чергового брифінгу. — Двохсот тисяч солдатів, що їх Путін зібрав на кордонах України, недостатньо для атаки, окупації й так далі. Усе, на що вони можуть розраховувати, це паніка.

Києвом паніка вже оволоділа. Пізніше мер оцінив, що половина мешканців — близько двох мільйонів людей — покинули столицю. Хто не міг чи не хотів утікати, шукав захисту в метро, підземних укриттях і підвалах. Вулицями урядового кварталу від будинку до будинку ходили українські військові, шукали оселі російських диверсантів і наполегливо радили жителям евакуюватися. Запаркованим біля Банкової авто з надто затемненим склом силовики били вікна й перевіряли, чи немає в салоні вибухівки та зброї.

Хоч би якими упевненими намагалися видаватися президент і його речники, команда готувалася до найгіршого. Один з юридичних помічників, Андрій Смирнов[30], попередив Зеленського, що росіяни можуть дистанційно зламати судову систему України й почати видавати ухвали з метою узаконити окупацію чи підірвати владу президента. Щоб цьому запобігти, Смирнов зі співробітником служби безпеки поспішили до будівлі суду в центрі Києва, вдерлися туди крізь двері та вирвали дроти з комп’ютерних серверів — правовий еквівалент підриву моста для затримки просування ворожих танків[31].

— З перспективи розподілу влади такого, напевно, не слід робити, — пізніше казав мені Смирнов. — Утім, часи були надзвичайні.

За наказом президента військові та поліція у Києві почали спорожняти свої склади й видавати автомати місцевим жителям. Метою було підготувати столицю до партизанської війни. До того ж командири боялися, що арсенал потрапить до рук ворога.

— Якби ми не роздали зброю, — пояснював міністр внутрішніх справ Денис Монастирський, — росіяни швидко б нею заволоділи.

Дійсно, один склад у північному передмісті Києва спорожнів, коли до його території підійшли російські війська.

В іншій частині міста, приблизно за три кілометри від Банкової, з подвір’я Міністерства оборони й Генерального штабу здіймалися клуби диму від вогнищ. Вище командування надало наказ знищити секретні документи, які зберігалися в штаб-квартирі — комплексі неокласичних будівель, пофарбованих у ніжно-блакитний колір. Єдиним способом позбутися такої кількості тек за лічені години було їх спалити[32]. Однак для цього не підготували ні засобів, ані планів. Керівництво не очікувало, що у перший же день вторгнення росіяни кинуться просто на Київ. Тепер начальству спало на думку, що їхні кабінети разом з паперами та архівами може захопити ворог. Повсюдно у комплексі групи чиновників з солдатами почали вивантажувати документи із шаф, складати у коробки та зносити їх на подвір’я, де просто на землі розпалювали багаття. Решту дня крізь вікна міністерства просочувався дим, а довкола будівель осіннім листям кружляв попіл, на поодиноких недопалених шматках досі виднілися бліді рядки секретного тексту.

* * *

Тим часом міністр оборони Олексій Резніков[33] роз’їжджав містом разом зі своїми охоронцями, підтримуючи постійний зв’язок з Офісом Президента.

— З міркувань безпеки я не міг залишатися на одному місці, — розповідав мені Резніков. — У Києві діяли ДРГ, диверсійно-розвідувальні групи. Ми всі це розуміли.

Такі групи, як вважалося, були таємними агентами ворога й складалися з російських спецпризначенців та місцевих колаборантів. Вони, на думку Зеленського та його уряду, прибували до Києва заздалегідь, вивчали цілі, готували по всьому місту схованки зі зброєю.

— Уже рік тому ці люди винаймали квартири у різних місцях, орендували будинки, — казав Зеленський. — Були готові розпочати роботу як окупанти.

По обіді у день вторгнення Зеленському з різних джерел почали надходити повідомлення про дії диверсійних груп, від чого складалося враження, ніби ворог уже в столиці та наближається. Це й могло бути їхньою метою, припускає Резніков. Якщо не вбити чи полонити Зеленського, то викликати в нього паніку й змусити тікати.

— Тактикою росіян було виштовхати президента з Києва, — говорив Резніков. — Випробовували нас на міцність.

Якоїсь миті північний фасад Генерального штабу прошила черга з куль, на паркетну підлогу посипалися друзки скла з вікон. Вогонь, схоже, вели з житлового комплексу, з веж Мангеттен-Сіті, трійки напівзведених хмарочосів з іншого боку залізничних колій. Вежі тоді не мали охорони. Будь-хто міг зайти на будівельний майданчик, видертися сходами на верхні поверхи та знайти для снайпера чи автоматника зручне місце з прекрасною видимістю на Міністерство оборони. З першими пострілами працівники в будівлі поховалися за столами та стінами. Дехто схопив автомат Калашникова, почав відстрілюватися в бік хмарочосів.

— Я їм кричала: хоч вікна відчиніть! — згадує одна зі співробітниць, Людмила Долгоновська; вона переживала через лютневий вітер, що задував крізь розбиті шибки.

Якийсь час над міністерським футбольним полем свистіли кулі. На лінії вогню опинився офіс Міністерства інфраструктури на проспекті Перемоги[34]. Туди влучило кілька випадкових куль, розбило вікна на четвертому й п’ятому поверсі. Ніхто не постраждав. Пізніше українські силовики обшукали вежі Мангеттен-Сіті та не знайшли жодних слідів російських диверсантів або їхніх вогневих позицій. Утім, інцидент посилив загальну параною в Києві.

Увесь день в соціальних мережах з’являлися новини про перестрілки з російськими силовиками поблизу середмістя. Одне повідомлення стверджувало, що бойовик-одинак відкрив вогонь по солдатах перед станцією метро. Інше — що на підступах до центру постріляли на решето вантажівку з диверсантами. Хоч ці випадки на той час було неможливо підтвердити, а надто розслідувати, президентські охоронці не мали наміру ризикувати. Так само як і військові. На світанку другого дня вторгнення Збройні сили України на своїй сторінці у фейсбуці оповістили мешканців Києва, що ворожі формування вже в столиці. «Робіть „коктейлі Молотова“, — наказували в заяві. — Знищуйте окупантів!»

* * *

До полудня, приблизно за сім годин після вторгнення, початкове потрясіння Зеленського зменшилося, і він чітко зрозумів, чого саме вимагатиме його роль у воєнний час. Недовга політична кар’єра майже ніяк не підготувала президента до цієї миті, зате навички актора були в пригоді. Зеленський добре адаптувався, умів не втрачати самовладання під прискіпливим поглядом великої авдиторії. Тепер, збагнув він, його авдиторія — це більшість світу, ціла Україна, усі, кого знає чи колись зустріне. Зеленський усвідомлював: якщо піддасться паніці та віддасть столицю росіянам, сором переслідуватиме його решту життя; і страх такої ганьби переважував страх бути вбитим чи захопленим під час захисту своєї держави. Зеленський пам’ятає, як увесь той день подумки себе підбадьорював: «На тебе дивляться. Ти символ. Поводься так, як має поводитися глава держави».

День тягнувся далі, і помічники Зеленського спостерігали, як поступово твердішала й міцніла його постать. Тон став різким, президент почав сипати наказами — як з бункера, так і зі свого офісу на четвертому поверсі. Більшість рішень не спиралися ні на досвід, ані на планування. Тоді Зеленський ще не мав у своєму арсеналі таких інструментів, але не переймався. Його стрибок зі світу комедії у президентство був би неможливим без навички випромінювати впевненість навіть коли її бракувало. Тепер це вміння запрацювало на повну потужність, і Зеленський, за висловом його помічника, перетворився на «генератор ідей».

— Росіянам не пощастило в багатьох аспектах, — казав Михайло Подоляк, який супроводжував Зеленського весь день. — Оце був один з них.

Атакуючи Україну з багатьох напрямків, вони розраховували перевантажити систему управління в Києві великим обсягом загроз, які потребували негайного реагування одночасно, і зламати її в такий спосіб. Будь-яка затримка з боку влади — навіть пауза з метою оцінити можливості країни — залишила б посадовців на передовій напризволяще та в багатьох випадках змусила їх утекти. Однак жодних заминок не було, адже Офіс Президента швидко почав віддавати команди. Деякі пізніше матимуть трагічні наслідки — скажімо, розпорядження Зеленського видавати автомат мало не кожному дорослому, що має українській паспорт і вказівний палець. Надлишок зброї скоро перетворив деякі райони Києва на тир.

Утім, в перші години повномасштабної війни, коли на кону стояло виживання України як держави, Зеленський не мав часу зважувати ризики й аналізувати дані та не потребував спонукань: роздавав навсібіч вказівки, за звичаєм приправлені лихослів’ям. В результаті, за словами Подоляка, «люди на всіх щаблях ієрархії не мали часу сумніватися у власних діях». Під час перших дистанційних нарад з губернаторами дехто з них мав вкрай наляканий вигляд, вони ніби заклякли, не здатні відповісти чи навіть зрозуміти запитання, що ставив Зеленський про ситуацію в області. Звинувачувати їх було важко. Росіяни наступали й за лічені години могли захопити кілька із цих областей; губернаторам довелося зважувати, чи мають вони шанс вижити, якщо не втечуть або не погодяться співпрацювати із загарбниками. Побачивши це, Зеленський видав тверді, хоча й дещо туманні директиви: залишатися на посту, координувати дії з військовими та реагувати на потреби громадськості.

— Це заспокоїло людей, — згадує Подоляк. — Вони перестали думати й почали працювати[35].

Невдовзі після наради Зеленському почали надходити доповіді про російський повітряний десант на околицях Києва, приблизно у сорока кілометрах на північний захід від Офісу Президента. Він здогадався про ціль — важливий аеропорт у Гостомелі. Кілька тижнів тому Зеленського про це попереджало ЦРУ, яке вважало Гостомельський аеропорт одним зі слабких місць України. Вільям Бернс, директор ЦРУ, відвідав Київ у середині січня, привіз найсвіжіші американські розвідувальні дані щодо воєнних планів Путіна і пояснив російську стратегію: висадити в Гостомелі війська — стільки, щоб вистачило захопити Київ[36]. Тоді Зеленського це не переконало. На його думку, запланованого росіянами війська не вистачило б для окупації міста, де мешкало чотири мільйони. Зеленський очікував, що велика кількість громадян повстане й чинитиме опір. До того ж розвіддані США видавалися йому суперечливими. Вони детально описували один із задумів Росії — напевно, найагресивніший, але не найімовірніший. Путін сам називав Київ «матєрью городов рускіх», колискою цивілізації, яку він нібито захищає. Лише божевілля спонукало б Путіна напасти на це місто, скинути бомби на його церкви, поневолити його народ. Під час їхньої взаємодії протягом останніх років — телефонних розмов, самітів, мирних переговорів — Путін уявлявся Зеленському холодним і обачним, злостивим і ображеним, але не душевно хворим, не схильним до геноциду.

— Хіба можна в таке повірити? — пізніше запитував Зеленський одного кореспондента. — Що вони катуватимуть людей, що це і є їхня мета… Ніхто не вірив, що буде ось так[37].

Утім, прогнози ЦРУ справдилися — принаймні про головний напрямок путінської атаки. Близько одинадцятої ранку група з щонайменше тридцяти російських ударних гелікоптерів пролетіла над водосховищем північніше Києва; трималися нижче до води, щоб уникнути протиповітряної оборони. На підльоті до Гостомеля один гелікоптер збили українці. Однак решта зуміла висадити кілька сотень десантників — достатньо, щоб захопити аеропорт штурмом[38]. За битвою, що розгорталася, спостерігав Зеленський з помічниками: скупчившись коло ноутбуків і телефонів, вони дивилися світлини й читали новини, що надходили з Гостомеля потоком. Реакція президента заскочила декого з помічників зненацька. Вони ще ніколи не бачили його таким розлюченим[39].

— Він віддавав найжорсткіші накази, — згадував Подоляк. — «Жодного милосердя. Використовуйте усю можливу зброю, знищуйте усе російське, що там є».

Однак для захисту аеропорту українцям бракувало сил. Попри попередження ЦРУ, російський штурм став для військових несподіванкою. Більшість військ, дислокованих у тому районі, було перекинуто для посилення східного фронту, де командири очікували початку вторгнення. У тих, хто залишився в аеропорту, за кілька годин закінчилися боєприпаси, і бійцям не залишалося нічого іншого, крім як відступити під шквальним вогнем. Отримавши контроль над злітно-посадковими смугами, російські десантники стали готуватися до прибуття підкріплення на велетенських військово-транспортних літаках, набитих солдатами й бронетехнікою.

— Вони посадять десять таких літаків, — казав міністр внутрішніх справ Монастирський, — і несподівано матимемо п’ять тисяч російських солдатів на вулицях Києва.

* * *

Того ж вечора, коли точився бій за аеропорт, Зеленський з’явився через відеозв’язок на екстреному саміті європейських лідерів[40]. Деякі теж приєдналися через систему відеоконференції, утворивши на екранах одне одного шахівницю зі стурбованих облич. Напередодні вторгнення президенти Польщі й Литви відвідали Київ, щоб продемонструвати солідарність із Зеленським. Тепер, намагаючись згуртувати колег до дії, вони не бачили серед них згоди щодо покарання, на яке заслуговує Росія. Самого лише акту військової агресії у Європі, наймасштабнішого із часів Другої світової війни, виявилося недостатньо для об’єднання Європейського Союзу.

Лідери Німеччини, Австрії та Угорщини, серед інших, не хотіли розривати зв’язки з російською банківською системою, адже це завадило б торгівлі нафтою і газом. Олаф Шольц, який обіймав посаду канцлера Німеччини неповні три місяці, пішов іще далі та запропонував — перш ніж погоджувати якісь нові санкції, Європа має впровадити ті, що їх наклали на Росію до вторгнення. За цією позицією стояла невисловлена вголос думка, що нічого не змінилося. Дебати ходили по колу, дотримуючись традиційних правил порядку й етикету. Ніхто не міг пробудити силу сумління, якої вимагала ситуація, — принаймні до появи на екранах Зеленського. Блідий і втомлений, з легкою щетиною на щоках — першим натяком на бороду, яку носитиме під час війни, — він перебував тієї хвилі у бункері, сидів за невеличким підземним столом, який невдовзі стане епіцентром життя президента. Він не мав особливої віри у здатність іноземців його врятувати, і цей песимізм було помітно.

— Можливо, зараз ви востаннє бачите мене живим[41], — звернувся Зеленський до європейців.

Замість просити для себе порятунку, він зажадав відповіді на запитання, яке Україна ставила не один десяток років: чи дозволять їй колись вступити до Євросоюзу? Чи дозволять вступити до НАТО? Жоден з присутніх на зустрічі не дав прямої відповіді. Однак промова Зеленського, що тривала не більше п’яти хвилин, вплинула на їхню рішучість сильніше, ніж місяці — як не роки — дебатів про Росію у Брюсселі. Тут і зараз лідери Європи бачили президента європейської демократії, що переховується в бункері, готується зустріти власну смерть і поневолення своєї країни — усе через імперські амбіції сусіда на сході. Нескінченні дебати європейських лідерів про загрозу, яку Росія становить для Європи, більше ніколи не будуть гіпотетичними. Вони вже не згадували політику стримування чи балансування на межі війни, адже злочинний неспровокований напад відбувався у них перед очима. Вони бачили його жертв, які благають про допомогу. Бачили, що на двадцять третьому році свого правління Путін розв’язав найбільшу європейську війну останніх десятиліть. Послав війська вбити чи полонити Зеленського лише через те, що він відмовляється здаватися й тікати. Зеленський чітко пояснив це європейцям. Тоді зв’язок перервався, і український президент пішов нагору, до пресцентру — вчергове звернутися до свого народу. Іноземні посадовці, з якими він спілкувався того дня, не виявили готовності битися пліч-о-пліч з Україною.

— Ми залишаємось наодинці у захисті нашої держави[42], — повідомив Зеленський з трибуни.

Утім, це не означало, що український народ має тремтіти зі страху чи здаватися.

— Ми не боїмося! — заявив президент. — Не боїмося Росії.

Прилюдно вони відмовлялися показувати свій страх. Утім, у наступні години всі його відчували. Денис Монастирський залишався на поверхні, пересувався урядовим кварталом, координував роботу поліції та Національної гвардії. На другий день вторгнення, коли у передмістях Києва точилися бої, міністр записав на свій телефон перше з двох прощальних повідомлень до родини. Хотів мати їх напоготові та відправити, як тільки зрозуміє, що його зараз уб’ють.

— Мої сонечки, — вимовив він у камеру. — Скажу коротко. Я вирішив залишитися в місті[43].

У разі захоплення столиці підлеглі Монастирського мали її полишити та створити оперативну базу на заході України, куди вже виїхала його родина.

— Страху нема, — провадив міністр. — Робимо усе можливе для захисту Києва. Готові до будь-якого сценарію, навіть до найтрагічнішого. Будемо давати відсіч. — Далі він звернувся до двох своїх маленьких дітей, і голос йому перехопило. — Ви маєте йти по життю туди, куди веде поклик. Поклик цей можна знайти лише у серці, вашому власному серці. Люблю вас.

Перш ніж вимкнути камеру, Монастирський змусив себе посміхнутися й додав:

— Я готовий.

Приблизно у той самий час Зеленський на Банковій надіслав схоже повідомлення усій Україні. Того вечора він уперше від початку вторгнення вирішив покинути більш-менш безпечний Офіс. Охоронці освітлювали шлях ліхтарями, президент крокував темними коридорами, повз імпровізовані барикади біля дверей і далі на двір. Охоронці в шоломах і з автоматами утворили довкола нього просторе коло, скануючи вікна й дахи. Один з помічників Зеленського пізніше розповідав мені, що відчував себе жахливо незахищеним від російських бомбардувальників у небі — «ніби ми стояли там голі». Від дихання підіймалася пара, вуличні ліхтарі кидали помаранчеве світло на обличчя. Зеленський, тримаючи телефон у лівій руці, відсунув його далі від себе й натиснув запис. Четверо найближчих помічників стояли позаду, заповнюючи кадр. Президент назвав кожного з них, а тоді вимовив фразу, яка тієї ночі рикошетом пролунала по всьому світу:

— Всі ми тут. Захищаємо нашу незалежність, нашу державу. Так буде й далі[44].

РОЗДІЛ 3. БАНДИТСЬКЕ МІСТО

Перші дні вторгнення не залишали Олені Зеленській часу на розпач. Усе було надто химерним, дезорієнтувало. Вона вдавала спокій та бадьорість — почасти машинально, почасти заради дітей. Однак в очах застигла тривога, а обличчя боліло від усмішки, до якої Олена себе постійно змушувала. Подеколи в ті дивні дні втечі разом із дітьми, розповідала згодом перша леді, вона втрачала відчуття реальності, ніби застрягла у відеогрі, де всі її рухи контролює якась зовнішня сила. У деякі моменти згадувалися рядки з «Аліси в Задзеркаллі», одної з улюблених книг дитинства: «Потрібно бігти щосили, щоб тільки залишатися на місці»[45]

Утеча з Києва почалася зі зникнення з радарів. Президентські охоронці наполягли на тому, щоб забрати в родини смартфони, які росіяни могли відстежувати. Перш ніж віддати телефони, Олена та її донька відправили кілька прощальних слів друзям і рідним, попередили, що деякий час будуть без зв’язку, нехай за них не хвилюються. Перша леді також зайшла на свою сторінку у фейсбуці та о 05:13 першого дня вторгнення опублікувала останній допис. Вона зверталася до українців, хоча деякі рядки звучали, як заклик до самої себе. «Сьогодні в мене не буде паніки й сліз. Я буду спокійною та впевненою. На мене дивляться мої діти».

Тієї ночі, коли евакуаційний потяг віддалявся від столиці, Олена не знала, куди він прямує. Кілька європейських урядів запропонували прийняти президента на час війни, і запрошення, звісно, поширювалося на президентську родину. Проте Олену з дітьми не вивезли таємно з країни. Не замкнули у підземному бункері. Вони залишалися в Україні та постійно пересувалися, щоб бути на крок попереду загроз. Заходи безпеки для родини президента були набагато суворішими за заходи для чиновників, і ставки були значно вищими. Якби росіяни зуміли знайти та викрасти Олену з дітьми, криза із заручниками могла б змінити перебіг війни, і перша леді добре усвідомлювала цей ризик. Вона не хотіла ставити чоловіка в ситуацію, коли йому довелося б вибирати між захистом своїх дітей та виконанням російських вимог. Олена розуміла: щоб уникнути такого сценарію, їй доведеться виконувати протоколи безпеки, хай як вони її пригнічуватимуть.

Олену Зеленську присутність охоронців обтяжувала задовго до того, як її чоловік став президентом. Вона завжди оберігала своє приватне життя, і її природним станом до війни, до політики була така собі спокійна відстороненість. Чужим Олена могла б здатися непривітною і холодною, навіть трохи зарозумілою, коли б не жарти; вона відпускала їх із серйозним, незворушним виразом обличчя, та зазвичай спрямовувала на себе саму. Почуття гумору було їй захистом і опорою все життя — принаймні доки суворі вимоги президентства не змусили Олену стримати свій сарказм і прийняти поступове зменшення свободи. Необхідність планувати кожне пересування, мати поруч озброєних чоловіків, які возять, сидять із нею у ресторанах, забирають дітей зі школи — ці аспекти високого статусу її чоловіка завжди дошкуляли. Вони нищили легкість і спонтанність, які наповнювали життя Олени, Володимира та їхніх друзів наприкінці 1990-х, коли після закінчення школи вони почали писати й грати комедії. Зеленський, зірка та лідер команди, завжди був у центрі уваги, позував для світлин із шанувальниками, роздавав автографи. Олена, вродлива і дотепна, могла грати разом з ним головні ролі у романтичних комедіях, однак вважала за краще працювати сценаристкою у його команді. Придумувала жарти та концертні номери, писала сценарії для фільмів. Ця роль пасувала до її характеру, дозволяла залишатися за лаштунками, і Олена цінувала можливість усамітнитися, зникнути у людному місці без побоювання, що її впізнають.

Перше уявлення про життя під професійною охороною Олена отримала 2014-го, коли хтось кинув у авто її чоловіка коктейль Молотова. Цей випадок радше здивував Олену, ніж налякав, навіть попри усе насильство, яке пережила Україна того року. У новинах і на вулицях Олена з чоловіком спостерігали, як взимку в Києві розгортається революція, як центральна площа перетворюється на поле бою між демонстрантами та поліцією. Серед десятків загиблих протестувальників, переважно застрелених урядовими снайперами, не було жодного з друзів Зеленських. Однак насилля їх приголомшило. Реакція Росії — також. Ще під час революції, щойно лідери старого режиму втекли, Путін наказав своїм військам окупувати Крим — південну перлину України. Зеленський з дружиною мали на півострові літню квартиру. Раптом ця територія опинилася під російською окупацією — перша з кількох регіонів, що їх Росія спробує відібрати в України навесні та влітку 2014 року. Утім, тоді, на початку історії, у перші дні війни, яка зрештою охопить усю Україну, Олена намагалася триматися від політики на відстані. Вони із чоловіком жили у світі гумору та шоубізнесу. Нехай їхні жарти часто бували політичними, хіба це причина кидати в авто коктейль Молотова?

Це сталося у грудні 2014 посеред Києва, під час виступу Зеленського у найбільшому концертному залі країни, Палаці «Україна». Range Rover Зеленського стояв біля службового входу, аж раптом на дах авто прилетіла й розбилася пляшка із горючою рідиною. Ніхто не постраждав, і Олена не вірила, що її чоловіка намагалися вбити. Коли авто запалало, він виступав на сцені. Мотив теж викликав сумніви. Тієї осені Зеленський образив російського чиновника на ім’я Рамзан Кадиров, лідера розташованої на півдні Росії Чечні, який називав себе найвідданішим силовиком і протеже Путіна. По правді, жарт Зеленського був не з найкращих: він кепкував з того, що Кадиров плакав на похороні свого батька. Люте обурення Чечні вразило Зеленського. Смертельні погрози не припинилися навіть після того, як він публічно перепросив. Один з представників Чечні у російському парламенті порадив коміку готуватися до власного похорону. Українські слідчі так і не знайшли того, хто через два місяці жбурнув на авто Зеленського пляшку із запалювальною сумішшю. Сказали лише, що інцидент, ймовірно, пов’язаний із жартом про Кадирова.

— Слідчі намагалися нас у цьому переконати, — розповіла мені Олена. — Проте ми не знаємо, що сталося насправді. Могло бути що завгодно. Розслідування провели, нікого не спіймали. Якось дивно підпалювати авто під час концерту. Очевидно, що Володимира в ньому тієї миті не буде, що він не сидітиме в авто біля службового входу. Тож це навіть не схоже на справжню спробу вбивства.

Олена не бачила необхідності вносити кардинальні зміни в життя родини. Зовсім не хотіла, щоб кремезні чоловіки у навушниках супроводжували її до продуктової крамниці.

— Проте всі розхвилювалися, — згадувала Олена.

Друзі та колеги торочили: «У вас діти маленькі. Маємо щось зробити». Постійні нарікання її втомили, і вона погодилася звернутися до приватної охоронної фірми. Утім, довго це не тривало.

— Я витерпіла кілька місяців, тоді попросила дати мені спокій.

Вісім років потому, коли їхала засекреченим евакуаційним потягом разом з дітьми та озброєними охоронцями, Олена вже не могла попросити, щоб їй дали спокій. Вона опинилася у пастці. Добре хоч, за перші роки президентства Зеленського встигла звикнути до свого особистого охоронця Ярослава, який повсюди ходив за нею тінню, іноді навіть чекав за дверима вбиральні. Стриманий і пильний велетень нагадував міфічного бога скандинавських викидайл. Утім, під суворою маскою мав дитяче обличчя і був ласкавий з дітьми. Вони зверталися до нього Ярік. Напередодні вторгнення, 23 лютого, удома в Конча-Заспі навіть разом відсвяткували день народження Яріка, ніби то була якась сімейна традиція. Вони й не уявляли, що наступного дня всі разом опиняться на втіках, а Ярік буде дітям замість батька-захисника, який вирішив залишитися у своєму бункері та відправити родину подалі.

Усе сталося так несподівано. «Подія-чорний лебідь», як висловився один із радників Зеленського. Проте вона також була частиною безперервного процесу, що розпочався роки тому. Народ України, як і родина Зеленських, від 2014 року поступово втрачав відчуття безпеки, і тепер процес сягнув кульмінації. Більше не можна було замикатися в собі й ігнорувати небезпеку. Коли охоронці повідомляли про повітряну тривогу, Олена мала відвести дітей до підвалу. Коли наказували погасити всі лампи — сиділа в темряві. Казали, що час тікати, — пакувала речі й готувалася їхати до нового укриття.

Вона не пригадує, щоб небезпека відчувалася близькою; росіяни ніколи не наступали втікачам на п’яти.

— Ніхто не ганявся за мною з пістолетом, — усміхнулася Олена у відповідь на моє запитання.

Однак страх ніколи не відступав остаточно. У перші дні вторгнення родина переїжджала так часто, що Олена не знала, де сьогодні ночуватиме. Вони з дітьми швидко навчилися максимально використовувати вигоди кожного сховку, адже в наступному могло не бути навіть пристойного душу.

Доки переховувалися, Олена щодня намагалася придумати дітям заняття. Кирила іноді розважали охоронці, а в одній зі схованок були собаки, тож він з ними грався. Хлопчик годинами зображав на малюнках те, від чого мамі ставало тривожно. Замість звичних картинок з Бетменом і Спайдерменом змальовував війну та руйнування. Його старша сестра, Олександра, сприймала дивні обставини цілком по-дорослому.

— Гадаю, діти не настільки наївні, як нам хотілося б, — казала мені її мама. — Вони все розуміють.

Олександра допомагала куховарити, а коли Кирило не чув, вони з Оленою відверто розмовляли про війну. Заборона заходити в соцмережі виявилася для сімнадцятирічної дівчини не такою важкою, як припускала мама.

— Усе було добре, — казала Олена. — Телефонна залежність Олександри виявилася не такою вже й сильною.

Один з президентських радників розповів мені, що Зеленський відвідував родину у схованці; телефон залишав в Офісі, щоб росіяни не вистежили. Однак більше ніхто не зміг підтвердити, чи дійсно такі візити відбувалися. Олена стверджувала, що їм з президентом не дозволяли побачитися навіть по відеозв’язку. Єдиним засобом спілкування на довгі тижні стали захищені телефонні лінії, які організовували заздалегідь. Перша родина дивилася президентські брифінги та його щовечірні звернення до українців, і це, за словами Олени, заспокоювало дітей.

— Вони бачили, що тато на роботі та з ним усе добре.

У певному сенсі такий спосіб життя був для них звичним. У родині давно жартували, що діти бачать батька переважно по телевізору.

* * *

Коли 2003 року народилася їхня перша дитина, Зеленський вже був знаменитістю. Олена сідала дивитися виступи чоловіка по телевізору, заколисуючи на руках маленьку донечку. Вони тоді часто жили окремо. Він був у Києві. Вона залишалася у своїх батьків, у рідному Кривому Розі — місті, про яке Зеленський пізніше казатиме, що це воно викувало його характер. «Велика моя душа і велике серце, — висловився він одного разу про своє місто. — За все, що в житті здобув, я вдячний Кривому Рогу»[46]. Між собою Зеленський з дружиною називають рідне місто російською «Крівой» — «крива місцина», де обоє народилися взимку 1978 року, з різницею приблизно в два тижні.

За рівнем насильства та занепаду, напевно, не було в ті роки українського міста з гіршою репутацією. Головним роботодавцем міста був металургійний завод імені Леніна, чиї гігантські доменні й мартенівські печі виплавляли сталі більше за будь-яке інше підприємство Радянського Союзу. Під час Другої світової війни, коли нацисти розпочали окупацію України, їхні повітряні сили — люфтваффе — зрівняли завод із землею. У 1950–60-ті роки його відновили, і на завод прийшли працювати тисячі ветеранів. А ще — в’язні, звільнені з радянських таборів. Більшість оселилася в індустріальних мікрорайонах — залізобетонних людських мурашниках, які мало що могли запропонувати для дозвілля, культури та саморозвитку. Театрів та спортзалів, цілком очевидно, бракувало, щоб забезпечити місцевим дітям активне дозвілля. Наприкінці 1980-х, коли населення перевалило за 750 000 мешканців, Кривий Ріг, за пізнішим описом Зеленського, перетворився на «бандітскій ґород» — себто, місто бандитів[47].

Олена згадує його з більшою теплотою.

— Я не помічала там засилля бандитів, — розповідала вона мені. — Можливо, дівчата й хлопці ростуть у різному оточенні. Хоча так, це правда. У 90-х ставалося багато злочинів, надто серед молоді. Були банди.

Хлопців, переважно підлітків, що приєднувалися до цих банд, називали бігунами, адже вони групами бігали вулицями, били й різали ножем конкурентів, перевертали автомобілі, трощили вікна. Деякі банди користувались саморобною вибухівкою та вогнепальною зброєю, яку навчилися майструвати з металевих труб, набитих порохом і риболовними гачками.

— Декого з них убивали, — додала Олена.

За даними місцевих газет, у середині 90-х кількість убитих сягнула десятків. Кількість скалічених, осліплених осколками саморобних бомб чи побитих кийками бігунів була набагато більшою.

— У це були втягнуті всі райони, — пояснювала перша леді. — Коли діти певного віку забрідали не в той район, їм могли поставити запитання: ви з якої частини міста? Далі могли початися проблеми.

Хлопцям-підліткам, за її словами, було майже неможливо уникнути участі в банді.

— Ти міг навіть просто повертатися додому своїм районом, а до тебе підходили, запитували — з якої банди, що тут робиш. Залишатися самому по собі було страшно. Таке не схвалювали.

Апогей банд припав на кінець 1980-х: тоді десятки угруповань по всьому місту налічували тисячі бігунів. Багато з тих, хто дожив до 1990-х, подалися в організовану злочинність, що приблизно у той час розквітла в Кривому Розі разом із раптовим переходом до капіталізму. Частини міста перетворилися на похмурі володіння здирників і алкоголіків. Однак Зеленський, значною мірою завдяки родині, уникнув вуличних спокус[48].

Дід по батькові, Семен Зеленський, був старшим офіцером криворізької міліції, розслідував організовані злочини — або, як пізніше висловиться його внук, «ловив поганих хлопців». Дідові розповіді про військову службу у часи Другої світової війни справили на молодого Зеленського глибоке враження, так само, як і трагічні події Голокосту. Зеленський має єврейське коріння з обох боків родини, під час війни вони втратили багатьох близьких. Рідні з материнського боку вижили здебільшого через те, що 1941 року, на початку німецької окупації, їх евакуювали до Центральної Азії. Наступного року Семен Зеленський, тоді ще підліток, пішов воювати до лав Червоної армії, де став командиром мінометного взводу. Усі троє братів Семена воювали — і жоден не вижив. Не вижили і їхні батьки, прадід і прабаба Володимира Зеленського: їх під час нацистської окупації розстріляли разом з понад мільйоном інших українських євреїв. Ці події пізніше отримали назву «Голокост від куль».

Удома за кухонним столом родичі Зеленського часто говорили про ці трагедії, а також злочини німецьких окупантів. Проте майже не згадували про страждання, яких завдав Україні Йосип Сталін. Зеленський пам’ятає з дитинства туманні фрази й натяки бабусь про ті роки, коли радянські солдати конфісковували харчі, вирощені в Україні, великі врожаї збіжжя вивозили возами під дулом ґвинтівок. Так Сталін на початку 1930-х років намагався перекроїти радянське суспільство, і це призвело до катастрофічного голоду, відомого як Голодомор, який забрав життя щонайменше трьох мільйонів українців[49]. У радянських школах ця тема була заборонена, зокрема, й у школах, де працювали вчительками обидві бабусі Зеленського; одна викладала українську мову, друга — російську. Якщо в бесіді спливала тема голоду, вони, за словами Зеленського, «висловлювалися вкрай обережно — що ось були такі часи, держава забрала все, усю їжу».

Якщо рідні Зеленського і мали якісь недобрі почуття до радянської влади, то мудро тримали їх при собі. Утім, його батько Олександр, присадкуватий чоловік непохитних принципів, усе життя відмовлявся вступати в Комуністичну партію Радянського Союзу.

— Був категорично проти, — повідав мені Зеленський. — Хоча це точно зашкодило його кар’єрі.

Професор кібернетики Олександр Зеленський більшість життя працював у галузях гірничої справи та геології. Мати Зеленського, Римма, інженерка за освітою, була ближчою та лагіднішою до їхнього єдиного сина, пестила хлопчика частіше, ніж карала.

У 1982 році, коли Зеленському було чотири роки, його батько пристав на престижну пропозицію роботи на гірничому комбінаті у північній Монголії, і родина переїхала до міста Ерденет, заснованого лише вісім років тому для розробки одного з найбагатших світових родовищ міді. (Монгольською назва міста означає «зі скарбом»). Як на радянські мірки, робота високо оплачувалася, але родині доводилося терпіти забруднення навколо копалень і тяготи життя у прикордонному містечку. Їжа була прісною й незвичною. Головним місцевим продуктом виявилося ферментоване кобиляче молоко, а раціон родини складався в основному з баранини. Улітку зрідка траплявся кавун, за яким Зеленський з мамою мусили годинами стояти в черзі.

Римма, струнка й квола, з довгим носом і вродливим обличчям, почала у суворому кліматі нездужати та невдовзі вирішила повернутися в Україну. Вони з сином поїхали додому 1987 року — Зеленський, першокласник у монгольській школі, тоді щойно почав навчатися місцевої мови. Батько залишився і наступні п’ятнадцять років — по суті, усе дитинство Зеленського — жив то в Ерденеті, де продовжував розробляти автоматизовану систему управління копальнями, то в Кривому Розі, де викладав інформатику в університеті. У ті роки батьків Зеленського часто розділяло п’ять часових поясів і шість тисяч кілометрів. Навіть на такій відстані батько залишався головною фігурою в житті Зеленського.

— Батьки не залишали мені вільного часу, — розповідав він пізніше. — Завжди знаходили заняття[50].

Батько записав Зеленського на свій університетський курс з математики й почав готувати до кар’єри на ниві комп’ютерних наук. Мама відправила на бальні танці, гімнастику та уроки гри на фортепіано. Щоб син не дав місцевим головорізам себе скривдити, батьки знайшли йому спортивну секцію з греко-римської боротьби. Жодного з цих занять Зеленський, власне, сам не обирав, але усі відвідував — через почуття обов’язку перед батьками.

— Дисципліну вони підтримували залізну, — згадував він.

Підхід батька до освіти був особливо суворим. Зеленський називав його максималістським. Утім, єврейським родинам у Радянському Союзі це було притаманне, адже вони часто відчували, що єдиний спосіб чогось досягти у налаштованій проти них системі — це бути максимально успішним.

— Маєш бути кращим за всіх, — підсумовував Зеленський підхід своїх батьків до освіти. — Тоді, можливо, для тебе знайдеться місце серед найкращих.

У Радянському Союзі багато установ, зокрема, університети й державні підприємства, запроваджували обмеження на кількість євреїв на високих посадах. І байдуже, що більшість радянських євреїв були нерелігійними.

Родина Зеленських не дотримувалася шабату, не сповідалася на Йом-Кіпур. Вони вживали свинину. Проте їхні радянські паспорти мали сумнозвісну «п’яту графу»: тут під іменем і датою народження людини писали її національність. У паспортах родини Зеленських у п’ятій графі стояло російською слово «єврей», і це наражало їх на упереджене ставлення з боку будь-якого бюрократа, що перевірить їхні документи. Батько Зеленського завдяки важкій праці зумів подолати ці перешкоди, адже сягнув висот у своїй професії, тож мав намір допомогти синові зробити те саме. Над усе хотів, щоб хлопець відзначився у математиці й обрав кар’єру, пов’язану із цією наукою, однак справа не йшла.

— Щось було в нього з арифметикою, — ділився пізніше батько Зеленського. — І я його трохи побив, це було один раз у житті. Через три-чотири дні він розв’язав усі задачі[51].

Однак Зеленський-старший шкодував, що підняв руку на сина. Це жодним чином не змінило б його амбіцій.

* * *

Зеленський був продуктом доби змін. Надто юний, він, на відміну від своїх батьків, не сприймав Радянський Союз як застійну репресивну геронтократію. Мав лише вісім років, коли у 1987-му повернувся разом з мамою до радянської України. Ґрунт до розпаду імперії, що станеться чотири роки по тому, уже було підготовлено. Москва збанкрутіла; її грандіозний експеримент із соціалізму зазнав невдачі. Михайло Горбачов, вимушений реформатор з м’якою південною вимовою, перебував на посаді генерального секретаря Комуністичної партії два роки, і його спроби реформувати систему, не зруйнувавши її, були у розпалі. Навіть дитина у віці Зеленського не могла не помітити змін. Він помічав — на порожніх полицях крамниць, у безконечних чергах за найнеобхіднішими товарами, як-от ковбасою чи туалетним папером. І бачив — ясно як день — по телевізору.

Наприкінці 1980-х цензура на радянському телебаченні стала значно поблажливішою, відображаючи загальне прагнення горбачовських часів до послаблення контролю держави над засобами масової інформації. Однією з найпопулярніших телевізійних передач був КВК, що розшифровується як «Клуб веселих і кмітливих». Це — комедійне шоу, але геть не таке, до яких звикли мешканці США і Європи. Не стендап Річарда Прайора та Едді Мерфі. Ніякого мінімалізму, ніяких самотніх циніків з мікрофоном і темами-табу.

КВК радше нагадував спортивну лігу для молодих комедіантів. У ній змагалися команди, часто студентські: грали короткі сценки та імпровізували перед журі, яке наприкінці концерту обирало найсмішнішу команду. У середині 1990-х майже кожен університет і багато старших шкіл російськомовного світу мали принаймні одну команду КВК. Великі міста налічували десять і більше команд, усі мірялися силами на місцевих конкурсах і змагалися за місце у чемпіонській лізі. Матеріал зазвичай був недолугий, з примітивними жартами й дотепами. Від команд також очікували співів і танців. Утім, попри його простакуватість, дивитися КВК було весело. Зеленський з друзями неабияк захопилися.

Майже всі вони вчилися у школі № 95, у кварталі від центрального криворізького базару і неподалік від університету, де батько Зеленського був професором. На перервах і після уроків друзі репетирували, пародіювали комедійні номери з професійної ліги, які дивилися по телевізору.

— Ми це все любили, КВК, гумор, грали просто для душі, задля сміху, — розповідав Вадим Переверзев, який познайомився із Зеленським на уроках англійської у сьомому класі.

Головні конкурси КВК у Москві до того ж пропонували квиток до зіркового світу, набагато доступнішого за Голлівуд і набагато веселішого за професійне майбутнє в їхньому безнадійному місті.

— Кривий Ріг був місцем суворим, пролетарським, з нього хотілося вирватися, — ділився зі мною спогадами Переверзєв. — Гадаю, то була наша найсильніша мотивація.

Аматорські виступи друзів у шкільному класі невдовзі привернули увагу місцевої комедійної команди зі студентського театру. Один зі студентів, Олександр Пікалов — красень з заразливою посмішкою та ямочками на щоках — прийшов до 95-ї школи подивитися на таланти. Потрапив на репетицію, де Зеленський грав яєшню; для імітації жовтка йому щось запхали під сорочку[52]. На Пікалова сценка справила враження, і незабаром хлопці почали грати разом. Пікалов, двома роками старший і вже студент, познайомив Зеленського з кількома корифеями місцевої комедійної сцени, зокрема, з братами Шефірами, Борисом і Сергієм, обом на той час було близько тридцяти. Вони розгледіли потенціал Зеленського — і на все життя стали йому друзями, наставниками, продюсерами, а зрештою й політичними радниками.

Серед свого оточення у 1990-х компанія Зеленського виділялася від самого початку. Хулігани та бігуни одягали до школи спортивні штани й шкіряні куртки, а Зеленський з друзями мали ретро-вигляд у стилі 50-х: вільні картаті піджаки й краватки у горошок, класичні штани з шлейками, відпрасовані білі сорочки, довге волосся, загладжене назад і щедро змащене гелем. Зеленський носив кільце у вусі. По радіо вже крутили «Нірвану», а компанія Зеленського співала «Бітлз» і слухала старий добрий рок-н-рол. Вони вважали це своєрідною формою бунту — їхньою власною формою. Ніхто в місті так не поводився, і це не завжди минало добре.

Якось Зеленський, уже юнаком, вирішив заспівати з гітарою у підземному переході. Бачив таке у фільмах — було романтично. Однак йшлося ж про Кривий Ріг, і Пікалов попередив, що не встигне Зеленський докінчити другої пісні, як хто-небудь дасть йому прочуханки.

— Ясна річ, минає пів години, — переповідав мені Пікалов. — З’являється якийсь тип і ламає гітару.

Проте Зеленський сміявся. Він виграв парі.

— Сказав, що встигнув проспівати аж три пісні.

Навіть тоді сценічна кар’єра видавалася малоймовірною. Батьки наполягали на тому, щоб Зеленський навчався якійсь практичній професії та залишався ближче до дому. Коли він виграв грант на подорож до Ізраїлю, батько заборонив поїздку[53]; це вилилося у чергову суперечку, під час якої квартирою літали капці. Зеленський пішов з дому та якийсь час жив у друзів з КВК. Бунт тривав недовго. Зеленський захоплювався батьком, але не мав бажання повторювати його життєвий шлях — і зрештою одного вечора за випивкою та сигаретами зумів це донести.

— Випили по 50 грамів, і я йому кажу: «Тату, ти мене маєш зрозуміти. Я хочу бути першим у своїй професії. Дивлячись на тебе — я ніколи не буду кращим за тебе. А гіршим за тебе я бути не бажаю. Розумієш? Я хочу бути першим». Тато зажурився. Знаєте, скупа сльоза чоловіка… Однак потім мене відпустив, як рибу[54].

По закінченні школи Зеленський погодився на компроміс, запропонований матір’ю: вступив до криворізького університету на факультет правознавства — з туманною ідеєю стати дипломатом, залученим до важливих міжнародних переговорів. Його друг і однокласник Переверзєв вирішив вивчати те саме. Утім, їхні мрії не змінилися. Разом з іншими першокурсниками вони створили команду КВК і почали виступати у місцевій лізі.

Приблизно тоді ж виступи Зеленського привернули увагу його майбутньої дружини. Вони з Оленою перетиналися ще в коридорах школи № 95. Утім, їхні класи ворогували — «як Монтеккі та Капулетті»[55], за її висловом, — тож лише після закінчення школи, коли Зеленський був на шляху до місцевої слави, вони вподобали одне одного. Олена також займалася КВК. Щоб поновити знайомство, їхній спільний друг Пікалов позичив в Олени відеокасету з «Основним інстинктом», а Зеленський скористався приводом, завітав до Олени додому й повернув фільм.

— Далі ми стали більше ніж друзями, — розповідала вона мені. — Ми були також творчими колегами.

Програми їхньої команди почали вигравати на конкурсах у Кривому Розі та в інших частинах України.

— Ми постійно були разом, — казала Олена. — І все розвивалося паралельно.

Великий прорив стався наприкінці 1997 року, на міжнародному конкурсі КВК у Москві. Участь брало понад двісті команд з колишнього Радянського Союзу, і команда Зеленського, яка тоді називалася «Транзит», розділила перше місце з командою суперників з Вірменії. То був видатний дебют для Зеленського, але він почувався ошуканим. Збереглося його відео з того періоду: юний серцеїд із хрипким голосом, витираючи долоні об коліна, розповідає про своє обурення на камеру. Ведучий повівся нечесно, каже Зеленський, бо не дозволив журі поставити вищу оцінку. Він перелічував свої скарги з милою посмішкою, але вочевидь не бажав ділити корону ні з ким. Потребував перемоги. З роками, згадуючи конкурси своєї юності, Зеленський визнавав, що для нього «програш гірший, ніж смерть»[56].

* * *

Хоча чемпіонат у Москві не приніс Зеленському цілковитої перемоги, він наблизив його до зіркової слави. За словами однієї з учасниць команди, Олени Кравець, вони навіть не мріяли отримати такі можливості. Для молодих гумористів з міста на кшталт Кривого Рогу, казала вона, вища ліга КВК «була не просто підніжжям Парнасу» — гори, де, за грецькими міфами, мешкали музи, — «то був сам Парнас». Його верховина розташовувалася на півночі Москви, у студіях і артистичних фоє навколо Останкінської телевежі — володіння найбільших теле- й радіокомпаній російськомовного світу. Вища ліга КВК мала в Останкіно виробничу штаб-квартиру, і Зеленський незабаром туди потрапив.

За рік після успішного фіналу в Москві команда уперше виступила під назвою «95-й квартал» — на честь району, де вони виросли. Разом з братами Шефірами, які працювали в команді провідними авторами та продюсерами, Зеленський винайняв квартиру на півночі Москви та присвятив себе досягненню чемпіонства. Для цього будь-яка команда КВК мала здобути прихильність незмінного ведучого ліги Олександра Маслякова[57]. Цей франтуватий старий з усмішкою Чешиського кота володів правами на бренд КВК і проводив найбільші конкурси. Артисти дали йому прізвисько «Барин» — Пан; разом з дружиною він керував лігою як родинним бізнесом.

— КВК був їхньою імперією, — казав мені Переверзєв. — Їхнім шоу.

Зеленського з командою Пан спочатку уподобав, допустив до найбільшої в Москві сцени, дозволив відчути дещицю слави. Однак за його увагу змагалися сотні інших команд, і конкуренція серед них була жорстокою.

— Там усі жили в постійній емоційній напрузі, — розповідала мені Олена Зеленська. — Нам усякчас радили знати своє місце. Скільки виступали у Москві, завжди чули: «Пам’ятайте, звідки ви приїхали. Учіться тримати мікрофон. Це центральне телебачення. Не забувайте, як вам пощастило». Так жили всі команди, хоча московським щастило більше. Їх любили.

У вищій лізі КВК Зеленський зіткнувся з проявами російського шовінізму, який через двадцять років виллється у набагато потворнішій формі під час російського вторгнення в Україну. Як висловилася у нашій розмові про лігу КВК Олена, «до тих, хто не з Москви, завжди ставилися як до холопів».[58] Неофіційна ієрархія відповідала баченню Москви себе як імперської столиці.

— Звісно ж, команди з України стояли в цій ієрархії набагато нижче усіх російських міст. Там могли, скажімо, змиритися з Рязанню, але якийсь Кривий Ріг — то інша річ. Вони його навіть на мапі не бачили. Тож ми постійно мусили доводити свою спроможність.

Неписані правила ліги відображали роль, яку КВК відігравав у російськомовному світі. На руїнах Радянського Союзу він залишався рідкісною культурною інституцією, що й далі пов’язувала Москву з колишніми васальними державами. КВК давав молоді причину залишатися у російській культурній матриці, замість тяжіти до Заходу, до Голлівуду. Ліга мала форпости у кожному куточку колишньої імперії, від Молдови до Таджикистану, і всі вони виступали російською мовою. Навіть команди з країн Балтії — держав, що 1990 і 1991 року першими вийшли з-під московського правління, — брали участь у лізі КВК; її найбільше щорічне збіговисько відбувалося у Латвії, на балтійському узбережжі. Якщо розглядати ці конкурси поблажливим оком, у них можна бачити інструмент російської м’якої сили — приблизно так само американські фільми показують глядачам по всьому світу, як мають виглядати хороші і погані хлопці. Якщо ж відкинути поблажливість, то лігу можна інтерпретувати як програму з культурного колоніалізму за підтримки Кремля. У кожному разі центром тяжіння для КВК завжди була Москва, а ностальгія за Радянським Союзом була наріжним каменем для кожної команди, яка мріяла про перемогу. Команда Зеленського не стала винятком, тим більше, що її найкращий шанс на перемогу на початку 2000-х збігся зі зміною влади в Кремлі. З обранням Володимира Путіна 2000 року російська держава почала послуговуватися символами й ідеалами свого імперського минулого, і це заохочувало людей більше не соромитися Радянського Союзу. Одним із перших кроків Путіна на президентській посаді стала зміна мелодії російського національного гімну назад на радянську.

Що ж до КВК, то Путін був його ревним прихильником. Часто відвідував чемпіонати, любив виходити на сцену й підбадьорювати артистів. Вони ж на подяку зрідка робили його героєм своїх жартів, хоча ніколи — надто гострих. Один з перших — 1999 року, коли Путін ще був прем’єр-міністром, — глузував з різкого зростання його рейтингів після того, як влітку Росія почала бомбардувати Чечню.

— За популярністю він уже перегнав Мікі Мауса, — вигукнув гуморист, — та наближається до Бівіса і Батгеда!

Путін, що сидів у залі поруч з охоронцем, пирхнув і обм’якнув у кріслі. Менше ніж через рік він чітко дасть зрозуміти, що гостріших жартів на свою адресу не терпітиме. У лютому 2000 року під час його першої президентської кампанії сатиричне телевізійне шоу Куклы — «Ляльки» — зобразило Путіна карликом, чиї злі чари змушують людей бачити у ньому красеня. Деякі з його довірених осіб закликали ув’язнити російських авторів програми. Шоу невдовзі скасували, а телеканал, що транслював «Ляльок», перейшов під контроль державної фірми.

Зеленський жив тоді у Москві та спостерігав за поворотом Росії до авторитаризму з тією ж самою тривогою, що й решта його колег із шоубізнесу, — і, як і решта, адаптувався. Команда «95-й квартал» розуміла — щоб залишитися на вершині, кепкувати з нового російського лідера не варто. Під час одного з номерів 2001 року герой Зеленського звернувся до Путіна як до вершителя «не лише моєї долі, а й долі всієї України»[59]. Через рік у виступі, просоченому ностальгією за Радянським Союзом, учасник команди Зеленського сказав, що Путін «виявився порядним чоловіком»[60]. Проте у ранніх гуморесках Зеленського такі прямі згадки російського президента були рідкістю. Частіше він жартував про складні взаємини між Україною та Росією, як-от у його найвідомішому номері 2001 року, показаному під час українського чемпіонату КВК.

У номері під назвою «Людина, народжена в танці» Зеленський зіграв росіянина, який розповідає українцю про своє життя, при цьому не може перестати танцювати. Сюжет примітивний, гумор підлітковий. Зеленський хапає себе за промежину, як Майкл Джексон, і копіює рухи клоуна Біпа з номера про міма в коробці. Під кінець росіянин з українцем по черзі трахають одне одного ззаду.

— Україна завжди підставляє Росію, — проголошує Зеленський. — А Росія завжди підставляє Україну.

Сіль жарту геть не відповідала тій сатирі, якої потребувала і на яку заслуговувала путінська Росія. Проте як зразок буфонади цей номер незабутній, навіть блискучий. Рухи Зеленського, одягнутого у тісні шкіряні штани, його вихляння та колінця куди сильніше за його слова заражають глядачів якимись нестримними веселощами. Найпринадніше у цій сценці — він, усмішка на його обличчі, очевидна насолода, яку Зеленський отримує від кожної секунди на сцені. Журі це вподобало, і того вечора на очах у багатомільйонної телевізійної авдиторії команда Зеленського стала беззаперечним чемпіоном ліги у рідній Україні. Однак на найбільших сценах Москви перемога й надалі вислизала їм з рук.

РОЗДІЛ 4. ПАН ЗЕЛЕНИЙ

У головних лігах КВК Зеленський протримався недовго. Після участі та програшу в міжнародних конкурсах три роки поспіль він 2003 року забрав свою команду і поїхав з Москви. Усі учасники команди погоджуються, що обставини від’їзду були аж ніяк не приязними, хоча й пам’ятають їх дещо по-різному. Один з учасників сказав мені, що останньою краплею у відносинах з московською лігою КВК стало антисемітське висловлювання. Під час репетиції російський продюсер зі сцени голосно запитав про Зеленського:

— Де той малий жид?

За версією ж Зеленського, керівництво у Москві запропонувало йому роботу продюсера та автора на російському телебаченні. Це вимагало б від нього розпуску команди й відправки інших учасників назад в Україну. Він відмовився, і всі повернулися додому разом[61].

У свої двадцять із лишком вони вже були успішними шоуменами й зірками, відомими по всій Україні. Проте батькам Зеленського й досі було важко прийняти те, що син будуватиме кар’єру в комедії.

— Без сумніву, — через роки казав батько, — ми йому радили інше і думали, що захоплення КВК тимчасове, що син зміниться, обере професію. Як-не-як, він правник. Закінчив наш інститут[62].

Дійсно, виступаючи у КВК, Зеленський паралельно завершив навчання і здобув диплом юриста. Утім, не збирався вести юридичну практику. Вона була йому нудною. Після повернення до Кривого Рогу Зеленський з друзями влаштували серію весіль, три суботи поспіль. Олена Кияшко вийшла за Володимира Зеленського у їхньому рідному місті 6 вересня 2003 року, а Пікалов і Переверзєв побралися зі своїми коханими. Наприкінці року, коли Олена була вагітна їхньою донькою, Зеленський переїхав до Києва, щоб заснувати свою продюсерську компанію — студію «Квартал 95».

Впевненість Зеленського навіть на тій ранній стадії кар’єри виходила за межі типової зухвалості юнака, засліпленого першим тріумфом. Він не виказував жодних сумнівів у спроможності команди досягти великого успіху; якщо й відчував страх, то приховував це від усіх, зокрема й від дружини. Для прийдешнього батька у віці двадцяти із лишком років пропозиція працювати у Москві, напевно, була більш спокусливою, ніж він удавав. Окрім грошей, ця робота забезпечила б йому місце в бомонді, серед продюсерів і телевізійних редакторів найбільшого ринку в російськомовному світі. Натомість Зеленський ризикнув стати сам собі паном і покластися на команду друзів, які бачили в ньому лідера і дарували відчуття дому, де б не опинився.

У Києві Зеленський домігся зустрічі з одним з найвпливовіших медійних керівників, Олександром Роднянським, власником телеканалу, який продюсував і транслював лігу КВК в Україні. Роднянський розповів мені, що з КВК знав Зеленського як «здібного єврейського хлопчика». Утім, аж ніяк не очікував, що цей хлопчик нагряне до його кабінету з ризикованою діловою пропозицією. Зеленський прийшов у супроводі братів Шефірів, на десятиріччя старших і куди досвідченіших у цьому бізнесі, та повів розмову. Він хотів виступити зі своєю командою на найбільшій сцені Києва і щоб цей концерт показали по національному телебаченню; потребував від Роднянського ефірного часу та часткового фінансування виробництва, маркетингу й решти витрат.

— Ну й хуцпа[63] в цього хлопця, її я добре пам’ятаю! — ділився зі мною Роднянський. — Він мав куленепробивну віру в себе, йому аж очі горіли.

Через багато років Роднянський почне вбачати у цій якості небезпеку. Вона приведе Зеленського до хибної віри в те, що у ролі президента він зможе переграти Путіна й домовитися про вихід з повномасштабної війни.

— Гадаю, зрештою та впевненість його зрадила.

Однак тоді шарм Зеленського виграв переговори з Роднянським, і той погодився ризикнути з концертом.

Він мав такий успіх, що невдовзі команда «Кварталу 95» уклала угоду про серію естрадних шоу, які транслюватимуть в Росії та Україні. Вони відмовилися від доволі стриманого й цнотливого тону КВК. Жарти набули гостроти, стали відверто політичнішими. Переверзєв, який працював у цих шоу автором, пояснив мені, що метою команди було створити щось на кшталт Saturday Night Live з елементами Monty Python. Для українського телебачення — нова, невипробувана концепція; ніхто не міг сказати, чи готовий до цього глядач.

— Цілком у стилі Зеленого, — зазначив Переверзєв, назвавши приятеля на прізвисько. — Це була його головна риса як лідера. Він просто казав: «Зробімо». Ми дружно лякалися, а він пропонував йому довіритися. І так усе наше життя. На якомусь етапі ми дійсно почали довіряти, адже коли він казав — спрацює, — то дійсно спрацьовувало.

Незабаром із кімнати сценаристів у Києві вони побачили, як історія повертається на їхню користь, адже для запуску нового виду політичної комедії важко було б вибрати кращий момент.

* * *

Наприкінці 2004 року в Україні розгорнулося народне повстання, відоме як Помаранчева революція, і задіяні в ньому відомі особи були просто створені для сатири. Революція місяцями залишалася головною темою новин у Європі, почасти через те, що її персонажі були для медіа справжньою принадою. Тут був дурноголовий лиходій — Віктор Янукович, кремлівська маріонетка, чия суперечлива перемога у президентських перегонах і спровокувала бунт. Була героїня — Юлія Тимошенко, вона командувала протестами на Майдані Незалежності, і голову її, немов корона, обвивала золота коса. А ще був телегенічний лідер революції — Віктор Ющенко, він став жертвою отруєння, яке організували колишні агенти КДБ, і яке жахливо спотворило йому обличчя. Події були надто драматичними, і це заважало фокусуватися на тому, що вони означали для України: всенародну відмову від російського впливу і фундаментальний розворот у бік Заходу.

Саме цього вимагали протестувальники під час Помаранчевої революції, і саме це Кремль намагався зупинити. Для Володимира Путіна, чий перший президентський термін наближався до кінця, українська революція становила серйозну проблему. «Наше 11 вересня[64]», — назвав її один з радників російського президента. Якби Кремль дозволив Україні остаточно порвати з Росією та інтегруватися в НАТО та Європейський Союз, то згубив би всі надії відновити владу й вплив, що їх Росія втратила з розпадом Радянського Союзу. На початку свого президентства Путін охарактеризував розпад СРСР як «найбільшу геополітичну катастрофу двадцятого століття», і його план з виправлення ситуації залежав від збереження зв’язків між Києвом і Москвою. Помаранчева революція загрожувала їх розірвати, і Путін був рішуче налаштований це зупинити.

Через десять років, у 2014-му, ті ж самі фактори призведуть до другого, набагато кривавішого повстання на Майдані Незалежності у Києві. Вісім років по тому це завершиться російським вторгненням. Однак перший прояв того протистояння через мову та історію, корупцію і підрахунки дозволяв доволі легко повірити в те, що Росія дасть Україні йти своїм шляхом, мирно, без потреби лити кров. Під час Помаранчевої революції на Майдані Незалежності крові не було. Був лише океан людей, тисячі, які серед зими тижнями стояли на площі, співали патріотичних пісень, проголошували та слухали промови, розмахували помаранчевими прапорами й банерами — символами президентської кампанії Ющенка, — а також прапорами України і Європейського Союзу.

Сталося також надвиняткове явище в політичному житті України: щасливий кінець, принаймні для прихильників західного курсу. Тієї зими, після демонстрацій у Києві, Верховний суд скасував суперечливі результати виборів і призначив нове голосування. Жодна підтримка Кремля не могла врятувати Януковича від поразки на повторних виборах. Попри наслідки отруєння на обличчі, Віктор Ющенко вирвався вперед і прийшов до влади з обіцянкою інтегрувати свою країну із Заходом та остаточно розірвати зв’язки з Росією.

Однак перемога не була розгромною. Навіть після того, як міжнародні засоби масової інформації кілька місяців прославляли його боротьбу, Ющенко набрав лише 52 відсотки голосів, з найвищими показниками у західних і центральних регіонах України. Янукович зі своєю харизмою мішка з картоплею усе ж отримав голоси 44 відсотків електорату.

Переконлива більшість на півдні та сході України підтримала кандидата-фаворита Росії; люди в Криму — також. Для Кремля такий розподіл голосів став сигналом про те, що Україну ще не втрачено. Велику частину країни, особливо індустріальний регіон Донбасу на сході, не надто цікавили плани Ющенка зі вступу в НАТО і Європейській Союз. Мільйони мешканців цих регіонів розмовляли російською мовою, дивилися російське телебачення, споживали російські новини й покладалися на торгівлю з Росією. Якби Путіну вдалося мотивувати їх протистояти західному курсу своєї країни, він міг би отримати бажаний вплив в Україні політичним шляхом — і без потреби в насильстві.

* * *

Серед друзів і рідних Зеленського думки щодо Помаранчевої революції та її лідерів не збігалися. Батьки голосували за Януковича[65], тоді як комедійна команда сприймала поглиблення розколу між східними й західними регіонами як серйозну професійну дилему. Невдовзі після Помаранчевої революції у них була запланована прем’єра нового естрадного шоу, «Вечірній квартал», основою якого мала стати політична комедія. Вони не могли собі дозволити відштовхнути чи образити жодну зі сторін національного поділу. Проєкт мав фінансову підтримку від партнерів з Росії та України, і команда хотіла охопити авдиторію обох країн. Прем’єра відбулася 2005 року, і перший випуск продемонстрував, що політичні погляди Зеленського не надто відрізняються від поглядів його батьків. Він також ріс у робітничому місті, розмовляв російською. Нехай за роки виступів у Москві Зеленський не раз наштовхувався на скляну стелю через упередження щодо українців, він усе одно вірив, що дві країни пов’язані — на щастя чи на жаль — спільною культурою та історією.

Реагуючи на Помаранчеву революцію як комік, він критикував обидві сторони, хоча й не з однаковою силою. На прем’єрі шоу Пікалов представив бездоганну пародію на Януковича; точно передав його співучу простакувату манеру мови, застиглий погляд — індикатор того, що герой сушить голову. Однак пародія була незлобива, майже приязна порівняно із жорсткою критикою щойно призначеної на посаду прем’єр-міністра Юлії Тимошенко, ікони Помаранчевої революції. Роль Тимошенко виконував сам Зеленський. Одразу після вступних сценок він разом з трьома іншими учасниками команди переодягнувся у костюм Тимошенко: на головах — драні коси, уздовж рукавів — помаранчеві смуги з англійським словом revolution.

— Ой, Путін, жити без тебе не можу, — наспівувала четвірка молодиків. — Та без твого кохання потрапляю в НАТО[66].

Гумор був грубий, але й талановитий — у тому сенсі, що артисти майстерно балансували на політичному канаті. Вони не ставали на позицію жодної зі сторін Помаранчевої революції. Натомість націлювалися на її героїню, яку зображували лицемірною опортуністкою, готовою змінювати свою прихильність зі сходу на захід і знову на схід. П’ятнадцять років по тому, коли Тимошенко цілком несподівано для себе постане проти Зеленського на президентських виборах і програє, вона все ще плекатиме образу. Однак, коли шоу вийшло в ефір уперше, воно ще не було заявою про політичні амбіції. Лише показало, що у своїх виступах не потуратиме жодному політику, навіть можновладному та популярному.

— Ми завжди реагували на політичні події, але спиралися на думки народу, — пояснювала мені Олена. — Ми не були політичними експертами. Жартували про те, що люди обговорюють на кухнях. Дивилися на політичну арену ззовні, і то не надто глибоко.

Не всі матеріали «Вечірнього кварталу», який транслювався на цілу країну щосуботи у прайм-тайм, стосувалися політики. Грали також грубий фарс, сороміцькі жарти, пародії на знаменитостей. Утім, найвидатнішими номерами були ті, в яких кепкували з можновладців. Не щадили жодного. В одному з номерів зіграли усіх головних персонажів Помаранчевої революції, які страждають на амнезію та не можуть пригадати, хто з них президент. В основі лежав стереотип, старий, як сама сатира: політики не мають принципів, лише жагу до влади. Батьки Зеленського дивилися ці жарти по телевізору зі своєї старої криворізької квартири та тривожилися, що зухвалість створить синові проблеми з владою.

— Було лячно, дуже лячно, — згадувала пізніше мама Римма. — Чоловік був проти, постійно закликав: «Вова, годі, припиніть жартувати з президента!»[67].

Молодші глядачі, які позбулися радянського інстинкту благоговіння перед державою, вважали таку сатиру вкрай смішною. Шоу мало шалений успіх, і за кілька років продюсерська компанія Зеленського стала об’єктом заздрощів у телевізійній індустрії України. Вона випускала ситкоми й романтичні комедії, реаліті та кулінарні шоу, програми стендапу й конкурси пісень. Зеленський працював над українською версією «Танців з зірками», спершу як учасник (він виграв), пізніше як продюсер. Крім появи на екранах, команда їздила з естрадними шоу на гастролі Україною і Росією, мала аншлаги у театрах і бенкетних залах.

— Двічі чи тричі ми в дорозі ледь не померли, — повідав мені Пікалов.

Якось у сорокаградусний мороз їхній гастрольний автобус зламався невідомо де. Іншим разом, у російському Нижньому Новгороді у натовпі зчинилася різанина, і артистів втягнули у сутичку.

— Якимось чином ми завжди виходили сухими з води, — констатував Пікалов.

Хоча він пам’ятає, як казав Зеленському: «Ти живеш під щасливою зорею. Дивися, щоб одного дня вона від тебе не відвернулася».

— Єдине, що ми могли робити, це молити Бога — нехай не сьогодні; може, завтра.

* * *

До того, як Зеленському 2008 року виповнилося тридцять, успіх студії зробив його багатим. Приблизно тоді ж він зі своїми діловими партнерами, братами Шефірами, почав приховувати статки в офшорах, переважно на Кіпрі, в улюбленій податковій гавані російських і українських еліт[68]. До офшорних компаній текли мільйони доларів, недосяжні для українських податкових інспекторів; здебільшого ці гроші надходили від олігархів — власників телевізійних каналів, які транслювали та фінансували програми Зеленського.

Що більше капіталу він накопичував, то сильніше соромився цієї теми.

— Я не говорю про свої доходи, — сказав колись. — Бо почуваюся дуже ніяково[69].

Він переживав, що через багатство ризикує втратити зв’язок з авдиторією. Люди, які дивилися його шоу та купляли квитки на його фільми, були переважно бідними, принаймні за західними стандартами. Рівень бідності в Україні — один з найвищих у Європі. Мама Зеленського отримувала середньостатистичну пенсію — 1600 гривень щомісяця, це становило близько 200 доларів.

— Люди зубожіли, — відповів Зеленський, коли інтерв’юер запитав про його статки. — Не хочу вражати у болюче місце. Їм і без того важко.

Утім, 2021 року деталі його офшорного багатства оприлюднили в рамках масштабного витоку даних, відомого як Pandora Papers, і Зеленський, що перебував на посаді президента другий рік, був змушений вигадувати якісь незграбні виправдання. Він відкинув відмивання грошей чи ухиляння від сплати податків з тих мільйонів, які заробив у розважальному бізнесі. Проте визнав, що використовував офшори для «захисту» своїх активів від держави.

— Усі телеканали мали компанії в офшорах, — заявив він. — Бо це давало можливість, щоб на тебе політика не впливала[70].

Телевізійна авдиторія Зеленського сягнула мільйонів глядачів, і він дійсно зіткнувся з тиском з боку політиків, яких висміював. Тиск посилився після президентських виборів 2010 року, що стали реваншем за Помаранчеву революцію. Фавориткою перегонів була Юлія Тимошенко, яка обіцяла продовжити інтеграцію України із Заходом. Однак Янукович теж балотувався, і цього разу Кремль посилив підтримку: долучив групу дружніх мільярдерів, які мали забезпечити Януковичу шлях до влади. Один з них найняв команду соціологів та іміджмейкерів, щоб відшліфувати передвиборчі тези Януковича; інші використовували свої телеканали, щоб доносити ці тези до виборців. У промовах і телевізійних виступах Янукович стверджував, що після Помаранчевої революції Україна збилася зі шляху, що їй потрібно повернутися на правильний курс, відновити зв’язки з Росією та поважати права російськомовних на сході й півдні України. Ці тези відверто провокували розлад і не намагалися апелювати до західних регіонів країни, де здебільшого розмовляли українською та не хотіли мати з Росією справ. Штаб Януковича провів масштабне опитування і розрахував, що обіцянка економічного зростання та звернення до російського трайбалізму принесуть достатньо голосів на сході й півдні та схилять шальки терезів на користь їхнього кандидата. Стратегія спрацювала.

Коли стали відомі результати, електоральна мапа виявилася поділеною посередині. Західні регіони країни переважну більшість голосів віддали за Юлію Тимошенко. Однак найбільш густонаселені області на сході й півдні забезпечили Януковичу перемогу з невеликою перевагою; міжнародні спостерігачі визнали вибори вільними й чесними[71]. Для Путіна це був тріумф. Щоб відігратися за приниження Помаранчевої революції, знадобилося лише кілька років терпіння і деякі розумні інвестиції відданих олігархів. Кандидат Кремля тепер правив усією Україною, поставлений до влади без кровопролиття, вірний і легітимний. Як сказав Путін під час зустрічі з Януковичем того літа, відносини між Росією та Україною «набули характеру стратегічного партнерства», а між їхніми військовими встановилася «атмосфера співробітництва». Для забезпечення своєї популярності вдома Янукович користувався підтримкою найбільших медіамагнатів України, чиї телеканали продовжували агітувати за нього, а в багатьох питаннях — за Росію.

Один з таких телеканалів, «Інтер», на той час був роботодавцем Зеленського і надсилав зарплату в його продюсерську компанію та на її офшорні рахунки. Після виборів Янукович винагородив власника каналу однією з найпривабливіших посад у своїй адміністрації — голови Служби безпеки України. Наступного року Зеленський став генеральним продюсером «Інтера», відповідальним за всі програми, окрім новин.

— Я постійно мав конфлікти з новинами, — зізнавався він.

Вони вимагали від Зеленського пом’якшити сатиру «Вечірнього кварталу» і триматися далі від політики. Один із союзників Януковича навіть спробував купити відданість Зеленського. Ціна, за словами останнього, становила 100 мільйонів доларів[72].

— Я на це не пристав. Я ж не хворий головою, — казав Зеленський. — Моє життя, моя репутація і моя родина набагато дорожчі за ту суму.

На другий рік президентства Януковича Зеленський вирішив перевести свої програми до іншого каналу. Інтриги на «Інтері», пояснив він, робили роботу там «фізично неможливою». Утім, його команда й надалі виступала перед політичними елітами, зокрема, й перед Януковичем і представниками його оточення, які платили понад 20 тисяч доларів за приватне шоу на своїй вечірці. Зеленський не любив цих виступів. Коли виходив на сцену, він жадав сміху юрби, а не дзенькання виделок і ножів об тонку порцеляну.

Багатство, накопичене Януковичем, було винятковим навіть за пишними мірками східноєвропейських плутократів. Пізніше прокурори заявлять, що за чотири роки при владі він зі своїми прибічниками перевів на офшорні рахунки цілих 100 мільярдів доларів — суму, яка дорівнює майже половині загального обсягу виробництва України за рік до повалення Януковича[73]. База підтримки Януковича на сході країни отримала значний приплив державних інвестицій. Донецьк, найбільше місто Донбасу, отримав новий міжнародний аеропорт саме вчасно для прийняття чемпіонату Європи з футболу 2012 року, що дало Януковичу змогу відчути смак міжнародного авторитету й визнання. Головні союзники президента отримали чільні посади по всій країні, заповнили вищі лави поліції, служби безпеки та суду, який негайно відправив давню суперницю Януковича, Юлію Тимошенко, за ґрати за зловживання службовим становищем. З рідного Януковичу Донбасу походило так багато посадовців, що про це почав гуляти анекдот. Спить на вулиці у східній Україні бездомний чоловік. Під’їжджає поліція та затягує його до мікроавтобуса. «Куди ви мене везете?!» — кричить безхатько. «До західної України. Там місце мера звільнилося». Влітку 2012 року Янукович почувався на своїй посаді настільки безпечно, що погодився на інтерв’ю західній пресі[74]. Тож одного червневого дня помічники Януковича провели мене до нього у президентський Офіс на вулиці Банковій, де я пізніше зустрінуся з президентом Зеленським.

— Я вас пам’ятаю, — звернувся до мене Янукович. Ми бачилися кілька років тому під час політичної кампанії. — Особливо вашу посмішку. Американську посмішку.

Того дня зі мною не було фотографа. Однак президент про всякий випадок наклав на обличчя тональний крем і одягнув костюм вільного крою з широким у плечах піджаком, тканина трохи мерехтіла у світлі люстри. Кімнати навколо нас — золоте й слонової кістки оздоблення, геральдичний гобелен з воїном і левом — дуже пасували Януковичу. Разом з лискучою краваткою та лакованим начосом вони складали саме ті ознаки влади, яких він бажав бачити у дзеркалі. Мене тоді найбільше цікавило його рішення ув’язнити Тимошенко. Якщо відкинути очевидне порушення її прав, ця справа не мала політичного сенсу. Тимошенко не ставила справжньої загрози правлінню Януковича. Обвинувачення проти неї були дріб’язковою помстою. Хіба він не розуміє, що створює прецедент? Зрештою, Януковичу настане час залишити президентське крісло, і тоді вороги теж забажають помсти.

— Звісно, таке можливо, — зітхнув він. — Ми намагаємося зупинити цей кругообіг.

Однак Януковича це, схоже, не надто турбувало. Він перебував лише на другому році свого президентського терміну. Мав підтримку Кремля, і влада Януковича уявлялася непохитною.

— Коли завершаться ці суди, — сказав він, посилаючись на ще не закриті справи проти своїх опонентів, — треба припинити цю практику. Таке не має більше повторюватися ніколи.

Невдовзі його помічник попросив мене завершувати, і я запитав Януковича про останні новини. Напередодні його партія проштовхнула закон про можливість надання російській мові статусу офіційної на сході України. Українські націоналісти та прихильники Помаранчевої революції опротестовували цей закон як у парламенті, та і за його стінами. Сприймали його як вірнопідданський уклін Москві. Під час дебатів минулого тижня трибуну в залі засідань заблокували, спалахнула бійка. Десятки законодавців махали кулаками й ногами на тому самому місці, де два роки тому Янукович складав президентську присягу. Після сутички одного депутата від опозиції довелося доправити до лікарні, його обличчям струменіла кров.

Через що? Українці завжди могли вільно говорити російською, якщо бажали. Найуспішніша продюсерська студія їхньої країни, «Квартал 95», робила фільми й телешоу російською мовою, і це транслювали всюди. Навіщо Януковичу знадобився цей законопроєкт? Президент відповів запитанням:

— Чи подобаються мені такі інциденти в парламенті? Звісно ж, не подобаються. Це низький рівень культури. Мова ультиматумів і сили. Однак це відбувається з обох сторін. Спочатку одна сторона б’є іншу, потім друга б’є першу. В якийсь момент це теж закінчиться. Маємо продовжувати вірити, що це станеться.

РОЗДІЛ 5. АНЕКСІЯ

Наступна революція почалася з пікетування. Ніхто не очікував, що воно переросте у щось більше. Після Помаранчевої революції вуличні політичні акції стали для українців хобі, протести й мітинги слугували протиотрутою від цинізму та демонстрували численні невдоволення молодих, бідних, амбітних і безправних. Акції відбувалися чи не щотижня, і та, яка перетворилася на повстання, видавалася скромною за мірками київських протестів, особливо в порівнянні з переворотом, до якого вона призвела[75].

Першого вечора, наприкінці листопада 2013 року, близько тисячі протестувальників зібралися на Майдані Незалежності, у серці міста, відомому просто як Майдан. Здебільшого то були студенти столичних вишів, і вони почувалися обдуреними та зрадженими. Президент Янукович уже кілька місяців обіцяв підписати економічну угоду з Європейським Союзом. Вона не давала надії на вступ України в ЄС у найближчому майбутньому, але бодай обіцяла сталий курс на Захід, до тих реформ, що їх Польща, країни Балтії та інші колишні сателіти Москви вже впровадили після розпаду Радянського Союзу, залишивши Україну далеко позаду за рівнем життя і верховенством права.

Янукович обіцяв підписати угоду восени, під час саміту ЄС у Литві. Однак після зустрічі з Путіним на початку листопада передумав. Кремль погрожував економічною блокадою, якщо Україна продовжить рухатися до європейської інтеграції. І пропонував кредит на 15 мільярдів доларів, щоб відманити Януковича від Заходу. Для студентів на площі такий розворот виявився болючим, зокрема, через його раптовість. Вони вважали, що через рішення Януковича інтегруватися з Росією втратять надто багато. Будуть змушені провести свої найпродуктивніші роки у тій самій Україні, яку знали їхні батьки. Молоді люди називали її «совок», охоплюючи цим сленговим словом усі убогі пережитки радянського існування — неповоротку економіку, корумповану бюрократію, тупе самовдоволення і застій, які в очах молоді уособлював Янукович. Тож студенти зібралися на Майдані, побудували табір протесту з наметами й транспарантами, співали пісень, скандували, обіцяли не йти, доки президент не залишить посади чи не підпише європейську угоду.

Масштаб демонстрації швидко виріс: з’явилися десятки наметів і протести розгорнулися й в інших містах країни. Настрій спочатку був радше святковий, ніж гнівний чи загрозливий, і так тривало з тиждень — доки не прибули спецпризначенці. У ніч на 30 листопада вони, розмахуючи кийками, штурмували табір і почали топтати намети й транспаранти. Це був перший з кількох переломних моментів тієї зими[76]. Натовп на площі почав множитися, людей більше обурювало насильство над першою групою демонстрантів, ніж абстрактна проблема «Європа проти Росії». Табір відбудували та укріпили барикадами з усього, що можна було зібрати та кинути на купу: старі шини, контейнери для сміття, колоди та цеглини. На площу з’їжджалися люди з різних міст і з усіх верств суспільства, скандували, співали, спали в наметах під прапорами України та Європейського Союзу. Щогодини співали національний гімн. Революція була у розпалі.

Це була друга революція в Україні за десять років, і родина Зеленських знов спостерігала за подіями здаля. Деякі відомі українські артисти виступали перед протестувальниками на Майдані Незалежності чи хоча б приїжджали їх підтримати. Зеленський тримався осторонь. Більшість часу проводив у Москві. Там його продюсерська компанія мала офіс, і він працював над двома великими проєктами, романтичною комедією та ситкомом, обидва з російськими акторами та спонсорами. Ситком під назвою «Свати» мав вийти на каналі «Росія-1», що належав Кремлю і в новинах активно висвітлював революцію в Україні як антиросійський державний переворот із ЦРУ на чолі.

Попри незручності, які ці взаємини створювали для Зеленського на батьківщині, він їх не розривав. На пресконференції після прем’єри його романтичної комедії журналіст запитав думку Зеленського про повстання у Києві, яке тривало вже другий місяць. Запитання, схоже, роздратувало Зеленського.

— Ми з людьми, — не надто переконливо відповів він і нагадав журналістові, що тут зібралися для обговорення фільму, а не політики. — Ми прийшли сюди заради комедії[77].

Такі ухильні відповіді хіба що виграли йому трохи часу. Наприкінці 2013 року революційний рух уже оточував Зеленського повсюди. Був головною темою провідних токшоу як у Росії, так і в Україні. Розпочинав кожен випуск новин і обговорювався за кожним обіднім столом. Зеленський з друзями при закритих дверях вели ті самі дебати. Однак, дивлячись їхні виступи, шанувальники могли лише гадати, на чиєму команда боці.

— Це не тому, що ми не співчували прихильникам революції, — казала мені Олена.

Просто їм видавалося, що так уже було, повстання нагадувало перезапуск Помаранчевої революції. У своїх комедійних шоу Зеленський з командою шукали тієї ж золотої середини, якої дотримувалися тоді. Кепкували з політиків — усіх — і намагалися не образити людей з обох боків політичного розколу. Не завжди це виходило вдало. Останнього дня 2013 року Зеленський вів традиційний новорічний випуск на українському телебаченні, і під час концерту прозвучав жарт, який переслідуватиме Зеленського ще довго. У вітальному номері один з персонажів запропонував використовувати помахи поліцейських кийків, що б’ють протестувальників, як джерело альтернативної енергії, на кшталт вітряків[78]. Дехто з лідерів революції пізніше засудив цей жарт, назвав його знущанням з жертв поліцейської жорстокості. Окрім цього промаху, Зеленський з «Кварталом» уникали жартів про демонстрантів.

Дехто із членів команди під час революції проводив час на Майдані Незалежності. Пікалов, найбільш відомий за пародіями на Януковича, мав серед протестувальників чимало прихильників, а кілька його друзів жили на площі. Він та інші з «Кварталу 95» підтримували табір протесту. Однак свою залученість не афішували.

— Ми робили це не заради фотографій чи хорошої реклами, — пояснював Євген Кошовий, той самий комік, що пожартував про кийки. — Добрі справи люблять тишу[79].

Вони мали ще й фінансовий мотив уникати Майдану під час революції. Майже 85 відсотків доходу студії надходило з російського ринку. Успіх компанії залежав від партнерів та авдиторій Зеленського в Росії, а відкрита підтримка революції могла відштовхнути й тих, і інших. Окрім економічних аргументів на користь нейтралітету, були ще: лідери повстання викликали у Зеленського неприязнь. Енергія Майдану Незалежності народжувалася з народного активізму — того, що українці люблять називати самоорганізацією. Проте чимало відомих політиків намагалися використати її у власних цілях — так само було й під час Помаранчевої революції. Одним з найвідоміших лідерів повстання 2014 року був Петро Порошенко, колишній голова Ради Національного банку України та міністр економічного розвитку та торгівлі, який заробив величезні статки на цукерковому бізнесі. Він володів одним з провідних українських телеканалів, «5 канал», який у 20042005 роках підтримував Помаранчеву революцію, а десять років по тому став рупором подій, що отримали назву Революція гідності. Серед інших лідерів — колишній чемпіон світу з боксу Віталій Кличко, а також суміш політиків і стихійних ораторів із радикальних правих.

Завдяки заняттю політичною сатирою Зеленський мав інстинктивну недовіру до популістів, які заявляли, що говорять від імені народу, а багато хто з революційних лідерів 2014 року робив саме це. Зеленський тримався від них на відстані. Однак протистояння у Києві ставало дедалі жорстокішим, і Зеленському було складніше вдавати артистичну неупередженість. Через два місяці революції Майдан почав нагадувати середньовічне поле бою. Між протестувальниками й поліцією спалахували люті сутички. Бійці спецпідрозділу «Беркут» у розпал зими стріляли з водяних гармат, укриваючи площу шаром криги. Протестувальники відстрілювалися феєрверками та «коктейлями Молотова». Хтось збудував дерев’яні катапульти, щоб кидати у поліцію метальні снаряди. З наближенням військ повстанці підпалювали барикади — високі купи шин, просочених бензином, — і в небо здіймалися стовпи вогню та густого чорного диму. Схожі сцени розігрувалися тієї зими у різних містах по всій країні. Протестувальники озброювалися палицями, щитами та шоломами та штурмом брали урядові будівлі. Поліція намагалася їх звідти вибити кийками, сльозогінним газом, шоковими гранатами та гумовими кулями. Переважно без результату.

Для Януковича протистояння незабаром стало нестерпним. Урядовий квартал у Києві було паралізовано. Банкова опинилася в облозі. Із Заходу на президента активно тиснули, щоб він уникав насилля, вів переговори з протестувальниками та йшов на поступки. Зі сходу Кремль вимагав приборкати бунт. Щоб утримати владу, уряд Януковича у січні поспіхом прийняв низку законів, які обмежували свободу слова та зібрань. Однак репресії мали зворотний ефект. Табір лише розростався, а сутички з поліцією перетворилися на бійки з особистої ненависті, мотивовані вже не політичними цілями воюючих сторін, а їхнім несамовитим бажанням помсти. «Коктейлі Молотова» часто жбурляли просто в скупчення військ, накриваючи їх вогнем. Протестувальників хапали на вулиці, били та катували у поліцейських відділках. Дехто зник безвісти.

На Банковій навколо Януковича наростало відчуття паніки, адже насильство загострювалося, а союзники почали дезертирувати. Прем’єр-міністр звільнився наприкінці січня, слідом негайно і весь Кабінет міністрів. Президент чіплявся за своє крісло ще кілька тижнів, намагаючись досягти компромісу з революційними лідерами. Був готовий оголосити дострокові вибори та амністію усім протестувальникам. Однак запізно. Надто багато крові пролилося, щоб усі його опоненти пристали на перемир’я. На заході України протестувальники захопили кілька міст, заволоділи зброєю з поліцейських дільниць і погрожували походом на столицю. Навіть якщо політичні опозиціонери у Києві були готові піти на угоду, їхні радикальніші союзники з революційного руху вимагали відставки Януковича. Безвихідь тягнулася разом з найхолоднішими днями зими, і край їй поклав лише останній спалах насильства.

18 лютого 2014 року юрба повстанців підпалила офіс партії Януковича та спробувала знов взяти штурмом урядовий квартал. Спецпідрозділи та силовики відповіли масованим штурмом Майдану, спалили вщент Будинок профспілок, який використовували як штаб революції. Під час заворушень загинуло щонайменше семеро поліціянтів і з десяток повстанців. Через два дні насильство досягло жахливої кульмінації: поліцейські снайпери відкрили вогонь по демонстрантах біля площі, убивши десятки людей. Такої кривавої розправи Україна не бачила із часів Другої світової війни. На Майдані, просто перед готелем, де я знімав номер, лежали рядами тіла, їхні обличчя закривала спальна білизна та ковдри. Вестибюль готелю на протилежному боці площі перетворився на імпровізований польовий шпиталь, підлога була слизькою від крові. Михайлівський монастир, розташований вулицею вище, надавав притулок протестувальникам, які рятувалися від куль. Ченці всередині, деякі у шоломах і бронежилетах, керували нічними чуваннями та похоронами. Загалом у ті запеклі дні протистояння загинуло тринадцять поліціянтів. Число загиблих серед протестувальників перевищило сотню.

Революція не один тиждень наближалася до такої катастрофи. Та коли вона зрештою сталася, найпоширенішою реакцією був шок. Нікому не вірилося, що поліція стріляла бойовими патронами по людях, озброєних палицями та щитами. Це стало остаточним переломним моментом бунту, і навіть Янукович усвідомив — йому цього не пережити. Після бойні він втік до Росії, єдиної країни, готової запропонувати йому захист. Революція досягла своєї мети. Незабаром Росія стягне ціну.

* * *

Одразу після революції майже ніхто не приділяв особливої уваги Криму. Повсюдного безладдя вистачало й без того. Повстанці увірвалися до розкішного будинку Януковича під Києвом, і світлини його химерного добра облетіли світ: загін зі страусами, золотий батон, приватний ресторан у стилі піратського корабля, інкрустована напівкоштовним камінням підлога у сауні. (На розчарування протестувальників, золотий унітаз, про який давно ходили чутки, виявився міфом).

Вигнанець-Янукович з Росії спробував повернутися до влади. Через шість днів після свого повалення дав безглузду пресконференцію у російському Ростові.

— Ніхто мене не скинув, — почав він. — Я був змушений покинути Україну через безпосередню загрозу моєму життю та життю моїх близьких.

За його словами, люди, що захопили владу в Україні, — це «націоналістичні профашистські молодчики, які представляють абсолютну меншість жителів України». Янукович закликав того ж року призначити нові президентські вибори. Закликав до негайної реформи Конституції. А також до розслідування кривавої розправи над протестувальниками на Майдані Незалежності.

Незрозуміло, кого він думав обдурити. Шляху назад Янукович не мав. Кров протестувальників, на думку українців, була саме на його руках, незалежно від того, чи надавав він офіційний наказ відкрити вогонь. Більшість регіонів країни уже стали на бік революції; її прихильники взяли під контроль урядові установи, законодавчі органи та поліцейські дільниці.

Винятком стали схід і південь України, оплот Януковича. У тамтешніх регіонах, зокрема, в Криму, почалася контрреволюція. За кілька днів після падіння режиму в Києві перед будівлею регіонального парламенту Криму з’явилася група озброєних до зубів чоловіків — і швидко проникла всередину з автоматами напоготів. Вони діяли професійно, носили маски та спорядження — таке, як у російських спецпризначенців. Бракувало лише нашивок; усі розпізнавальні знаки з одностроїв прибрано. Військові роззброїли охорону парламенту і зайняли позиції в залі засідань та навколо неї.

Того ранку, доки в кулуарах стояли бойовики з автоматами та гранатометами, депутати провели два важливих голосування, результати обох зафіксували як прийняті одностайно. Першим голосуванням ухвалили рішення провести референдум щодо відокремлення Криму від України. Другим — проголосили нового прем’єр-міністра Криму, Сергія Аксьонова, безкомпромісного сепаратиста, чия політична партія «Русскоє єдінство» мала лише чотири зі ста місць у парламенті. Для узурпації влади Аксьонову цього вистачило. Наступного дня він публічно звернувся до Кремля:

— Звертаюся до президента Російської Федерації Володимира Путіна з проханням сприяти забезпеченню миру та спокою на території Автономної Республіки Крим.

Звернення слугувало лише приводом. Російські війська вже були там. Вони захопили головний аеропорт Криму та розпорошилися по всьому півострові. Путін брехав світові про бойовиків, називав їх «місцевими силами самооборони», ополченцями, які встали на захист своєї землі від «неонацистів» у Києві. Насправді ж то були спецпризначенці, і їм не довелося їхати здалеку. Багато хто базувався на півострові як частина російського Чорноморського флоту. Вони оточили усі військові бази, що їх Україна мала в Криму. Загарбники прибули з детальними розвідувальними даними про війська на цих об’єктах. Знали імена українських офіцерів, імена їхніх рідних, і де ті живуть.

— Ніхто й не уявляв, що наші сусіди, наші браття можуть прийти до наших дверей зі зброєю напоготів, — розповідав Олександр Поліщук, який тоді служив у Раді нацбезпеки, а пізніше обійняв високу посаду в уряді Зеленського. — Однак вони прийшли й сказали: «Ти залишаєшся. Ми знаємо, де твоя дружина. Знаємо, де твої діти. Можеш погратися у хороброго солдата, але тоді ми всіх їх уб’ємо». Ось що трапилося в Криму[80].

Кілька вищих українських офіцерів погодилося перейти на бік Росії. Багато інших приготувалися давати відсіч, але наказ із Києва так і не надійшов.

— Основна причина була психологічною, — казав Поліщук. — Тоді українські солдати морально не були готові стріляти по росіянах.

* * *

За лічені дні Росія захопила Крим повністю. Путінські війська взяли під контроль урядові установи та вручили ключі Аксьонову. Приблизно через тиждень його перебування в ролі нового лідера Криму я мав з Аксьоновим зустріч[81]. Він розташувався в одній з урядових будівель; вікна закривали мішки з піском, а обабіч входу стояли двоє охоронців у бойовому спорядженні, які уважно роздивилися мене крізь прорізи у балаклавах. Аксьонов був на другому поверсі, в оточенні політичних радників з Москви, які хотіли зробити його менше схожим на головоріза, а більше — на політика. Однак Аксьонов, гора м’язів у мішкуватому костюмі, погано пасував до цієї ролі. До того як піти в політику, він водився зі зграєю контрабандистів і рекетирів, серед яких був відомий під прізвиськом Гоблін. Тепер, з благословення Москви, отримав посаду прем’єр-міністра і готувався до зустрічі з Путіним у Кремлі.

— Мене обрали як кризового менеджера, — заявив Аксьонов, щойно ми сіли. — Я усвідомлюю свою історичну роль.

Коли я наполегливо повертався до того, що він захопив владу за допомогою зброї, Аксьонов щоразу давав одну й ту саму відмовку: якщо революціонерам у Києві можна, то чому не можна йому? Якщо вони використали силу для захоплення урядових будівель, то хіба погано, що його люди вчинили так само в Криму? Якщо повстання мало підтримку західних урядів, чому б йому не попросити про захист Росію? Санкції, введені проти нього та проти цілої низки інших причетних до захоплення влади в Криму, Аксьонова не хвилювали.

— На яких підставах Америка диктуватиме нам, що робити? — обурювався він. — Ми хочемо незалежності. Цього хочуть кримчани!

Наступного тижня Аксьонов зі своїми російськими поплічниками поспіхом організував референдум для перевірки цієї гіпотези. Бюлетень не пропонував варіанту «залишитися в Україні». Учасники голосування могли обрати або повну незалежність Криму, або об’єднання з Росією. Скрізь на півострові рекламні плакати обіцяли грандіозне підвищення зарплати та пенсії, якщо Крим вирішить стати територією Росії. Пропагандистські канали Кремля попереджали, що без захисту російських військ до Криму з України хлинуть банди фашистів. У такій атмосфері результати референдуму не стали несподіванкою. Офіційний підсумок був майже одностайним: 97 % голосів на користь російської анексії Криму.

Наступного дня Аксьонов з найближчими соратниками-сепаратистами поїхав у Кремль на церемонію анексії. Сотні представників російської еліти зібралися під високим склепінням Георгіївської зали послухати одну з визначальних промов путінського правління. То був (і досі є) момент виняткового тріумфу російського президента; ніколи ні до, ні після він не відчував такого обожнювання з боку свого народу. Захоплення Криму було незаконною акцією, яку засудили у всьому світі. США і Європа запровадили проти Росії економічні санкції та внесли десятки російських посадовців і олігархів до «чорного списку». Зате більшість громадян Росії раділа й святкувала захоплення земель. Воно відбулося швидко і майже без крові. Додало до населення Росії, яке вже давно скорочувалося, близько двох мільйонів людей і розширило її територію майже на площу Бельгії.

Із часів Другої світової війни жодна європейська держава не розширювала свої кордони силою. Тепер у пантеоні кремлівських правителів Путін відчув себе поруч із Петром Великим і рештою «збирачів земель», і це неабияк вплинуло на його амбіції, що стало зрозуміло того дня з промови у Георгіївській залі. Для початку Путін заявив, що гегемонії американців давно настав час кинути виклик.

— Вони повірили у власну винятковість. Вважають, їм дозволено керувати долею світу[82].

Що ж до України загалом, то він запевнив, що ніколи не визнає результатів революції.

— Головними організаторами перевороту були націоналісти, неонацисти, русофоби та антисеміти.

Зовсім скоро, попередив Путін, вони своє дістануть.

* * *

Коли розгорталася окупація Криму, Зеленський з’явився на телеекранах у зовсім несподіваному для його шанувальників амплуа. Політичні події в Україні стали надто драматичними й небезпечними для сатири. Країна була на порозі війни з Росією, і Зеленський відчував, що його голос має достатню вагу і може вплинути на ситуацію, змінити думки людей, зокрема, в Криму та на сході України. Серед мешканців тих регіонів він мав більше авторитету, ніж будь-хто з політиків, які тієї зими прийшли до влади в Києві. Люди на сході й у Криму стежили за кар’єрою Зеленського, дивилися його фільми та цінували те, що він уперто розмовляє зі сцени російською мовою. Проносивши глузливу маску нейтралітету протягом усієї революційної зими, Зеленський вирішив, що час зробити політичну заяву.

Вона вилилася у трихвилинну промову, з якою він виступив в одній з провідних інформаційних програм України; Зеленський сидів за столиком поруч із ведучою, а та мала дещо збентежений вигляд через присутність в студії новин коміка.

— А тепер людина, яка не потребує представлення, — оголосила ведуча, повертаючись до Зеленського.

Попри усмішку, він мав стурбований вигляд.

— Сьогодні без жартів[83], — вимовив до камери.

Перша частина звернення була адресована Януковичу.

— Ви більше не президент України, — сказав Зеленський російською. — Так вирішив народ нашої країни. Повірте, і на заході, і на сході, і в моєму улюбленому Кривому Розі усі вважають, що президента Януковича більше в історії немає. Відійдіть. Передусім не допускайте жодної можливості сепаратизму. Припиніть виголошувати на пресконференціях. Більше нецікаво. Нудно. Вибачте. Ідіть геть.

Із цього вступу можна було б подумати, що Зеленський став на бік революційних лідерів. Утім, далі він звернувся до них. Одне з їхніх перших рішень стосувалося мови, якою Зеленський говорив. Узявши минулого тижня владу, лідери повстанців вирішили скасувати закон, введений в дію Януковичем, про можливість надання російській мові офіційного статусу на сході України. Це рішення, за словами Зеленського, лише спричинить розкол у країні, коли їй потрібно залишатися єдиною.

— Якщо на сході та в Криму люди хочуть говорити російською, відчепіться від них. Облиште. На законній підставі дайте їм можливість говорити російською. Мова ніколи не ділитиме нашу рідну країну. Я маю єврейську кров, розмовляю російською мовою, але я громадянин України. Я люблю цю країну і не хочу бути частиною іншої країни.

Під час анексії Криму Путін використовував питання мови й національності як привід для введення військ. Зеленський бачив нещирість такого виправдання насильства, позаяк знав — його правам російськомовного в Україні нічого не загрожує, принаймні нічого такого, що потребувало б втручання Кремля. У третій частині промови Зеленський попросив Путіна зупинитися.

— Шановний Володимире Володимировичу, не допустіть зі свого боку навіть натяку на воєнний конфлікт. Росія та Україна, ми дійсно братні народи. Ми одного кольору. Маємо однакову кров. Усі одне одного розуміємо, незалежно від мови.

Тут Зеленський почав затинатися й вагатися, але швидко відкинув гордість і запропонував Путіну:

— Якщо вам треба, можу вас благати на колінах. Тільки не ставте на коліна, будь ласка, наш народ.

Зеленський опинився в ролі, якої ще ніколи не виконував. Із цієї миті його політична сатира перетворилася на політичну активність. Замість тримати перед обличчями можновладців криве дзеркало, Зеленський почав використовувати силу власної слави, щоб впливати на їхні вчинки та, як він сподівався, формувати події. Вісім років по тому, коли Київ буде в облозі, Зеленський зробить схожу заяву із забарикадованих приміщень президентського Офісу. Назве свою комедію засобом примирення з Росією та Білоруссю, жителі яких, за його словами, завжди любили його фільми.

— Я прекрасно орієнтуюся в ментальності цих людей, — сказав Зеленський у перший тиждень повномасштабного вторгнення. — Розумію, де ми однакові, де є різниця, і де ми можемо знайти ті чи інші спільні точки, щоб не воювати, а щоб почався мир[84].

Робота у шоубізнесі дала Зеленському можливість перетинати кордони, звертатися до росіян їхньою рідною мовою, переконувати — якщо вже не правителів, то хоча б простих людей, — в тому, що Україна не становить загрози їхній безпеці. Коли він використав цю силу вперше, 2014 року, вона не змінила хід історії. Після окупації Криму Росія вдалася до більш смертоносних атак на схід України, а через вісім років — до тотальної війни, яка має на меті повне знищення України. Однак Зеленський не припиняв вірити в те, що акторська популярність допоможе йому й у ролі миротворця. Навчившись викликати в росіян сміх, він думав, що зможе також змусити їх слухати.

ЧАСТИНА II

РОЗДІЛ 6. БИТВА ЗА КИЇВ

Найважче в бункері Зеленському було ночами[85]. Вузьке ліжко, притулене до стіни в кімнаті на нижньому рівні, ледь давало змогу перевернутися. Тут було тихо, настільки глибоко під землею, що завивання київських сирен повітряної тривоги не сягало вух президента. На цій глибині його б не надто струсило навіть від прямого влучання ракети у Банкову. Зате телефон завжди лежав поруч і майже ніколи не переставав дзижчати. Варто було взяти його в руки, і світло від екрана робило обличчя Зеленського схожим на привида в темряві, очі швидко схоплювали заголовки та інформацію про кількість загиблих, короткі відео і світлини руйнувань, нескінчену хроніку про жахи його країни. І з усім цим мав давати раду він.

Пізніше, коли ми з ним обговорювали ці ночі, він згадував, як у голові крутилася одна й та сама думка: «Я дозволив собі поспати, але що тепер? Щось відбувається, просто зараз». Десь в Україні вибухали бомби, потрапляли під російську окупацію цілі регіони, притискалися до землі в окопах тисячі солдатів — стікали кров’ю та гинули, а над їхніми головами літали хвилі осколків. У багатьох місцях, зокрема, на заході України, головною формою російського терору були ракети. Одна з них на третій ранок вторгнення вдарила в Києві у житлову багатоповерхівку й зробила на верхніх поверхах діру. Кадри влучання облетіли світ, люди з різних куточків Києва їхали побачити пошкодження, дивилися на уламки меблів, що звисали з вікон, на розпанахані, відкриті для чужих очей особисті кімнати. Ще одна ракета — на сході — приземлилася на центральну площу Харкова, а невдовзі бомбардування цього міста перетворили велику частину його історичного центру на руїни. Удари стали настільки поширеними, що стиснулися до статистики: понад 160 ракет за перший день, понад 400 — за перший тиждень.

Зеленський жодним чином не міг зупинити ці атаки, але відчував нав’язливе бажання про них знати.

— У перші дні я всіх будив, — зізнавався він. — Не мав права спати, доки не дізнаюся, що куди влучило.

Природнього світла в бункері не було, а отже, не було й світанків, які позначали б початок нового дня. У конференцзалі на верхньому рівні лампи на стелі гуділи цілісіньку ніч, працівники офісу не спали, відстежували перебіг вторгнення. О 4:50 ранку Зеленський уже також був на ногах і по телефону запитував у командувача війська останні дані.

— Мій день завжди починається з телефонного дзвінка Валерію Залужному, з його доповіді, — розповідав мені президент. — Завжди.

Генерал Залужний, тоді головнокомандувач Збройних сил України[86], приймав дзвінки президента у власному бункерному комплексі, розташованому на глибині сімдесят метрів під управлінням Генерального штабу, приблизно у п’яти кілометрах на захід від Банкової. Цей об’єкт не мав сполучення з бункером під Офісом. Однак вони були схожими: та сама брунатна плитка на підлозі й лискуча фарба, те саме різке освітлення. Військовий бункер був значно більший та спочатку значно багатолюдніший. Перші тижні внизу жили сотні людей, зокрема, сім’ї та діти вищих офіцерів. Військова верхівка працювала у командному центрі, де Залужний проводив багато часу. Світла й охайна, зі слабким запахом вейпу в повітрі, кімната містила довгий стіл, укритий картами бойових дій, ряд жовтих телефонів захищеної лінії зв’язку, вентиляційну шахту вздовж стелі — оце майже і все[87]. Для ранішніх телефонних дзвінків від президента Залужний усамітнювався у меншій кімнаті, де можна було говорити без свідків.

— Не люблю ділити ці хвилини ні з ким, — казав Зеленський. — Ми починаємо з доповіді командувача віч-на-віч.

* * *

Уперше вони зустрілися на початку каденції Зеленського, навесні 2019 року, коли Залужному випало поінформувати нову адміністрацію про військові справи. На голову вищий за президента й на п’ять років за нього старший, генерал справив на Зеленського сильне враження — своєю професійною впевненістю і тим, як легко розуміється з військом. Юнаком генерал мріяв виступати у КВК, як Зеленський, однак, розповідав Залужний пізніше, військова служба не залишала часу розвивати комедійні таланти. Він зростав на службі та приносив своє почуття гумору в гарнізони.

— Я завжди жартую, завжди з витівками, — зізнавався мені Залужний. — Мені так цікавіше.

Зеленський одразу його вподобав. Однак у місяці, що передували вторгненню, у взаєминах генерала з президентом виникло напруження. Залужний виступав за повну мобілізацію резервістів і укріплення кордону між Україною та Росією для підготовки до скорого нападу. Президент стримував головнокомандувача — боявся, що такі заходи поширять паніку серед населення та дадуть росіянам привід для вторгнення. На початку вторгнення незгода просто висіла в повітрі, але вони це подолали.

У перший день Залужний доповів, що багатотисячне військо ворога прорвалося крізь північний кордон. На другий день ворог захопив контроль над Чорнобильською атомною електростанцією[88], аварія на якій 1986 року спричинила найстрашнішу ядерну катастрофу в історії. Невеличкий загін Нацгвардії, дислокований на станції, здався загарбникам без бою. Росіяни захопили в заручники персонал АЕС і, піднімаючи в повітря радіоактивний пил, почали зводити табори, рити окопи й зосереджувати навколо Чорнобиля важке озброєння. Звідти збиралися сунути на столицю, а Залужний мав план, як їх зупинити.

У телефонних розмовах він пояснив президентові, що це обійдеться недешево.

— Ми переслідували дві стратегічні мети, — розповів генерал. — Не дозволити ворогам взяти Київ. На решті напрямків — знекровити противника, навіть ціною втрати певної частини територій.

Збройним силам бракувало техніки, озброєння та людей, щоб протистояти росіянам у лоба. Найкращою обороною мала стати низка пасток для ворога.

— Хрестоматійна ситуація, — кивав Залужний.

Якщо російські колони просуватимуться на Київ, їхні лінії постачання невдовзі розтягнуться. У танків попереду закінчиться пальне, і вони заблокують техніку позаду.

— Подекуди ми втрачаємо територію, — визнав генерал. — Дозволяємо ворожим колонам просуватися.

Зате, щойно двигуни почнуть глохнути, українці матимуть шанс оточити колони та розірвати їх.

Залужний інформував президента щодо своєї стратегії, але забагато деталей не розкривав. Генерала непокоїла ймовірність витоків і шпигунства серед політичного керівництва, і він не забув рішень, що передували вторгненню. Тепер вищі посадовці, залучені до національної оборони, розуміли, що військове командування цілком правильно закликало до ретельнішої підготовки тієї зими. Однак Залужний не чванився перед президентом. Вони спілкувалися по телефону шанобливо і дещо офіційно. Зверталися один до одного на ім’я та по-батькові; у тих, перших, розмовах, не зупинялися на минулих помилках. Хоча Залужний регулярно інформував президента, вони обидва розуміли, хто керує військовими справами.

— Я прагнув його не втягувати, — пояснював мені згодом генерал. — Ненавиджу, коли в армії нижчий чин перекладає частину своєї відповідальності на старших. Такий підхід у наших справах — точна загибель. Тому я й не хотів надто залучати президента, адже це я головнокомандувач Збройних сил України. Я командую операцією.

Він просив Зеленського про терпіння. Лише час покаже, чи зможе оборонна стратегія зупинити російську колону на шляху до Києва.

— Перші дні дійсно було важкувато, — згадував генерал. — Ми мусили зрозуміти, як просувається операція, чи має вона шанс на успіх.

На втіху генералові, на тій ранній фазі вторгнення Зеленський, схоже, був тільки радий віддати бойові рішення Залужному. Президент не намагався видавати себе за знавця тактики. Натомість він зосередився на тих аспектах війни, де міг бути найефективнішим, — надихати українців на опір і переконувати Захід надати допомогу. У перші дні Зеленський найчастіше ставив військовому командуванню суто прагматичні запитання. Що вам потрібно? Як ми можемо вас підтримати? Армія просила зброю, щодня більше, список побажань швидко розширювався і містив найменування, які Захід відмовлявся постачати: винищувачі, танки, реактивні системи залпового вогню, важка артилерія. Зеленський поставив собі за мету просувати ці вимоги якомога наполегливіше, і його дні перетворилися на безперервну низку телефонних розмов з іноземними лідерами. Більшість з них розчаровувала.

— Вони в нас не вірили, — згадує той період тодішній секретар Ради нацбезпеки Олексій Данілов. — Боялися, що зброя потрапить до рук росіян.

Президент Джо Байден відхилив прохання Зеленського закрити над Україною небо, адже це змусило б США чи НАТО збивати російські літаки. Утім, Зеленський продовжував вимагати більше зброї для своїх військових і більше санкцій проти Росії. Зрештою його послання почали сприймати.

27 лютого, на четвертий день вторгнення, Європейський Союз закрив свій повітряний простір для російських літаків, включаючи приватні літаки російських олігархів. Наступного дня США із союзниками домовилися заморозити близько 300 мільярдів доларів з російських золотовалютних резервів, заблокувавши Кремлю доступ до відчутної частини його військової скарбниці. Того ж тижня деяких найбільших кредиторів Росії відключили від світової банківської системи, а ЄС відкинув власні правила, що забороняють постачати зброю в зони конфлікту, і погодився озброїти Україну.

Рушійною силою для прийняття цього рішення виступив не лише Зеленський. Вплинуло й багато інших факторів. Французи, наприклад, були сердиті на Путіна за те, що він пошив у дурні їхнього президента Емманюеля Макрона: той вірив обіцянкам Кремля не нападати й навіть повторював їх. Будь-який жест умиротворення в бік росіян також спричинив би серйозні політичні ризики для європейських лідерів. Громадяни європейських країн не менш активно, ніж Зеленський, вимагали допомогти Україні. Дев’ятеро з десяти європейців, опитаних у перші місяці війни, співчували українцям і гостинно приймали їхніх біженців, а дві третини підтримували надання Україні зброї та військової техніки для захисту[89]. У США здійнялася ще сильніша хвиля обурення проти Росії. Американці бажали, щоб адміністрація Байдена робила для України більше, навіть ризикуючи спровокувати розширення війни. Три чверті американців заявили в опитуванні на початку березня, що США і НАТО мають запровадити безполітну зону та зупинити російські бомбардування, а четверо з п’яти опитуваних хотіли покарати Росію суворішими санкціями[90].

Багато західних лідерів, можливо, воліли б залишатися осторонь. Європа покладається на Росію в питаннях нафти, газу, металів і корисних копалин, які необхідні для економіки. Однак дії Зеленського та сила його закликів присоромили політиків, що відмовлялися допомогти. Готовність українського президента загинути за незалежність своєї країни вимагала від решти демократичного світу показати, чим готовий пожертвувати він заради цінностей, які декларує. Не надати підтримки Україні означало б постати в очах світу лицемірами та боягузами. Бездіяльність дорівнюватиме співучасті. Зеленський хотів, щоб іноземні союзники розуміли — якщо він загине, його кров буде на їхніх руках.

— Доведіть, що ви з нами, — заявив він у промові до Європейського парламенту наприкінці першого тижня вторгнення. — Доведіть, що ви нас не кинете. Доведіть, що ви дійсно європейці, і тоді життя переможе смерть, а світло переможе темряву.

Європейські депутати слухали промову в навушниках — і чули, як синхронний перекладач, передаючи слова Зеленського, ковтає сльози.

Долучилася навіть Швейцарія, відсунула вбік свій традиційний нейтралітет і підтримала санкції ЄС проти Росії. Канцлер Німеччини Олаф Шольц у перші дні вторгнення вирішив знехтувати духом пацифізму, який три десятиріччя визначав роль Берліна у світі. У зверненні до німецького парламенту 27 лютого Шольц пообіцяв озброїти Україну, ізолювати Росію і витратити сто мільярдів євро на відновлення занедбаної німецької армії.

— Ми вступили в нову еру, — наголосив канцлер. І додав про українців: — Люди не просто захищають рідну землю. Вони борються за свободу та демократію — цінності, які поділяємо і ми[91].

Того дня у Берліні зібрався величезний натовп, щоб засудити Путіна й вимагати більшої підтримки для України. Шольц не міг їх ігнорувати, адже під час його промови натовп перебував просто під вікнами парламентської будівлі. Не міг Шольц ігнорувати й Зеленського, чиї очі дивилися на канцлера з перших сторінок німецьких газет і журналів.

— Президент інтуїтивно зрозумів усе правильно, — сказав мені один з радників Зеленського. — Він мав показати світові, що наш уряд тримається, що ми битимемося. Це повідомлення прорвалося крізь початковий шок у США та Європі.

* * *

Серед численних закликів про допомогу Заходу можна було легко не помітити стриманіші сигнали, що їх Зеленський посилав на схід, росіянам. Він хотів переговорів і був готовий до поступок. Яку б лють не відчував у ті дні президент, її не вистачило б для того, щоб він облишив надію порозумітися з Путіним і завершити війну дипломатичним шляхом.

— Не боїмось говорити з Росією, — заявив Зеленський на другий день вторгнення. — Розмовляти про закінчення цього вторгнення потрібно. Розмовляти про зупинення вогню потрібно[92].

Перша відповідь на ці пропозиції надійшла за два дні: Зеленському зателефонував із запрошенням Олександр Лукашенко, диктатор Білорусі. Колишній голова колгоспу та нинішній власник обвислих вусів, Лукашенко був найближчим союзником Путіна в Європі та добровільним поплічником вторгнення. Він дозволив накопичувати й готувати російські війська на території Білорусі, яка стала плацдармом російського наступу на Київ. Тепер же зателефонував Зеленському й запропонував себе у посередники. Сказав, що перший раунд мирних переговорів можна організувати вже завтра. Через кілька годин Зеленський з’явився у пресцентрі та оголосив, що пристав на пропозицію.

— Я не дуже вірю в результат цієї зустрічі, але нехай спробують. Щоб потім у жодного громадянина України не було жодного сумніву, що я як президент не намагався зупинити війну, коли був нехай і маленький, але все ж таки шанс[93].

Головою делегації Зеленський призначив свого давнього друга Давида Арахамію, який жив у президентському бункері з першого дня вторгнення. Багато спостерігачів вважали цей вибір дивним. Арахамія був членом парламенту, головою фракції партії Зеленського, але не мав досвіду в міжнародних справах. Професійно він розвивався у технологічному секторі, запустив успішний стартап під назвою TemplateMonster, який розробляє рішення для створення сайтів. В оточенні Зеленського Арахамію знали як людину, що гладко говорить і розв’язує проблеми, а він не сумнівався у власних здібностях домовитися про перемир’я не гірше за будь-якого професійного дипломата.

— Мені все життя казали, що я можу укласти угоду з будь-ким, хоч і з трупом, — ділився зі мною Арахамія. — Тож я вписався органічно.

Першим випробуванням стало дістатися до місця. Цивільні літаки не літали, дороги на північ від Києва в бік Білорусі йшли через зони найінтенсивніших боїв. Зрештою Арахамія з командою вирішили, що безпечніше зробити гак до кордону з Польщею, а там два польських гелікоптери Blackhawk підібрали перемовників і доставили їх у Білорусь. Зеленський дав прості інструкції.

— Байдуже, що ти казатимеш, — пригадував їх Арахамія. — Головне — вони мають нас почути, отримати сигнал, що ми можемо домовлятися.

По обіді 28 лютого, на п’ятий день вторгнення, делегація зібралася у південно-східній Білорусі, у будівлі, яка геть не сприяла душевному комфорту українців. Кімната для переговорів розташовувалася в колишньому палаці фельдмаршала Російської імперії графа Петра Рум’янцева, який підкорював землі України та правив ними наприкінці вісімнадцятого століття. Контраст між двома сторонами столу навряд чи міг бути разючішим. Росіяни з’явилися у ділових костюмах і краватках. Арахамія мав на голові чорну бейсболку, трохи зсунуту набакир.

— Нашою відзнакою була антидипломатія, починаючи з дрескоду, — розповідав він мені пізніше. — Вони почали з юридичних термінів, а я їм: «Не треба мені цієї хріні, розказуйте нормальною мовою».

Зустріч закінчилася взаємною обіцянкою продовжити розмову — і більше нічим[94]. Арахамія повернувся додому таким самим обхідним шляхом і детально переповів Зеленському все, що сталося. Головної мети з «установлення контакту» з росіянами, повідомив Арахамія, досягнуто. Вони вирушили до себе збирати професійнішу команду з дипломатів, правників і військових, яка почне складати чернетку угоди. За кілька тижнів росіяни підготували список пропозицій, зосереджених навколо ідеї «постійного нейтралітету». Україна погоджується облишити свої плани зі вступу в НАТО чи будь-який інший військовий альянс в обмін на «гарантії безпеки» від Росії та низки «держав-поручителів», до яких потенційно можуть увійти США, Велика Британія, Китай, Франція, Німеччина, Ізраїль та інші. Згідно з копією пропозицій, яка згодом потрапила до рук російської журналістки[95], українська сторона закликала Путіна зустрітися із Зеленським і обговорити угоду про припинення війни.

* * *

У перші тижні вторгнення повідомлення й зображення руйнувань продовжували надходити Зеленському вдень і вночі. Десятки загиблих, серед них діти, від касетних бомб, які росіяни скинули на житлові квартали Харкова, другого за величиною міста України. П’ятеро вбито, коли дві ракети влучили у київську телевежу. На півночі обстріляно дитячий садок у Сумській області — п’ятеро дорослих і двоє дітей вбито, десятки поранено. На півдні вбито щонайменше четверо — авіаційною бомбою у передмісті Маріуполя. Мінометний обстріл пологового будинку біля столиці.

Однак на кожен звіт про російські звірства надходили повідомлення про українців, що тримають оборону. У Чернігові, на північний схід від Києва, збройні сили відбили атаку росіян на землі, захопили ворожу техніку та перших військовополонених. Через два дні цивільне населення відіграло вирішальну роль у захисті півдня України, виступаючи в ролі коригувальників для військових і спрямовуючи артилерійський вогонь на цілі. Ще через кілька днів, коли росіяни наблизилися до найбільшої в Україні атомної електростанції в Енергодарі, на їхньому шляху встав натовп; люди зупиняли танки українськими прапорами та імпровізованими барикадами. Схожі сцени розгорталися у південному Мелітополі, який росіяни окупували у перші дні війни. Місцеві мешканці збиралися на вулицях міста, скандували загарбникам «Додому!» і «Валіть геть». Новини про ці протистояння ширилися соцмережами, кожна підривала міф про непереможність росіян — і підіймала моральний дух українців. Однак жодна з перших битв не мала більшого значення для виживання України, ніж битва за аеропорт у Гостомелі, поблизу західної околиці Києва. Відступ українських військ із цього аеропорту в перший день вторгнення видавався вирішальною перемогою російських повітряно-десантних сил. Загарбникам залишалося лише протриматися до прибуття підкріплення: з військових баз у Росії вже піднялися в повітря військово-транспортні літаки з військами та зброєю, які наступного дня мали виступити на Київ. Однак вони так і не прилетіли.

Щойно українські сили відійшли від аеропорту, їхнє командування залучило резерви артилерії для обстрілу летовища з різних напрямків, унеможлививши посадку російських літаків. Контрудар тривав кілька днів, у ньому брали участь різнорідні загони українських сил без чіткого командування та злагодженості. Крім професійних військових підрозділів — як-от 72-га механізована бригада, що використовувала в бою важкі гармати, — до аеропорту прибули нацгвардійці, спецпризначенці, поліціянти, офіцери військової розвідки, а також чимала кількість цивільних добровольців[96].

— Військова теорія не враховує звичайних чуваків у спортивних штанях і з мисливськими рушницями, — прокоментував генерал Залужний, який спостерігав за боєм зі свого командного пункту.

Один з помічників генерала знайшов у бункері телефонний номер мешканця Гостомеля — приятель приятеля; той погодився підібратися ближче до аеропорту, дивитися, куди летять українські снаряди та по телефону корегувати стрільбу. Десятки ворожих парашутистів знайшли смерть у бою за летовище, тіла валялися серед обгорілих уламків їхніх гелікоптерів.

Мужність цивільних, проявлена у цій битві — і в багатьох інших битвах по всій Україні, — розкрила керівництву в Києві одну з фундаментальних вад російського воєнного плану. Путін розраховував на те, що хоча б частина українського суспільства вітатиме росіян як визволителів або триматиметься осторонь і не перешкоджатиме окупації.

— Ми очікували, що нас зустрічатимуть квітами[97], — зізнався пізніше один російський генерал.

Натомість величезна кількість звичайних українців долучалася до спротиву як тільки могла, часто ризикуючи власним життям і без жодної підготовки. У Києві та багатьох інших містах перед військкоматами вишикувалися довгі черги — люди відгукувалися на заклик Зеленського записуватися до армії.

— У нас бабусі заливали «коктейлі Молотова», — розповідав міністр оборони Олексій Резніков. — А онуки були готові ті коктейлі жбурляти[98].

Один з видів збройних сил, відомий як сили територіальної оборони, відзвітував про сто тисяч новобранців, прийнятих за перші десять днів вторгнення.

На багатьох ділянках фронту росіяни опинилися в меншості. Неспроможність захопити контроль над жодним аеропортом поблизу Києва змусила загарбників вдатися до непродуманої стратегії — наземного штурму з метою розгромити оборону Києва. На п’ятий день вторгнення, 28 лютого, комерційні супутники зафіксували велику колону російської військової техніки, яка рухалася з Білорусі на південь, до Києва. Колона мала понад шістдесят кілометрів довжини та тисячі бойових машин — причіпна артилерія та зенітні комплекси, танки й бронетранспортери, автоцистерни для пального і польові шпиталі. Стальна воєнна машинерія рухалася вперед ланцюгом, що тягнувся за обрій. Новини про колону змусили багатьох повірити у те, що Київ скоро оточать. Генерал Залужний сприймав це інакше. Колона прямувала у його пастку.

Щоб сповільнити просування ворога, українці підірвали головний міст через річку Ірпінь, яка протікає вздовж західної околиці Києва, і влаштували серію підривів на дамбі міського водосховища; вода з нього затопила береги Ірпеня й створила на шляху колони непрохідні болота. Російські формування продовжували сунути вперед з півночі, але незабаром у танків і бронемашин почало закінчуватися пальне, і вони утворили довжелезний ряд зручних мішеней на шосе північніше Києва. Для Залужного це був переломний момент.

— Що б не сталося далі, — сказав генерал, — наш план спрацював.

Мобільні групи українського спецназу пішки підкрадалися до колони, випускали ракети з переносних протитанкових комплексів і зникали у лісосмузі. Погода їм сприяла. Наприкінці лютого земля не промерзла натвердо, і російські танки не могли легко з’їхати із шосе та просуватися полями й лісами. Хто намагався, зазвичай застрягав у болоті, інші машини мусили або витягати загрузлого товариша, або кидати. Українські бойові дрони «Байрактари», куплені у Туреччини незадовго до вторгнення, поливали ракетами російську техніку, ще більше перешкоджаючи її руху. Зняті з повітря кадри дронових ударів ширилися соцмережами та неабияк підіймали моральний дух.

Генерал Залужний відстежував операцію з бункера і не міг повірити у масштаби російського провалу. Він вивчав письмові праці свого супротивника, генерала Валерія Герасимова, командувача російських збройних сил, який був на сімнадцять років старший за Залужного. Український головнокомандувач навіть тримав примірник обраних робіт Герасимова у своєму кабінеті.

— Він надзвичайно розумний, і мої очікування від нього були грандіозними, — розповів мені Залужний. — Я виріс на російській військовій доктрині та досі вважаю, що вся військова наука зібрана в Росії.

Однак росіяни воювали не так, як він очікував. Найбільшою хибою загарбників був брак уяви, неспроможність адаптуватися до змін на полі бою. Російська система управління досі наслідувала радянську модель, де відсутня культура ініціативи серед молодшого офіцерського складу. Вони робили лише те, що наказують, і отримували догани за несанкціоновані вчинки. Зустрівши несподівано завзятий опір і не маючи можливості поповнити запаси, росіяни не відступили, не вдалися до якогось іншого підходу, як того вимагали умови війни.

— Вони просто зігнали солдатів до купи, на смерть, — підсумовував Залужний. — Обрали сценарій, який влаштовував мене найбільше.

* * *

Думка про те, що Україна може вистояти перед навалою, скоро перестала видаватися найважливішим союзникам Зеленського маячнею. На початку березня лідери США і НАТО усвідомили, що російська армія не настільки потужна, як вважалося. Елітних спецназівців з путінських повітряно-десантних військ косили по всіх околицях Києва. Втрати серед десантників росли з такою швидкістю, що вести якийсь надійний підрахунок стало важко. Офіційні цифри від російського Міністерства оборони називали майже п’ятсот солдатів убитими та понад півтори тисячі пораненими за перші десять днів вторгнення — тривожна кількість за мірками сучасної воєнної справи. Незалежні оцінки називали числа принаймні на порядок вищі, зокрема, тисячі солдатів, сотні бронемашин і десятки повітряних суден було втрачено за перший тиждень війни[99].

Військове керівництво західних столиць уважно спостерігало за боями, вносячи корективи у своє розуміння російської загрози. Залужний зі своїх приміщень у бункері підтримував тісний зв’язок зі своїм американським колегою, генералом Марком Міллі, головою Об’єднаного комітету начальників штабів. За збігом обставин, приблизно в цей час Міллі призначили нового перекладача, і переклади телефонних розмов стали кострубатими й плутаними, створюючи між двома командувачами простір для непорозумінь. Коли вони намагалися розробляти стратегію та обмінювалися розвідданими, деякі зауваження Міллі видавалися Залужному образливими.

— Міллі усе ставив і ставив навідні запитання щодо того, чи планую я десь евакуюватися, — згадував він. — Я відповів: «Не розумію вас».

Залужний командував армійськими підрозділами проти наступу Росії з 2014 року, відколи Путін відправив свої війська окупувати Крим і захопити частину сходу України. Для Залужного війна тривала вже вісім років.

— Просто тепер вона поширилася, — пояснив він Міллі. — Я не втік тоді й не збираюся тікати нині. Ми битимемося до кінця.

(Представник влади США, який брав участь у цих телефонних розмовах, казав мені, що Залужний висловив свої погляди навіть у різкіших виразах, вимовивши щось на кшталт: «Я помру тут. Готовий померти»).

Коли вони обговорювали битву за Гостомель і загалом нездатність росіян узяти Київ менш ніж за тиждень, Міллі не приписував цей успіх хитромудрому українському плануванню. Вважав це радше військовим дивом.

— Сказав мені: «Синку, тобі просто пощастило».

Цей коментар зачепив Залужного. Низка непередбачуваних факторів, починаючи з погоди, сприяла Україні у битві за Київ. Однак оборона не зводилася до самого везіння. Залужний контролював підготовку, розробляв стратегію, втілював її у життя. Один з вкрай важливих аспектів його плану полягав у тому, щоб за кілька днів до вторгнення перемістити й заховати системи протиповітряної оборони і військові повітряні судна. Коли ці системи пережили початковий шквал ракет і авіабомб, російські повітряні сили втратили шанс домінувати у небі. Тепер навала вступила в нову фазу, російські наземні підрозділи наближалися до околиць Києва, і, щоб залишитися живим, Залужний потребував допомоги. Під час телефонної розмови з Міллі 1 березня він пояснив, що без суттєвого припливу американської підтримки українські сили зможуть протриматися лише кілька тижнів.

— Через місяць, — додав Залужний, — я паду.

Україна, зокрема, потребувала літаків. Українські пілоти ніколи не керували літаками НАТО, зате мали багаторічний досвід польотів на МіГ-29, радянській машині, яку деякі європейські країни досі тримали у складі свого флоту. Польща погодилася віддати ці винищувачі українцям, якщо замість них США нададуть польським повітряним силам американські F-16. Адміністрація Байдена не схвалила цієї домовленості. У США боялися ескалації, яка втягнула б НАТО у війну з Росією або спровокувала б Путіна використати ядерну зброю в Україні. Міллі також хвилювало те, що сучасні російські винищувачі переманеврують старіші польські МіГи; останні не призначені виконувати найнеобхідніші для України завдання: забезпечувати прикриття з повітря своїх військ і бомбардувати війська ворога.

У той час як Залужний по телефону знов і знов повертався до питання винищувачів, Міллі наполягав на тому, що Україна має достатньо літаків. Залужний знав — це неправда.

— Я йому відповідаю: «Ні, генерале, якщо я вам кажу, що в мене залишилося лише два бомбардувальники, то так воно і є». А він мені: «Ні, за даними нашої розвідки, маєте сімдесят літаків».

Залужному відібрало мову. Генералові треба було воювати, а ці телефонні дзвінки забирали дорогоцінні години.

— Мені хотілося плюнути на підлогу й скрикнути: «Усе, досить діалогів!».

Відмовлялися американці й задовольняти запити щодо інших видів важкої зброї, зокрема, далекобійної артилерії, яка могла б зрівнятися з артилерією, що її використовували росіяни для обстрілу здалека українських міст.

— Через місяць, — казав Залужний, — нам терміново знадобляться нові боєприпаси та гроші. Я двічі-тричі запитав про це Марка Міллі, але зрозумів, що розвідка вводить його в оману.

Поклавши слухавку, Залужний збагнув, що варіанти в нього закінчуються. За перший тиждень боїв росіяни захопили близько п’ятої частини території України. Оточили Маріуполь і Херсон на півдні, а ті міста, взяти які не вийшло — як-от Харків на сході та Чернігів на півночі, — потерпали від нескінчених обстрілів і бомбардувань з повітря. Лінія фронту розтягнулася на понад дві з половиною тисячі кілометрів, збройні сили її не втримають без поставок зброї від Заходу. Однак Залужний у мить розчарування просто обірвав контакт зі своїм найвпливовішим союзником і відмовився відповідати на його дзвінки.

— Я не знав, до кого ще звернутися, окрім Зеленського.

Наступного дня генерал залишив свій командний пост і вирушив автомобілем через Київ на зустріч із президентом. Місто мало вигляд покинутого. Понад мільйон мешканців втекло. На великих перехрестях і розгалуженнях доріг стояли блокпости з бетонних плит і мішків з піском. Не всім їм вистачило б міцності, щоб ускладнити просування ворожого танка, але, видавалося, для бійців-добровольців у кожному районі було справою честі зводити ці барикади та доглядати за ними, грітися біля багаття, запаленого у металевій діжці, та вивішувати національний прапор.

Працівники офісу вітали Залужного на Банковій як героя. Усі їхні надії перемогти росіян покладалися на Збройні сили України, аж ось тут їхній командувач, у камуфляжі, схиляє голову, щоб пройти у бункерні двері. Зазвичай охоронці не дозволяли робити внизу фото. Утім, дехто з помічників Зеленського попросив генерала сфотографуватися разом у конференцзалі. Нарешті всі розсілися одне напроти одного за лакованим дерев’яним столом, і Залужний розповів президентові про свої бесіди з американцями та про рішення обірвати контакт із Міллі.

— Президент сприйняв це дуже зле, — казав мені згодом Залужний.

Так само зле сприйняли новини деякі помічники Зеленського, зокрема, відповідальні за дипломатію; на їхню думку, генерал ставив під удар відносини з найважливішим союзником України. Однак Залужний не відступав. Йому набридло просити американців про допомогу, а натомість отримувати лекції про потреби власного війська. Президенту доведеться знайти інший спосіб забезпечити зброю для ведення війни.

— Через місяць, — повідомив генерал Зеленському, — нам гаплик. Отже, ми повинні зробити щось уже тепер.

* * *

З бункера Зеленський міг зробити не так і багато. Він уже звернувся до світових лідерів — принаймні до тих, з якими мав зв’язок захищеною лінією. Президентській команді треба було скоригувати свою тактику, зробити вимоги більш наполегливими та чіткими, навіть якщо доведеться йти на додатковий ризик і порушувати правила дипломатичного етикету. Для початку охоронці президента мусили послабити умови його бункерного ув’язнення — щоб Зеленський почав приймати гостей і зустрічатися з журналістами особисто. Він мав залишатися головною новиною та формувати суспільну думку про війну. Зеленському потрібно було достукатися не лише до іноземних лідерів, а й до людей, що цих лідерів обрали, він мав схилити їх на свій бік та утримати їхню прихильність.

— Для нас війна — реальність, але для мільйонів людей по всьому світу — досі реаліті-шоу, — говорив мені пізніше тогочасний міністр закордонних справ України Дмитро Кулеба[100]. — Не в сенсі розваг, просто це щось, що бачиш на екрані.

В епоху вірусних відео і нескінченної стрічки новин глядачеві за тисячі кілометрів від України легко відчути себе зануреним у її трагедії. За словами Кулеби, президент ставив собі за мету підтримувати цей стан занурення якомога довше серед якомога більшої кількості людей по світу — і робити все можливе, аби утримувати глядачів на своєму боці.

— Коли хочеш, щоб хтось по інший бік екрана продовжував тебе дивитися і тобі співчувати, маєш дотримуватися певних правил, — пояснював Кулеба. — Ті самі правила працюють усюди, у маркетингових стратегіях, у військових стратегіях. Ти маєш перемагати, адже люди люблять переможців. Вряди-годи маєш дивувати їх чимось значним і несподіваним, адже нікому не цікаво стежити за тим самим, — провадив далі міністр. — Третє, тобі потрібен конкретний персонаж, який асоціюватиметься у глядача з твоєю історією та буде постійно у нього на очах. У нашому випадку це президент Зеленський. І останнє — тобі потрібна хороша історія, яку розповідатимеш. Історія про те, як менша нація дає прочухана більшій нації-агресорці. Як погані хлопці нападають на хороших хлопців, і хороші перемагають. Ось що людям подобається.

Третього березня, наступного дня після зустрічі з генералом Залужним у бункері, охоронці Зеленського пом’якшали, і помічникам президента дозволили організувати його першу від початку навали пресконференцію[101]. Кореспондентів із США, Німеччини, Ізраїлю, Туреччини та інших країн провезли мікроавтобусами крізь лабіринт військових блокпостів і барикад до заднього входу в Офіс, де ретельно обшукали. Коридори всередині стояли темні, вікна затуляли мішки з піском, і солдати освітлювали ліхтариками шлях до пресцентру на першому поверсі. Незабаром прибув Зеленський з кількома помічниками, усі в типовому для них вбранні воєнного часу: футболки та флісові куртки зеленого армійського кольору. Замість піти за трибуну, президент узяв стілець і прилаштував його на відстані простягнутої руки від репортерів у першому ряду, чим привернув до себе тривожні погляди охоронців з автоматами.

Зеленський перепросив за свій не надто здоровий вигляд:

— Ми спимо по три-чотири години вночі.

Однак, попри блідість президента, настрій він мав піднесений і тримав увагу авдиторії з енергією та відкритістю, які захопили декого з присутніх зненацька. Багато запитань викликали спалахи гніву, здебільшого на адресу західних лідерів, які відмовилися надати Україні необхідну зброю.

— Скільки людей мають загинути, скільки рук, ніг, голів має відірватися, щоб до вас достукатися?

Від початку вторгнення Зеленський щодня мав двадцять-тридцять телефонних дзвінків з іноземними лідерами, переважно союзниками, а вони й надалі відкидали його заклик впровадити над Україною безполітну зону.

— Якщо не маєте сили, мужності закрити небо, дайте мені літаки! — Він пом’янув невизначену угоду з Польщею про поставку МіГ-29. — Дайте їх нам!

Інколи тон відповідей видавався сварливим, навіть злісним. Однак час офіційної ввічливості минув. Щоб вижити у війні, Зеленський з командою мали захопити та контролювати увагу світу, змусити якомога більше народів відчути навалу так, як її відчуває Україна: загрозою їхньому життю, їхнім цінностям, їхньому існуванню як демократіям. Думок і молитов про мужність Києва недостатньо. Іноземні уряди та, головне, їхні громадяни мають діяти, жертвувати — якщо не власною кров’ю, то бодай однією-двома зручностями. Методи, за допомогою яких доноситиме ці тези Зеленський, виявляться куди витонченішими за мегафон, із яким вийшла на поле бою Росія. На фронті пропаганди Україна одразу мала переваги. Вона була жертвою несправедливості, а Росія — агресоркою. Однак це не гарантувало того рівня підтримки, якого Україна потребувала для продовження боротьби. Минулі війни показали, як мало важить на полі бою світове співчуття. За роки правління Путін влаштував килимові бомбардування Чечні та Сирії, вдерся до Грузії та анексував Крим, щоразу викликаючи хвилю міжнародної відрази та висвітлення в медіа, які неминуче згасали. Росіяни не мали причин очікувати в Україні інших результатів. Вважали своїх супротивників зграєю самозванців і клоунів. Однак прорахувалися. Зеленський із командою, як продюсери та артисти, розуміли силу сприйняття не гірше за будь-якого кремлівського пропагандиста — а, можливо, й краще. За роки у шоу-бізнесі вони навчилися викликати емоції, надихати та захоплювати авдиторію, і бачили в цьому своє найважливіше завдання; напевне, найефективніший спосіб підтримати героїчні зусилля армії. У той час як генерал Залужний зосередився на полі бою, президент узяв собі за мету тиснути на Захід щодо допомоги, і ця синергія в їхніх стосунках триватиме довгі місяці, доки між ними не з’явиться тріщина.

Нині ж президент ще не набув достатньої впевненості чи досвіду як лідер воєнного часу, щоб нехтувати рішеннями військового командування. Роль Зеленського стосувалася не стільки самої війни, скільки її сприйняття, і він мав таланти, щоб добре із цим впоратися. Водночас він, видавалося, цінував можливість не лише бути свідком історії, а й творити її. Багато хто з його помічників почувався так само; один зізнався мені, що отримував своєрідну «мазохістську насолоду» від життя в бункері та переваг, які воно надавало, — бути дотичним до подій, що змінюють світ. Зеленський нечасто говорив про такі почуття. Однак також знаходив задоволення у цьому винятковому становищі влади та впливу. Попри небезпеку і стрес, розлучення із сім’єю, вагу відповідальності, яку він ніс, і жахи, які спостерігав щодня, президент відчував себе привілейованим, навіть щасливим виконувати цю запропоновану долею роботу. У найважчі дні вона дарувала йому глибоке відчуття сенсу, допомагала почуватися живим.

— Моє життя сьогодні прекрасне, — відповів Зеленський наприкінці пресконференції на запитання, як він тримається. — Я почуваюся потрібним.

Минулий тиждень, хоча моторошний і трагічний для президента та його країни, виявився також найбільш захопливим і змістовним у його житті. Він не проміняв би цей тиждень на жоден комфорт і безпеку свого старого життя кінозірки.

— Мені здається, найголовніший зміст життя — що ти потрібен, що ти не порожнеча якась, що просто дихає, ходить і їсть. Жити, знати, що певні речі залежать від того, що ти живеш, і відчувати, що твоє життя важливе для інших.

РОЗДІЛ 7. БУНКЕР

Однієї ночі на початку березня двоє президентських помічників засиділися допізна у конференцзалі в бункері — пили віскі з колою та відстежували новини. Увагу привернуло повідомлення з південного фронту. Росіяни почали обстрілювати найбільшу атомну електростанцію в Україні — власне, найбільшу в усій Європі. Розташована в Енергодарі, приблизно за сто кілометрів від рідного міста Зеленського, станція мала шість ядерних реакторів, які виробляли електроенергію для майже всієї північно-східної України. Кілька днів тому люди із сусідніх містечок встали з прапорами та барикадами проти російських військ, що просувалися до АЕС. Загарбники ненадовго відступили. Тепер повернулися з наказом захопити станцію.

— Вони просто гатили по ній з танків, — розповідав Кирило Тимошенко, перший з помічників Зеленського,[102] хто побачив новини тієї ночі[103].

Камери спостереження на станції передавали наживо кадри бою в урядову комп’ютерну мережу, і Тимошенко вивів їх на великий екран у конференцзалі. Кулі з кулеметів розрізали пітьму білими смугами та вгризалися в адміністративну будівлю станції. Від запалювальних снарядів спалахнула пожежа. Станцію охороняв невеликий загін Нацгвардії, який чинив запеклий опір. Тимошенко зателефонував командирові загону та пішов шукати у бункері своє начальство.

— Я блукав коридорами, шукав людей і натрапив на президента. Той, схоже, щойно закінчив тренування, і я повідомив: «Там танки обстрілюють атомну електростанцію. Точиться бій».

Адміністратори станції через гучномовці зверталися до нападників:

— Негайно припиніть вогонь! Ви наражаєте на небезпеку весь світ!

Це не діяло. Прислати підкріплення захисникам станції не могли. Усі загони були задіяні на інших ділянках фронту, що залишило Зеленському лише один спосіб вплинути на ситуацію. Він підготував заяву, сів перед своїм ноутбуком у бункері й зачитав уголос:

— Європейці, прошу, прокиньтеся! Уперше в нашій історії, в історії людства, держава-терорист вдалася до ядерного тероризму. Там шість ядерних реакторів. Шість!

Тієї ночі на моєму телефоні засвітилися повідомлення від однієї з помічниць Зеленського — з проханням висвітлити цю історію. «Можливий початок ядерної зими, — писала помічниця. — Путін остаточно втратив розум». Над Києвом вставало сонце, а світом ширилися новини про напад на АЕС. Наступного дня у кількох європейських містах зібралися великі демонстрації проти навали, а генеральний директор МАГАТЕ (Міжнародна агенція з атомної енергії) попередив, що напад Росії на електростанцію створив «безпрецедентну загрозу» ядерної аварії.

Усе це не дало помітного ефекту. Росіяни перебрали контроль над станцією та взяли її персонал у заручники, змусивши працювати під дулом автоматів. Пізніше окупанти використовували станцію для зберігання своїх боєприпасів, пального і бойової техніки, адже були певні, що Україна не стане обстрілювати атомну електростанцію. Сусідні міста потрапили під інтенсивний вогонь російської артилерії, розташованої на станції, і Зеленський ніяк не міг їх зупинити.

Від керівників АЕС він дізнався, що у випадку аварії наслідки можуть бути у кілька разів страшнішими за наслідки Чорнобильської катастрофи 1986 року.

— Найжахливіше, — описував згодом ту ніч голова Офісу Президента Андрій Єрмак, — коли намагаєшся робити усе можливе, але фізично не можеш зробити нічого, щоб вплинути на події.

* * *

Попри відчуття безпорадності, ніхто в бункері на тій ранній стадії вторгнення не впадав у розпуку. Надто багато справ треба було робити, надто багато пожеж гасити й криз приборкувати. Зеленський і дехто з його помічників пізніше описуватимуть перший тиждень навали як один нескінченний день. Утім, зрештою всі вони звалилися. Адреналін вичерпався, і перевтома почала даватися взнаки. Їжі в бункері у той час було небагато. На зустрічах по руках ходили пакуночки з цукерками, а на загальній кухні можна було знайти м’ясні консерви та черствий хліб. Один міністр розповів мені, що багато днів тримався на самих шоколадних батончиках і в процесі трохи набрав ваги. Утім, тривога здебільшого притлумлювала голод президентської команди та поступово їх виснажувала. Обличчя Зеленського набуло блідо-жовтого відтінку, він скаржився на брак сонячного світла, на неможливість подихати чистим повітрям.

Президент піднімався ліфтом до головних поверхів ненадовго, лише щоб зробити заяву з пресцентру або записати відеоповідомлення на доказ того, що він не полишив свого поста. На цих записах Зеленський мав доволі добрий вигляд, посміхався, здіймав у повітря кулак. Проте відпочивав так мало, що співробітники почали хвилюватися за його здоров’я. Якось раннього ранку він забрів до бункерної конференцзали, і одна з помічниць-правознавиць спіймала себе на думці, що президент нагадує ходячий труп.

— Жива людина не може мати такого вигляду, — казала помічниця, Лілія Пашинна.

Президент пробурмотів ранкові вітання, до всіх і ні до кого.

— Я навіть відповісти не змогла, — ділилася зі мною Пашинна. — Ніколи не бачила людську істоту в такому стані.

Інші члени команди почувалися не краще. Міністр оборони Олексій Резніков відчув на другий тиждень вторгнення, як з нього витікають останні сили. Він був здоровий та м’язистий як на свої п’ятдесят п’ять років. Завзятий аквалангіст і парашутист, Резніков зняв серію коротких фільмів про ще одне своє хобі — їзду на квадроциклах і багі. Однак у березні зрозумів, що виснаження вб’є його швидше, ніж росіяни.

— Я влаштував собі психотерапевтичну сесію, внутрішній діалог, де запитав: «Що гризе тебе найдужче?».

Виявилося — щоденна ранкова рутина: прокинутися близько п’ятої після однієї-двох годин сну і змусити себе подивитися новини та відповісти на повідомлення.

— Моя психіка підказувала, що я цього не витримаю.

Треба було берегти енергію, готуватися, за висловом Резнікова, «не до спринту, а до марафону».

Зеленський дійшов такого самого висновку, і його життя у бункері незабаром стало організованішим. Першу відеоконференцію у щоденному розкладі перенесено на сьому ранку, тепер він встигав поснідати — незмінною яєчнею, — переш ніж пройти коридором до сходів і піднятися зі своїх кімнат до конференцзали. Завдяки деяким порадам від співробітників дні президента набули чіткішої структури та складалися з низки заяв, зустрічей, інтерв’ю, які зазвичай проводили дистанційно з допомогою ноутбука чи телефона.

Відповідно до нової комунікаційної стратегії Зеленський розширив свою цільову авдиторію далеко за межі кола колег у західних столицях. У день нападу росіян на атомну електростанцію, 4 березня, він виступив наживо по відеозв’язку перед великими натовпами, що зібралися підтримати Україну в семи містах Європи, зокрема, Франкфурті, Празі, Вільнюсі та Відні, де розташована штаб-квартира Міжнародної агенції з атомної енергії. Наступного дня звернувся по відео до двохсот з лишком членів Конгресу США. Тиждень по тому дав ще одну довгу пресконференцію, другу за десять днів, у залі, заповненій кореспондентами з усього світу.

Уночі Зеленський і надалі не міг нормально спати, почасти через набуту звичку витріщатися на свій розклад дня, навіть коли цей день уже позаду.

— Безглуздо ж, — скаржився він мені. — Це той самий розклад. Я ж бачу, що на сьогодні вже все закінчилося. Але переглядаю його кілька разів і відчуваю — щось не так.

Президент надсилав повідомлення чи телефонував помічникам, продовжував обговорювати плани та обіцянки, під час цього часто підіймав людей з ліжка. У такі хвилини заснути йому не давала зовсім не тривога.

— Це мене сумління мучить, — казав він.

Надто великий був попит на його час, забагато брифінгів і телефонних дзвінків, забагато запитів від збройних сил і членів уряду, забагато трагічних подій, що вимагали уваги Зеленського, його реакції. Керівник офісу, хоч як складно це було, намагався визначити пріоритети й не знехтувати якимсь надважливим завданням чи надзвичайною ситуацією.

— Після людського життя найцінніше, що маємо — це час, — написав мені з бункера Єрмак на початку березня. — Мусимо завжди витрачати його ощадливо. Кожне рішення треба приймати якнайшвидше. Дещо на сьогодні слід робити вчора. З таким темпом, під таким тиском впорається лише надійна команда. Випадкових людей тут немає.

У той час у бункері, крім охоронців і солдатів, жили близько двох десятків помічників і радників президента. Правознавиця Пашинна була єдиною жінкою. Раніше обов’язки молодої юристки у штаті керівника офісу складалися з перевірки юридичних та інших паперів, перш ніж їх відправлять президентові на підпис. Тепер вона приймала дзвінки щодо поставок зброї та координувала розподіл гуманітарної допомоги. Цю роль Пашинній ніхто не нав’язував, то був лише її вибір. У ранок вторгнення вона прибула на роботу і, побачивши в кабінетах повно солдатів, вирішила попросити в одного з них зброю — для захисту, якщо росіяни прорвуться крізь ворота. Боєць погодився показати, як користуватися автоматом. Відтак Пашинна написала повідомлення Єрмаку, своєму шефові: вона знає, як стріляти, і не збирається покидати Офіс. Єрмак відповів вдень — нехай Пашинна запитає когось з охоронців, як потрапити в бункер. Там, унизу, ніщо не нагадувало звичну атмосферу Банкової.

— Ніхто не жартував, — розповідала Пашинна. — Жодного сміху.

За умовами проживання в бункері персонал мав підписати конфіденційну угоду, яка забороняла розголошувати інформацію про планування й розташування об’єкта, його вигоди. Пізніше ці обмеження послабили, але мешканці бункера додержували обіцянки тримати таємницю, доки ризик російської облоги залишався високим. Дехто вирішив озброїтися. Президент також мав пістолет, хоча із собою не носив. Набагато пізніше один журналіст запитав про пістолет, і Зеленський нагадав про те, що росіяни могли захопити його в полон.

— Це ганьба, — підкреслив він. — Вважаю, що це ганьба.

Отже, пістолет призначався для цього? — уточнив журналіст. Не дати росіянам захопити Зеленського живим? Президент розсміявся:

— Ні, ну що ти. Ми самі себе — ні. А от відстрілюватися? Так.

* * *

Минали тижні, і побутові умови в бункері почали покращуватися. В кухні президентської резиденції готували гарячі страви та двічі-тричі на день спускали до загальної їдальні в бункері. Переважно то було типове меню кафетерію: варені сосиски, вареники з картоплею, гуляш, гречка й салати, заправлені майонезом. Дехто з персоналу нарікав на маленькі порції та дивувався, як на такій скромній кількості калорій виживають кремезні президентські охоронці.

На стіні їдальні висів телевізор з плоским екраном і цілодобово транслював національні новини. На всіх головних каналах показували те саме, і президент з командою навіть із бункера могли впливати на програму. Варто було лише зателефонувати чи написати керівникам студії, і ті не мали іншого вибору, окрім як підкоритися наказам з Банкової. В умовах воєнного стану радіохвилі вважають критичною інфраструктурою, і в ім’я національної оборони держава може робити з ними що завгодно. Для деяких помічників Зеленського це стало здійсненням мрії. Вони давно намагалися створити державний канал новин, рупор для влади, який люди по-справжньому дивилися б.

— У нас такого ніколи не було, — казав Кирило Тимошенко, відповідальний за цей напрямок.

Був лише телеканал «Рада», офіційний мовник парламенту, — транслював нудні кадри засідань Верховної Ради та мав жахливі рейтинги. У місяці, що передували вторгненню, влада почала вкладати в цей канал гроші: будувати ретельно продумані декорації та підбирати ведучих для політичних токшоу і випусків останніх новин[104]. Однак «Рада» навіть і близько не могла конкурувати з усталеними інформаційними каналами, що перебували під контролем українських олігархів і політиків, налаштованих проти Зеленського, і на кожному кроці критикували його уряд.

Тепер, коли країна опинилася у стані війни, офіс попросив ці канали відкласти політику й згуртуватися навколо президента. Дехто з керівників медіа спершу опирався.

— Казали, що хочуть вести трансляції окремо, хочуть мати кожен свій інформаційний марафон, — розповідав Тимошенко, який вів ці переговори. — Ми ж запропонували єдину трансляцію з єдиною редакційною радою. Коли вони почули наші аргументи, то погодилися.

З великих каналів відмовився лише «5 канал», що належав основному супернику Зеленського, колишньому президентові Петру Порошенку. Той не погодився вступити в консорціум. Однак усі його головні конкуренти долучилися до президентської ініціативи. Результатом став телемарафон «Єдині новини», цілодобовий потік новин і коментарів, який транслювався на всіх провідних телеканалах. Він передавав останні новини про бойові дії та найнеобхідніші поради — де ховатися, коли евакуюватися, як виживати. Телемарафон також ніс у кожну родину послання Зеленського про опір і стійкість. Нічого схожого в Україні не було з радянських часів, і критики скаржилися, що все це відгонить пропагандою воєнного часу. Продюсери телемарафону не мали редакційної незалежності. Тимошенко брав участь у їхніх планувальних та стратегічних сесіях, пильнував за тим, що випускають в ефір[105]. Не соромився зателефонувати студії і дорікнути на те, що програма виставила Зеленського у негарному світлі або ж задалеко відхилилася від офіційної лінії. У результаті телевізійні новини подавали цензурований образ президента[106].

Українці, наприклад, навіть не здогадувалися, що Зеленський з командою тримали в бункері запаси алкогольних напоїв навіть після того, як уряд обмежив їхній продаж по всій країні[107]. У своїх особистих кімнатах президент при нагоді наливав вина помічникам, які сиділи разом з ним за круглим столом — проводили пізню нараду чи вечеряли разом. Зеленський розумів, що людям треба розслабитися і провітрити голову, намагався не втрачати почуття гумору.

— Без нього ми всі впали б у меланхолію, а туди не можна, якщо хочеш перемогти, — розповідав мені Зеленський згодом. — Нашою метою було принаймні не програти. Тож ми не мали права піддаватися слабкості й паніці та перетворюватися на тюхтіїв.

З благословення президента в бункері невдовзі облаштували невеличкий тренажерний зал — біля входу, де ширина коридору дозволяла поставити приладдя. Там були штанги з набором дисків, гантелі та лава для жиму лежачи, якою Зеленський послуговувався регулярно, часто серед ночі. Пізніше принесли стіл для пінг-понгу й почали проводити невеликі турніри. Єдиним, хто міг переграти президента у настільний теніс, був його давній друг Давид Арахамія, законодавець і перемовник. У піднятті ваги компанію президентові часто складали керівник офісу Єрмак і голова президентської служби безпеки Максим Донець.

Вряди-годи Зеленський запрошував своїх працівників подивитися фільм у конференцзалі — там був найбільший телеекран у бункері. Навколо вибору фільму для перегляду точилися жваві дискусії, хоча останнє слово було за Зеленським. Серед його кумирів у дитинстві були радянські кінорежисери, як-от Леонід Гайдай, чиї роботи попри сувору цензуру тих часів все одно залишалися чарівними та зазвичай смішними. В одній із них Іван Грозний помінявся місцями з кербудом — керівником радянського житлового будинку. Для покоління Зеленського ці фільми були класикою, а їхній перегляд — ритуалом. Однак у бункері президент зрозумів, що більше не може терпіти радянські комедії, які з дитинства формували його особистість.

— Вони викликають у мене відразу, — казав він.

Війна їх отруїла. Замість радості й ностальгії, що їх колись навіювали ці фільми, тепер Зеленський відчував холодну нудотну порожнечу.

Команда віддавала перевагу новинкам Голлівуду. Першим подивилися бойовик «13 годин» про трагічну облогу американського посольства у Бенгазі, Лівія, 2012 року. Декого сюжет зачепив за живе, адже надто перегукувався з їхньою реальністю. У фільмі група урядовців переховується в укріпленій резиденції, доки їх звідти не витягують і не вбивають. Сцени насилля настільки нагадували найгірші страхи радників Зеленського, що один з них не витримав і пішов спати.

Коли хотілося усамітнитися, вибір варіантів був невеликий. Лише одиниці з вищих посадовців мали окремі помешкання. Решта в основному жила по двоє у крихітних кімнатах. Меблювання складалося з письмового столу, лампи, кількох полиць — і ледь лишалося місце, щоб двійко-трійко людей могли витягнути ноги й поспати. У перші дні співробітникам, які почувалися виснаженими, доводилося блукати коридором у пошуках порожньої кімнати, де можна було б на кілька годин провалитися у сон. Згодом кожен обрав собі постійне місце, на зміну грудкуватим матрацам прийшли тверді розкладачки, вузькі, та все ж трохи зручніші. Вентиляційні канали мали металеві решітки з отворами у вигляді рибної луски; крім них та українських прапорів на стінах, іншого декору не було.

У жінок, тих небагатьох, що мешкали в бункері, виникали додаткові незручності, пов’язані з приватністю та гігієною. Юристка Пашинна у перший день навали не взяла із собою на роботу навіть змінного одягу — і додому не поверталася тижнями. Тож хтось із прибиральників бункера приніс їй одяг та інші необхідні речі. Працівники з обслуги бункера, майже всі жінки, мали окрему вбиральню з душем, і запрошували Пашинну ними послуговуватися. Дні минали в постійній метушні з невідкладних справ і надзвичайних ситуацій. Директори лікарень телефонували й вимагали евакуювати пацієнтів. Напіввійськові загони добровольців дзвонили й просили зброю та припаси. Пашинна спорядила цим загонам стільки бронежилетів, що колеги стали називати її Ліля-Бронік. Прізвисько прижилося.

Щоб допомогти команді з безкінечним потоком справ, Зеленський запросив жити в бункер ще персонал офісу. Багато хто зголосився. Серед тих, хто прибув пізніше, опинився Сергій Лещенко, відомий журналіст, коментатор і колишній депутат, який консультував виборчу кампанію Зеленського 2019 року. Довготелесий і балакучий, з повним набором ортодонтичних брекетів, які надавали йому молодшого вигляду, сорокаоднорічний Лещенко на момент вторгнення працював у наглядовій раді державної Укрзалізниці, і перші дні роз’їжджав країною на імпровізованих рекогносцирувальних потягах, які виявилися цінним джерелом розвідданих про розташування й пересування ворожих військ.

На той час невеликого українського флоту розвідувальних дронів катастрофічно не вистачало для спостереження за всім фронтом, і армія мала лише обмежений доступ до супутникових знімків. Зате по всій Україні розкидано тисячі залізничних станцій, і на багатьох із них співробітники почали виконувати роль спостерігачів, виявляти наближення російських танків і літаків та передавати інформацію начальству й далі по ланцюжку. Телефон Лещенка став центром зі збору та обробки цих депеш, які він пересилав контактам з президентської адміністрації. На другому тижні навали Єрмак запросив Лещенка жити в бункер. У команді вирішили, що його досвід журналіста й блогера стане в пригоді для протидії російським наративам про війну. Спускаючись під землю вперше, Лещенко не уявляв, чого очікувати. І, на свій подив, потрапив в атмосферу, що зовнішньо й за відчуттями нагадувала підводний човен у ворожих водах. Усі суворі й пильні, збуджені відчуттям небезпеки. Зеленський, який завжди був вимогливим шефом, у бункері став ще нетерпимішим до неробства. Хотів знати, чим зайняті члени команди, що в них далі за розкладом, що вони можуть або мають робити.

Звичні офісні інтриги та миття кісточок, судячи з усього, відкинуто. Стару ворожнечу тимчасово забуто. Навіть найпрозаїчніші завдання — скласти чернетку пресрелізу, скажімо, або накидати ключові питання для президентської телефонної розмови — працівники сприймали як справу надзвичайної значущості. Керівництво цими людьми створювало такий рівень стресу, який Лещенко рідко відчував у своєму житті, і це дивним чином впливало на відчуття часу — розтягувало його, ніби в галюцинації. Дні сприймалися годинами, а години — днями. Страх, казав мені Лещенко, ставав гострим лише у хвилини перед сном.

— От тоді реальність доганяє. Тоді лежиш і думаєш про бомби.

Хоча вони знали, що російські сили наблизилися до столиці, бої у передмістях часом видавалися далекими. Президент зі співробітниками здебільшого сприймали лінію фронту через екран, адже кадри битв і ракетних атак часто з’являлися у соцмережах раніше, ніж військові могли доповісти Зеленському деталі. Президент з помічниками нерідко збиралися навколо телефону чи ноутбука та осипали прокльонами світлину руйнувань або вітали радісними вигуками удар дрона по російському танку.

— Оці кадри були улюблені, — показує Лещенко відео, на якому в повітрі вибухає російський гелікоптер.

На деяких відео російські солдати корчилися в муках після того, як поруч вибухнула граната чи снаряд, але помічники президента не відчували співчуття до вбитих на цих моторошних кадрах, не мали жалю до їхніх страждань. Смерть загарбників була одним з небагатьох джерел оптимізму в бункері, поруч із воєнними баладами, що їх українці складали, записували на відео та публікували онлайн. Деякі розлетілися по всій країні та грали без перерви. Ось одна з них:

А наші люди, а українці

Проти русні об’єднали вже цілий світ,

І скоро зовсім русні не буде,

А буде мир на всій землі.[108]

Для членів адміністрації, що залишалися на поверхні, війна відчувалася ближчою, а загрози — сильнішими. Багато хто почав жити як кочовики: переїздити з місця на місце, щоб мінімізувати ризик викрадення.

Дехто з них розповів мені, що найбільша небезпека тоді походила від російських ударних груп, які проникли до Києва й полювали на Зеленського та його близьких помічників. Однак рішення держави роздати громадянам зброю також зробило пересування містом небезпечним. У самому лише Києві влада видала двадцять п’ять тисяч одиниць стрілецької зброї звичайним мешканцям, які допомагали комплектувати блокпости чи патрулювати вулиці. Багато хто не проходив жодного військового вишколу та був наляканий до нестями. Вночі вони часто відкривали вогонь по людях, які наближалися до позиції автомобілем чи пішки, і це призводило до численних втрат. Міністр внутрішніх справ Денис Монастирський згадував випадок, коли на такому імпровізованому блокпості українського генерала витягли з авто, кинули долілиць на землю та обшукали. Невдовзі по тому міністерство наказало, щоб за кожен блокпост відповідав принаймні один поліціянт.

Депутати Верховної Ради також мали право на стрілецьку зброю. В одному з пунктів видачі у Києві жінкам-депутаткам видавали пістолети, а чоловіки отримували автомати[109]. Спікер парламенту Руслан Стефанчук тісно спілкувався з головами парламентських фракцій та комітетів, які збиралися переважно по відеозв’язку.

— Усі маємо визнати одну річ, — казав він їм. — Не кожному поколінню українців випадає честь померти за незалежність своєї держави.

Одних політиків ця ремарка надихнула, інших налякала. Парламент не мав ресурсів, щоб забезпечити депутатам охорону. Вони мали подбати про себе самотужки.

Довелося переховуватися навіть Стефанчукові — разом з одним помічником і двома охоронцями. Як наступник президента в разі його загибелі, голова Верховної Ради не міг залишатися в урядовому кварталі разом із Зеленським. Тож Стефанчук переїжджав, жив то у друзів, то в урядових будівлях у столиці та в передмістях. Якось дорогою до такого будинку-сховку охорона спікера одержала звістку про російських бомбардувальників у небі. Авто звернуло із шосе на ґрунтову дорогу, яка привела до ферми. Назустріч їм вийшов господар, трохи сполоханий появою озброєних чоловіків. Відтак повернувся до будинку приготувати гостям гарячої їжі. Стефанчук, одягнений у військовий однострій величезного розміру, вирішив роздивитися садибу. На порозі хліва його привітав сморід гною. З напівтемряви на Стефанчука дивилося невеличке стадо кіз і корів, очі в них були майже такі ж спантеличені, як і в спікера.

* * *

Родина Зеленського переховувалася близько двох місяців, але їхня охорона поступово послабила правила й дозволила послуговуватися інтернетом і пристроями. У квітні Олені з дітьми вже не доводилося переїжджати так часто, як на початку вторгнення. Соціальні мережі дали їм можливість переживати війну через екран, як і більшості українців.

— Ми всі жили у такому стані, — згадувала Олена той період. — Від новини до новини.

Навіть коли Україна почала наступати на полі бою та отримувати більше підтримки від Заходу, трагедії війни траплялися щодня — ракетні удари, повідомлення про ґвалтування й катування, масове затримання цивільних у російських фільтраційних таборах. Новини про ці події викликали напади розпачу, і щоб з ними боротися, Олена суворо дотримувалася режиму: уроки або читання з Кирилом, приготування їжі з Олександрою, електронне листування з друзями та співробітниками, заплановані телефонні розмови з президентом, коли він міг виділити трохи часу.

— Найважчими були ночі, — зізнавалася Олена. — Усі засинають — діти, охоронці, і ти залишаєшся із самими лише дурними, пригніченими думками, та ще з огидною звичкою читати вночі новини.

Якось вона натрапила на допис, що розлетівся всією Україною. Кілька опублікованих онлайн сторінок із щоденника восьмирічного хлопчика на ім’я Єгор[110]. Він описував, через що пройшов разом з родиною під час російської облоги Маріуполя. На першій сторінці хлопчик великими літерами вивів слово «ВІЙНА» — і розпочав свою історію: «Я добре поспав, прокинувся, посміхнувся». Однак у наступних же рядках він повідомляє про смерть дідуся й поранення решти рідних. «У мене рана на спині, — пише Єгор круглястим почерком другокласника. — Зідрана шкіра. У сестри поранення голови. Мамі вирване м’ясо на руці й дірка в нозі». У щоденнику згадана нова подруга хлопчика, весела сусідка Віка з «хорошими батьками», та походи його бабусі по воду. Однак рядок, що вразив першу леді, містився майже наприкінці опублікованих сторінок: «У мене померли двоє собак і бабуся Галя. І моє улюблене місто Маріуполь». Автор цих слів був лише на рік молодший за сина Олени, і він покрив свій щоденник такими ж малюнками, до яких вдавався Кирило: охоплені полум’ям будівлі, фігури з автоматами й танки, люди, що стікають кров’ю на землі.

— Я не могла уявити, — розповідала мені потім Олена, — що відчувала ця дитина, яка жила у сучасному суспільстві, ходила до школи, грала в спортивні ігри, мала хобі, користувалася інтернетом. У нього, напевно, були улюблені герої Марвел, аж раптом він сидить у підвалі, дивиться, як умирають його близькі, як люди п’ють воду з калюжі…

На той час, коли щоденник Єгора з’явився онлайн, хлопчика вже евакуювали в безпечне місце. Проте Олена розуміла, що такий досвід залишить шрам на все життя.

— Таких дітей і дорослих тисячі, вони бачили, як гинуть рідні, як знищують їхні домівки, — казала вона. — Їх врятували, але вони несуть відчуття провини через неможливість повернутися.

Відчуття провини самої Олени виникало через ізоляцію. Вона почувалася некорисною та безпорадною. Сумувала за чоловіком і не могла змиритися з правилами, які не дозволяли бути з ним поруч і брати активнішу участь у захисті країни. Водночас хотіла зробити усе необхідне, аби захистити своїх дітей від війни, особливо коли бачила тривожне зачарування нею Кирила. За місяць до навали йому виповнилося дев’ять, і старі улюблені заняття, як-от танці чи гра на фортепіано, його вже не надто цікавили. Така переміна теж викликала в Олени відчуття провини — провини матері, яка намагається захистити свою дитину. Хай би як вона старалася відволікти його музикою та малюванням, хлопчик бажав навчатися стрільби та бойових мистецтв. Твердо вирішив піти в солдати.

У розмовах із батьком Кирило почав давати військові поради, пропонувати, які саме системи озброєння варто придбати Україні. Президент тішився цими розмовами. Не поділяв занепокоєння дружини щодо одержимості сина військом.

— Він усе це вивчає. Шукає в інтернеті. Обговорює з охоронцями, — з помітною гордістю розповідав мені Зеленський. — Обожнює наші збройні сили, нашу армію, досконало знає нашу місію, що ми звільняємо, яке озброєння маємо, а якого нам бракує.

Якщо Кирило бажав обрати військову кар’єру, батька це влаштовувало. Однак матір — ні. Вона хотіла, щоб хлопчику повернули дитинство, з болем спостерігала за тим, як війна його забирає, висмоктує синову невинність, де б вони не намагалися сховатися, і як би не намагалися його вберегти.

РОЗДІЛ 8. БІЛИЙ АРКУШ

У перший тиждень березня, коли на околицях Києва ще точилися бої, президент почав наполягати на тому, щоб покинути резиденцію та побачити руйнування на власні очі, з’їздити до позицій з кількома найближчими повірниками.

— Вирішили все оперативно, — розповідав учасник поїздки Андрій Єрмак.

Камер не брали. Керівник президентської охорони погодився на цю авантюру лише за умови дотримання цілковитої секретності. Дехто з президентської адміністрації дізнався про поїздку лише через півтора місяця, коли тема спливла в нашому інтерв’ю.

Від Банкової Зеленський вирушив на північ правим берегом Дніпра — до дороги, що йде над греблею гідроелектростанції. Ліворуч простягалися вдалечінь сірі води Київського водосховища. Лише два тижні тому над ним летіли у бік Гостомеля російські ударні гелікоптери. Тепер тут було спокійно, десь на відстані приглушено гуркотіла артилерія. Президент продовжував їхати на схід, залишив позаду останні українські позиції та зупинився біля вузького моста, який позначав лінію фронту. Міст знищили, щоб не дати росіянам просунутися до Києва. Не в змозі переправитися, вони гатили снарядами через ріку, цілячись в укріплення українців на іншому березі. На дорозі утворилася вирва від вибуху, і Зеленський, здивований її розміром, підійшов подивитися. Ніби велетенський пазур видовбав у землі широченну діру. Президент розглядав усе довкола й відчував, як починають нервувати охоронці.

— Вони божеволіли, — визнав він пізніше.

Російські позиції були доволі близько, і вправному стрільцеві вистачило б одного влучного пострілу в президента, який не мав нагальних причин опинитися майже на передовій. Він не мусив вести військо в бій. Просто хотів зрозуміти, що відчувають його солдати.

— Я потребував їхніх емоцій, — запевняв він мене. — Що вони відчувають, у якій вони обстановці.

На зворотному шляху зупинилися на блокпосту, де чергувала змішана група солдатів і добровольців. Пора була обідня, і хтось із місцевих приніс усім каструлю свіжого борщу. Кухар мешкав неподалік. Застарий для служби у війську, зведення укріплень і біганини з автоматом, він вирішив годувати солдатів, це й буде його внесок у національну оборону. Борщ — густа страва зі свинини, буряка, капусти й картоплі — варив цілий ранок, і старий наполягав, що вистачить усім, навіть гостям з Банкової. Президент вагався.

— Не можу я брати їхню їжу.

Однак господарі припрошували. Ніхто не хвилювався через присутність президента. Сиділи гуртом, у межах досяжності російської артилерії, їли борщ із хлібом, балакали про Радянський Союз і про те, на що після його розвалу перетворилися росіяни.

Кухар мав рідних в Росії. Колись він був професійним спортсменом, змагався під радянським прапором. Старий сходив до свого авто і приніс з багажника медалі, що їх здобув у легкій атлетиці. Йому досі було важко примиритися з тим, що колишні співвітчизники прийшли сюди вбивати й мародерствувати, і він усе розповідав Зеленському, як ненавидить росіян. Перед від’їздом президент запитав солдатів, чи потрібно їм щось, напевно ж чогось не вистачає, він міг би прислати. Чоловіки були озброєні автоматами та ручними гранатометами. Через річку стояла армія з танками та артилерією. Утім, вони сказали, що всього вистачає.

— Вони нічого від мене не хотіли, — казав Зеленський. — Не скаржилися. Хотіли лише одного — перемоги.

Ця зустріч справила глибоке враження на президента. Він давно відчував спорідненість із солдатами на фронті, не лише через їхню мужність, а й через чесність. Відтоді, як він уперше до них навідався, минуло вісім років. Тоді, влітку 2014 року, Зеленський ще був просто гумористом без політичних амбіцій і їздив на передову виступати перед військом. Якось гастрольний автобус зупинився на узбіччі десь на сході, і Зеленський вийшов поговорити із солдатом, що багато місяців поспіль охороняв той самий блокпост і жив в окопах поруч. Востаннє він спілкувався із цивільним настільки давно, що заледве складав речення у щось зв’язне. Коли Зеленський запитав, чим може допомогти, солдат відповів: поговори зі мною.

— Ми згадуємо якісь моменти із життя, — пізніше казав Зеленський про ту поїздку на фронт 2014 року. — Буває, щось із дитинства. Найяскравіші. Перше слово дитина сказала. Перший раз до школи пішла. Оце був такий момент у моєму житті[111].

Тоді збройний конфлікт на сході тривав лише кілька місяців, але вже посіяв жорстокість і розкол, які вісім років по тому вибухнуть повномасштабною війною. Анексія Криму вперше дала Путіну відчути смак зовнішнього завоювання, і цей смак п’янив. Путін почав називати решту території України Новоросією[112]. Тієї весни по телебаченню заявив, що Росія «з різних причин втратила ці території. Однак люди залишилися». І він мав намір їх повернути. Агенти та прибічники Путіна на сході і півдні України невдовзі почали відтворювати таку саму тактику, до якої Росія вдалася для захоплення Криму. Брали під контроль урядові будівлі, призначали «лідерів» із-поміж сепаратистів, проголошували незалежність від Києва і запрошували російську армію собі на захист.

Подекуди ця схема спрацьовувала. На початку літа 2014 року російські довірені особи та воєнізовані угруповання взяли під контроль кілька міст і обширні території східного Донбасу. Однак там перемоги не були такими ж стрімкими й необтяжливими, як в Криму. Цього разу військові чинили опір. По всій країні формувалися й відправлялися захищати Донбас озброєні добровольчі загони[113]. На відміну від кримчан, мешканці сходу та півдня зовсім не мали єдності в бажанні порвати з Україною і підтримати путінське імперіалістичне уявлення про «російський світ», що існує всюди, де розмовляють російською. В Україні Путін підбурював російськомовних на протидію урядові і обіцяв їм свій захист.

— Ми фактично один народ. Київ — матір міст російських, — наголосив він на виступі в Кремлі. — На Україні живуть і будуть жити мільйони росіян і російськомовних людей. Росія завжди захищатиме їхні інтереси[114].

Переважна більшість людей в цих регіонах не хотіла захисту Путіна[115]. Тієї весни вони проводили мітинги та марші за українську єдність. У південній портовій Одесі не один день точилися вуличні битви між прихильниками та противниками революційного уряду в Києві. Одного особливо страшного дня в травні 2014 року під час зіткнень загинули десятки проросійських активістів, здебільшого згоріли живцем у будівлі, де шукали укриття[116].

Події розгорталися, і уникати війни Зеленському виходило все важче. У Києві стали звичними озброєні люди у камуфляжних одностроях, прикрашених нашивками новомодних добровольчих батальйонів України. Перед військкоматами шикувалися довгі черги з охочих долучитися до армії. Жоден із відомих коміків із команди Зеленського тоді служити не пішов, декого більше хвилювало власне майбутнє у кінобізнесі.

Коли Росія анексувала Крим, компанія Зеленського, студія «Квартал 95», мала у виробництві кілька спільних проєктів із російськими партнерами, зокрема ситком, що вже давно йшов на екранах, і продовження романтичної комедії. Руки Зеленського були зв’язані контрактами, він мав завершити ці фільми, але прямо висловлювати почуття до Росії йому ніщо не заважало. В останні свої місяці у Москві, де він прожив шість років, Зеленський зняв біля Червоної площі кілька сюжетів для щотижневого пародійного випуску новин. Він намагався зберігати легкий тон, але було очевидно, що почувається зрадженим.

— Я веду репортаж із серця Росії, — починав він, — якщо в неї взагалі залишилося хоч якесь серце[117].

Після анексії Криму продюсерська компанія Зеленського зачинила офіс у Москві та почала згортати співробітництво з російськими партнерами. Зеленський працював із багатьма найвідомішими кінопродюсерами Росії. Знав керівників провідних телеканалів. З деякими давно дружив. Після Криму вони перестали з ним спілкуватися.

— Почуття були обопільними, — казав він пізніше. — Усі зникли, ото й і все[118].

До кінця 2014-го Зеленський принципово припинив працювати в Росії. Наслідки для його бізнесу виявилися руйнівними. За оцінками Зеленського, після втрати російського ринку дохід студії скоротився майже всемеро. Прибуток за кожну годину телепрограм, що виробляла компанія, впав у середньому з 200 до 30 тисяч доларів. Зеленський міг би зменшити втрати. Московська цензура не накладала повної заборони на виступи українських виконавців. Концерти й фільми від студії «Квартал 95» залишалися дуже популярними й прибутковими. Щоб і надалі грати на тому ринку, Зеленському варто було б лише мовчати про політику та сконцентруватися на розвагах. В Україні його б за таке засудили. Хтось вважав би зрадником. З іншого боку, як комік він не був зобов’язаний говорити про Крим. Під час революції Зеленський довів, що вміє відкидати політичні питання і мовчати про свої погляди.

От тільки з Кримом було інакше. Зеленського це зачепило. Для нього Крим був такою ж важливою частиною України, як і Київ. Там безліч разів виступала команда «Кварталу», туди їздила у відпустку родина Зеленського. За рік до анексії він із дружиною купив у Криму літню квартиру, і біль від того, що цей регіон безжально відбирають, загострювали оплески та лестощі, які отримував Путін від свого суспільства, зокрема від деяких артистів, з якими Зеленський знався і працював від початку своєї кар’єри. Більшість росіян вважала анексію блискучим і безкровним актом помсти проти зухвалих українців та їхніх патронів на Заході. Для Зеленського, як і для мільйонів його співвітчизників, загарбання їхньої землі було катастрофічною зрадою. Після такого він не міг уявити, як із посмішкою вийде на сцену в Москві. Нехай навіть через це збанкрутує бізнес, який Зеленський понад десять років розвивав у Росії. Він визначився. Сказав:

— Багато артистів й надалі їздять туди виступати. Я їх не засуджую. Це їхнє бажання. Усе залежить від моральних принципів і внутрішніх відчуттів. Мені болить. Дуже болить.

Коли надійшла пропозиція виступити з окремим шоу в Росії за 250 тисяч доларів, Зеленський відмовився.

Постраждали і його особисті взаємини. Якось 2014 року ввечері у московському ресторані Зеленський посварився зі своїм близьким другом, відомим російським актором. Вони щойно випустили разом фільм, той якраз ішов у кінотеатрах.

— Він був чудовим другом, — згадував потім Зеленський. — Аж раптом почав казати мені, що Крим їхній.

Суперечка стала такою запеклою, що Зеленський схопив мікрофон караоке і виголосив промову для всіх росіян у ресторані.

— Послухайте! — кричав він. — Ваш народ забирає наш Крим!

Хтось викликав поліцію.

Відтак навіть родинні події не могли заманити його до Росії. Незабаром родичка Олени запросила їх до Москви на весілля.

— Ми не мали бажання їхати, — розповідала мені Олена.

З українського боку родини поїхав представником її батько, і, за словами Зеленського, на весіллі гості збуджено сперечалися про анексію.

* * *

Того літа, невдовзі після повернення з Москви, Зеленський вирушив у дорогу, щоб уперше в житті побачити війну зблизька. Це його змінить. Комедійна трупа за участі друзів дитинства Зеленського організувала гастрольний тур у район бойових дій, і подорожували вони не порожнем[119]. До них доєдналася група танцюристів — для музикальних номерів. Техніки везли розбірну сцену і кілька вантажівок з освітленням, динаміками, реквізитом і костюмами. Це нагадувало благодійне турне на підтримку збройних сил часів Другої світової — як-от турне американського коміка Боба Гоупа з групою артистів влітку 1944 року, коли вони перелітали з острова на острів у Тихому океані й виступали перед американськими військовими. Суттєва різниця полягала в тому, що для Зеленського війна була набагато ближча до дому.

Від Києва до передової по шосе гастрольний автобус міг дістатися швидше ніж за день. Часом вони опинялися лише за дві години їзди від рідного Кривого Рога.

Готуючись виступати перед солдатами, Зеленський написав новий матеріал. Головним номером стала пісня, яка відображала його почуття щодо революції та війни. Деякі рядки викликали оплески: «І Росії ми показали фак»[120]. Однак текст не був ані оптимістичним, ані надто патріотичним. Команда висловлює любов до України — любов, що не зникає попри нескінченні вади та зневіри країни. Революцію 2014 року, якій тоді було лише кілька місяців, змальовано як черговий акт масового обману, що не приніс нічого, крім душевного болю та ще одного «уряду ніяких». Пісня була ляпасом новому українському президентові Петру Порошенку, який щойно склав присягу і заступив на посаду. Однак солдатам на передовій сподобалося.

Під час концерту на авіабазі поблизу Маріуполя Зеленський спостерігав, як велика юрба — понад тисячу солдатів — схопилася на рівні ноги, дехто розмахував у повітрі автоматами, усі свистіли, кричали й танцювали на даху бронемашин. Далі кинулися до сцени за світлинами та автографами, а на знак подяки дарували артистам невеличкі сувеніри. Голомозий Євген Кошовий отримав пляшечку шампуню. Олександру Пікалову якийсь солдат запхав до кишені щось важке. Пікалов опустив до кишені долоню й намацав ручну гранату.

— Подарунок, — щасливо пояснив солдат; він не мав що ще запропонувати.

Серед дарунків були особистий жетон і балаклава, зняті з тіла проросійського бойовика, — моторошні сувеніри, але артисти їх прийняли.

Відтоді концерти у зоні бойових дій стали для Зеленського з командою традицією. Публіка, для якої вони роками виступали в Києві, складалася переважно з розпещених еліт, які могли собі дозволити квитки на шоу «Кварталу». Часто у залі сиділи ті самі брезклі політики, яких Зеленський висміював зі сцени. Жоден виступ, хоч би який смішний чи зворушливий, не змусив би ці пересичені тіла зірватися з крісел. Тут же, у зоні воєнних дій, усе було щирішим. Близькість смерті дозволяла не стримувати сліз. Звідси життя в Києві видавалося поверховим, позбавленим сенсу. Після поїздок на фронт Зеленський уже ніколи не вдовольниться самим лише шоубізнесом. Часом він відчував жаль і трохи сором за те, що сам не брався до зброї. Навіть коли не було війни, батьки захищали його від армії. Боялися, що старші солдати з нього знущатимуться, битимуть.

— Моя дитина обов’язково піде до війська, я цього хочу, — заявив Зеленський після першої поїздки 2014 року, коли його син лише вчився ходити.

Того літа Зеленський почав збирати гроші для армії. Суми не були гігантські. Перший значний донат улітку 2014-го склав мільйон гривень — приблизна вартість люксового авто, яким Зеленський їздив по Києву. Проте в наступні місяці він почав тиснути на колег із шоубізнесу, щоб ті підтримували армію, давали гроші на потреби війська та відвідували солдатів на фронті.

— Поїдьте, просто поїдьте, торкніться їх, потисніть руки, — умовляв Зеленський інших акторів і попзірок[121].

За його словами, військові почуваються відірваними від решти українського суспільства. Для еліт у Києві війна на сході — це щось далеке.

— Вони захищають наше майбутнє! — казав Зеленський про збройні сили. — І не відчувають, щоб усі ними пишалися.

* * *

Ідея Зеленського балотуватися в президенти почала пускати паростки під час поїздок на Донбас 2014 року. Серед його супутників був давній друг Юрій Тира, який під час цих турів був і техніком, і менеджером, і майстром з розв’язання будь-яких проблем. Тира, хоч і не артист, міг годинами розважати команду історіями про продажних поліціянтів і контрабандистів, яких зустрічав, керуючи своїми численними підприємствами — від логістики й туризму до імпорту люксових авто. Кремезний спостережливий лихослов та затятий курець, він — завдяки зв’язкам на митниці — був особливо вправним у перевезенні краму через кордон і мав розгалужену мережу друзів у війську, які часто просили Тиру дістати висококласне спорядження, як-от засоби нічного бачення, яких збройні сили придбати не могли через брак коштів. У першу свою поїздку із Зеленським до зони бойових дій Тира допомагав організовувати виступи на військових базах і помічав, як солдати впливають на Зеленського.

— Вони до нього підходили й казали, просто в лоба: «Володя, йди в президенти». Не кепкували. Говорили від душі.

Спілкуючись із військовими після виступу, Зеленський також вбирав їхній гнів на керівництво у Києві, особливо на президента Порошенка, якого почав вважати не просто корумпованим, а злочинно бездарним і корисливим. Дехто із солдатів, що тепер служили на Донбасі, під час російської окупації дислокувалися в Криму; вони розповідали Зеленському, що Україна була цілком спроможна організувати на півострові оборону проти росіян.

— Вони просто не отримали такого наказу, — переповідав Тира. — Їм звеліли зібратися й піти.

У серпні 2014 року, під кінець першого фронтового турне Зеленського, українські війська зазнали ще одного страшного розгрому, у якому пізніше звинуватять недбалість військового командування за президента Порошенка. У місті Іловайськ понад тисяча українських військових опинилися в оточенні росіян. Українці погодилися відступити, але росіяни відкрили вогонь по колонах, що виходили з оточення, і вбили сотні українських воїнів. Це була одна з найжахливіших боєнь війни, і її учасники згодом розповідатимуть Зеленському, як за кращого керівництва її можна було б уникнути. Після одного концерту біля передової Тира побачив, як до Зеленського підійшла вдова повітряного десантника, попросила балотуватися. І подарувала на щастя формений берет свого загиблого чоловіка.

Щоб переконати Зеленського змінити кар’єру, знадобиться ще чимало тиску. Однак уже за кілька місяців після першої поїздки на передову він узявся працювати над сценарієм нового ситкому під назвою «Слуга народу», який прокладе Зеленському шлях до політики. Серіал змусив його уявити себе в ролі президента. У першій серії шкільний учитель історії дає волю почуттям і вибухає карколомною тирадою на адресу корупції: «Кортежі — нах*й! Пільги — нах*й! Довбані дачі — нах*й!» — а його учень знімає це на телефон і публікує відео на ютубі. Напередодні президентського голосування це відео набирає шаленої популярності та надихає виборців вписати ім’я учителя в бюлетень як додаткового кандидата. Перший сезон, із Зеленським у головній ролі, змалював поширену політичну фантазію: звичайний хлопець отримує шанс керувати країною і виявляється кращим і добропоряднішим за всі ледащі й корисливі еліти. Серіал докладався до створення гарного телебачення, почасти тому, що дарував катарсис. В одній серії герой Зеленського мріє наяву, як хапає два пістолети-кулемети й викошує весь парламент — у дусі Рембо[122]. Серіал, чия прем’єра відбулася наприкінці 2015 року, зачепив електорат за живе. Фантазії про помсту правлячому класу підживлювали тоді зростання популізму по всій Європі, саме вони допоможуть Дональдові Трампу очолити наступного року Республіканську партію. У країнах на кшталт України, де корупція часто видається єдиним очевидним хистом уряду, герой Зеленського зі «Слуги народу» майже гарантовано робив із нього ікону.

Олена Зеленська працювала авторкою серіалу, і вона наполягає на тому, що протагоніста писали не з її чоловіка. Він сам придумував персонажа і брав активну участь у написанні сценарію.

— То була цілком вигадана, уявна особистість, — твердила мені Олена.

Хай там як, не знадобилося багато часу, щоб інші сценаристи й актори серіалу почали ототожнювати цю особистість із реальним Зеленським. В офісі у Києві маркетингова команда якось відтворила сцену із серіалу, обігравши все так, ніби це Зеленського щойно оголосили президентом.

— Спочатку я сприймала це лише як жарт, — згадувала Олена. — Навіть обговорювати цю ідею не хотіла, надто вже вона була притягнута за вуха.

Щойно у якійсь розмові спливала тема потенційних президентських перегонів, і команда довкола Зеленського розпадалася на два табори. Олена очолювала опозицію. Чоловік Олени завжди був трудоголіком. Однак у той період, коли знімали другий сезон «Слуги народу», Зеленський вів одночасно стільки проєктів, що ледь усе встигав — і майже не мав часу на дружину та дітей.

— Діти ростуть без мене[123], — зізнався на презентації одного зі своїх фільмів Зеленський.

З Кирилом він проводив час лише пізно ввечері, коли повертався додому, а хлопчик не міг заснути. Олена втомилася піклуватися про дітей сама і розуміла, що друга кар’єра, у політиці, забиратиме в чоловіка ще більше часу та уваги, ніж шоубізнес. Вона не один рік скаржилася чоловікові на свої труднощі. Проблема не зникла, і Олена оприлюднила її в ефектний спосіб під час запису чергового телешоу.

На шоу «Розсміши коміка» запрошували коміків-аматорів, які мали виступати перед Зеленським. Щоразу, як конкурсантам удавалося викликати в нього сміх, вони отримували грошову винагороду. Навесні 2016 року Олена вирішила відправити на конкурс дочку. Зеленського вона тримала в невіданні, і він мало не пішов зі знімального майданчика, коли з-за лаштунків вийшла Олександра у блискучому светрі та з двома хвостиками на голові.

— Це тебе мама змусила, — роздратовано кинув Зеленський, дивлячись на дружину.

Та лукаво посміхалася йому із глядацької зали. Олена написала жарти й адресувала чітке послання одному-єдиному глядачеві.

— Усім здається, що бути донькою Володимира Зеленського це круто. Геть не круто, — вимовила Саша. — Тато завжди на роботі. Єдиний спосіб провести з ним вечір, — провадила вона далі, — це увімкнути телевізор. І все — тато поруч.

Після шоу Олена із Сашою повернулися додому з купою призових грошей, їх було більш ніж достатньо для покупки нового телевізора.

* * *

Друзям і діловим партнерам Зеленського ідея президентства видавалася привабливішою, ніж родині. Вони його поступово вимотували, казав мені Тира, «як краплі води, що монотонно падають на мозок». Одним із найвагоміших аргументів наводили успіх «Слуги народу» і масову популярність головного героя, випадкового президента, втіленого Зеленським на екрані. Утім, остаточно схилити ваги у потрібний бік допомогла самовпевненість самого актора. Зеленського виявилося неважко переконати у тому, що він впорається із цією роботою краще за будь-кого з інших кандидатів. Наступні вибори було заплановано на весну 2019 року, і опитування показували, що змагатимуться двоє політичних важковаговиків: чинний голова держави Петро Порошенко та невгамовна Юлія Тимошенко, яку вважали фавориткою майбутніх перегонів. Тимошенко близько п’ятнадцяти років залишалася об’єктом сатири Зеленського. Він змальовував її лицеміркою з манією величі. І от тепер на Україну чекатиме правління Тимошенко?

— Хай буде хто завгодно, — описував мені їхні тогочасні міркування Тира. — Аби тільки ця кровопивця не стала президенткою.

Загалом, щоб переконати Зеленського остаточно, табору Тири знадобилося близько двох років. Перший публічний натяк на їхні політичні плани з’явився наприкінці 2017 року, коли один із найдавніших друзів Зеленського, Іван Баканов[124], зареєстрував нову політичну партію. Назвали її за ситкомом: Слуга народу[125]. Невдовзі Тира помітив, що Зеленський починає прихилятися до ідеї. Однією з підказок стала книга, яку він тоді читав, — про життя і кар’єру авторитарного лідера Сінгапура Лі Куана Ю. За тридцять років влади Лі здобув незалежність для свого міста-держави та створив там економічне диво. Однак правив він за допомогою страху, ув’язнював і змушував замовкнути критиків.

— Ти готовий так робити? — запитав Тира Зеленського, коли побачив його із цією книгою під час гастролей Європою.

Тоді він прямої відповіді не отримав. Проте невдовзі, під час зупинки у Німеччині, Зеленський підсів у фургон до Тири й попросив цигарку. Це було одне з небагатьох місць, де Зеленський ще міг покурити без нагінки за це від друзів. Зробивши кілька довгих затяжок, він повідомив новину Тирі:

— Балотуюся.

То сталося у квітні 2018-го, більш ніж за пів року до того, як про це рішення дізналася дружина Зеленського та його найближчі друзі. Однак Тирі було ясно, що йдеться не про скороминущу примху. Зеленський ретельно зважив свої шанси.

— Ми розуміли, з ким матимемо справу, — казав мені Тира.

Обидва інших кандидати були заможними олігархами ще до приходу до влади. Порошенко й досі володів провідним українським телеканалом. Тимошенко заробила чималі статки на торгівлі газом та особисто знала Путіна. За часів свого дисидентства та прем’єрства вона також набула політичної ваги у західних столицях.

— Вони малу владу. Мали ресурси, — розмірковував Тира. — А тут — хлоп із Кривого Рогу, абсолютно жовторотий.

Утім, була принаймні одна впливова людина, до якої Зеленський міг звернутися по підтримку. Телеканал, що транслював передачі Зеленського, зокрема й «Слугу народу», належав мільярдерові Ігорю Коломойському, нафтовому та банковому магнату з виглядом типового олігарха. Грубий і злостивий, він якось під час спілкування з пресою накинувся з лайкою на журналіста «Радіо Свобода», обізвав «проституткою» та «довбаною спідницею»[126]. Коломойський мав рідкісну особливість — тікав як від російського, так і від українського правосуддя. Влада у Москві розшукувала його за «воєнні злочини» на сході України, пов’язані з діяльністю воєнізованого формування, яке Коломойський фінансував. Влада у Києві — за фінансові злочини, пов’язані з виведенням активів з банку, через що державі довелося рятувати його від банкрутства внеском у сумі 5,6 мільярдів доларів. Коломойський ці звинувачення завжди відкидав. Щоб уникнути арешту, він 2016 року переїхав до Швейцарії, а пізніше — до Ізраїлю, «за сімейними обставинами». Вони із Зеленськими не були близькими. Проте до початку виборчої кампанії 2018 року знали одне одного завдяки роботі та за суспільними зв’язками[127]. Раз на приватному святкуванні дня народження олігарха Зеленський виступив із концертом, а його фільми й телешоу приносили медіахолдингу Коломойського багато грошей.

Коломойський охоче зголосився підтримати політичну кампанію Зеленського — але не від доброти сердечної. Він хотів повернутися до України та відновити контроль над своїм банком, який 2016 року держава, порятувавши від банкрутства, націоналізувала. Ідея підтримати несподіваного кандидата в президенти припала Коломийському до душі. Це обіцяло зробити його потужним гравцем на виборах і, залежно від результатів, забезпечити вплив на державні справи. Під кінець літа 2018 року Коломойський уже активно допомагав Зеленському закладати основи його передвиборчої кампанії.

Очолювати її доручили колишньому юристу Коломойського, Андрію Богдану, ділку з янгольським обличчям і безжальною репутацією. В нагороду за перемогу Зеленського Богдан отримає посаду керівника президентської адміністрації — роль, наділена величезною владою. Однак на початку, коли політичні плани ще були таємницею навіть для родини Зеленського, Богдан не висовувався і зосередився на роботі.

— У нашій країні, щоб тебе обрали, потрібні два складники, — пояснював мені Богдан. — Телевізійний канал і впізнаваність.

Коломойський мав перше, Зеленський — друге.

— Решта — справа маркетологів, політичних консультантів тощо.

Іншими словами — справа таких як Богдан. Щоб оцінити ставлення електорату до Зеленського, його команда провела низку загальнонародних опитувань. Результати приголомшували. У середині вересня 2018 року, коли Зеленський ще і словом не згадував про свої політичні плани й лише з них глузував, опитування поставило його на друге місце серед потенційних кандидатів у президенти. Він уже випереджав чинного, хоча сильно відставав від своєї головної суперниці, Юлії Тимошенко[128].

Богдан узявся розробляти стратегію, яка вивела б Зеленського в лідери. Згідно з опитуваннями й тенденціями голосування, війна з Росією та її маріонетками розколола електорат на два табори. Пересічні виборці на сході та півдні досі перебували під впливом російської пропаганди. Вони або перестали цікавитися політичними процесами в Україні, або прихилилися до однієї з проросійських партій, що повиростали на руїнах режиму Януковича. Протилежна частина електорату рухалася в націоналістичному напрямку. Вони хотіли, щоб Україна активніше захищалася від росіян, і не приймали жодних поступок Путіну у війні.

— У політичному спектрі війна мала ефект центрифуги, — розповідав мені Богдан. — Обидві сторони розійшлися по своїх кутах і стали радикальнішими. Це створило вакуум у центрі. Наш кандидат був покликаний заповнити цей вакуум.

Політичні радники Зеленського вирішили, що задля перемоги він не повинен публікувати розгорнутої політичної програми чи займати жодних чітких позицій.

— Щойно займаєш якусь позицію, — стверджував Богдан, — втрачаєш одну зі сторін.

Набагато ефективніше було б тримати Зеленського далі від спірних питань. Іншими словами, план полягав у тому, щоб зробити із Зеленського білий аркуш, полотно, на яке виборці могли б проєктувати свої уявлення про ідеального президента.

* * *

У грудні 2018 року Зеленський був готовий до офіційного повідомлення. Під час гастролей він виділив трохи часу за лаштунками естрадного шоу та записав відеооголошення про свою президентську кампанію. Його пустили в ефір на телеканалі Коломойського під Новий рік. Коли відеоролик був готовий, Зеленський закінчив гастролі і полетів із родиною у відпустку до Франції кататися на лижах. Олена й досі перебувала у невіданні щодо його планів балотуватися, а він і не подумав її попередити. Натомість поїхав того дня з дітьми на лижах, а Олена, ні про що не здогадуючись, залишилася в готелі.

— Можливо, навіть краще, що він мені не сказав, — розмірковувала вона пізніше, коли ми обговорювали цей період її шлюбу. — Я менше хвилювалася. Замість страждати кілька місяців, я зрештою лише два дні на нього позлилася.

Він уже вирішив, додавала Олена, і вона ніяк не могла цього змінити. Зеленський не гірше за дружину розумів, що кампанія, не кажучи вже про президентство, буде для родини тяжкою.

— Я знав, що це сильно по них ударить, — зізнавався він згодом. — Однак ми про це не говорили.

Зеленський слухав заперечення дружини, але рішення ухвалив не зважаючи на них, тож не бачив сенсу ходити по колу. Пізніше так поведеться і в його адміністрації. Ті, хто ставитимуть під сумнів плани Зеленського або опиратимуться їм, опинятимуться на периферії.

Зеленський пішов спати, не став дивитися оголошення разом із дружиною. Його показали у перерві між номерами новорічного телешоу «Кварталу». Олена, прокинувшись наступного ранку у готельному номері, побачила безліч повідомлень від друзів і колег. Деякі містили посилання на політичний камінґ-аут її чоловіка, і камінґ-аут цей радше нагадував розіграш. У відео Зеленський стоїть біля прикрашеної ялинки, ніби пародіює традиційне новорічне звернення, що їх Путін та його радянські попередники записували, відколи людство винайшло кольорове телебачення.

— Мене давно усі запитують: «Ідеш, не ідеш?» — сказав Зеленський, заради офіційного оголошення перейшовши з російської на українську. — Я іду в президенти України.

Олена подивилася однохвилинну промову, тоді повернулася до чоловіка й поставила очевидне запитання: чому вона дізнається останньою?

— Ой, я забув тобі сказати, — з посмішкою відповів він.

РОЗДІЛ 9. ФАВОРИТ

Політична еліта в Києві не збиралася сприймати Зеленського серйозно, принаймні спочатку. Чинний президент Петро Порошенко відмахнувся від нового суперника як від клоуна та неофіта. Відмовлявся вірити, що у розпал війни з Росією Україна обере головнокомандувачем комедіанта. На початку 2019 року, з наближенням виборів, лінія фронту на сході була майже нерухома. Однак епізодичні обстріли та напади снайперів траплялися, і кількість убитих росла щотижня. Понад десять тисяч людей загинули за перші чотири роки боїв, і понад мільйон вимушено покинули власні домівки. З 2014 року економіка скоротилася майже наполовину, головним чином через витрати на війну. Національна валюта значно впала в ціні — і так і не відновилася. Навряд чи можна звинувачувати Порошенка в економічних проблемах, спричинених війною, але це залишило йому мало шансів на переобрання.

Його гасло — «Армія. Мова. Віра» — символізувало різкий зсув Порошенка вправо з наближенням виборів. Він позиціонував себе як президента воєнного часу, єдиного, кому вистачить характеру витурити росіян. Вимагав нових обмежень російської мови та закликав військових наступати на позиції росіян, навіть коли це не мало стратегічного сенсу. До того ж почав докладати зусиль, щоб позбавити Російську православну церкву її земель і становища в Україні, — процес, який Зеленський продовжить після повномасштабного вторгнення Росії.

Однією з найскладніших проблем України наприкінці каденції Порошенка стала дипломатія. Щоб допомогти Україні себе захистити, США і Європа надавали скромну кількість зброї, програми військового вишколу і мільярди доларів у вигляді позик і фінансової допомоги. Однак у вузькому колі західні дипломати вже давно почали говорити про свою «втому від України», про дедалі сильніше відчуття того, що ця країна — пропаща справа, надто корумпована та дисфункціональна для порятунку з лабетів Росії. Після падіння старого режиму корупція не зменшилася. У певному сенсі навіть збільшилася. Зафіксовано, як один із головних прокурорів країни часів Порошенка радив фігурантам корупційних розслідувань, як їх уникнути[129]. Інший чиновник, наближений до Порошенка, був залучений до схеми, за якою контрабандну військову техніку з Росії продавали з націнкою Збройним силам України[130].

Доказів прямої причетності Порошенка до цих скандалів не було, і його союзники відкидали припущення про корупцію. Однак під час візитів Порошенка за кордон розчарування українських союзників дуже відчувалося. На початку 2018 року, за рік до виборів, Порошенко поїхав на щорічну конференцію з безпеки до Мюнхена, і на те, як його приймають колеги, було боляче дивитися. Україна вже тоді була єдиною європейською країною, на території якої точиться війна. Однак її президент не міг завоювати авдиторію ані у Європі, ані в кімнаті, забитій військовими, ані навіть на саміті з питань війни.

— Я той, хто попереджає вас, що Кремль немає ніяких обмежень для того, щоб досягнути своєї мети, — казав він у промові на конференції. — Україна — це щит і меч Європи[131].

На ілюстрацію цього твердження Порошенко підняв високо над головою, щоб усі бачили, порваний прапор Європейського Союзу та повідомив, що його привезли з фронту на сході України.

Театральний прийом не мав особливого ефекту. Окрім кількох рядів журналістів і дипломатичних працівників, ніхто не потрудився прийти на промову. Того ж дня я відвідав Порошенка в готелі. Насуплений президент сидів із двома радниками у своєму номері, відгородившись шторами від хурделиці за вікном.

— Не люблю чути про заморожений конфлікт, — сказав він і жестом запропонував мені це записати. — Ні! У нас гаряча війна!

Авжеж, Порошенко мав слушність. Солдати й надалі билися та гинули. Утім, війна стерлася з міжнародного порядку денного, і Захід не відчував нагальної потреби в активних діях. Назавтра у Мюнхені мав відбутися черговий раунд мирних переговорів між Україною та Росією. Однак міністр закордонних справ Німеччини несподівано скасував переговори через невідкладні справи у Берліні: з в’язниці у Туреччині щойно звільнили німецького журналіста, і міністр хотів особисто привітати його вдома[132]. Нового раунду мирних переговорів доведеться чекати ще чотири місяці, і для Порошенка вони знов завершаться глухим кутом[133].

У його номері в Мюнхені ми здебільшого говорили про цю безвихідь, і Порошенко дякував мені за висвітлення війни, наче моя стаття могла щось змінити. Президентові потрібно було змусити європейців відчувати цю війну як їхню власну, як загрозу їхній безпеці, а не просто якусь територіальну суперечку на далеких руїнах Радянського Союзу.

— Будь ласка, приїжджайте в Україну, будьте моїм гостем, — запросив Порошенко. — Можливо, поїдьте на фронт, подивіться на власні очі, що там відбувається. Я можу організувати таку поїздку, адже я в цьому зацікавлений.

Так само він запрошував багатьох лідерів, із якими зустрічався у Мюнхені. Охочих було мало, і Порошенко не міг зрозуміти, чому його повідомлення не знаходить відгуку.

— Я президент миру, — сказав він мені на прощання. — Не президент війни.

Однак наприкінці першого терміну перебування Порошенка на посаді більшість українців думала про нього інакше. Для них він був людиною, яка пообіцяла здобути довготривалий мир і не впоралася. Вони були готові спробувати когось нового.

* * *

На початку 2019 року, коли я приїхав до Києва висвітлювати президентські перегони, Зеленський уже був їхнім фаворитом. За різними опитуваннями він мав удвічі більше підтримки, ніж Порошенко, хоча й відмовлявся зустрічатися із чинним президентом на звичній політичній арені. Зеленський вів кампанію на власних умовах, і це робило його майже невразливим до політичних закидів. Він не публікував розгорнутої політичної програми. Навіть не робив перерви у своїй комедійній кар’єрі, щоб сконцентруватися на перегонах. Під час кампанії знімали третій сезон «Слуги народу»[134], і Зеленський усю зиму та весну гастролював із гумористичними концертами.

Одного дня у березні того року, за лічені тижні до першого раунду виборів, помічники Зеленського запросили мене до офісу студії «Квартал 95», який слугував їм за один зі штабів кампанії. Офіс займав три верхні поверхи висотки неподалік середмістя, з вікон відкривався вид на багатоквартирні житлові будинки внизу та на телевежу віддалік, яка транслювала передачі «Кварталу». Цей офіс цілком міг би належати бухгалтерській фірмі — сірі килими, підвісні стелі, стандартні мінікухні, — якби не кіноафіші на стінах, переважно з розкішними білявками, партнерками Зеленського в студійних романтичних комедіях.

У конференцзалі на двадцять першому поверсі на мене чекав друг дитинства Зеленського, Вадим Переверзєв. У ньому було важко впізнати нетерплячого підлітка зі старих концертних відеозаписів кінця 1990-х. Тепер він мав виснажений вигляд, жилаві, вкриті татуюваннями руки, і це дивно контрастувало з його новою роллю стратега політичної кампанії.

— Відколи ми пішли в політику, робота не надто змінилася, — запевнив мене Переверзєв. — Від написання жартів перейшли до написання гасел. Різниця не така вже й велика.

За його словами, деякі передвиборчі обіцянки починалися як жарти у кімнаті сценаристів. Скажімо, обіцянка грошової винагороди тому, хто здасть корумпованого чиновника в руки поліції. Якщо розслідування дійсно виявить хабар, то добродію, який про це повідомив, перепаде частка. Країну заполонили рекламні щити «Здай корупціонера — отримай 10 %». (Президент Зеленський дотримав слова і пізніше підписав антихабарницький закон, що дозволяв такі виплати[135]). Проте за витівками було важко розгледіти якусь чітку програму. У цьому й полягала суть. Соціологічне опитування населення, опубліковане під час передвиборчої кампанії, показало, що лише дев’ять відсотків українців довіряють урядові, а це менше за будь-яку іншу націю світу[136]. У такому середовищі стратегія Зеленського видавалася очевидною: за будь-яку ціну уникати типової для політика поведінки. Він не потребував політичного бачення. Кампанією Зеленського була комедія.

Під час перегонів на телеканалі Коломойського показували гумористичні виступи Зеленського та пародійні новини. Вони дозволяли йому відповідати на критику або відволікати від неї, часто висміюючи нападників. Суперники по перегонах скаржилися, що такі програми дають Зеленському несправедливу перевагу, — і мали слушність [137]. За українським законодавством, телевізійні канали зобов’язані надавати кандидатам у президенти приблизно однакову кількість ефірного часу. Однак закон не поширювався на збірки фільмів, повторні покази та телевізійні шоу, які транслювали образ Зеленського в кожну українську родину.

— Це доводить наших опонентів до сказу, — поділився зі мною тоді керівник передвиборчої кампанії Зеленського Дмитро Разумков. — От тільки юридично це не вважається агітацією.

Так само не вважалися агітацією й останні серії «Слуги народу», одного з найпотужніших засобів впливу у цій виборчій кампанії. Найпопулярніший на той час серіал українського телебачення запрошував глядачів ототожнити Зеленського з героєм, якого він грає, — надзвичайно скромним, симпатичним і добросердим лідером, який у вигаданому світі ситкому отримує підбадьорливі слова від уявних Авраама Лінкольна та Юлія Цезаря, перш ніж змусити продажних українських політиків виправитися та почати їздити на роботу велосипедом.

За межами України високі передвиборчі рейтинги Зеленського стривожили багатьох, зокрема західних чиновників і банкірів, які надавали країні екстрені кредити. Ці люди теж дивилися «Слугу народу» і помітили, як в одній серії герой Зеленського посилає делегацію Міжнародного валютного фонду в дупу. У реальному житті кандидат Зеленський ставився до іноземних союзників України люб’язніше, але не надто обнадіював. Незадовго до виборів він погодився зустрітися з групою західних дипломатів, і ті вийшли із зустрічі спантеличеними та стурбованими.

— Він не зміг конкретизувати, що саме робитиме після перемоги, — поділився зі мною враженнями представник Міністерства закордонних справ Німеччини. — Очевидно, люди хочуть президента з телесеріалу. Тільки не знати, чи буде Зеленський таким президентом.

На початку видавалося, що в перегонах легко виграє найвпливовіша жінка України. Жоден інший кандидат, найменше Зеленський, не міг похвалитися досягненнями Юлії Тимошенко: два терміни в кріслі прем’єр-міністра, два роки за ґратами як політична ув’язнена, та два народних повстання, під час яких люди носили вулицями її портрети як амулет проти корупції. Коли на запрошення Юлії Тимошенко я під час перегонів потрапив до її офісу, той нагадував тривимірне резюме. Стіни були обклеєні світлинами, на яких вона у 2004–2005 роках веде Помаранчеву революцію до перемоги. Я побачив скляну гірку, що ломилася від подарунків дипломатичних посланців із Китаю, та світлину в рамці — Юлія Тимошенко разом із автентичною залізною леді Маргарет Тетчер.

На робочому столі поряд із портретом доньки стояло спільне фото Тимошенко з Дональдом Трампом; її білява коса-корона якимсь чином затьмарювала його золотавий зачіс. Тимошенко не відчувала особливих симпатій до Трампа. Проте для політика в Україні немає ціннішої підтримки, ніж публічна підтримка президента США. Якось під час промови Трампа на щолютневому Національному молитовному сніданку у Вашингтоні Тимошенко зайняла місце у передній частині залу, під об’єктивами телекамер. Потім дочекалася Трампа біля вбиральні — заради короткої розмови та світлини, яку оформила у рамку й поставила на свій стіл.

Рік по тому Тимошенко спостерігала за тим, як спритно обганяє її у передвиборчих рейтингах Зеленський, і думала про Трампа, про те, як 2016 року він вирвався уперед і обійшов Гілларі Клінтон. Знайома історія: зірка телебачення розбиває найдосвідченішу політикиню країни, коли вона вже за крок до президентства. Тимошенко це завдавало болю. То були її треті президентські перегони — і, ймовірно, останні. Утім, вона не засуджувала українців за підтримку Зеленського.

— Звинувачувати їх в тому не можна, — казала мені у своєму офісі. — Обурення людей — ознака безсилля. Вони настільки розчаровані, настільки незадоволені системою, що починають шукати нові шляхи виходу. А коли не знаходять, з’являються люди на кшталт Зеленського; це протест, відповідь на відчуття безнадії.

Тимошенко вбачала в цьому прояв тенденції: у той час світом прокотилася хвиля популістських перемог, яка привела до влади Трампа та його численних наслідувачів.

— Таке відбувається не лише в Україні. Світовий тренд. Повна деградація представницької демократії.

З арсеналом вдалих трюків і достатньою кількістю підписників у соцмережах, за висловом Тимошенко, «можна зробити з коня сенатора». Або з коміка — президента.

* * *

Останній сезон «Слуги народу» виклали на ютубі в безплатному доступі наприкінці березня, за лічені дні до першого туру виборів[138]. То була кульмінація кампанії Зеленського, фінальне звернення до електорату. Сюжет пропонував народу України уявити гнітюче майбутнє, де їхньої країни більше не існує. Низка переворотів розділила націю на купку карликових держав, якими керують дивні султани, фашисти та клептократи. Персонаж Зеленського, вигаданий президент, стає жертвою змови й потрапляє до в’язниці. У фіналі серіалу його звільняють, і він рушає об’єднувати Україну знов. За допомогою наполегливої праці та запальних промов — «Кожен має робити свою справу!» — надихає роздроблені українські держави возз’єднатися під його керівництвом. Останні кадри показують, що чекає на українців у далекому майбутньому. Там їхні правнуки живуть у достатку, розмовляють багатьма мовами, дивуються і трохи губляться, коли, сидячи в чистих просторих класах, слухають від учителя про бурхливе минуле України.

Це далеко не найкраща робота Зеленського — ні як актора, ні як сценариста. Не смішна та ще й із казковим фіналом, який відгонить агітпропом, — у чому, схоже, й полягав задум. Фінальний сезон мав на меті завоювати виборців, а не телевізійних критиків. Час його виходу в ефір залишав українцям п’ятницю та суботу для запійного перегляду нових серій, перш ніж вирушити до виборчих дільниць, — і результати тієї неділі були однозначними. У першому турі голосування в бюлетені було тридцять дев’ять кандидатів, і Зеленський із великим відривом переміг усіх, вибивши з перегонів Юлію Тимошенко і набравши майже вдвічі більше голосів, ніж його найближчий суперник. Три тижні по тому, у другому турі, Зеленський протистояв Порошенку і переміг, набравши приголомшливі 73 % голосів. З двадцяти чотирьох областей, які брали участь у виборах, усі, крім однієї, віддали голоси Зеленському. Виборчі мапи на екранах телевізорів нагадували море зеленого кольору — кольору його кампанії.

Історично цей результат не був найкращим серед усіх кандидатів на найвищу посаду в Україні. Після очолення революції 2014 року Порошенко впорався краще і переміг у дострокових виборах тієї весни, набравши абсолютну більшість голосів у першому ж турі. Перші президентські вибори України 1991 року також принесли блискучу перемогу Леоніду Кравчуку. Однак результати перегонів 2019 року стали винятковою миттю єдності України. Усю її історію як незалежної країни політична влада хиталася з одного боку національного розподілу на інший, зі сходу на захід, через війну та революцію, а нині виборці майже в усіх областях згуртувалися навколо єдиного кандидата. Водночас оголили брехливість путінських вигадок про Україну, його заяв про те, що Україна — історична помилка, зшита з непоєднуваних частин, неспроможна до єдності й очолювана неофашистами, з мільйонами громадян і величезними територіями, які по праву належать Росії. Теорії Путіна щодо України не лише неправдиві, а й безглузді — щоб показати це, знадобилася перемога російськомовного єврея з Кривого Рогу. У східних регіонах, які Путін любо називав частиною «російського світу», Зеленський набрав близько 90 % голосів[139].

Утім, в ніч після виборів переможець не проголошував із цієї теми повчальних промов. Коли на вечірці з нагоди його перемоги зі стелі сипалося конфетті, він не скористався моментом і не поділився своїми планами щодо країни або своїм баченням її історії.

— Ми зробили це разом, — проказав Зеленський зі сцени, де поруч аплодувала його дружина, приховуючи погані передчуття за натягнутою усмішкою. — Дякую всім! Зараз не буде пафосних промов.

Він знав, що їх і не треба. Уявлялося, далі його вже не зупинити. Три місяці по тому політична партія Зеленського «Слуга народу» стала першою партією за всю історію українського парламенту, яка здобула у ньому абсолютну більшість. Тепер вона мала достатньо місць, щоб впроваджувати закони та, за бажання, переписати Конституцію.

— Було лячно, — зізнавався Богдан, який став керівником президентської адміністрації. — Я спав по три години вночі і по-справжньому боявся.

Самі президентські перегони видавалися сном, кумедним експериментом із магії масової комунікації, а нині треба було прокидатися й зустрічати наслідки.

Виборці довірили Зеленському стільки влади, що тепер за бажанням він міг правити як деспот.

— Віднині, — сказав мені Богдан, — наші помилки стануть їхніми помилками.

РОЗДІЛ 10. НЕ ДОВІРЯТИ НІКОМУ

Інавгурація припала на травневий понеділок, було вже доволі тепло, і перед Верховною Радою зібрався натовп у футболках і окулярах від сонця; усі розмахували українськими прапорами та дивилися церемонію на велетенських екранах. Усередині, під скляним куполом зали засідань, розмістилися сотні депутатів, дипломатів і делегатів з усього світу. Батьки Зеленського у ложі президента сяяли від гордості, Римма в ошатному рожевому костюмі сиділа в одному ряду з попередниками сина, суворими чоловіками, які проходили цей ритуал раніше. Був тут батько-засновник — Леонід Кравчук, колишній пропагандист радянської Комуністичної партії, який 1991 року здобув для України волю і настільки твердо вірив у мирне майбутнє, що добровільно відмовився від українського ядерного арсеналу, третього за величиною у світі на той час. Поруч із Кравчуком сидів схожий на ельфа Леонід Кучма, що правив Україною за часів бандитського капіталізму й чіплявся за владу навіть після публічних звинувачень у замовленні вбивства журналіста. Далі йшов Віктор Ющенко, ставний і відсторонений, з обличчям, пошрамованим отрутою, яка мало не забрала його життя під час революції, що принесла йому президентське крісло.

Чого міг навчитися Зеленський від цих чоловіків, як не уроку з токсичності влади — того, як вона перемелює, чорнить добре ім’я, пропонує угоди та авантюри, що врешті-решт тебе долають? Під час своєї передвиборчої кампанії він виявляв до таких політиків відверту зневагу і не збирався наслідувати їхній стиль управління чи навіть шукати їхніх порад.

— За лаштунками вони всі приятелі одне з одним, — розповідав мені Зеленський. — Тоді виходять на арену — і перетворюються на гладіаторів.

Він не хотів бути таким лідером.

— Мені не цікаво бути їхнім приятелем. Я вже маю море друзів.

Багато хто з них того дня з’явився у Верховній Раді, щоб побачити, як Зеленський візьме в руку церемоніальну булаву — символ українського президентства. На декого з них чекала робота в його адміністрації: коміки та сценаристи, актори та піарники перетворювалися на технократів і політиків. Зеленський обіцяв, що вони працюватимуть по-інакшому. Команда буде молодшою. Пріоритети — новими.

— Наше найперше завдання, — сказав він в інавгураційній промові, — припинення вогню на Донбасі.

Ця фраза мала б викликати більше оплесків. По п’яти роках війни з Росією та її маріонетками київська політична еліта була не готова до припинення вогню. Боялася, що воно коштуватиме Україні надто дорого. Зеленський не зважав.

— Мене часто питали: а на що ви готові заради припинення вогню? Дивне запитання. А на що готові ви заради життя близьких вам людей? Можу запевнити — задля того, щоб наші герої більше не гинули, я готовий на все.

Насамперед Зеленський хотів домогтися звільнення українських військовополонених. Також хотів усунути політиків, які дозволили війні затягнутися на пів десятиліття. У зверненні він наказав парламенту звільнити міністра оборони та голову Служби безпеки України. Одразу ж по тому наказав Верховній Раді саморозпуститися. Нові вибори до неї мали відбутися за два місяці.

Так Зеленський окреслив порядок денний для першої частини свого президентства: мир за будь-яку ціну та повне оновлення влади. Наступні місяці рейтинги на підтримку Зеленського були астрономічними, за деякими опитуваннями сягали 80 %[140]. Переважна більшість українців хотіла, щоб лідери країни домагалися миру з Росією[141]. Отже, порядок денний Зеленського визначався не лише пацифізмом. То була також певна форма популізму, і президент мав показати результати.

Однією з ключових фігур із реалізації цього порядку денного Зеленський призначив Андрія Єрмака, кінопродюсера та колишнього юриста студії «Квартал 95». У новій адміністрації Єрмак опікуватиметься міжнародними справами, зокрема, відносинами з американцями та європейцями — і будь-якими мирними переговорами з росіянами. До позачергових парламентських виборів його робота також полягатиме в організації обміну військовополоненими.

Спершу команда мала влаштуватися в новому офісі, і тут почалися проблеми. Антураж Зеленському та його оточенню не подобався. Резиденція на Банковій мала водночас пошарпаний і пишний вигляд, портьєри просякнуті духом минулих адміністрацій, чиїх звичок Зеленський обіцяв позбутися. Він із подивом дізнався, що його нові кабінети спроєктовано з потайним ліфтом. Єдиним призначенням ліфта, повідав мені Зеленський, було непомітно доставляти сюди хабарі.

— Справді? — перепитав я. — Валізи з грішми?

— Вважатимемо це чутками, — посміхнувся він. — Щоб я нікого не образив.

З перших днів його команда почала шукати альтернативні місця для розміщення адміністрації. Один з варіантів нагледіли лише за кілька кварталів від Банкової — простора виставкова будівля під назвою Український Дім на Європейській площі. Хотіли його відремонтувати та перетворити на футуристично-фантастичний простір. Андрій Єрмак розповів мені, що хотів взяти за зразок штаб-квартиру Apple у Кремнієвій долині. Однак на заваді стали протоколи безпеки. Обладнати новий офіс лініями захищеного зв’язку було б дорого і складно. А ще проблема бункера. Президентська охорона наполегливо твердила, що він забезпечить усе необхідне у випадку війни чи іншої катастрофи. Зеленський із командою вважали бункер безглуздим. Уперше вони спустилися до тунелів тієї ж весни, і це нагадувало подорож у минуле, повернення до ядерних перегонів і параної іншої доби.

— Така була радянська історія, — розповідав мені свої враження від візиту до бункера Єрмак. — Я вважав, що це все ніколи не знадобиться. Збудували бункер. Гаразд. Тільки нащо?

Зрештою, у суперечці перемогли бухгалтери та охоронці. Вартість і ризики переїзду Зеленського до нової будівлі були зависокі.

— Тут неможливо, — скаржився він групі журналістів, яким влаштував екскурсію Банковою. — Мене це до сказу доводить[142].

Старі жовті телефони — наче музейні експонати; кришталеві торшери ледь не до стелі, гобелени з мисливцями та їхньою здобиччю, масивні дерев’яні столи з ніжками у вигляді тигрової лапи з пазурами — усе це геть не пасувало до образу, якого прагнув Зеленський. Усе ж, журналісти були раді бачити його у цих кабінетах. Нехай місце мало вигляд старий, зате його мешканці були новими.

Деякий час преса роздмухувала історію коміка-Попелюшки, що прийшов до влади. Однак медовий місяць Зеленського з медіа тривав недовго. У день інавгурації, 20 травня 2019 року, закон зобов’язав його задекларувати своє майно, і це викликало жваві дебати. Усі знали, що у шоубізнесі Зеленський заробив чималі статки, але подробиці забезпечили журналістів цікавими заголовками. Окрім сімейної літньої квартири в Криму, президент мав квартиру в Лондоні, яку надавав в оренду; будинок в Італії, колекцію люксових годинників і кілька офшорних компаній. Провідні українські медіа розлого висвітлювали ці одкровення[143], зокрема той факт, що президентське майно в Криму — пентхаус із трьома спальнями — родина придбала за ціну, значно нижчу ринкової[144]. Зеленський захищав умови продажу, але критики скористалися ситуацією та почали говорити, що він такий самий корумпований і відірваний від народу, як і його попередники. Чи не найактивніше нападав на Зеленського телеканал Порошенка, який і сам був мільярдером. Через поразку на виборах він затаїв злість. Опинившись серед лідерів парламентської опозиції, колишній президент заповзявся підривати авторитет наступника за кожної нагоди.

Нову адміністрацію це не мало б дивувати. Проте з перших днів на посаді Зеленський демонстрував хворобливу чутливість до критики. Давні друзі знали, що він страждає на акторську недугу — постійну потребу подобатися й отримувати оплески. Утім, сподівалися, що після переходу в політику Зеленський стане більш товстошкірим, адже тут суперники точно не щадитимуть його почуттів. Керівник адміністрації Андрій Богдан скоро збагнув, як важливо не підпускати президента до його сторінок у соцмережах. Навіть коментарі незнайомців могли засмутити Зеленського.

— Якийсь не знати хто, з фейковим обліковим записом, а президент втрачає через це сон. Тремтить. Йому телефонує мама, — розповідав мені Богдан. — Люди в політиці до такого звикають і не перетворюють на трагедію. Звичайна частина політичного процесу. Однак для нього це була трагедія, особиста кривда.

Дружина Зеленського теж потерпала від нападок на їхню родину у пресі та на телебаченні. Вона не звикла до пильної уваги. Літній пентхаус у Криму було зареєстровано на ім’я Олени, тож вона опинилася в центрі скандалу. Варто їй було з’явитися на публіці, як бульварні видання починали детально розбирати, у що перша леді вбиралася та як трималася.

— Напруженість безперервна, — казала вона мені.

Те, що писали про неї та чоловіка у блогах, пригнічувало, але й не помічати цих дописів було важко.

— Я переживала, коли йому дошкуляли, критикували. Хочеться відповісти, але розумієш, що навіть пробувати безглуздо.

Знаючи про надмірну вразливість чоловіка, Олена зазвичай не давала йому порад і не обговорювала з ним роботу.

— Краще, щоб я його не сварила, — сказала вона в одному зі своїх ранніх телеінтерв’ю в ролі першої леді. — У нього поганий настрій потім[145].

Спробувавши колись відмовити чоловіка від участі у виборах, нині Олена разом із ним і дітьми опинилася у пастці президентської бульбашки. Спробувала з неї вивільнитись, чіпляючись за звичне життя сценаристки комедій, і перші місяці каденції Зеленського проводила більше часу в офісі їхньої продюсерської компанії, студії «Квартал 95», ніж у президентській адміністрації. Один із помічників Зеленського пам’ятає, як попросив першу леді приїхати на Банкову та на знак ввічливості зустріти іноземного гостя. Президент не міг зробити цього особисто, адже його викликали в офіційних справах. Олена відмовилася.

— Була зайнята, писала сценарій, — сказав мені помічник.

Останні п’ятнадцять років головним продуктом «Кварталу» була політична сатира, а тепер Олені було некомфортно писати в цьому жанрі. Це означало б висміювати себе, чоловіка, друзів, які тепер працювали в адміністрації або ж засідали в парламенті. Комедійне шоу «Вечірній квартал» глузувало з усіх президентів в історії України, проте Олена відчувала, що, кепкуючи із Зеленського, сценаристи себе стримують. Це її засмучувало.

— Важко бути безжальним, коли жартуєш про друга, — розповідала вона мені. — Ми не хотіли втратити своєї репутації людей, що завжди кажуть правду про політиків, але тримати необхідну дистанцію складно.

Одному з акторів «Вечірнього кварталу» вдалося зробити пародію на Зеленського, яка здалася Олені доволі смішною, але недостатньо жорсткою. Щоб уникнути конфліктів із колегами через ці питання гордості та політики, чесності та дружби, Олена вирішила припинити писати для «Вечірнього кварталу», а натомість працювати над іншими проектами старої студії Зеленського. Свого імені у програмах і фільмах не ставила — не хотіла, щоб глядачі та критики дивилися на продукцію студії крізь політичні лінзи та шукали прихованих смислів у сценах і номерах, написаних дружиною президента.

Зеленський добре розумів, що тягнути Олену в центр уваги не варто.

— Спочатку чоловік зовсім не змушував мене обов’язково робити щось як перша леді. Мені було сказано: можеш займатися своїми справами, жити власним життям, нікому не треба тебе бачити.

Із часом вона погодилася потрохи вживатися в роль — якщо зможе робити це по-своєму, а не під тиском умовностей і протоколів.

— Я відразу зрозуміла, що не буду просто аксесуаром на його виступах і зустрічах, який стоїть поруч і всміхається, — казала мені Олена. — Цього я робити не хотіла.

Однак цього часто вимагала її роль. У червні Олена супроводжувала Зеленського до Парижу, в одній із його перших закордонних поїздок після обрання, і позувала із чоловіком для світлин, стояла поруч і всміхалася під час офіційного прийому в Єлисейському палаці. Навіть якщо манірність дійства Олену дратувала, деякі елементи пишної церемонії сприймалися дивовижними й чарівними: військовий оркестр, що грав на честь гостей, церемоніальні гвардійці, що марширували в капелюхах зі встромленим у них червоним пір’ям. Кому ще дано побачити Париж ось так?

Перша леді Франції Бріжит Макрон запросила Олену Зеленську на неофіційну зустріч і допомогла зрозуміти, чого вони можуть досягти. Шлюбні партнери європейських лідерів рідко мають офіційний титул або обов’язки, а їхні функції, як правило, погано визначені. У Франції, після того, як 2017 року посаду обійняв Емманюель Макрон, це змінилося. Дружина Макрона отримала офіційний статус в адміністрації, з власним штатом, бюджетом і офісом. Олена взяла до уваги такий підхід і, за підтримки Зеленського, проштовхнула такі самі зміни на Банковій, створивши Офіс першої леді — окрему установу з власними ресурсами. Новий статус допоміг звільнитися від функції, яку перша леді називала «декоративною» — «мати гарний вигляд на задньому плані». Олені все ще було незвично і дещо принизливо посідати роль, яка випливає не з її досягнень, а з досягнень чоловіка. Утім, отримавши такий шанс, Олена Зеленська хотіла використати його якнайкраще.

* * *

Для президента Зеленського поїздка до Парижу стала запасним варіантом. Пріоритетом у планах поїздок на перший рік каденції була організація подорожі до Сполучених Штатів, найважливішого союзника України. Президентська команда хотіла влаштувати повноцінне турне: не лише звичні зупинки у Нью-Йорку та Вашингтоні, а й масштабну поїздку Техасом і Каліфорнією, щоб обговорити співпрацю в енергетичному й технологічному секторах. Зеленському понад усе треба було продемонструвати, що під його керівництвом союз із США лише зміцніє. Збройні сили України покладалися на допомогу США, і президент розумів, що найменша ознака послаблення американської підтримки спонукатиме Росію до агресивніших дій на Донбасі. Поїздка до Сполучених Штатів не просто потішила б марнославство Зеленського. Від неї залежали життя українських військових. А також — успіх мирного плану президента.

Помічники вважали, що організувати тур буде нескладно. Президент Трамп, який перебував на посаді третій рік, у ніч українських виборів зателефонував привітати Зеленського та запросив його до Вашингтону. Посланці Трампа привезли на інавгурацію письмове запрошення для Зеленського відвідати Білий дім. Українці поставилися до цього серйозно. Однак щоразу, коли намагалися узгодити дату, американці розводили тяганину.

— Це просто смішно, — сказав президентський радник Ігор Новіков, який брав участь в організації поїздки. — Щось тут сильно негаразд.

Ніхто в команді, а найменше Зеленський, не помічав ознак того, що назріває гучний скандал: скандал, який усього лише через сім місяців призведе до імпічменту президента США. У перші тижні на посаді вони майже не звертали уваги на закордонні справи. Були надто зайняті формуванням уряду і з’ясовуванням того, як керувати країною.

— То був суцільний хаос, — розповідав Новіков, молодий ІТ-бізнесмен і мотиваційний спікер, який потрапив до президентської адміністрації приблизно в той час.

За його словами, процес проведення співбесід і найму персоналу нагадував «дуже унікальний експеримент із політичного краудсорсингу».

— Креативний і дуже каліфорнійський, я б сказав, за своїм підходом.

На практиці це часто означало, що друзів і колег президента просували на посади, для яких вони майже — або геть — не мали досвіду й знань. Новіков — яскравий приклад. Молодий і люб’язний, із бездоганною після навчання у британському пансіоні англійською, він був відомий на ІТ-сцені Києва своїми семінарами з «футуризму», де розповідав, як нові технології змінять людство. Зеленський відвідав одне із занять 2018 року, коли готувався балотуватися в президенти.

— І ми знайшли спільну мову, — казав мені Новіков.

Незабаром він почав надавати передвиборчому штабу Зеленського консультації з питань енергетики та інновацій. Після перемоги на виборах оточення Зеленського розрослося, приваблюючи різних сірих кардиналів і пристосуванців.

— Звичайне післявиборче вікно можливостей: дає шанс перестрибнути вище через кілька сходинок кар’єрною драбиною, — пояснював Новіков. — Старі люди, нові люди, неофіти, корумповані еліти, усі бігали довкола й намагалися урвати ласий шматок.

Новіков спробував влитися у цей колектив, використовував кожну нагоду побувати на Банковій. Якось увечері, невдовзі після інавгурації, вони сиділи в кабінеті Зеленського й обговорювали, як поводитися з адміністрацією Трампа, та як влаштувати візит до Білого дому. Новіков висловив здивування, що в президентській адміністрації цього завдання ще нікому не доручили. Зеленський повернувся до нього:

— Хочеш цим зайнятися?

Відповідь не забарилася: чому б і ні? Якщо комік зміг стати президентом, то технологічний гуру зможе розібратися з американцями. Після зустрічі Новіков сів в авто, щоб їхати додому, і відкрив на телефоні браузер. Набрав у пошуковому рядку: політична система США.

— Я почав самостійно вивчати, — розповідав він мені пізніше, — заплутані механізми, за якими насправді працює США.

Обізнаність Зеленського в цьому питанні була не набагато кращою. Якось під час передвиборчої кампанії в Києві майбутній президент попросив мене просвітити його щодо вдачі Дональда Трампа, немов кожен американський журналіст має про це якесь особливе уявлення.

— Який він? — поцікавився Зеленський. — Нормальний легінь?

Від цього запитання мені заціпило. Навіть елементарного ознайомлення із заявами Трампа вистачило б, щоб зрозуміти його ставлення до України. Від самого початку своєї каденції 2017 року Трамп висловлював захоплення Володимиром Путіним і знецінював НАТО. Повторював твердження Путіна про те, що в президентські вибори 2016 року втручалися українські політики, а не російські шпигуни. Вторував російським тезам про Крим, заявивши якось — півострів належить Росії, адже більшість його мешканців розмовляє російською. Зеленський бачив ці сюжети в новинах, але, здається, не хвилювався. Вірив, що їхня з Трампом схожість — однакове минуле як телезірок, статус аутсайдерів у політиці — дозволить самим лише жартом і посмішкою змінити думку Трампа про українців. Зеленський не мав уявлення, у що вплутується.

* * *

Тим часом у Білому домі для групи радників Трампа, на чолі з його особистим адвокатом Руді Джуліані, Україна вже стала ідеєю фікс. Джуліані був переконаний, що Україна — це ключ до переобрання Трампа 2020 року, і з певного погляду адвокат мав слушність. Головним опонентом у перегонах 2020 року буде Джо Байден, а кожен, хто уважно спостерігав за кар’єрою Байдена, розумів: Україна — одне з його вразливих місць.

На посаді віцепрезидента Байден поставив собі за мету допомогти Україні захиститися від вторгнення Росії в Крим і на Донбас. Від імені адміністрації Обами контролював мільярди доларів фінансової і військової допомоги США Україні. Підштовхував уряд Петра Порошенка боротися з корупцією, підсилювати суспільні інституції та призначати посадовців, яких США вважали незаплямованими й компетентними. Водночас син Байдена, Гантер, почав працювати в українському енергетичному секторі — сумнозвісному болоті корупції та зловживань. Навесні 2014 року Гантер Байден погодився на щедро оплачуване місце в раді директорів української газовидобувної компанії «Бурісма». Угода кидала на Байденів жахливу тінь, адже мала вигляд класичного випадку зловживання впливом. Навіть якщо Джо Байден жодним чином не допомагав «Бурісмі», посада його сина в раді директорів наражала обох на звинувачення в корупції. Тож, коли саме Трамп і Джуліані скористаються цією вразливістю, було лише питанням часу. У 2018 році, готуючись протистояти Джо Байдену в президентських перегонах, Трамп із командою почали шукати компромат на Байденів в Україні.

Головною метою Трампа було добитися від влади в Києві розслідування діяльності Гантера Байдена щодо корупції, і Джуліані чітко висловив це прохання в телефонній розмові з Андрієм Єрмаком.

— Нехай розслідування тривають, — сказав по телефону 22 липня 2019 року. — Знайдіть кого-небудь це розслідувати, когось чесного, хто не злякається, тоді зможемо отримати всі факти[146].

Єрмак погодився співпрацювати. Натомість лише попросив Джуліані допомогти призначити дату візиту Зеленського до Білого дому. Однак тон бесіди стурбував українців. За словами Новікова, який слухав і записував розмову, Джуліані спілкувався, немов бандит, — надто, коли передавав застереження Зеленському «берегтися».

Три дні по тому президент Трамп у телефонній розмові із Зеленським обрав майже такий самий тон. Після кількох люб’язностей натякнув, що подальша допомога США Україні залежатиме від готовності Зеленського зробити американцям послугу. Згадав Гантера Байдена та «Бурісму» і закликав розслідувати справу.

— Про сина Байдена багато різного говорять, — сказав по телефону. — Це мені здається жахливим[147].

Зеленський погодився. Він, видавалося, з готовністю підігравав, принаймні, коли йшлося про призначення прокурора, який мав вивчити порушені Трампом питання.

— Подбаємо про це, — запевнив Зеленський. — Працюватимемо над розслідуванням справи.

Восени того ж року стенограма цієї розмови, надана Білим домом, стане «доказом А» у справі про усунення Трампа з посади. Утім, тоді, влітку, Зеленський вважав телефонну бесіду досягненням.

— Після неї всі навіть раділи, — поділився зі мною Новіков.

Наприкінці спілкування Трамп пообіцяв призначити дату візиту до Білого дому, що для українців залишалося пріоритетом. Святкувати Зеленський із помічниками пішов до іншої кімнати тут-таки, у резиденції. Офіціант приніс морозиво, запропонував на вибір шоколадне чи ванільне. І всі стали мріяти про велику подорож до Америки, яка нарешті видавалася реальною.

* * *

На той час необхідність задовольнити вимогу Трампа не сприймали як велику проблему. Принципово Зеленський не заперечував проти розслідування справи «Бурісми». Одна з найбільших газовидобувних компаній в Україні часто потрапляла в корупційні скандали. Засновником і кінцевим бенефіціаром був колишній міністр режиму Януковича, і його не раз підозрювали у використанні свого впливу для отримання прав на буріння та концесій від уряду. Україна могла б розслідувати діяльність компанії, не вплутуючи Гантера Байдена. Проте навіть так існував ризик, що Україну втягнуть у внутрішню політику США. Тодішній вищий дипломатичний представник США у Києві Вільям Тейлор застерігав Зеленського від цього кроку.

— Я повторював знову і знову, що їм не варто втручатися у нашу політику, — розповів мені Тейлор. — Для Києва це безсенсовно.

Зеленський погодився, і його команда почала тягнути час. Коли від них вимагали заяви щодо розслідування, вони висловлювалися туманно, обіцяли боротися з корупцією у широкому сенсі, не називаючи конкретних підозрюваних. Одного серпневого вечора Новіков піднявся в офіс Зеленського на четвертому поверсі, щоб обговорити чернетку заяви про розслідування, — і побачив президента у жалюгідному стані. Не минуло й трьох місяців каденції, а він уже мав виснажений вигляд, наче вимоги та небезпеки цієї посади висмоктали з нього всі сили. Поглянувши на заяву, Зеленський скривився й запитав:

— Дійсно маємо це робити?

У чернетці не називався ні Гантер Байден, ані «Бурісма», і Новіков запевнив шефа, що з такими недомовками ніхто не звинуватить Київ у втручанні в американську політику.

— Боронь боже згадувати «Бурісму», — пригадує Новіков відповідь Зеленського. — Це наш туз у рукаві, зіграємо його лише тоді, коли вже не матимемо інших карт.

Незабаром варіанти закінчилися. Видання Politico 28 серпня 2019 року оприлюднило новину про те, що Трамп заблокував 250 мільйонів доларів військової допомоги Україні. Тепер для Зеленського на кону стояло набагато вище, ніж будь-який візит до Білого дому. Трамп вирішив залишити Україну на милість Росії, відрізати від необхідної для захисту допомоги. Команда Зеленського більше не могла тягнути час і ухилятися, вони вирішили оголосити про розслідування, що його прагнув Трамп, під час інтерв’ю CNN. Однак їх зупинив потік новин, що хлинув того тижня з Вашингтона. Лідерів Конгресу обурило рішення Трампа заблокувати допомогу. Інформатор із Білого дому написав скаргу, в якій звинуватив Трампа у примусі Зеленського до надання політичних послуг. Розблокувати пакет допомоги Трампа закликали навіть його прихильники на Капітолійському пагорбі. А також — вищі посадовці в адміністрації. Зрештою, 11 вересня той поступився. Адміністрація Трампа розблокувала допомогу Україні, і команда Зеленського негайно скасувала інтерв’ю CNN. Однак криза була далека від завершення.

Двадцять четвертого вересня керівництво Демократичної партії в Палаті представників розпочало формальне розслідування щодо імпічменту Трампа через його ставлення до України. Того ж дня Зеленський із найближчим оточенням прибули з першим офіційним візитом до США, хоча й не на таких умовах, які собі уявляли. Метою поїздки була участь в Генеральній Асамблеї ООН, де Зеленський уперше зустрінеться з багатьма колегами, зокрема й з Трампом. Зеленський також мав виголосити першу велику промову за свого президентства на найбільшій міжнародній сцені. Проте усі ці плани затьмарював скандал з імпічментом.

Коли Зеленський із супроводом приземлився в Нью-Йорку, історія про Трампа та Україну була в новинах на всіх каналах. В аеропорту та вестибюлі готелю на Зеленського з кожного телеекрану дивилося власне обличчя, його зображували жертвою підступного задуму Трампа й Джуліані. Білий дім щойно оприлюднив стенограму телефонної розмови Трампа із Зеленським, і медіа розбирали кожну деталь.

— Це обговорювали зусібіч, — казав керівник адміністрації Богдан, який допомагав організовувати поїздку. — Ми розуміли, що одне прикре слово, навіть випадковий наголос не та тому слові, може призвести до тотальної кризи для нашої країни.

За таких обставин Зеленському, напевно, варто було б уникати камер. Однак він вирішив не ховатися. В кулуарах Генеральної Асамблеї погодився на спільний із Трампом брифінг для преси. Навіть наполіг на тому, щоб говорити англійською, а це майже гарантувало використання одного-двох помилкових слів. Сидячи поряд із людиною, яка щойно намагалася його шантажувати, Зеленський подякував Трампові за запрошення відвідати Білий дім. Тоді широко усміхнувся і пожартував:

— Здається, ви забули повідомити мені дату.

* * *

Зрештою, Зеленський так і не дочекався зустрічі з Трампом в Овальному кабінеті. Восени й на початку зими епопея імпічменту набирала обертів, і Зеленський намагався триматися від неї якнайдалі. Утім, історія розгорталася невпинно. Парад свідків, серед них багато високоповажних дипломатів і військових ветеранів, розповідав в Конгресі про інтригу, що її плели в Україні Трамп і Джуліані. Кожну деталь телефонної розмови Трампа із Зеленським уважно вивчали. Команді з Банкової спостерігати за цим політичним театром було неприємно, а часто й принизливо. Він став прискореним курсом із ницості американської політики та неабияким випробуванням для міжнародних справ. Богдан описував мені свої тодішні відчуття як «холодний душ». Білий дім навіть не проконсультувався з українцями, перш ніж розсекретити стенограму телефонної розмови між Зеленським і Трампом та надіслати її пресі.

У наступні тижні конфіденційні повідомлення, які помічники Зеленського надсилали урядовцям США, демонстрували на екрані в кімнаті слухань на Капітолійському пагорбі та наживо розтинали по телебаченню. Неофіційні розмови з американськими дипломатами стали предметом запеклих упереджених дебатів. У Єрмака це викликало лють. Він чи не постійно перебував на Банковій, шукаючи шляхів здобути мир на Донбасі, а іноземні медіа цікавила лише його розмова з Джуліані та думка про «Бурісму» і Гантера Байдена.

— Доки ви це обговорювали, у нас на сході весь час гинули на війні люди[148], — сказав мені Єрмак у своєму кабінеті, коли у Вашингтоні продовжувалися слухання щодо імпічменту.

Криза у відносинах зі США, за словами Єрмака, грала чітко на руку Росії. Путін бачить, як Київ отримує копняка від свого наймогутнішого союзника.

— Щодня це коштує нам людських життів, — казав Єрмак.

Зеленський реагував інакше. Не спалахував гнівом, коли ми обговорювали скандал. Кілька тижнів президент відхиляв мої прохання про інтерв’ю. Давати коментарі під час розслідування щодо імпічменту було надто небезпечно, адже у партизанській війні на Капітолійському пагорбі кожне слово Зеленського могли використати як боєприпас. Однак наприкінці листопада, коли розслідування готувалося оприлюднити свій остаточний звіт, Зеленський запросив мене і ще кількох журналістів до себе в кабінет. Ми не бачилися з часів передвиборчої кампанії, і за ці вісім місяців він постарішав і змінився набагато сильніше, ніж я очікував. Він не лише втомився й почав реалістичніше на все дивитися, але й, схоже, підхопив політичну хворобу, яку колись ненавидів і прагнув вилікувати: цинізм.

— Живу тут, — почав він, коли ми повсідалися, — наче у фортеці, із якої просто хочу втекти[149].

Розчарування починалося з дрібниць. Зеленському не дозволяли послуговуватися мобільними застосунками для спілкування з ким хочеться. Натомість була шеренга жовтих телефонів, захищені лінії, що зв’язували з протокольним відділом, виконавчими помічниками, президентською охороною та рештою бюрократичних підрозділів.

— Коли ми дізналися, скільки країна витрачає на обслуговування усіх цих захищених ліній, я дуже здивувався, — повідомив Зеленський. — Це вимагає силу-силенну людських ресурсів.

Президента непокоїло, що на офіційних заходах держслужбовці відчиняють двері перед його дружиною, знімають із неї пальто, одягають на неї пальто.

— Дякую, — рикав він. — Не турбуйтеся.

Він здатен робити це сам. Засвоєні з дитинства правила поведінки постійно наштовхувалися на правила нові, які тепер регулювали кожен рух президента, його контакти з людьми. Він їх не розумів.

— Усі ці протоколи руйнують мене як особистість.

Те саме відбувалося з планами, з усіма реформами, які він замислював під час вступу на посаду. Партія Зеленського здобула разючу більшість голосів у парламенті, однак процес прийняття законів усе одно займав вічність. Тижні дебатів, тисячі поправок, безконечні чвари через термінологію та деталі.

— Усім треба обговорювати все неймовірно довго, — обурювався Зеленський.

Він намагався прискорити процеси, казав депутатам:

— Працюйте! Зайшли до зали голосувати — тож голосуйте, подобається вам закон чи ні.

Даремно. Правила не піддавалися змінам.

У міжнародних справах система була ще хитромудрішою, і епопея з імпічментом розбила на друзки віру Зеленського у своїх очікуваних союзників.

— Я не довіряю геть нікому, — зізнався він. — Скажу чесно. Політика — це вам не точна наука. Ось чому в школі я любив математику. У математиці все зрозуміло. Можна розв’язати рівняння зі змінною, з однією змінною. Тут натомість — самі змінні, серед них і політики нашої країни. Я не знаю цих людей. Не можу зрозуміти, із якого тіста вони зліплені. Ось чому думаю, що довіряти не можна нікому. Кожен має свій інтерес.

Трамп від самого початку знав, що Україна воює з Росією, що українські солдати сидять в окопах на Донбасі, перебувають під вогнем снайперів, сплять у багнюці. Знав, що люди там гинуть, — і все одно вирішив заблокувати військову допомогу, необхідну Україні для захисту.

— Не хочу, щоб нас сприймали як прошаків, — відповів Зеленський на моє запитання щодо заблокованої допомоги. — Однак зрозумійте: ми у стані війни. Раз ви наші стратегічні партнери, то не маєте нічого нам блокувати… Як на мене, йдеться просто про чесність.

Коротка затримка військової допомоги сама по собі не завдала Україні великої шкоди. Утім, Трамп завдав величезної шкоди репутації України. Невпинні балачки Трампа про корупцію дали зрозуміти світовим фінансовим установам, що новий уряд в Києві — партнер ненадійний.

— Негативнішого сигналу годі й уявити, — провадив Зеленський. — Начебто легко сказати, скомпонувати слова у речення: «Україна — корумпована країна». Сказали, та й по тому. Тільки справа тут не завершується. Цей сигнал чують усі. Інвестори, банки, зацікавлені сторони, компанії, американські, європейські, компанії, які мають в Україні іноземний капітал. Цей сигнал звучить для них так: «Стережіться, не інвестуйте». Або: «Тікайте звідти».

Не менш шкідливе послання про Україну отримали й політичні лідери світу. Трамп використовував її як пішака, і тільки суміш везіння та стійкості допомогла Зеленському уникнути долі Трампового поплічника. Після такого досвіду Зеленський сприймав світ по-іншому. Відчув, як непросто керувати країною, затиснутою між великими світовими державами.

— По суті, між імперіями: Сполученими Штатами, Росією, Китаєм.

Він сподівався заслужити їхню повагу як рівний, а найкраще, на що наразі спромігся — це маневрувати між ними й не давати себе розчавити. Не про таку роль мріяв Зеленський для себе та своєї країни.

— Я б не хотів, щоб Україна була фігурою на мапі, на шаховій дошці великих світових гравців, щоб нас по ній жбурляли, використовували як ширму, як засіб в оборудці, — казав він. — Хочу, щоб Україна мала свободу вибору.

Якщо перші шість місяців на посаді й навчили Зеленського чогось про світ, то це був урок того, як легко змінюються альянси.

— Тож на запитання, кому я довіряю, я дав вам чесну відповідь: нікому.

ЧАСТИНА III

РОЗДІЛ 11. ЦЕРКОВНЕ ПОДВІР’Я

До появи російських військ містечко Буча на західній околиці Києва, охайне та зелене, процвітало, його нерухомість мала великий попит у молодих пар, які досягли успіху в столиці та прагнули для своїх дітей більше простору та чистішого середовища. Поїздка до Києва навіть запрудженим шосе забирала менш як годину. Буча мала хороші школи, чи не найкращі в області — зокрема, школу на вулиці Вокзальній; пропонувала чимало місць для відпочинку на вихідні та свята, тут можна було погуляти та покататися на велосипеді пишними парками, закинути дітей до літнього табору чи відвести до мотузкового екстрим-парку «Шалена білка». У киян із різних поколінь слово «Буча» будило спогади про літо в селі. На початку двадцятого століття тут була дача Михайла Булгакова, навіть збереглася стара світлина — засмаглі та усміхнені брати й сестри письменника в заквітчаному садку. Моя бабуся дівчинкою проводила в Бучі кожне літо, завжди згадувала будинок із широкою верандою, який винаймала там наша родина, господарських кіз на подвір’ї та ягоди, із яких у літній кухні варили варення. То було наприкінці 1930-х, незадовго до того, як увірвалися нацисти й окупували Бучу та решту України. Проте в далекі передвоєнні літа не було для моєї бабусі місця безпечнішого за те подвір’я.

Коли взимку 2022 року почалася наступна велика війна, Буча знову сприймалася настільки захищеною та віддаленою, що багато людей виїхало до неї з Києва — перебути, перестрахуватися. Попередження, які доходили до народу, не містили детальних прогнозів, що їх чув від американців Зеленський, — про оточення Києва та колони танків із Білорусі.

Припущення, ніби Буча може стати ареною бойових дій, видавалося киянам абсурдним — так само ймовірним, як ракетний обстріл Буковеля. Навіть коли зранку почалися бомбардування, бучанський священник Андрій Галавін не став скасовувати богослужінь у церкві Святого апостола Андрія Первозваного, яка тягнеться золотими банями в небо з пагорба неподалік міської ради.

Молодий худорлявий протоієрей з вродливим обличчям і втомленими очима чув вибухи з летовища у Гостомелі, який межує з Бучею на півночі, і бачив над головою силу-силенну російських гелікоптерів. За словами священника, захисники збивали гелікоптери в такій кількості, що небо тієї ночі палахкотіло червоним полум’ям. Треба мати лише мапу та трохи аналітичних здібностей, аби здогадатися, що Буча в небезпеці[150].

— Ми були воротами до Києва, — казав отець Андрій.

Перша група російської військової техніки зайшла в центр міста вранці 27 лютого і зайняла позиції на вулиці Вокзальній. Звідти розосередилася й почала стріляти навмання. Один залп влучив у церкву Святого Андрія, залишив у її зовнішніх стінах глибокі рани. Насосну станцію, яка подавала в місто воду, пошкодило вибухом. Однак ту першу хвилю навали швидко відбили. За кілька годин увірвалися українські бійці та знищили російську колону за допомогою ударних дронів і ручних гранатометів, лише каркаси російської техніки курилися поруч зі школою. Перемога дала мешканцям кілька додаткових днів для евакуації, і багато хто через саморобний міст вирушив пішки до Києва.

У перші дні березня росіяни повернулися в значно більшій кількості, і почалася місячна окупація Бучі. У місті залишилося кілька тисяч мешканців, багато літніх; вони ховалися в будинках або в підвалах. Постачання води та електрики не було, на початку весни температура здебільшого опускалася значно нижче нуля. Священник інколи ходив до церкви — взяти свічок або помолитися; вряди-годи залишався там на ніч. Одного дня дорогою додому він натрапив на групу російських солдатів — вони ходили від будинку до будинку, вибивали двері, витягували людей цілими сім’ями на вулицю. Загарбники облаштували на перехресті блокпост, на кожному розі поставили бронемашину. Отець Андрій вирішив не повертати назад. Пішки наблизився до солдатів, показав руки.

— Вони запитали, що я роблю, — згадував пізніше священник. — Я відповів, що ходив за їжею, свічками. «Вам, хлопці, свічки потрібні? Ось тримайте».

Росіяни взяли свічок і відпустили протоієрея.

Це сталося ще на початку окупації, перші підрозділи росіян були дисциплінованіші, мали кращий вишкіл та поводилися менш жорстоко, ніж наступні загони. Мешканці навіть пригадують, як солдати з перших підрозділів приносили їжу місцевим лежачим старим.

— Перші росіяни, що зайшли, були не такими лютими та безсоромними, — розповідав отець Андрій. — Людей обшукували, так, змушували роздягатися.

Чоловікам наказували роздягатися догола, шукали татуювання — росіяни асоціювали їх із військовою службою та прихильністю до «неонацизму». Навіть тризуб, державний символ України, могли трактувати як ознаку екстремізму.

— Заходили до будинків, виводили мешканців, забирали їхні телефони та переглядали відзняті світлини, номери, за якими робилися дзвінки тощо. Боялися, що наші люди передають інформацію військовим.

Дехто й передавав. Ще на початку березня українські бійці переховувалися в підвалах Бучі та координували засідки.

Інтенсивність боїв зростала, росіяни зазнавали важких втрат і звіріли. Почали катувати цивільних, убивати їх навмання. Стріляли в тих, хто вийшов шукати їжу чи дрова; тіла залишали серед вулиці. Багатьох забирали в приміщення для допитів, катували, страчували. Відкривали вогонь по кожному, хто наближався до блокпостів, розставлених по всьому місту.

— Чоловіки, жінки, діти. Росіянам було однаково, — згадував отець Андрій.

Одну жінку розстріляли, коли вона під’їжджала до блокпоста. Мешканці витягли її з авто, поховали тут таки, на газоні біля тротуару, позначили могилу реєстраційним номером з авто, щоб загиблу могли пізніше ідентифікувати. Нести тіла на цвинтар було надто небезпечно. На другому тижні вторгнення видовище і сморід смерті стали нестерпними, і член міської ради запитав отця Андрія, чи не можна ховати людей у братській могилі на церковному подвір’ї. Священник погодився. Від моргу до церкви було лише кількасот метрів.

Вранці 10 березня під чистим блакитним небом на подвір’я церкви заїхав жовтий екскаватор і викопав довгий глибокий рів. Вантажівка з моргу привезла тридцять три трупи в чорних мішках. Кілька чоловіків, серед них місцевий агент із нерухомості, затягнули тіла в рів, поклали рядком. Молитов на могилі не правили, по закінченні встромили в землю лише просту мітку[151].

— Зрозумійте, — казав мені отець Андрій. — Ми тоді не могли думати про похоронні обряди. Думали лише про те, як вижити.

Наприкінці березня священник, вийшовши з дому, побачив, що росіяни покидають Бучу. Позбавлені припасів та виснажені, вони завантажували машини речами з будинків місцевих мешканців — телевізорами, комп’ютерами, навіть посудомийними машинами — і вирушали на північ у бік Білорусі, тим самим шляхом, яким приїхали. Те, що залишили по собі окупанти, незабаром перетворить Бучу на уособлення воєнних злочинів: десятки розкиданих по місту мерців; чоловік поруч із велосипедом, жінка, убита на своєму городику; одні присипані землею лише настільки, щоб не стати здобиччю для зголоднілих собак; інші залишені гнити просто неба — тижнями, доки Кремль не відмовився від плану захопити Київ[152]. Намагаючись урятувати репутацію, Міністерство оборони в Москві 29 березня заявило, що російські війська виконали свої «головні завдання» у Київському регіоні та будуть перекинуті на інші ділянки фронту. Росіянам бракувало мужності визнати поразку. Однак світ її бачив. Збройні сили України за підтримки багатьох тисяч цивільних корегувальників, добровольців, поліціянтів, пенсіонерів, озброєних мисливськими рушницями, та підлітків з дронами змусили одну з найпотужніших армій світу відступити.

Втрати з обох боків були жахливі. Прокремлівська газета в Москві, посилаючись на засекречені дані російської армії, повідомила наприкінці березня, що 9 861 російський солдат загинув на полі бою в Україні, а 16 153 зазнали поранень. Газета майже негайно видалила ці числа зі свого сайту, але вони підтвердили висновки західних аналітиків: за один місяць в Україні Росія втратила більше військових, ніж Радянський Союз — за десять років війни в Афганістані[153]. У перші тижні навали чимало населених пунктів у передмістях Києва пережило важкі бої, коли захоплювали вулицю за вулицею, але в усій області росіяни ніде більше не знищили стільки цивільних, як у Бучі. Місцева влада пізніше знайде там 458 тіл, зокрема 12 дітей, у більшості — рани від куль чи снарядних осколків, у багатьох — сліди катувань[154].

Зранку 10 квітня на подвір’я церкви Святого Андрія заходили парафіяни; із півсотні людей минали братську могилу й збиралися на першу після відходу росіян недільну службу. Частину тіл уже ексгумували та відправили в морг для ідентифікації та гідного поховання. Тих, хто ще залишався в ямі, накривала товста плівка, захищаючи від зграї ворон. Отця Андрія, одягненого в пурпурову із золотом ризу, я знайшов у підвальній каплиці: він відправляв обряд, співуче читав молитви, вряди-годи робив ковток вина з келиха, хрестився. Після служби ми довго розмовляли, і він запропонував мені проїхати містом, побачити те, що сталося в Бучі, на власні очі. Численні шрами окупації, за його словами, знайти неважко.

На вулиці Вокзальній росіяни розмістили гарнізон у дитячому літньому таборі. Він називався «Променистий». Я зупинив авто перед ворітьми, біля яких стояв сторож із велосипедом. Бадьорий шістдесятип’ятирічний чоловік на ім’я Володимир Рослік погодився мені все показати. Табір на майже двісті ліжок приймав дітей віком від семи до шістнадцяти років. Вихователями працювали студенти з Києва, вчили дітей танців, малювання, футболу. Кінець кожної зміни святкували перед великим багаттям, де разом співали пісень. Рослік працював тут чи не пів життя, доглядав за спальними корпусами, робив ремонт; тепер от приїхав оцінити пошкодження після окупації та визначити, чи можна буде колись використовувати табір знову. Сторож мав сумніви. Фізичні пошкодження можна полагодити, але чи після окупації якісь батьки захочуть відправити сюди дитину? Сусід через дорогу вважає, що табір краще знести, адже, за його висловом, «це тепер місце вбивства».

Рослік завів мене до адміністративної будівлі ліворуч від входу, тут росіяни зробили свій штаб. На підлозі — брудні матраци та недокурки; у головній кімнаті на верхньому поверсі — дивна колекція трофеїв, награбоване з тутешніх будинків: старий магнітофон, якась біжутерія, шкіряний портфель, усе не настільки цінне для солдатів, щоб, тікаючи, забрати з собою. В одній кімнаті росіяни залишили копицю волосся, зістриженого машинкою. На підлозі іншої лежали дві засохлі купи людського лайна.

— То була не армія, — підсумував Рослік. — То орда.

За рештками, що вони по собі залишили, було легко уявити звички цих істот. Деякі картини наводили на думку про підлітків, що випробовували межі власної жорстокості. В глибині табору перед фрескою на стіні — діти танцюють під сонцем — ми натрапили на авто вишневого кольору, яке російські солдати вочевидь украли. Авто на великий швидкості врізалося в пень і було понівечено так, що не підлягало відновленню. Багажник заповнювали пляшки з вином, переважно биті, хоча виднілась і одна ціла. Видовище було дуже яскраве, уявлялося, ми чуємо гучну музику з радіо та п’яний регіт солдатів, що закінчили свою розважальну поїздку в такий спосіб. Це аж ніяк не скидалося на витівку юних новобранців, що на ніч самовільно втекли до міста. Ні, усе відбувалося посеред їхнього імпровізованого гарнізону, командири не могли того не бачити. Помешкання командирів теж укривав бруд, мародерські трофеї та алкоголь. Ніщо і ніхто не стримувало цих чоловіків, жодної поваги до закону чи військової дисципліни. Керівництво просто дало їм повну волю щодо цього міста та його мешканців — і необмежену ліцензію на вбивство та знищення. Рослік стояв і лише мовчки хитав головою, тоді жестом покликав мене до підвалу, де знайшли тіла. Підвал розташовувався під одним зі спальних корпусів табору «Променистий»; сходинки, що вели вниз, були завалені сміттям від російських армійських пайків: засохлі макарони, порожні пакети з-під соку, бляшанки з-під м’ясних консервів. Рослік зупинився на нижній сходинці, глянув на мене, підвів брову, немов пропонуючи востаннє подумати, чи варто йти далі.

Задушливий тунель за дверима нагадував анфіладу з катівень. Одну від одної відділяли бетонні стіни, а перед ними розташувалася кімната для страт, стіни подірявлені кулями. У наступному приміщенні було темно. Світло від дверей сюди вже не сягало, і ми підсвітили собі мобільними телефонами. На дальній стіні великими чорними літерами виведено єдине слово: СЕНЯ. То було моє ім’я — радше, пестливе ім’я, яким мама називала мене з пелюшок. Від такого збігу я остовпів. Невже хтось із російських окупантів — чи їхніх жертв — позначив стіну нашим спільним ім’ям? Тут стояли два стільці, порожній глек і дерев’яна дошка — знаряддя для тортур водою, яку ллють знерухомленій жертві в обличчя. У наступну камеру росіяни принесли два пружинних каркаси для ліжка й притулили їх до стіни. Мабуть, прив’язували до них людей, припустив Рослік, а тоді пускали електричний струм від автомобільного акумулятора. У передній кімнаті знайшли тіла в цивільному одязі. Вони мали опіки, синці та рвані рани. Ми зайшли, посвітили телефонами на підлогу. Побачили калюжі запеклої крові, вона стікала по стіні у бруд. Поблизу однієї калюжі лежала флісова шапка з рваним отвором від кулі. Теж вкрита кіркою крові.

* * *

Президент Зеленський відвідав Бучу через кілька днів після відступу росіян. Він довго згадуватиме цю поїздку як найстрашнішу за той трагічний рік війни, черговий переломний момент для нього та його країни. Вона показала, як пізніше висловився Зеленський, що диявол не десь там, не в наших міфах і нічних жахіттях.

— Він тут, на землі[155].

У планах Зеленського на цю поїздку було, зокрема, пройти зруйнованим мостом, що вів у місто, відвідати запруджений людьми пункт видачі харчів і завітати на подвір’я до кількох місцевих мешканців, почути їхню розповідь про пережите. До Бучі вирушили броньованими автомобілями, охоронці — у повному бойовому спорядженні. Президент погодився одягнути поверх худі бронежилет, його камуфляжний візерунок пасував за кольором до кросівок. Від шолома відмовився.

Зеленський знав, що світ спостерігатиме. Перш ніж вранці того дня покинути бункер, помічники президента поінформували репортерів про мету поїздки, тож у Бучі на вулиці, де сталися чи не найстрашніші звірства, на нього чекала ціла батарея камер.

— Для нас дуже важливо, що тут преса, — сказав Зеленський перед об’єктивами. — Це найголовніше. Ми дуже хочемо, щоб ви показали світу, що відбувалося тут, що робили російські військові.

Відтоді в житті Бучі розпочався дивний новий період, період зцілення під збільшувальним склом.

Багато тижнів поспіль від центру Києва щоранку відходили автобуси з журналістами, доправляючи сотні репортерів до Бучі та інших звільнених міст поблизу столиці. Під час цих престурів фотографам іноді бувало важко зробити знімок без колег у кадрі. Міністр оборони України Олексій Резніков по відвідинах Бучі усвідомив, що серед звільнених міст вона не унікальна. На початку квітня росіяни відступили з півночі України, яка за розміром була приблизно з Данію[156].

— Злочини росіян відбувалися по всій Україні: мародерство, вбивства, ґвалтування. Проте світ почув назву «Буча», — казав мені Резніков. — Буча стала чорним лебедем, що приголомшив світ. Усі бачили світлини з Бучі.

Наступного дня після візиту Зеленський виступив перед Радою Безпеки ООН зі знаковою промовою, в якій зробив Бучу центральною темою. З’явившись на гігантському екрані над залою, президент присвятив свій виступ цивільним:

— «Яких убивали пострілом у потилицю або в око після катувань. Яких розстрілювали просто на вулицях. Яких кидали в криниці, щоб вони там загинули в стражданнях. Яких убивали в квартирах, у будинках, підриваючи гранатами. Давили танками просто в цивільних автівках посеред дороги. Заради задоволення. Яким відрубували кінцівки, перерізали горло. Яких ґвалтували й убивали на очах у їхніх же дітей[157]».

У промові він попереджав учасників, що Росія намагатиметься перекласти провину за ці злочини, вигадуватиме різні версії того, що сталося в Бучі, — і мав слушність. Пізніше Путін назве Бучу «фейком», а його пропагандистські канали стверджуватимуть, серед іншого безглуздя, ніби знайдені на вулицях тіла були акторами, які вдавали мертвих.

— Ми маємо справу з державою, яка перетворює право вето у Раді Безпеки ООН на право смерті, — заявив Зеленський — Якщо це продовжиться, ООН можна буде просто закрити.

Далі президент попросив членів Ради переглянути коротке відео. Воно було настільки виразним, що декому доводилося відводити очі. На екрані штаб-квартири ООН у Нью-Йорку спливали спалені рештки українських дітей, кінцівки та голови, які стирчали з братських могил, тіло чоловіка на дні криниці. Більшість зображень знято в Бучі, деякі — у підвалі дитячого оздоровчого табору, де тих чоловіків вишикували попід стіною, зв’язавши їм руки за спинами, і застрелили. Ефект від цих кадрів виявився настільки сильним, що наступними тижнями команда Зеленського шукала нових способів показувати їх союзникам і сподіватися, що ті нарешті припинять відводити очі.

— Зізнаюся, — казав керівник президентського офісу Андрій Єрмак. — Я брав у наших спецслужб моторошні світлини з мертвими дітьми та вночі, коли ніхто з нас тут, унизу, особливо не спав, розсилав їх за довгим списком одержувачів у Білому домі.

Список розсилки, збережений на телефоні Єрмака, зрештою розрісся до п’ятдесяти з лишком імен, зокрема й вищих посадовців Європи.

— Я їм відправляв, і більшість, відсотків дев’яносто, відповідала: хтось телефонував, хтось писав повідомлення, — розповідав мені Єрмак. — Дуже серйозна була мотивація.

Після звільнення Бучі подвір’я церкви Святого апостола Андрія перетворилося на своєрідне місце прощі. Сюди приїжджали дипломати й державні діячі з усієї Європи — побачити, віддати шану. Іноземні посольства в Києві почали знов відкриватися лише влітку. Утім, після того, як російські війська у квітні відступили від передмість, іноземні дипломати почувалися достатньо безпечно для відвідин Зеленського у його столиці. Вони прибували сталим потоком, часто привозили із собою групу журналістів, щоб задокументувати подорож. Політична користь була очевидна. Ці поїздки справляли гарне враження на виборців удома. В усіх кінцях Європи Зеленський став символом мужності, і сфотографуватися разом із ним на Банковій стало для європейських союзників визначним політичним ритуалом. Про того, хто не завітає до Зеленського особисто, могли подумати, що він слабкий, а його підтримка не зовсім щира.

Зеленський із помічниками швидко розпізнали тенденцію.

— Ми не приймаємо гостей із порожніми руками, — пояснював мені близький радник президента Кирило Тимошенко. — Нема чого їздити сюди лише заради селфі.

Після прибуття до Києва іноземців обов’язково запрошували до Бучі та інших звільнених передмість, давали можливість на власні очі побачити докази вчинених росіянами звірств. Це спонукало гостей допомагати Україні, надавати більше підтримки та привертати увагу світу до війни ще довго після повернення додому. Найчастіше такі тури супроводжував спікер парламенту Руслан Стефанчук. Він розповів мені, що навесні та влітку 2022 року особисто провіз деокупованими містами понад тридцять іноземних делегацій.

— Побачене викликало унікальні трансформації в мозку цих людей. Просто на моїх очах.

Стефанчук пригадав одну з перших поїздок до Бучі. За поліцейською стрічкою на церковному подвір’ї досі працювали судово-медичні експерти й слідчі з воєнних злочинів. Коли іноземні гості підійшли, запах від масового поховання став нестерпним. Стефанчук отримав дозвіл підвести їх ближче, до самого краю могили, де європейці змогли побачити тіла, вдихнути сморід смерті.

— Це їх змінило.

Дорогою назад до Києва один із гостей, депутат із Польщі, мав особливо приголомшений вигляд. Він бачив світлини тіл у новинах; усі бачили. Однак відвідини місця поховання «повністю перевернули його свідомість», за словами Стефанчука. Пізніше польський законодавець назвав Бучу та інші звільнені місця під Києвом «Голгофою двадцять першого століття»[158].

* * *

Страшні злочини в Бучі розкрилися на переломному етапі мирного процесу. Лише за лічені дні до того, 29 березня, сторони провели раунд переговорів у Стамбулі, перший за три тижні, і, видавалося, нарешті досягли успіху. Українська делегація на чолі з близьким другом Зеленського Давидом Арахамією вручила росіянам на розгляд проєкт мирної угоди. Там було прописано, що в обмін на надійні «гарантії безпеки» від Росії та інших країн Україна погодиться на статус нейтральної держави на західному кордоні Росії. Відкине плани зі вступу в НАТО й не дозволить будувати на своїй території іноземні бази. На українській землі навіть не відбуватиметься спільних з іноземцями військових навчань, якщо Росія бачитиме в них загрозу.

Ця пропозиція, відома як Стамбульське комюніке, давала Путіну можливість оголосити принаймні часткову перемогу. Одним із його головних виправдань вторгнення була необхідність зупинити Україну на шляху до вступу в НАТО, і ось Зеленський готовий погодитися на таку умову — хоча виконати її буде непросто. Намір України вступити в НАТО прописано в Конституції. У лютому 2019 року, за кілька тижнів до президентських виборів, Петро Порошенко підписав відповідні зміни, які всі вважали актом популізму та відчаю з боку чинного президента. Він знав, що, ймовірно, програє у перегонах. Знав також, що НАТО не має наміру в найближчому майбутньому приймати Україну. Зміни, які схвалив парламент, не мали жодної практичної мети — окрім створити наступнику Порошенка труднощі. Закріплювали в основному законі України обіцянку, якої ніхто не міг дотримати.

На момент вступу Зеленського на посаду в травні 2019 року стаття 102 Конституції доповнилася такими рядками: «Президент України є гарантом реалізації стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору». Відступ від цього зобов’язання коштуватиме Зеленському дорогу політичну ціну. Однак у перші два місяці війни він заради миру був готовий заплатити таку ціну.

По суті, був ладен під дулом російського автомата змінити Конституцію країни. Неабияка поступка, але президент чітко висловив свою позицію.

— Гарантії безпеки та нейтралітет, без’ядерний статус нашої держави. Ми готові на це піти. Це найголовніший пункт, — сказав Зеленський російським журналістам за два дні до переговорів у Стамбулі. — Це був перший принциповий пункт для Російської Федерації, наскільки я пам’ятаю. І наскільки мені пригадується, вони через це розпочали війну[159].

Інші спірні моменти, однак, були залишені відкритими для обговорення в Стамбульському комюніке. З делікатного питання Криму українці пропонували взяти паузу в п’ятнадцять років. Обидві сторони використають цей час, щоб знайти мирне вирішення спору щодо півострова, і зобов’яжуться уникати застосування сили. Найскладніше питання з усіх — статус окупованих територій на сході та півдні Україні — залишиться на розсуд лідерів сторін, що воюють.

— Ми залишаємо всі територіальні питання главам держав, — казав мені тоді Арахамія. — Це найскладніші питання. Справді важкі, і наші позиції зовсім не збігаються.

Російські парламентери начебто погодилися, що єдиний шлях вирватися з глухого кута — звести двох лідерів в одній кімнаті. З помахом руки до небес вони не раз повторювали: тільки «шеф» має право вирішувати долю Криму, Донбасу та розглядати решту територіальних спорів. Зеленський усе ще вірив, що найкращий спосіб завершити війну — це, дивлячись ворогу в очі, відверто з ним поговорити.

— Лише одна людина розв’язала цю війну, і лише одна може її зупинити, — пояснював мені найближчий радник Зеленського із закордонної політики Андрій Сибіга. — Тому Зеленський давав чіткі сигнали, що він готовий спілкуватися з Путіним.

Західні партнери також відчутно тиснули на Зеленського, спонукали його до переговорів, навіть якщо доведеться йти на ще більші поступки. Сибіга пригадує деякі неприємні телефонні дзвінки від західних лідерів.

— Вони рекомендували пристати на умови Росії.

Уже було очевидно, що для тиску на європейців Росія використовуватиме поставки нафти й газу, надто під час зимового опалювального сезону, і політики на континенті розуміли, що народне співчуття до України не безмежне. Чи зголосяться мільйони виборців західної Європи заради України зменшити вдома температуру термостатів? Чи пожертвують робочими місцями на своїх заводах, щоб і надалі тиснути санкціями на Росію? Чи погодяться на економічний спад у власній країні внаслідок чужої війни? Якщо й так, то чи надовго? Жоден європейський лідер не міг впевнено відповісти на ці запитання. Зате всі вони розуміли необхідність продовжувати мирні переговори та підтримувати у Зеленського настрій на них.

Наприкінці березня, через п’ять тижнів повномасштабної війни, українські парламентери вважали, що організація зустрічі з Путіним вже не за горами. Росіяни, схоже, сприйняли пропозицію серйозно. Російський заступник міністра оборони та найвпертіший член делегації Олександр Фомін, вийшовши після переговорів у Стамбулі 29 березня, зробив репортерам дивовижну заяву. Російська армія відведе війська від Києва «з метою підвищення взаємної довіри та створення необхідних умов для подальшого ведення переговорів»[160]. Відступ росіян, що розпочався у передмістях Києва наступного дня, не був актом доброї волі Москви. Український опір змусив росіян відмовитися від планів захопити Київ. Вони відступали, тому що їм завдали поразки. Проте, враховуючи час оголошення, складалося враження, ніби в Стамбулі відбувся прорив: Україна запропонувала дорожню карту до миру, і Росія відводить війська від столиці. Міністр закордонних справ Туреччини, який виступав посередником, назвав це «найзначущим досягненням від початку переговорів».

Відчуття полегкості не тривало довго. Слідом за відступом росіян почали з’являтися світлини зі звільнених міст під Києвом, і оптимізм української переговорної делегації поступився місцем жаху, тоді — люті.

— Після того, що сталося в Бучі, коли про це дізнався світ, у нас виникло природне бажання залишити стіл переговорів, — розповів мені Арахамія. — У цьому ми мали консенсус.

Наступного дня після відвідин Бучі — 5 квітня — Зеленський викликав до ситуативного центру на засідання за вечерею з десяток чиновників і помічників. Арахамія та більшість його парламентерів переконували президента відкласти мирні переговори та відмовитися від плану зустрічі з Путіним. Виникла гостра дискусія[161]. Образи загиблих мирних жителів були настільки свіжими в пам’яті кожного з присутніх, що їм було важко стримувати емоції. Проте Зеленський був непохитний: переговори мають рухатися вперед, навіть якщо спливатимуть нові дані про російські воєнні злочини.

— Ви ж, хлопці, розумієте, що це війна, — згадує Арахамія слова президента, який намагався схилити команду на свій бік. — Може бути набагато більше жертв, і можемо почути навіть ще страшніші історії. Однак, якщо маємо бодай один шанс знайти якийсь механізм для завершення війни, маємо цей шанс використати. Не можемо його упустити.

Як компроміс президент погодився скоротити деякі частини переговорів. Їх проводили паралельно за трьома напрямками — юридичним, дипломатичним і військовим — із трьома групами парламентерів. Зеленський вирішив згорнути військовий напрямок і взяти коротку перерву щодо двох інших. Однак за лічені дні Арахамія поновив щоденні відеоконференції з посланцями Путіна. Спершу вони поводилися дивно, немов спантеличені чи присоромлені.

— Їм це на обличчях написано, — ділився зі мною Арахамія після однієї такої сесії. — Вони мимрили, наче не могли підібрати слів…

Він мав на увазі — слів про те, що сталося в Бучі. У нього склалося враження, що декого в Москві масштаб звірств теж приголомшив.

— Один день вони побули як у тумані, — розповідав Арахамія. — Далі запрацювала їхня пропагандистська машина, і вони почали говорити, що ми це все інсценували за допомогою американців.

Заяви були глибоко образливими. Все ж, українці рухали перемовини вперед, попри власну лють, і Арахамія пишався прогресом. Після Бучі перемовини й надалі спиралися на тези Стамбульського комюніке. Документ не містив безглуздих понять, що ними Путін виправдовував своє вторгнення, — «денацифікація» та «демілітаризація», — а російські парламентери у своїх редакціях тексту не наполягали на використанні цих термінів. Арахамія вбачав у цьому обнадійливий знак. У середині квітня він сказав мені, що за два тижні планують закінчити чернетку порядку денного для зустрічі лідерів.

Зеленський їх підганяв, надалі тримався за віру в те, що, зробивши достатньо поступок, зуміє врятувати Україну, її землі та суверенітет.

— Кожна така трагедія, кожна така Буча буде просто бити по руках щодо тих чи інших перемовин. І тут все одно треба знаходити можливості щодо таких кроків, — сказав президент журналістам. — Ми вважаємо, що це геноцид. Вважаємо, що вони всі повинні понести покарання. Але маємо знайти можливості для зустрічі. І під час зустрічі знайти вихід із цієї ситуації — і не втратити свою територію[162].

* * *

Вранці 8 квітня до Києва прибув приватний потяг, що привіз одну з найвпливовіших союзниць Зеленського — президентку Європейської комісії Урсулу фон дер Ляєн[163]. Перш ніж відвезти до президента, її колоною броньованих автомобілів доправили до Бучі, оглянути місця злочину. Того дня періщив дощ, і на краю братської могили на подвір’ї церкви святого Андрія натягнули поліетиленовий навіс. Коли європейці в супроводі юрби репортерів і в оточенні охоронців дісталися до місця, фон дер Ляєн не очікувала побачити там трупи. Президентці Єврокомісії перехопило подих: на багнистій землі викладено в ряд кільканадцять чорних мішків із тілами. Вона пополотніла, притиснула худу долоню до бронежилета на грудях. Отець Андрій повів високу гостю до церкви — запалити свічку в пам’ять про загиблих.

Невдовзі делегація вирушила назад, до президентської резиденції, куди помічники Зеленського попросили журналістів зібратися для брифінгу. Я приїхав по обіді; на звичайному місці збору, під навісом пожежної частини, вже тулилося чимало моїх колег, чекали на мікроавтобуси, що доправлять нас крізь кордон безпеки на територію урядового кварталу. Найбільша група журналістів була з Німеччини, батьківщини фон дер Ляєн, де вона колись, до призначення на найвищу посаду ЄС, працювала міністром оборони. На блокпосту стояли під дощем і спостерігали за нами солдати з автоматами через плече, вряди-годи відходили до невеличкої хижки, яку спорудили зі шлакоблоків і брезенту. На сьомому тижні війни їхні фортифікації досі мали тимчасовий вигляд, ніби зліплені нашвидкуруч із мотлоху, знайденого на будівельному майданчику.

Під’їхали мікроавтобуси, провезли нас через вузький тунель на подвір’я, де теж стояли солдати. Один чатував із гранатометом на вогневій позиції, замаскованій під деревом із низьким гіллям. Військової техніки не було, лише кілька авто, припаркованих біля чорного входу, де німецька вівчарка обнюхала наші сумки на предмет вибухівки. Перед металошукачами нас попросили здати смартфони, ноутбуки та решту пристроїв. Велике скупчення телефонних сигналів, що передаються одночасно, дозволило б розвідувальному дрону ворога засікти місце збору.

— І тоді — бабах! — пояснив один охоронець, малюючи рукою траєкторію ракети.

Перш ніж здати телефони, усі востаннє перевірили новини. Зранку на сході України сталася чергова ракетна атака, і про неї продовжувала надходити нова інформація. Дві ракети, кожна понад шість метрів завдовжки та вагою понад дві тонни, влучили по залізничному вокзалу в Краматорську, одному з найважливіших гарнізонних міст Донбасу. Зеленський закликав цивільних покинути той район, і понад тисячу людей чекали на вокзалі на евакуаційні потяги — переважно жінки, діти та старі. Російські ракети вдарили просто біля переповненого вокзалу. Шістдесят людей загинули, понад сто отримали поранення. Кілька дітей втратили кінцівки. Зеленський дізнався новину майже об одинадцятій ранку, коли готувався до зустрічі з фон дер Ляєн. То мав бути вирішальний момент для країни та його президентства. На початку вторгнення Зеленський скористався шансом подати заявку на членство в Європейському Союзі, і тепер його лідери прибули із самого Брюсселя, щоб запустити цей процес. Фон дер Ляєн як голова виконавчої влади ЄС також привезла новий пакет допомоги: один мільярд євро на військову допомогу та ще один — на підтримку економіки.

Однак варто було першій світлині з Краматорська з’явитися на екрані телефона Зеленського, як він уже не міг нормально зосередитися. Наслідки вибухів жахали. Калюжі крові на тротуарі. Відірвані руки й ноги серед іграшок і валіз. На одній зі світлин, пересланих йому того ранку, Зеленський побачив жінку, якій вибухом відтяло голову.

— На ній був такий яскравий, пам’ятний одяг, — описував він мені пізніше, подумки вдивляючись в образ, що закарбувався йому в пам’яті.

Помічники планували того дня опублікувати фотографії в соцмережах, але президент заборонив:

— Не можна такого робити. Раптом побачать діти?

Він усе ще намагався відігнати ці страшні картини, коли співробітники провели до нього європейців. Вони мали провести разом другу половину дня: обговорити пакет допомоги, процес вступу до Європейського Союзу, звільнення київських передмість і звірства, що вчинили там російські війська. До журналістів вийшли, коли вже сутеніло.

— Дорогий Володимире, — звернулася до Зеленського перед камерами фон дер Ляєн. — Моє послання сьогодні чітке: Україна належить до європейської родини. Ми дуже добре почули ваш запит, і сьогодні приїхали, щоб надати вам першу схвальну відповідь. У цій теці — важливий крок до членства в ЄС.

Тека містила опитувальник — команда Зеленського мала його заповнити, щоб обґрунтувати свою заявку на членство в ЄС.

— Тут розпочинається ваш шлях до Європи та Європейського Союзу, — зазначила фон дер Ляєн.

По суті, Україна розпочала свій шлях до Європи не одне десятиліття тому. Пережила дві революції та вісім років війни. У ціну, що її Україна вже заплатила за своє прагнення інтегруватися з Європою, входили десятки тисяч забраних життів і сотні тисяч гектарів окупованої території. І ось тепер, коли нарешті настав момент заповнювати вступний опитувальник, президент стояв на трибуні із зеленкуватим обличчям і не міг викинути з думок безголову жінку на землі. Звичний ораторський дар зрадив Зеленського. Він навіть не міг зібратися з думками та заговорити про ракетний обстріл Краматорська.

— Знаєте, коли руки-ноги роблять одне, а голова не слухає, — згодом описував мені свій тодішній стан Зеленський. — Адже подумки там, на вокзалі, а присутнім треба бути тут.

Після брифінгу, коли фон дер Ляєн із колегами відбули з Банкової, Зеленський у пресцентрі поспілкувався із журналістом з її рідної Німеччини. Перше запитання стосувалося фотографій із Краматорська, які того вечора очолювали усі світові новини.

— Ви плакали, — запитав журналіст англійською, — коли побачили ці фото?

Президент втомлено посміхнувся та якийсь час дивився в нікуди.

— Я більше не плачу, — відповів. — Давно не плакав[164].

У перші дні вторгнення часто ледь не плакав і далі намагався не звикати до картин смерті. Утім, визнав він, із часом став більш товстошкірим.

— До цього звикаєш, — сказав.

— Ви відчуваєте ненависть? — провадив далі репортер.

— Так, відчуваю. Відчуваю ненависть до військових. До російських військових — так. Це ніяка не таємниця. Ненависть виникає, коли бачиш такі зображення або відвідуєш місця, приїздиш на місце вибуху й бачиш, що залишилося. Бачиш людей. Мертвих дітей. Тобі показують світлини дітей без кінцівок, і це жахає. Я батько, одразу думаю про власних дітей, як таке пережити…

Однак навіть тоді, навіть після поїздки до Бучі чотири дні тому й після вранішніх фото з Краматорська, Зеленський не дозволяв собі висловлювати особисту ненависть до Путіна. Ба більше, у відповідь на наступне запитання — чого Путін хоче? — стверджував, що російський лідер може не знати про всі страждання, завдані його вторгненням.

— Я не певен, що він в курсі того, що відбувається. Я переконаний, що Путін живе в іншому інформаційному світі. Не володіє всією інформацією. Віддає наказ наступати, так, зайняти те чи інше місто. Однак яким чином? Скільки людей при цьому загинуло?

Ця заява мене вразила. Зеленський ніби й досі тримався за ілюзію, із якою йшов у президентство. Здається, вірив, що якби він міг звозити Путіна на екскурсію до Бучі, якби міг підвести до краю могили на церковному подвір’ї та дозволити глянути вниз, на тіла, — війна зупинилася б.

— Не думаю, що ми маємо інший вибір, — казав Зеленський. — Хай як завзято б’ємося, я не бачу іншого варіанту, крім сідати з ним за стіл переговорів і розмовляти.

РОЗДІЛ 12. ТРОЯНСЬКИЙ КІНЬ

Володимир Зеленський пробував порозумітися з Володимиром Путіним з перших своїх днів на посаді. Під час передвиборчої кампанії та в інавгураційній промові навесні 2019 року Зеленський обіцяв, що відновлення миру на сході України стане головною метою його президентства, і розумів, що це вимагатиме компромісу з Кремлем. Путін, зі свого боку, не поспішав оцінювати перспективи переговорів. Хоча він не телефонував Зеленському з вітаннями після його перемоги на виборах, та все ж хотів подивитися, на що телесеріальний президент спроможний у реальному житті.

— Одна справа — грати когось, — насмішкувато заявив Путін у червні 2019 року, два тижні по тому, як Зеленський посів президентське крісло. — Інша справа — бути кимось[165].

Для Зеленського з командою успіх усієї їхньої президентської програми залежав від необхідності досягти миру. Після російської анексії Криму та початку війни на Донбасі валовий внутрішній продукт України різко скоротився — з понад 180 мільярдів доларів 2013 року до 90 мільярдів через два роки — і на момент вступу Зеленського на посаду був далекий від відновлення до передвоєнних рівнів[166].

— Щоб повернутися до стану економічного розвитку, ми мали якось завершити цей конфлікт, — пояснював Андрій Богдан, що на той час працював керівником президентської адміністрації.

Зеленський казав радникам: «Нам потрібен хід» — їхня кодова фраза часів студії «Квартал 95». Тоді Зеленський вимагав цією фразою від сценаристів сюжетного повороту чи жарту, який захопить авдиторію. Тепер потребував ходу, який переконає Кремль у серйозності намірів Зеленського щодо завершення війни. Команда придумала кілька варіантів. За перший календарний місяць своєї каденції Зеленський наказав відвести війська від трьох позицій на лінії фронту на сході України[167]. Бійцям звеліли відступити на один кілометр, розчистити мінні поля та розібрати укріплення[168]. Західних союзників Зеленського, надто американців, непокоїло, що він віддасть забагато землі. Вони застерігали його не говорити з Путіним безпосередньо — боялися, що Зеленського перехитрять. Один високий американський дипломат пригадує, як попереджав нового президента:

— Не дайте пошити себе в дурні[169].

Радники самого Зеленського пропонували те саме. Голова парламентського комітету з питань закордонних справ Богдан Яременко[170] сказав Зеленському, що Путін ніколи не відмовиться від своєї ідеї фікс контролювати Україну, ніколи не пристане на мирну угоду, прийнятну для більшості українців. Зеленський образився.

— Президентові видавалося, що я беру під сумнів його хист дипломата, лідера, — ділився зі мною Яременко.

Попри тодішню недосвідченість у міжнародній дипломатії, Зеленський був певен у власній здатності вивести всіх із безвиході, яку намагалися й не змогли подолати найкращі дипломатичні уми світу. У середині липня, через два місяці каденції, Зеленський наказав співробітникам організувати телефонну розмову з Путіним.

— Усі мене лякали цією розмовою, — розповідав Зеленський. — А я заперечував: чого нам хвилюватися? Чого боятися, коли правда на твоєму боці?[171]

Під час розмови Путін і Зеленський домовилися організувати обмін в’язнями, щоб продемонструвати своє серйозне ставлення до мирного процесу. Наприкінці того ж місяця по всій зоні бойових дій вперше за три роки набув чинності режим припинення вогню, який встановив суворі правила використання зброї у цій зоні. Режим ледве протримався тиждень, а на початку серпня новий спалах боїв призвів до загибелі чотирьох українських морських піхотинців[172]. Однак Зеленський не став завдавати удару у відповідь. Організував ще одну телефонну розмову з Путіним і висловив скаргу.

— Це не наближає нас до миру, — згадує він свої слова до Путіна.

Така стриманість принесла плоди. Наступними тижнями випадків порушення перемир’я значно поменшало. Невдовзі відбувся обмін в’язнями, про який домовлялися Путін із Зеленським. На початку вересня кожна сторона звільнила тридцять п’ять бранців[173]. Серед українців був мешканець Криму, кінорежисер Олег Сенцов, якого в Росії засудили до двадцяти років ув’язнення за фальшивим обвинуваченням у тероризмі. Зеленський зустрічав звільнених на летовищі.

— Як бачите, — прокоментував журналістам на камеру, — ми не лише балакаємо, ми маємо результати.

У листопаді росіяни задовольнили ще одне бажання Зеленського. Погодилися повернути три українські військові кораблі, які захопили 2018 року в акваторії Криму[174].

— Росіяни демонстрували світові, які вони милі, — казав Олексій Резніков, який був одним із провідних учасників переговорів від України. — І у світі це створювало очікування — мовляв, із Кремлем усе гаразд.

Цей жест викликав у Зеленського ще сильніше бажання провести особисту зустріч із Путіним до кінця року. За словами Резнікова, метою команди було поговорити з російським тираном без передумов, залишити позаду ворожнечу, що сформувалася за каденції Петра Порошенка.

— Президент дійсно у глибині душі вірив, що зуміє покласти край війні. Можливо, в минулому люди просто не слухали одне одного, — описував Резніков тодішні міркування Зеленського. — Можливо, накопичилися образи, які треба обговорити. Тому він і мав цю мету. Влаштувати зустріч. Особисту.

Незабаром визначилися з форматом саміту. Він відбудеться у Парижі в грудні. З наближенням дати Зеленський усе сильніше сподівався, що американці його підтримають. Попри шкоду, якої завдала його стосункам із Трампом епопея з імпічментом, Зеленський розумів, що ніхто не має кращого шансу заохотити Путіна до конструктивних переговорів. Однак для США не передбачалося офіційної ролі в мирному процесі. Американців за столом переговорів не буде. Посередниками в переговорах виступали Німеччина та Франція, і Зеленський не мав упевненості, що їм можна довіряти, що вони залишатимуться на його боці.

Канцлерка Німеччини Анґела Меркель схилила Путіна до участі в переговорах. Проте, коли йшлося про економічні інтереси її країни, Меркель підтримувала Україну не надто охоче. Того року Німеччина поспішала завершити спільний із Росією проєкт з енергетики, який міг завдати значної шкоди економіці України. Новий газогін «Північний потік-2» в обхід України доставлятиме російський газ до Німеччини по дну Балтійського моря. Уряд Зеленського щороку втрачатиме через це близько трьох мільярдів доларів, які Україна могла б отримувати за транспортування російського газу до Європи своїми газогонами. Німеччина з Росією по суті відрізали Україну від європейської газової торгівлі. Французи сприймалися не набагато надійнішими. Господарем мирних переговорів буде французький президент Емманюель Макрон, чиї нещодавні звернення до Путіна непокоїли українців. Макрон запропонував розглядати Росію як партнера НАТО, а не як загрозу. До того ж в інтерв’ю часопису Economist зауважив, що НАТО «переживає смерть мозку» і може виявитися не готовим захищати свої держави-члени від нападу Росії.

Під час сумнозвісної липневої розмови з президентом Трампом Зеленський скаржився на європейців. Брав під сумнів їхню рішучість ізолювати російську економіку.

— Вони не забезпечують дотримання санкцій, — казав Зеленський Трампу. — Не працюють для України так, як мали б.

Утім, інших союзників у Парижі Зеленський не матиме. До того ж він і надалі був певен, що переговори можуть призвести до прориву. Цілу осінь помічники носили йому протоколи попередніх раундів переговорів, починаючи з 2014 року, від початку війни.

— Вивчивши їх, я дещо усвідомив, — поділився зі мною Зеленський, коли ми зустрілися в листопаді обговорити підготовку. — Люди їхали на ці переговори з наміром нічого не досягнути.

Я уточнив, про що йдеться. Учасники переговорів прикидалися?

— Таке мені склалося враження, — відповів президент. — Зустрічі часто ходили по колу, люди повторювали одне одному те саме.

* * *

Україна та Росія виставили свої умови для миру на Донбасі задовго до приходу Зеленського до влади. Перша мирна угода під назвою «Мінськ-1» датувалася першими місяцями війни, коли на могилах убитих під час революції 2014 року ще не встигли всохнути вінки. Порошенка того ж року в травні обрали президентом, і перші тижні каденції він мав ту саму мету, що матиме Зеленський п’ять років по тому.

— Я абсолютно певен одного, — казав мені Порошенко в інтерв’ю через два дні після своєї інавгурації. — Мої перші дії на посаді президента будуть ефективними у встановленні миру в східних областях[175].

На той час багато міст і містечок на сході вже занурилися в беззаконня. Російські воєнізовані формування, місцеві банди та озброєні до зубів найманці захопили урядові будівлі та перетворили частину Донбасу на опорні пункти бойовиків, які прагнули вийти з-під контролю Києва. Усі відомства центрального уряду, від дорожньої поліції до податкових інспекторів, залишили регіон на поталу російським маріонеткам. Коли навесні 2014 року Україна намагалася організувати там президентські вибори, озброєні та підтримувані Москвою бойовики не дали провести голосування на підконтрольних їм східних територіях. У Луганській області викрали та утримували в заручниках двох членів виборчої комісії. У Донецькій області підстрелили довірену особу кандидата Порошенка. Під час агітаційної поїздки Порошенка по захоплених територіях група бойовиків вигнала з міста його кортеж, змусивши водія їхати до летовища, де чекав евакуаційний літак, полем навпростець. Тон Порошенка, коли він переповідав мені цей випадок, був рівний, ледь не байдужий:

— Вони спробували взяти мене та мій персонал у заручники.

За лічені дні українська армія пішла в наступ. Двадцять шостого травня, наступного дня після перемоги Порошенка на виборах, бойові гелікоптери обстріляли позиції проросійських бойовиків поблизу Донецька. До сутінків місцеві морги заповнилися тілами. То був день найсмертоносніших боїв із початку війни, і Порошенко гадав, що демонстрація сили зміцнить його позиції.

— Росія усвідомила небезпечність своєї політики щодо України, — запевняв він мене. — До Російської Федерації повертаються десятки трун. Заради чого вони гинуть?

Путін, схоже, відповіді не знав. Кремль продовжував заперечувати присутність російських солдатів на Донбасі, російська армія зберігала інформацію про їхню дислокацію та загибель у суворій таємниці. До того ж Путін не виявляв інтересу до анексії східних областей України, як це було нещодавно з Кримом. Навіть не визнавав законності сепаратистських «лідерів» на Донбасі. Натомість постачав їм зброю та бійців; його влаштовувало, що на тлі запуску мирних переговорів конфлікт загострюється. Перший раунд провели на початку червня, у рамках церемонії з нагоди сімдесятих роковин висадки союзних військ у Нормандії. Президент Барак Обама відвідав цю подію та допоміг організувати переговори між Путіним і Порошенком. Однак найактивнішими посередниками виступали Німеччина та Франція, які підштовхували обидві сторони до перемир’я.

Того часу Порошенко прагнув переконати мешканців Донбасу, що за його керівництва їхні права будуть захищені. Більшість із них й надалі дивилася та слухала кремлівські пропагандистські канали, а ті стверджували, ніби Київ має намір викорінити російську мову та піддати утискам етнічних росіян. Порошенко щосили протистояв цьому наративу.

— Людям має бути гарантоване право розмовляти тією мовою, якою вони хочуть, — казав він через кілька днів після переговорів у Нормандії. — Важливо обрати представників Донбасу, із якими зможемо вести діалог.

Ці питання — мовні права, місцеві вибори, правовий статус Донбасу — були в центрі мирних переговорів, що стартували влітку й тривали до початку 2015 року. Відбувалися вони у Мінську, столиці Білорусі; своїх представників на переговори відправляли як Росія, так і Україна. За столом переговорів сиділи також і самопроголошені «лідери» зі сходу України, хоча їх, по суті, повністю контролювала Москва.

Усі сторони погодилися на час мирного процесу припинити бойові дії. Проте жодна не дотримала зобов’язання. Навпаки, кровопролиття посилилося. Росію не задовольняв обсяг територій, який на початку переговорів контролювали її ставленики. Тож російські сили сунули вперед, захоплювали нові міста й містечка; під час цього, протягом літа й ранньої осені, вбито сотні українських солдатів. Коли самих воєнізованих формувань виявлялося недостатньо, Кремль неодноразово вводив у дію регулярні російські війська, озброєні танками та важкою артилерією.

Бойовики також отримали від Москви зенітні ракети, і в липні 2014 року — очевидно, помилково — збили цивільний літак Малайзійських авіаліній, що виконував рейс МН17. Усі 298 людей, пасажири та екіпаж, загинули, їхні тіла розкидало по донбаських полях пшениці та соняшника. Кілька тижнів по тому російські регулярні війська в районі Іловайська оточили й розстріляли сотні українських військових, які намагалися відступити. Ці жорстокі атаки чинили величезний тиск на Київ, змушуючи його піти на угоду. Західні лідери розуміли, що Україна не має шансів перемогти росіян на полі бою. Порошенко теж це розумів.

— Не забувайте: ще два місяці тому ми взагалі не мали армії, — казав він мені того літа. — Український солдат по суті був голий, босий, голодний і беззбройний.

Німеччина та Франція як посередники у війні спонукали українців погоджуватися на поступки, і Порошенко пристав на чимало російських вимог. Дозволив контрольованим Росією сепаратистам керувати багатьма справами на захоплених територіях. Ці вимоги містилися в мирній угоді, яку він підписав на початку вересня 2014 року. Однак перемир’я не тривало. Росіяни продовжували тиснути восени та взимку; кульмінацією тиску стала битва, що забрала понад тисячу життів. На початку лютого 2015 року об’єднані сили російських військ і воєнізованих формувань оточили тисячі українців, зокрема й багато цивільних, у місті Дебальцеве та почали обстрілювати їх з артилерії та реактивних систем залпового вогню. Бійня тривала навіть після того, як Україна у розпал битви погодилася підписати новий варіант мирних домовленостей.

Нова угода під назвою «Мінськ-2» була детальнішою за першу та, на думку багатьох українців, сутужнішою. Одне з положень зобов’язувало українців до кінця 2015 року прийняти нову Конституцію, закріпивши в основному законі принцип «децентралізації». На практиці це передало б владу зі столиці в регіони й позбавило Київ впливу на Донбас. Контрольовані Росією регіони на сході залишаються у складі України, але центральний уряд дозволяє їм зміцнювати зв’язки з Росією, мати власні суди, власну систему освіти та власну «народну міліцію» для забезпечення миру.

Зрештою Порошенко дійде висновку, що ці умови — своєрідна повзуча анексія східних територій України. Ідея децентралізації остаточно віддасть Донбас під контроль Москви. Зеленський вивчав ці домовленості чотири роки по тому, як його попередник їх підписав, і дійшов такого самого висновку. Мінські угоди, сказав мені Зеленський, «були засобом постійно тримати Україну в нестабільному стані».

Росіяни це визнавали. На початку війни Путін не мав планів поглинути схід України, як це було з Кримом. Натомість хотів, щоб Донбас залишався підконтрольною Росії частиною України.

— Типовий троянський кінь, — пояснював мені один з близьких соратників Путіна. — Нехай нададуть цим регіонам особливий статус, певну автономію, нехай західні партнери переконають українців на це пристати. Буде їм так звана валіза без ручки.

Україна тягтиме регіон, спустошений війною та підвладний російській пропаганді. Мешканці цього регіону — близько 3.5 мільйонів — підтримуватимуть сильний проросійський блок в українському парламенті та пручатимуться будь-яким спробам Києва інтегруватися із Заходом. Із часом, можливо, навіть висунуть впливового кандидата і той зуміє перебрати владу над усією країною, як було з Віктором Януковичем на виборах 2010 року.

Таким був план Москви, прописаний дрібним шрифтом у Мінських угодах, і росіяни цього не приховували. За кілька тижнів після їхнього підписання 2015 року я домовився про зустріч у Москві з одним із творців других Мінських угод, Костянтином Затуліним, пихатим імперіалістом з вусами щіткою. У Росії панували напружені настрої. Минув рік після анексії Криму, і відчуття ейфорії в Москві згасло. Західні санкції почали даватися взнаки, послаблюючи рубль і відлякуючи інвесторів. Багато росіян почали усвідомлювати, що війна в Україні обійдеться недешево. Режим відчув на Донбасі смак завоювань — і вже не обходитиметься з громадянами вдома, як раніше.

За лічені дні до мого приїзду в Москву біля стін Кремля застрелили одного з найвпливовіших критиків Путіна — Бориса Немцова. Друзі та прихильники не могли оговтатися від шоку. Того тижня вони планували вийти до Кремля на черговий масовий марш протесту проти війни в Україні.

Тепер це буде марш жалоби. Однак Затулін, запеклий прибічник жорсткої політики, переживав свої найкращі часи. Він прийняв мене у своєму захаращеному кабінеті, неподалік від місця вбивства Нємцова. Кабінет заповнювали старовинна зброя, церемоніальні шаблі, інші військові сувеніри; полиці ломилися від книг з історії Російської імперії. На цьому Затулін спеціалізувався. Він був одним із засновників політичної партії Путіна, старожилом Кремля. Працював у російському парламенті з 1993 року та займався там справами «близького зарубіжжя» — країн колишнього Радянського Союзу.

Затулін, як і Путін, мріяв відновити контроль Росії над цими народами. Утім, протягом перших двадцяти років політичної кар’єри його зусилля на цьому фронті не приносили значних результатів. Він просторікував на державному телебаченні про зруйновані узи мови та віри, які колись утримували Україну в межах «русского міра». Мало хто сприймав Затуліна серйозно. У 2006 році українська влада визнала його персоною нон ґрата та звинуватила у розпалюванні національної ворожнечі. Лише 2014 року Затулін отримав справжній шанс засяяти. На початку війни він став зв’язковим між Кремлем та його воєнізованими маріонетками в Україні, доправляв гроші «лідерам» сепаратистів, давав вказівки повстати та взяти під контроль місцеві органи влади. Успіх був неповним. Затулін зі своєю когортою сподівалися заволодіти всім сходом і півднем України, принаймні її третиною, а були змушені задовольнитися Кримом і частиною Донбасу. Проте Затуліна така обмежена перемога влаштовувала. Цього вистачить, казав він мені, якщо Україна запровадить Мінські домовленості.

Сіль угоди, за словами Затуліна, — в концепції децентралізації, вона дозволить Росії контролювати регіони України, які «поділяють російські погляди з усіх важливих питань». Місцева влада в цих регіонах зберігатиме вірність Москві. Кремль допомагатиме місцевим вести політичні кампанії та запускати телевізійні канали. У крайньому разі, лояльність місцевих урядовців можна купити або здобути шантажем.

— У великому українському хорі Росія матиме власного соліста, і той співатиме для нас, — казав Затулін. — Оце й буде наш компроміс.

За його словами, якщо влада в Києві прийме таку схему, «ми не матимемо потреби розривати Україну на частини».

Наймогутнішим західним союзникам України цей компроміс видавався цілком прийнятним. Канцлерка Німеччини Анґела Меркель тиснула на Порошенка, щоб він пристав на угоду, а американці закликали до її виконання. Джо Байден, тоді віцепрезидент, наприкінці 2015 року здійснив візит до Києва, сподіваючись прискорити мирний процес. Однією з перших зупинок Байдена став Майдан Незалежності, де американський гість роздивлявся меморіал полеглим під час революції. Наступного дня Байден виголосив у Верховній Раді промову, в якій твердо схвалив Мінські угоди. Пристати на них буде важко для обох сторін, сказав він. Росіянам доведеться відвести війська та роззброїти своїх маріонеток. Доведеться повернути Україні контроль над її кордоном із Росією. Однак владі в Києві також треба буде продемонструвати готовність дотримати свої зобов’язання. Україні доведеться змінити Конституцію, наголосив Байден, і прийняти ідею децентралізації. Він навіть порівняв її, хай і не зовсім влучно, з американським політичним експериментом:

— Саме ця проблема федералізму мало не завадила формуванню нашої держави. Автономні незалежні штати, їхній намір мати власну поліцію, їхній намір мати власну освітню систему, мати власний уряд у рамках об’єднаної Конституції[176].

Понад усе Байден закликав Україну провести на Донбасі вибори й дозволити його народу обрати власних лідерів. Ці вибори були частиною мирного процесу, прописаного в Мінських угодах, і Байден вважав, що в довгостроковій перспективі вони лише зміцнять Україну.

— Вільні та чесні вибори — це те, чого Кремль боїться найбільше, — провадив Байден. — Вони не лише жадають ваших територій — їх лякає ваш успіх. Адже якщо відбудуться вільні вибори й люди вирішать, я цього певен, що вони невіддільна частина України, — що насамперед вони українці — ось чого боїться Росія. Саме це лякає Путіна.

* * *

Зеленський, обійнявши президентську посаду за чотири роки після цієї промови, поділяв її головну ідею. Він також хотів провести вибори на підконтрольних Росії територіях Донбасу. Зеленський визнавав, що з початку війни 2014 року окуповані регіони стали повністю ізольованими, абсолютно дисфункціональними та сильно залежними від Москви. Ними правив мінливий склад польових командирів і політтехнологів, які регулярно вбивали одне одного лише для того, щоб на їхнє місце приходили нові призначенці Кремля. Одного ватажка підстерегли та начинили кулями на узбіччі дороги в Луганську. Другого рознесло на шматки в його улюбленій кав’ярні. Третього, на прізвисько Моторола, вбила бомба у житловому будинку. Четвертого спалили вщерть із вогнемета. П’ятого застрелили у ресторані під Москвою. Список був довгим.

Жоден із двох анклавів, які називали себе Донецькою та Луганською «народними республіками», не мав нічого схожого на нормальну економіку. Вони були відрізані від легальної торгівлі зі світом. Займалися контрабандою, надто контрабандою зброї та вугілля, отримували мізерні дотації від Росії. Жодна країна світу, навіть Росія, не визнавала незалежності «народних республік». Однак там мешкали понад три мільйони українських громадян, яких із 2014 року — відколи контроль перебрала Росія — не допускали до участі в українських виборах. Зеленський вважав, що зможе повернути цих людей: принаймні стільки, щоби це змінило хід війни. А що, коли мешканці тих регіонів почнуть чинити опір російському контролю у своїх містах і селах? Якщо повстануть проти контрольованих Росією сепаратистів? Якщо отримають можливість голосувати на вільних виборах і вирішать возз’єднатися з Україною?

Провести достовірні опитування громадської думки в тих регіонах було важко. Найкращі з наявних опитувань свідчили, що восени 2019 року трохи більш ніж половина людей у окупованих анклавах геть не були сепаратистами, вони хотіли реінтеграції з Україною[177]. Близько 45 % бажали увійти до складу Росії. Будь-який референдум щодо цього питання містив великі ризики. Забезпечити чесне голосування навряд чи було урядові під силу, і в результаті все могло закінчитися легітимізацією кремлівського контролю над окупованими територіями. Проте Зеленський хотів спробувати. Відчував спорідненість із людьми цього краю. Як і вони, походив із промислового регіону країни, і своїми високими рейтингами під час президентських перегонів завдячував, зокрема, тим частинам Донбасу, що досі перебували під контролем України.

У перші місяці президенства Зеленський почав звертатися до людей, що жили під контролем проросійських збройних формувань. Обіцяв виплатити їм пенсії та відновити інфраструктуру. Було відкрито нові дороги крізь лінію фронту, щоб полегшити мешканцям анклавів відвідини друзів і рідних в інших частинах України.

— Люди мають перетинати кордон і бачити, що тут ліпше, так вони поступово змінюватимуть свою думку, — казав Зеленський. — Маємо їх повернути, битися за них[178].

Він хотів, щоб окуповані регіони провели вибори та обрали легітимних лідерів, які далі могли б представляти інтереси анклавів на переговорах із київським урядом. За кілька місяців перебування на посаді Зеленський публічно заявив про план, що дозволить провести такі вибори за українським законодавством. Назвав передумову голосування: Росія має відвести з регіону всі свої війська та роззброїти всіх місцевих бойовиків.

— Виборів під дулом кулемета не буде, — пояснив президент, оголошуючи своє рішення 1 жовтня 2019 року. — Жодних виборів, якщо там є військові[179].

Офіційні особи в Москві зустріли заяву схвально. Побачили в ній важливий крок до виконання Мінських угод, які недвозначно вимагали від України провести вибори на контрольованих Росією територіях. Однак в Україні рішення Зеленського багатьох обурило. Політична опозиція сприймала це як акт умиротворення Росії та її маріонеток. Восени 2019 року в Києві та інших містах на протести вийшли десятки тисяч людей, вони звинувачували Зеленського в тому, що він готує Україну до капітуляції у війні. Один із мітингів пройшов на Банковій, просто під його вікнами. Серед лідерів демонстрантів були колишні суперники Зеленського на президентських виборах — Порошенко й Тимошенко; обоє контролювали чималі фракції у парламенті. Протести також привабили ультраправе крило української політики, зокрема багатьох ветеранів війни. Разом вони кинули перший народний виклик правлінню Зеленського, і це почало підточувати його популярність. Ми зустрілися в його кабінеті того ж листопада, по всій країні вирували протести під прапорами з написом «Ні капітуляції!».

Зеленський, досі чутливий до критики, вважав ці напади глибоко несправедливими, а організаторів мітингів з осудом називав політичними опортуністами. Співробітники щосили намагалися не підпускати його до соцмереж, де незліченні меми й коментарі виставляли Зеленського дурнем і навіть зрадником. Однак президент стояв на своєму:

— На Донбасі треба провести голосування. Вибори мають відбутися.

Вони дали б Україні шанс повернути Донбас демократичним шляхом, і Зеленський не терпів політиків, які воліли б досягти цієї мети силою.

— Я не погоджуся на війну на Донбасі, — наполягав він. — Знаю, у нас повно гарячих голів, надто серед організаторів мітингів, що кричать: «Биймося, нумо все відвойовувати!». Але якою ціною? Чого це коштуватиме? Йдеться про життя та землі, я цього не робитиму. Якщо суспільство не влаштовує, то прийде новий лідер і задовольнить ці вимоги. Я ж на таке ніколи не піду, позаяк моя позиція в житті — насамперед бути людиною. Я не можу їх туди відправити. Як? Скільки їх загине? Сотні тисяч, потім почнеться тотальна війна, тотальна війна в Україні, а далі — по всій Європі[180].

* * *

У призначений день, 9 грудня 2019 року, Путін і Зеленський прибули до Єлисейського палацу, де вже було підготовлено невеличкий круглий стіл для чотирьох осіб. Путін із Зеленським сидітимуть один напроти одного — достатньо близько, щоб за бажання потиснути руки, — тоді як посередники, Меркель і Макрон, розмістяться обабіч. Перед кожним учасником організатори поклали навушники та мікрофони, через які вестиметься синхронний переклад усіма чотирма мовами: російською, українською, німецькою та французькою. Проте Зеленський, на подив декотрих його помічників, вирішив зламати мовний бар’єр.

На початку діалогу, щойно журналістів і операторів із камерами попросили залишити кімнату, Зеленський зробив вступне слово українською, а тоді з усмішкою перейшов на рідну мову й зацитував російське прислів’я — «гладко писано в папері, та забули про яри».[181] Це влучно характеризувало Мінські домовленості, які на папері могли уявлятися простими — весь документ вміщається на кількох друкованих сторінках, — але виявилися повними підводних каменів.

— Далі він до кінця переговорів розмовляв російською, — сказав український учасник делегації Олексій Резніков, який сидів позаду Зеленського.

Це порушувало звичайний для таких зустрічей протокол. Із принципових міркувань представники кожної нації зазвичай послуговувалися своєю національною мовою. Однак Зеленський хотів, щоб його зрозуміли, і прагнув показати, що не прив’язуватиметься до старих методів ведення справ, — а за допомогою прислів’я спробував розтопити лід у відносинах із Путіним[182]. Утім, це було непросто.

У Путіна, який привіз із собою до Парижа весь багаж минулих переговорів з Україною, Зеленський, видавалося, викликав роздратування та нетерпіння. Переговори Путіна з Порошенком перервалися 2016 року. По тому два президенти ніколи один з одним не спілкувалися. Лише обмінювалися образами та погрозами через медіа, а війна на Донбасі тим часом затягувалася. Тепер Зеленський сподівався переконати росіян у тому, що його обрання ознаменує новий початок, з чистого аркуша. Путін цього приймати не бажав.

— Представник Кремля висловив обвинувачення в тому, що Україна не дотримала деяких обіцянок, — розповів мені Резніков.

Зокрема, Путін наполягав на тому, що Київ не виконав своїх зобов’язань за Мінськими домовленостями. Це було справедливо для всіх сторін угоди. Україна не змінила Конституції, не провела вибори в окупованих Росією регіонах і не надала їм більшої автономії. Росія не відвела із цих регіонів свої збройні сили — і жодного разу не дотримала режиму припинення вогню.

Меркель, яка вільно володіла російською, не потребувала перекладу, щоб зрозуміти висловлювання Путіна та Зеленського, і у Резнікова склалося враження, що вона погоджується з претензіями російського президента.

— Я бачив із реакції Меркель, що вона, в принципі, поділяє його невдоволення, має ті самі уявлення.

Меркель виступала посередницею у мирних переговорах ще від їхнього початку у 2014 році й переконувала Порошенка підписати Мінські угоди. З Макроном було інакше. Французький лідер, який прийшов до влади 2017 року, єдиний за столом у Парижі не розумів російської та, схоже, не надто встигав за розмовою.

Зеленського збентежили нескінченні скарги та нарікання Путіна.

— Мій президент не розумів, у чому проблема, — казав мені Резніков.

Зеленський не міг подолати зацикленості Путіна на обіцянках, які Україна дала за попереднього керівництва, і не мав шансів достукатися до Путіна, принаймні під час їхньої першої розмови. На пресконференції після зустрічі обидва лідери запевнили, що продовжать спілкування, та зосередилися на головній домовленості нинішніх переговорів: ще одному обміні ув’язненими, навіть більшому за попередній. Результат оголосили частковою перемогою Зеленського. Видання New York Times написало, що колишній комік зіграв «внічию» з Путіним, «досвідченим майстром світових інтриг без правил».

Зеленський мав би зітхнути з полегкістю. Однак переговори в Парижі його глибоко стривожили. Він пережив рідкісний момент — відчув межі свого хисту як комунікатора. Зеленський очікував знайти в Путіні істоту з плоті й крові, людину з почуттям гумору та прагматизмом, які міг би обернути на свою користь.

— Він вважав, що своєю харизмою, своїм талантом переговорника зуміє пробити цю броню, — сказала одна з найближчих помічниць Зеленського Ірина Побєдоносцева, яка бачила президента після повернення до Києва.

До того як очолити президентську пресслужбу, Побєдоносцева багато років працювала разом із Зеленським на його кіностудії — та майже ніколи не бачила шефа таким пригніченим, як після першої особистої зустрічі з Путіним.

— Він, напевно, думав, що в Путіні буде більше людяності, — розповідала мені Побєдоносцева. — Ми всі схильні приписувати іншим власні якості. Проте люди різні. Зустрічаються такі, із якими просто неможливо знайти спільну мову.

Хай би як непривітно, на думку Зеленського, поводився Путін, це не могло зупинити мирний процес. За три дні після переговорів парламентська більшість Зеленського у Верховній Раді зробила чергову важливу поступку росіянам. Ухвалили закон, який відкривав шлях для проведення місцевих виборів у окупованих регіонах Донбасу. Термін дії становив один рік; закон втрачав чинність наприкінці грудня 2020 року. Отже, будильник заведено, і час, до якого Зеленський мав здобути обіцяний мир, визначено[183].

Росіяни продовжували його заохочувати. Незабаром погодилися виплатити Україні близько 3 мільярдів доларів боргу, улагодивши давню фінансову суперечку[184]. Підписали контракт на п’ять років, за яким Росія транспортуватиме газ до Європи українськими газогонами[185]. За надання їх у використання Україна, згідно із цією домовленістю, мала отримувати мільярди доларів на рік. Наступними місяцями Зеленський із головою поринув у мирний процес. Підвищив свого провідного переговорника Андрія Єрмака до керівника Офісу Президента — замість Андрія Богдана — і разом із Єрмаком почав діяти за кількома напрямками одночасно, призначивши окремі команди працювати з росіянами з питань безпеки, економічних відносин, обміну бранцями та виборів на Донбасі. Така стратегія створювала ілюзію прогресу. Навіть коли більшість переговорів щодо напрямків стопорилася, Єрмак міг вказати на певний успіх у якомусь нескладному питанні й підтримати наратив про те, що загалом справи просуваються вперед. Насправді ж вони від самого початку застрягли. Одна учасниця команди Єрмака порівняла процес із зануренням у чан із желе, де ні поворушитися, ані зманеврувати. Щодо виборів на Донбасі, казала вона мені, «ніяк не виходило порозумітися, тож ми мусили просто сидіти й підтакувати, вислуховуючи їхні нісенітниці». Відбувалося те, що Зеленський помітив у старих стенограмах цих переговорів: Україна та Росія знов вдавали переговори, кружляючи навколо найважливіших питань.

Основна проблема полягала в тому, що позиція Кремля базувалася на брехні. Путін завжди заперечував розгортання російських сил на Донбасі. Присутність росіян у воєнній зоні була детально задокументована. Світ бачив їх у новинах, на супутникових знімках, навіть у дописах самих російських солдатів у соцмережах. Утім, Путін знай стверджував, як і у випадку з Кримом, що це все місцеві повстанці та «сили самооборони», яких Москва роззброїти не може.

Доки Україна не надасть окупованому Донбасу постійної автономії, росіяни відмовлялися залишати регіон. Не збиралися вірити Зеленському на слово. Хотіли, щоб він видав офіційний указ про проведення виборів на всьому Донбасі. Ба більше, хотіли, щоб парламент у Києві ратифікував Мінські угоди та зобов’язався виконати їх у повному обсязі. Українці відмовлялися. Вони мали на меті змінити угоди, принаймні ті частини, що застаріли, були нездійсненними чи безглуздими.

— Ми казали, що готові оновити Мінськ, — пояснював мені Резніков.

За угодою, підписаною у лютому 2015 року, Україна мала змінити Конституцію до кінця того ж року та надати додаткові автономні права захопленим Росією регіонам Донбасу. Кінцевий термін настав і сплив п’ять років тому. За Зеленського українці запропонували визначити нові часові рамки для конституційних реформ.

— І позаяк ми вже за це взялися, виправімо ще кілька пунктів, — пропонував Резніков росіянам.

Проте вони не бажали змінювати в угоді нічого, «навіть коми», за словами Резнікова.

— Почалися юридичні баталії. Ефективність впала.

Навіть якби українці воліли поступитися ще більше, цього б не дозволили політичні сили всередині країни. Із самого початку переговори викликали бурхливу негативну реакцію. Лідери опозиції в парламенті звинуватили президента в зраді, його рейтинги похитнулися. У власній партії Зеленського багато хто не підтримав його підходу до мирних переговорів. План Зеленського завоювати прихильність мешканців Донбасу шляхом виплати пенсій у районах, підконтрольних проросійським бойовикам, застряг у парламенті: законодавці не вподобали вартість проєкту — 4.2 мільярди доларів — та відхилили його в лютому 2020 року[186].

Єрмака, як провідного переговорника, медіа зображували російським шпигуном — він буцімто змовився з Кремлем поділити землі на сході України.

— Єрмаку було зв’язано руки, — казала його близька радниця Дарія Зарівна. — На нього повісили ярлик зрадника.

Опозиція вимагала від Єрмака публічно відхилити Мінські угоди та відкинути вимоги Росії. Однак переговори він не коментував, лише наполягав на тому, що прогрес на шляху до миру є — повільний, але стабільний.

— Він мав продовжувати гру за правилами, — пояснювала Зарівна.

Хай би що сторони промовляли публічно, влітку обидві вже розуміли — гру майже скінчено. Український парламент підтвердив це офіційно у середині липня, коли проголосував за блокування виборів, про які Україна з Росією вели переговори[187]. Наприкінці довгого й марудного пленарного засідання 15 липня 2020 року партія Зеленського внесла постанову про проведення восени місцевих і муніципальних виборів по всій країні. Проєкт промовисто не включав територію Донбасу. На виправдання такого кроку депутати зазначили, що на територіях під російською окупацією або в безпосередній близькості до зони конфлікту провести належне голосування неможливо. Перш ніж Україна проведе будь-які вибори в цих місцях, Росія повинна вивести всі свої війська і зброю, роззброїти всіх проросійських бойовиків і повернути Україні контроль над її східними кордонами.

На той час Зеленський теж дійшов висновку, що не має шансів здобути підтримку в цих регіонах.

— Людям Донбасу промили мозок, — повідомив він мені. — Вони живуть у російському інформаційному просторі[188].

Кремль та його намісники давно закрили мешканцям Донбасу доступ до українських телеканалів. Московська пропаганда переконала людей в тому, що Росія прийшла захищати Донбас від «фашистського режиму» Києва, і Зеленський не бачив способу змінити їхню думку.

— Я не можу до них достукатися, — казав він. — Немає жодної надії змусити цих людей усвідомити, що направду Росія — держава-окупант.

Коли настав час голосувати за проєкт проведення місцевих виборів, у сесійній залі були присутні 225 членів партії Зеленського, очевидна більшість, і всі як один проголосували за блокування виборів на Донбасі. Резніков одразу зрозумів, як це вплине на мирні переговори з Росією.

— Таке рішення поклало край очікуванням Кремля, — сказав він мені.

По п’яти місяцях переговорів російські парламентери муситимуть пояснювати шефу в Кремлі, чому все розвалилося. Українці навіть не сподівалися, що росіяни припишуть невдачу власній негнучкості. Ні, вони звинуватять Зеленського, і Путін розлютиться.

— Знов розчарування, знов образи на Україну та українську владу, — казав Резніков.

На його думку, у росіян такі почуття «породжують агресію та бажання помститися».

— Іншими словами, це формула будь-якого конфлікту.

РОЗДІЛ 13. КНЯЗЬ ТЕМРЯВИ

Провал мирних переговорів означав серйозний удар по російських інтересах в Україні. Приблизно півтора року по тому Володимир Путін згадає відмову Києва провести вибори на Донбасі серед решти виправдань свого вторгнення. Утім, наразі Кремль ще мав варіанти досягти бажаного впливу і без війни. Найперспективніші були пов’язані з давнім другом Путіна Віктором Медведчуком, що став головним політичним опонентом Зеленського. Заможний сірий кардинал і власник низки телеканалів мав ненатуральну зовнішність ляльки Кена-старшого — жорстка постава, засмага, манікюр, виразне підборіддя. За свою роль у політичному житті заслужив від преси прізвисько «Князь темряви», яке добре пасувало до його репутації на Банковій.

На момент вступу Зеленського на посаду Медведчук був у політиці понад двадцять років, більшість цього часу — як не надто прихована рука Путіна. Вони мали різницю у віці лише два роки, обидва належали до останнього покоління викуваних Радянською імперією лідерів, які тужать за її здобутками. Обидва мали зв’язки з радянськими спецслужбами. Путін був шпигуном КДБ у Німеччині; Медведчук допомагав радянській владі придушувати дисидентів в Україні[189]. Історія їхньої дружби розпочалася у 2000-х, у перші роки каденції Путіна. Медведчук тоді працював головою адміністрації путінського колеги в Києві, президента Леоніда Кучми, і часто бачився з Путіним на офіційних заходах. Вони добре ладнали, їхні уряди — теж. Кучма, колишній директор найбільшого в Радянському Союзі ракетного заводу, цінував незалежність своєї країни та наприкінці свого правління опублікував книгу під назвою «Україна — не Росія». Утім, економіки двох країн були тісно переплетені. Україна залежала від постачання російської нафти та газу, а еліти обох країн були пов’язані діловими інтересами, родинами та корупцією.

Відносини Путіна з Медведчуком — взірець таких зв’язків[190]. У 2003 році Медведчук побрався з відомою українською телеведучою, і Путін був почесним гостем на їхньому весіллі в Криму. Наступного року дружина Медведчука народила доньку Дар’ю та запросила Путіна стати хрещеним батьком. На хрестинах дівчинки в соборі у Санкт-Петербурзі, рідному місті Путіна, було чимало олігархів, можновладців, міністрів і шпигунів, які тоді правили Росією та Україною. Дар’я стала живим символом союзу між цими елітами. В інтерв’ю на російському державному телебаченні Медведчук згадував, як Путін обожнював дівчинку, як, завітавши під час відпустки до вілли Медведчуків у Криму, привіз похресниці букет квітів і плюшевого ведмедика[191].

— Наші взаємини розвивалися понад двадцять років, — розповідав мені пізніше Медведчук. — Не хочу сказати, ніби я ці стосунки використовував, але вони були, так би мовити, частиною мого політичного арсеналу.

Путін міг сказати про Медведчука те саме. Протягом років, коли відносини між Україною та Росією ходили по колу від кризи до дружби, Медведчук залишався вірним емісаром Путіна в Києві, єдиним політиком в Україні, хто достеменно мав безпосередній доступ до російського президента. Медведчуку це добре стало в пригоді. Завдяки зв’язкам у Москві його сім’я отримала частки прибутку від російських газових родовищ і нафтопроводу[192], що забезпечило Медведчука грошима для фінансування його політичних партій і благодійних проектів. У дні найкривавіших боїв на Донбасі 2014–2015 років він виступав посередником у мирних переговорах, допомагав переконати Україну пристати на умови

Мінських угод. Далі почав збирати в Києві коаліцію сил, готових ці угоди впроваджувати. Справа видалася непростою. Більшість українців бачили в Мінських угодах саме те, що там насправді було: акт покори перед росіянами та смертний вирок українській мрії вступити в Європейський Союз. Єдиними політиками, що прагнули реалізувати Мінські угоди, були представники проросійських партій України — збіговисько шахраїв та олігархів, завжди готових вчепитися одне одному в горло; вони постійно скандалили через фінанси, виборців та милість Кремля.

Зрештою, 2018 року Медведчук спромігся об’єднати їх у політичний альянс під назвою «Опозиційна платформа — за життя», що перейняла кремлівські наративи про єдність народів Росії та України. Партія хотіла розірвати зв’язки з НАТО та зробити російську мову офіційною в Україні; мала величезні фінансові ресурси. Окрім статків Медведчука від нафтової торгівлі, його партія отримувала підтримку від кількох мільярдерів, пов’язаних із Москвою. Головне — вони контролювали три провідних українських телеканали[193]. Це дозволило партії завоювати надійну прихильність широкої авдиторії, надто у російськомовних областях на сході та півдні. У грудні 2018 року, щойно перед тим, як Зеленський оголосив свої плани балотуватися в президенти, партія Медведчука розпочала власну кампанію.

Кандидат, якого вони висунули, Юрій Бойко, гідно виступив у перегонах проти Зеленського й посів четверте місце, набравши 12 % голосів. Кілька місяців по тому партія Медведчука досягла ще кращих результатів на парламентських виборах — посіла друге місце та отримала у Верховній Раді сорок три місця. Такий результат знов подарував російським маріонеткам надію. Минуло лише п’ять років після того, як Путін наказав анексувати Крим і розпочав війну на сході України, а його друг вже очолює опозицію в українському парламенті. Щоб прийти до влади, Медведчук мав обійти Зеленського за рейтингами. Шанс з’явився у формі, якої не очікував ніхто: нового респіраторного вірусу під назвою COVID-19.

* * *

Восени 2020 року, коли мирні переговори Зеленського з Путіним остаточно провалилися, поширення нового коронавірусу затьмарило всі інші проблемні питання. Майже весь світ опинився в карантині. В Україні, слідом за Європою, уряд наказав закрити всі ресторани та більшість крамниць, заборонив масові заходи, аби уникнути, як казали чиновники, неминучого краху системи охорони здоров’я. Навіть якби Зеленський захотів у цей час провести ще один раунд переговорів із Путіним, це навряд чи було б можливо. Російський деспот самоізолювався.

На своєму здоров’ї він був зациклений давно, але ризик зараження цією хворобою, схоже, спровокував у Путіна загострення іпохондрії. Він перебрався до свого просторого маєтку біля озера Валдай, розташованого в чотирьох годинах їзди на північний захід від Москви поблизу середньовічного монастиря[194]. Резиденція цілком пристосована до путінських оздоровчих процедур, які в другому десятилітті його правління ставали дедалі вибагливішими. Згідно з оприлюдненими планами спа-комплексу Путіна на Валдаї, там міститься приміщення для кріогенної терапії, грязьові та соляні ванни, косметологічна клініка та двадцятип’ятиметровий басейн, де Путін міг поплавати зранку[195]. Дозвіл відвідувати цей маєток мали одиниці. У минулі роки Путін регулярно проводив наради з групою радників, олігархів та інших членів свого почту. Пандемія поклала цьому край.

— Він спілкується з дуже обмеженим колом, — розповідав мені російський мільярдер, який брав участь у зустрічах. — Щоб із ним побачитися, люди по кілька тижнів чекають у карантині. Путін абсолютно відрізаний від світу.

Утім, деякі винятки з правил свого усамітнення Путін усе ж робив. У жовтні 2020 року запросив до себе Медведчука. Російське державне телебачення показало, як вони, вбрані в ділові костюми, сидять поруч у кріслах — без масок і дотримання соціальної дистанції. Головною темою зустрічі, принаймні за телевізійною версією, був коронавірус. Кілька місяців тому Росія представила нову вакцину проти цієї хвороби, і Медведчук отримав щеплення одним із перших.

— Я прищепився на другий день після схвалення вакцини, — повідомив він мені. — Дружина навіть не запитувала про побічні ефекти.

Російська вакцина під торговою маркою «Супутник V» згодом виявиться безпечною та ефективною. Однак тоді рішення вколоти її видавалося ризикованим. Вона не пройшла клінічних випробувань, а Кремль уже поспішив випустити вакцину на ринок. Всесвітня організація охорони здоров’я не схвалила використання «Супутника V», решта урядів, крім Росії, — також. Навіть Путін відмовився від щеплення. Проте Медведчук ставився до цієї вакцинації не лише як до профілактики захворювання. Він бачив інструмент завоювання виборців. На зустрічі з Путіним Медведчук домовився про те, що Росія поставить в Україну мільйони доз «Супутника V».

Вибір часу для цієї пропозиції мав забезпечити максимальний політичний ефект. Приблизно за три тижні в Україні відбудуться місцеві та муніципальні вибори. Зеленський на той час перебував на саміті в Брюсселі, намагався прискорити українське членство в Євросоюзі та домогтися поставки вакцин із Заходу.

— Європейський Союз підтвердив, що допоможе Україні отримати справжню вакцину, коли така з’явиться й не викликатиме сумнівів у науковців[196], — відповів Зеленський на пропозицію Путіна з Медведчуком. — Тож я б не рекомендував надто довіряти передвиборчим «ініціативам» окремих циніків, які вже зробили собі щеплення неперевіреним засобом.

З наближенням виборів Зеленський усвідомив, що хвиля підтримки, яка привела його до влади, спала. У загальнонаціональному опитуванні, оприлюдненому в тиждень голосування, лише 17 % респондентів планували голосувати за партію Зеленського — катастрофічне падіння для лідера[197], який торік прийшов до влади з підтримкою у понад 70 %. У день місцевих виборів, 25 жовтня 2020 року, члени виборчих комісій, надівши маски та рукавички, перш ніж впустити виборців до дільниці, перевіряли їх на гарячку. Явка була нікудишня. Мер Києва не зміг проголосувати за власне переобрання, позаяк отримав позитивний тест на коронавірус. Головним клопотом країни тепер був геть не мирний процес із Росією. За перші десять місяців пандемії вірус забрав більше українських життів, ніж війна на Донбасі за п’ять років[198][199].

Після підбиття підсумків голосування виявилося, що кандидати від партії Зеленського програли всі дев’ять мерських перегонів у великих містах України. Найгіркішим для Зеленського став програш у рідному Кривому Розі. У виборах до більшості міських рад партія Зеленського не дотягнула навіть до другого місця. Хай би яких успіхів він досягнув за перший рік каденції, нині для виборців все затьмарювала потреба у вакцинах. Та президент не міг цю потребу закрити. У листопаді, після того як німецька компанія оголосила про безпечність і ефективність своєї вакцини[200], Зеленський звернувся безпосередньо до канцлерки Анґели Меркель. Безрезультатно. Кожна країна виборювала вакцини для своїх громадян, і виробники не могли задовольнити глобальний попит найближчим часом. Найбільші виробники в США та ЄС спершу забезпечать власне населення. Бідним країнам на кшталт України доведеться чекати своєї черги. Зеленський вважав це вкрай несправедливим.

— Із COVID було так: ти хороша країна, ось тобі вакцина, — казав він пізніше німецькому журналісту. — Ти не надто хороша країна, йди в кінець черги[201].

Виборці в Україні обурювалися так само, і багато хто звинувачував Зеленського. Медведчук із соратниками на своїх телеканалах лаяли президента за невдачу і стверджували, що його союз із Заходом нічого не вартий. У скрутний для України час, торочили вони, саме Росія прийшла на допомогу й запропонувала вакцини.

— А влада в Києві їх проігнорувала, — розповідав мені Медведчук.

На початку листопада він відвідав Путіна вдруге і повернувся з іще однією пропозицією. Росіяни дозволять Україні виробляти вакцину на власній землі, у лабораторії Харкова, поблизу російського кордону.

— Путін сказав: прошу! Ми готові надати вам сировину. Готові розгорнути виробничі потужності, — вів далі Медведчук. — Вакцина, зроблена в Україні! Український продукт!

Зеленський, за словами Медведчука, не мав вагомих причин відкидати таку пропозицію.

— Це була чиста політика.

Зеленський намагався заперечувати ці обвинувачення, наполягав на тому, що російська вакцина небезпечна, і що Кремль хоче використати її як зброю в інформаційній війні на підтримку Медведчука та його політичної партії. Однак президентському офісові було важко поширювати свої повідомлення. Усі його головні суперники, зокрема Медведчук, послуговувалися власними медіаімперіями. Зеленський — ні.

— Ми не маємо жодного власного каналу, — скаржився мені Єрмак. — Адже ми не олігархи.

На той час — наприкінці 2020 року — вони вже побили глека зі своїм колишнім покровителем Ігорем Коломойським. Магнат був розчарований своєю винагородою за підтримку президентської кампанії Зеленського, позаяк майже не мав впливу на адміністрацію. Порятований банк Коломойського й надалі залишався під контролем держави, а його колишнього адвоката Андрія Богдана звільнено з посади керівника адміністрації Зеленського. Взаємини ставали напруженими, потім ворожими, і так само змінювалося висвітлення подій на телеканалі Коломойського. Він не відставав від решти провідних українських каналів, які нещадно критикували президента[202].

Родині Зеленського також перепадало. Приблизно через рік перебування Олени в ролі першої леді її співробітники на Банковій організували низку фокус-груп, щоб оцінити її популярність. Олена непомітно стояла за одностороннім дзеркалом і спостерігала, як звичайні українці висловлюють про неї неприкрашені думки.

— Дещо мене засмутило, — згадувала вона пізніше.

Оскільки перша леді багата, респонденти хотіли, щоб вона давала гроші бідним, і майже нічого не знали про її роботу за попередній рік. Найбільший проєкт першої леді, почасти натхнений роботою Мішелі Обами, був спрямований на покращення якості шкільних обідів. Проте в українських медіа цього майже не висвітлювали.

— Розповідати чи ні про будь-який мій крок, вирішували медіа, усе залежало від їхньої прихильності. А медіа не завжди були на нашому боці.

Голова пресслужби Зеленського Ірина Побєдоносцева в нашій бесіді сформулювала проблему різкіше:

— То була інформаційна війна.

І Зеленський програвав.

Восени 2020 року його рейтинги продовжували падати, і проти президента розгорнули масові протести. У найбільших брали участь націоналістичні групи та ветерани руху «Азов» — воєнізованого формування, пов’язаного з праворадикальними силами. Лідери парламентської опозиції, зокрема Петро Порошенко, були тільки раді допомогти в організації протестів і взяти в них участь. Один із найнезабутніших мітингів стався, щойно Зеленський і Єрмак захворіли на коронавірус. Інфекція була серйозною. Обох довелося госпіталізувати. У день народження Єрмака, 21 листопада, під лікарнею зібрався натовп протестувальників. Зі своїх палат у відділенні COVID президент і керівник його адміністрації добре чули демонстрантів: ті гучно вмикали музику, скандували. Дехто вимагав повалити й заарештувати Зеленського за прагнення миру з Росією. Лікарню охороняв спецпідрозділ поліції. Найсильніше Єрмака вразив цинізм організаторів. Він ще довго пам’ятатиме повідомлення, яке надіслав один із них безпосередньо під час протесту: «З днем народження. Швидкого одужання». Хай би якими лицемірними були за столом переговорів росіяни, Єрмак зі свого вікна в лікарні бачив, що внутрішні вороги Зеленського здебільшого не кращі.

— Для них, — сказав мені Єрмак, — немає нічого святого.

* * *

Наприкінці 2020 року рейтинги Зеленського впали до рекордно низького рівня. Оприлюднені наприкінці грудня результати опитувань свідчили, що його партія втратила популярність в країні[203]. Невелику перевагу мала партія Медведчука[204]. Деякі опитування припускали, що в протистоянні сам на сам вона могла б перемогти партію Зеленського. Виникла реальна загроза того, що проросійським силам вдасться прийти до влади в Україні демократичним шляхом.

— І що в цьому поганого? — запитував мене Медведчук. — Ми виступаємо за поновлення відносин із Росією. Цього хочуть наші виборці. Ця передвиборча платформа привела нашу партію до парламенту.

Для Путіна зміна політичних вітрів у Києві знаменувала дорогоцінну можливість. Росія витратила на підтримку політичного проєкту Медведчука кілька років і значні ресурси, і ось нарешті завиднілася винагорода. Якщо союзники Путіна матимуть достатню кількість місць у Верховній Раді, вони зможуть блокувати будь-які спроби Зеленського інтегруватися з НАТО й рештою західних інституцій. Зможуть також проштовхнути процес «децентралізації», що послабить уряд і дозволить Росії посилити свій контроль над сходом і півднем України без використання військової сили. Путін, який завжди був шпигуном і ніколи — солдатом, зазвичай волів досягати своїх цілей за допомогою хитрощів, перш ніж вдаватися до насилля. Якщо Медведчук й надалі набиратиме популярності в народі, то не лише забезпечить Путіну бажаний вплив в Україні. Він також зміцнить репутацію Путіна, яку той давно плекав: репутацію здібного маніпулятора, що перехитрить і переживе своїх суперників на Заході.

Тієї зими на Банковій Зеленський зі своїми близькими радниками провів низку кризових нарад, де обговорювали загрозу з боку Медведчука. Зупинилися на відповіді, продиктованій не лише виваженою оцінкою супутніх ризиків, а й — не меншою мірою — емоціями президента, його ураженою гордістю. Другого лютого 2021 року Зеленський закрив три телевізійних канали, що контролював Медведчук і його партія. Правового прецеденту для такого кроку в Україні не було. Замість звернутися до суду, президент попросив про допомогу одного зі своїх найстарших соратників, Олексія Данілова. Той, як секретар Ради національної безпеки і оборони, підписав низку санкцій проти власників каналів — нова форма політичної атаки. Зазвичай санкції призначені для покарання іноземців, адже ті перебувають поза юрисдикцією країни. Тут санкції застосували проти українського депутата, лідера опозиції та його приватного медійного концерну. Дехто з найближчих союзників Зеленського спробував відрадити його від такого шляху.

— Це незаконний механізм, він суперечить Конституції, — пояснював мені спікер парламенту Дмитро Разумков[205], який свого часу керував передвиборчою кампанією Зеленського. — Закон не можна підміняти політичною доцільністю[206].

Коли я запитав про це Зеленського, він почав захищатися, в очах спалахували то гнів, то розгубленість. Визнавав, як дивно це звучить: колишній комедіант і політичний сатирик, зірка екрану та сцени, чиї власні програми роками зазнавали цензури, своїм наказом закриває телевізійні канали.

— Ми люди дуже ліберальні за своїми поглядами, за філософією, — із ледь відчутною впевненістю сказав мені Зеленський[207].

Проте дії Росії — інформаційна війна проти України, використання маріонеток і пропаганди — змусили Зеленського відсунути ліберальні цінності в бік. Небезпеку від Медведчука та його телеканалів Зеленський сприймав як екзистенційну.

— Вважаю їх дияволами, — звірився він мені. — Своїми наративами вони прагнуть позбавити Україну державності.

Цей аргумент відгонив патерналізмом. Хіба можна не довіряти людям дивитися телевізор і мати власну думку?

Протягом майже тридцяти років, відколи Україна стала вільною і незалежною державою, у її медійному просторі панував безлад, рясніло прихованою політичною рекламою та відвертою дезінформацією — у такий спосіб різноманітні олігархи та політики змагалися за контроль над популярним наративом. Водночас це була вільна й конкурентна арена для публічних дебатів, яка значною мірою зберігала свою незалежність від урядової цензури. Тепер Зеленський вирішив закрити медійний концерн головного політичного опонента, чиї канали вважав загрозою не лише своїй популярності, але й, за його словами, існуванню України.

— Хто такі проросійські політики? Їх обирають на виборах. Люди за них проголосували. Маємо на це зважати. Люди за них голосують, мають право. Однак ось у чому проблема, — тлумачив мені Зеленський. — Щойно цих політиків обрано, вони не роблять того, що обіцяли. Обіцяють одне, роблять інше. Заманюють і дурять. По-простому кажучи, не можна йти на українське телебачення і розповідати, що в Україні все погано, а в Росії все добре.

У демократичному суспільстві, визнав Зеленський, такі заяви — Україна погана, Росія хороша — не могли б виправдати повну заборону медіа, що їх транслюють. Однак джерела фінансування цих каналів, за його словами, зобов’язали державу втрутитися.

— Коли стало очевидно, що фінансування каналів іде від комерційних операцій з окупаційними російськими силами, ми сказали — годі. Беруть російські гроші й вливають у ці канали.

Медведчука звинуватили у веденні бізнесу із збройними формуваннями на сході України, яких Росія підтримує, а київський уряд вважає терористами.

— Це переходить всі межі, — сказав Зеленський. — Це фінансування тероризму. Аль Капоне вбив багатьох, але потрапив за ґрати через податки. Думаю, ці канали також вбили багатьох. Не безпосередньо, — додав він, — а з допомогою інформації.

Така риторика була нехарактерною для Зеленського. Заспокійливі інтонації об’єднувача України, що 2019 року став президентом, де й поділися. Він вирішив оголосити медіа-імперії Медведчука війну, хоча, схоже, почувався ніяково через враження, яке через це справляв. Тактика Зеленського нагадувала путінську на початку 2000-х років. Російська медіаіндустрія тих часів була здебільшого вільною, хоча теж слугувала полем битви між суперницькими політичними кланами та олігархами. Невдовзі після приходу до влади Путін почав переслідувати медійних магнатів, які критикували його режим. Звинуватив декотрих у захисті терористів Чечні та конфіскував їхні телеканали. Правозахисні групи й активісти за свободу слова засудили Путіна за ці дії — і засудили Зеленського за його крок проти Медведчука. Євросоюз застеріг Зеленського, що боротьба з російською пропагандою не має «відбуватися коштом свободи засобів масової інформації»[208]. Однак адміністрація Байдена, який заступив на президентську посаду лише два тижні тому, вітала дії Зеленського. «Ми підтримуємо зусилля України захистити власні суверенітет та територіальну цілісність через запровадження санкцій»[209], — йшлося у заяві посольства США в Києві. Представники Державного департаменту США казали мені, що були вражені тим, як рішуче Зеленський вживає заходів проти «загрозливого впливу» Росії в Україні.

— Він виявився людиною дії, — зауважив один із високопосадовців. — Узяв і зробив[210].

Реакція Америки, видавалося, розлютила Путіна не менш, ніж закриття телеканалів друга. Вона чітко вписувалася в улюблений наратив Кремля про дворушництво й лицемірство Заходу.

— В Україні, — заявив Путін, — просто взяли й прищикнули три провідних канали. Одним розчерком пера. І всі мовчать! А деякі навіть схвально поплескують по плечу[211].

Незабаром Зеленський зробив ще один крок у тому ж напрямку. Дев’ятнадцятого лютого 2021 року влада оголосила про блокування активів родини Медведчука[212]. Серед найважливіших, наголосив уряд, — трубопровід, що доставляє російську нафту через Україну до Європи[213]. Це було основне джерело капіталів Медведчука. Нафтопровід не лише збагачував його та родину — зокрема, похресницю Путіна Дар’ю, — а й допомагав фінансувати політичну партію, яка представляла інтереси Росії в Україні. Вилучення цих активів Путін публічно не коментував.

Утім, передвістя російської відповіді з’явилося два дні по тому, о сьомій ранку 21 лютого. У малопомітній заяві на своєму сайті Міністерство оборони Росії оголосило, що для проведення «масштабних навчань»[214] відправляє до кордону з Україною три тисячі повітряних десантників. Прибуття десантників відзначить початок нарощування військової сили вздовж кордонів України. За два місяці вона зросте до понад ста тисяч російських бійців і тисяч одиниць військової техніки. Метою навчань, згідно із заявою Міністерства оборони, буде натренувати елітних російських спецпризначенців «захоплювати ворожі споруди та утримувати їх до прибуття основних сил». Майже рівно рік по тому російські десантники відпрацьовуватимуть набуті навички під час нападу на Київ.

РОЗДІЛ 14. ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО РАҐНАРОКУ

Наприкінці березня 2021 року Росія розмістила уздовж своїх кордонів з Україною більше військ, ніж будь-коли від моменту анексії Криму. Тієї весни бойові дії на рубежах окупованої Росією території Донбасу посилилися, і один бій президент Зеленський із командою пізніше згадуватиме як віху на шляху до тотальної війни. Почалося з гуркоту й свисту російських мін, що падали поблизу селища Шуми. Зброя, запущена з відстані кількох кілометрів, мала диявольську конструкцію. Ударившись об землю, ці міни, замість вибухнути, розкривалися й вивільняли павутиння з майже невидимих дротів. Варто було комусь — солдату, тварині, дитині, — проходячи повз, зачепити одну з ниток, і міна розривалася, розкидаючи навсібіч град осколків[215].

Двадцять шостого березня 2021 року група саперів із розташованого неподалік Центру розмінування (військова частина 2641), чий девіз «Помилка — не варіант»[216], отримала завдання очистити від цих мін територію навколо Шумів. Серед найдосвідченіших офіцерів групи був Сергій Барнич, старший сержант із довгим носом і характерною ямочкою на підборідді. Голову та більшу частину тіла Барнича закривало надійне захисне спорядження. Він знав: якщо випадково зачепить дріт, броня витримає дрібні осколки та, ймовірно, збереже йому життя. Того тижня холод ранньої весни відступив, і сонце розтопило майже весь сніг на полях, що їх Барнич мав розмінувати. Він якраз перевіряв землю на наявність дротів, аж тут у повітрі просвистіла куля. Влучила Барничу ззаду у верхню частину стегна, розірвавши стегнову артерію. Він із криком упав, намагаючись затиснути рану. Під ним вже утворилася калюжа крові.

Цим пострілом російські снайпери влаштували пастку й тепер чекали, коли на поле прибіжать інші солдати. Першим до Барнича дістався його командир, підполковник Сергій Коваль, спробував зупинити кровотечу й відтягнути пораненого до окопів. Вони не розуміли, звідки стріляють. Лише чули свист і удари куль, що вгризаються в землю. За кілька хвилин обидва були мертвими. Двох солдатів, що кинулися на допомогу, вбито так само, одного пострілом у шию, другого — у серце. Снайперів так ніхто й не побачив.

Українські війська, залеглі в окопах поруч, по рації запросили у вищого командування дозвіл відкрити вогонь у відповідь. За правилами перемир’я, на які Зеленський пристав минулого літа, командири спершу мали надіслати повідомлення російській стороні з проханням відкликати атаку. Ця телефонна гра забирала час і доводила солдатів до сказу. Минали хвилини. Снайпери продовжували стріляти, українці продовжували стікати кров’ю серед поля. Побратими могли лише спостерігати та чекати сигналу на вогонь у відповідь. Коли він нарешті надійшов, українська сторона обстріляла з міномета приблизну позицію снайперів. Лише тоді вогонь зупинився, і українці зуміли винести з поля тіла загиблих[217].

* * *

Близько восьмої вечора того ж дня зі свого офісу в Києві виступив із заявою президент Зеленський. Слово, яке він обрав — ескалація, — звучало доволі стримано для опису вбивства цих чотирьох чоловіків, і президент чітко дав зрозуміти, що не бажає мститися.

— Для війни потрібна мужність, — сказав він. — Для миру потрібна мудрість. В України є і те, й інше[218].

Лідери Німеччини та Франції, додав Зеленський, мають організувати терміновий раунд перемовин із Путіним для обговорення стрілянини під Шумами.

— Те, що так важко й по крихтах відбудовувалося майже рік, — зазначив президент, маючи на увазі крихке перемир’я з Росією, — може бути зруйноване за секунду.

За кілька днів після снайперської атаки в Шумах Верховна Рада скликала екстрене засідання для розгляду того, що сталося. Тодішній головнокомандувач Збройних сил України генерал Руслан Хомчак з’явився у повному параді та приніс комплект мап, що ілюстрували жахливу ситуацію на фронті[219]. Росіяни під Шумами, за словами Хомчака, продемонстрували «особливий цинізм», використавши для снайперської засідки водонасосну станцію. Пошкодження цієї станції залишило б без постачання води кілька навколишніх міст, саме тому українці так довго не відкривали вогонь у відповідь. Посеред промови Хомчак запропонував ушанувати пам’ять Барнича та решти жертв хвилиною мовчання. Далі перейшов до пояснення інших серйозних загроз. Станом на 30 березня 2021 року, повідомив генерал, Росія скупчила вздовж кордону 32 700 військових. Дехто приїхав із військових частин з Сибіру, за тисячі кілометрів звідси. Щорічні військові навчання Росії в Білорусі також слугують прикриттям для розміщення великої кількості військ і військової техніки на північ від України, в кількох годинах їзди від Києва. Так країну оточено з трьох сторін.

— Наша спільна мета — перемога у війні з агресором, — підсумував Хомчак. — Це потребує консолідації зусиль всього українського народу.

Промова, що тривала трохи більше ніж десять хвилин, не викликала в депутатів тривоги. Радше спровокувала колективне позіхання. Лідерка опозиції Юлія Тимошенко під час виступу генерала продовжувала розмовляти по телефону. Спікер парламенту був змушений увімкнути мікрофон і попросити законодавців припинити базікати й звернути увагу на доповідача. У будь-якій іншій столиці ця сцена здалася б абсурдною. Ось головний військовий командувач країни заявляє про готовність іноземної держави вторгнутися з трьох напрямків, а законодавцям бракує терпіння його вислухати. Вони давно збайдужіли до таких оцінок. Загострення на лінії фронту траплялися часто. Сутичка під Шумами була надто кровопролитною, але цього не вистачило б, щоб пробудити відчуття єдності чи нагальності серед представлених у парламенті партій. Щойно генерал зайняв своє місце, вони повернулися до політичних чвар.

Із контраргументами виступив Петро Порошенко, який коментував ситуацію в Шумах із певною авторитетністю. За його президентства українські сили 2018 року відбили це селище у росіян. Ціною життя принаймні одного солдата зуміли посунути лінію фронту на кілька кілометрів уперед, хоча багато командирів ставили під сумнів доцільність такого маневру. Операція мала радше політичну, ніж військову мету. Порошенко саме готувався розпочати кампанію з переобрання та прагнув показати себе компетентним воєначальником. Зрештою це не допомогло — Зеленський усе одно переміг на виборах. Однак два роки по тому, коли Шуми потрапили під напад, Порошенко поклав провину на свого наступника.

— Почати я хочу, — заговорив Порошенко з трибуни, — з подяки українським воїнам за мужність протидії агресору. І за ту витримку, яку вони демонструють, коли часом важко зрозуміти маневри Зеленського, який протягом двох років зазирає в очі Путіну.

Режим припинення вогню, про який Україна домовилася з Росією у перший рік каденції Зеленського, ґрунтувався, за словами Порошенка, на «хибній тезі» про те, що «перемир’ям можна забезпечити мир». Після Шумів Україна має контратакувати, відправляти на поле бою власних снайперів і запускати дрони на полювання за російською артилерією.

— Путін — вбивця! — вигукнув Порошенко. І додав із сарказмом на адресу президента: — Сподіваюся, Володимире Олександровичу, що і вам вдасться вичавити із себе це визначення.

Незабаром спікер вимкнув мікрофон Порошенка, і зала вибухнула криками, що на той час було звичним явищем. Кожен намагався перекричати іншого.

Відеокадри із засідання стали в Україні новиною дня, і, потрапивши на очі Зеленському з командою, неабияк їх розлютили. Порошенко був у своїй стихії, під час виступу погрожував залі пальцем. Розумів, що його найкращий шанс повернути владу — це змалювати коміка слабаком. Результати опитувань, які свідчили про низький рівень довіри українців до президента, тиснули на Зеленського[220], вимагали у відповідь на російські атаки продемонструвати силу. Водночас він не міг відкинути власну обіцянку забезпечити міцний мир. Наступного дня після виступу Хомчака у Верховній Раді Зеленський викликав його на закриту нараду з іншими генералами та головними шпигунами України. Кровопролиття на лінії фронту обговорювали до пізнього вечора, але президентська адміністрація про нараду мовчала. Не хотіла створювати враження кризи.

Спецслужби США через розвідувальні супутники спостерігали за розгортанням російських військ на кордоні, і того тижня Джо Байден зателефонував Зеленському й пообіцяв «непохитну підтримку» США в будь-якій конфронтації з Кремлем. Кілька днів по тому генеральний секретар НАТО Єнс Столтенберг так само запевнив Зеленського у підтримці Північноатлантичного альянсу.

— НАТО — єдиний спосіб покласти війні край[221], — сказав Столтенбергу під час телефонної розмови Зеленський.

Він закликав альянс поквапитися й запропонувати Україні офіційний шлях до членства, що стало б «реальним сигналом для Росії». Для Кремля достатнім сигналом став уже сам цей заклик. На нього зреагував прессекретар Путіна Дмитро Песков — застеріг, що будь-які розмови про членство в НАТО «лише погіршать ситуацію»[222].

* * *

Наступного тижня Зеленський із командою вирішив відвідати фронт. Треба було продемонструвати підтримку військовим і визнати жах трагедії в Шумах, водночас не допустити, щоб вона спровокувала масштабнішу війну. Напередодні поїздки Зеленський нагородив посмертно сержанта Барнича орденом за мужність. Після чого вирушив до місця його смерті та запросив із собою мене[223].

Наступного ранку президентський літак Ан-148 сів на авіабазі в Чугуєві, приблизно за п’ятдесят кілометрів від російського кордону, і ми, перетнувши льотну смугу, поспішили до військових гелікоптерів, що мали доправити нас у зону бойових дій. Я летів з охоронцями, майже весь політ вони переодягалися в бойове спорядження, заряджали автомати, припасовували шоломи. За ревом лопатей почути одне одного ми не могли. За вікном бачили президентський вертоліт, радянський Мі-8, пофарбований у камуфляж; на хвості виднілося намальоване блакитним і жовтим коло, схоже на мішень. Ми прямували на південний схід у бік ворожої території, майже паралельним до російського кордону курсом. Щоб уникнути наземного обстрілу, пілоти летіли так низько, що верхівки дерев під нами пригиналися. Наближалися до Сєвєродонецька[224].

Майже рік по тому, під час повномасштабного вторгнення, ведучі новин і дипломати по всьому світу ледве вимовлятимуть назву цього глухого куточка із населенням 120 000 осіб. Навесні 2022 року він на кілька тижнів стане епіцентром війни; вулиці зрівняє із землею артилерія, точитимуться міські бої. Нині ж Сєвєродонецьк був ще спокійний і маловідомий; бойові дії відбувалися не настільки близько, щоб заважати нормальному життю. На місцевому летовищі чекав генерал Хомчак і кілька кондиціонованих мікроавтобусів, вони мали відвезти нас до містечка Золоте, де у реквізованій будівлі облаштувала собі базу частина 92-ї механізованої бригади. Можна було б очікувати, що до приїзду президента базу причепурять, але все залишили як є: на подвір’ї стояли миски з їжею для приблудних собак і лежали купи мішків із піском, де сиділи й курили солдати. Молодші виросли на комедіях Зеленського і тепер, почувши його хрипкий голос, дехто не зумів стримати смішка. Нижчі чини були Зеленському раді. Хай би які незручності створював візит такої делегації, він дарував приємну перерву в рутині, що складалася з охорони окопів і патрулювання. Оцінка ризиків російської атаки лежала на офіцерах, і вони того ранку мали стривожений вигляд.

— Будемо сподіватись, що гармати сьогодні мовчатимуть, — зауважив один під час перекуру.

Поїздку до Шумів запланували на першу половину дня. Дістатися туди було непросто. Більшість шляху подолали на бронетранспортерах, минали старі хати, на вигляд нежилі, але з купами свіжих дров поруч. Зеленський у бронежилеті їхав у передній частині колони. Хомчак із рушницею був в іншій машині, я втиснувся позаду нього. Генерал, вірний собі, дивився вперед на дорогу і на мої запитання відповідав коротко:

— Ми воюємо з росіянами з 2014-го. Звикли. Ми готові.

Нещодавні бої, за словами Хомчака, були цілком очікувані та не мали іншого логічного пояснення, крім звичної підступності ворога.

Дорога забрала понад пів години, останню ділянку ми повзли путівцями, виляли між вибоїнами. Десь серед цих вибоїн і зупинилися машини, що їхали перед нами. Дістатися транспортом до нашого місця призначення було неможливо. Усі вийшли, Хомчак показав на вузьку стежку через поля, і ми вервечкою рушили за ним. Позаду Зеленського і прямо переді мною йшов охоронець із величезним автоматом, на ремені від кожного кроку брязкали магазини з набоями. Зброя мала солідний вигляд, але у випадку нападу із засідки нас би не врятувала. Ми тепер сунули по відкритій місцевості, крізь суху траву і безлисті кущі. Менш як за півтора кілометра на схід починалася околиця Горлівки — українського міста, яке росіяни окупували й запекло утримували роками. Бойовик на прізвисько Бєс[225], якого Росія призначила керувати містом на початку війни, був соціопатом, найбільш знаним тим, що влаштовував позасудові страти й вихвалявся ними перед медіа. Будь-якому російському розвіднику в Горлівці варто лише було глянути в бінокль, щоб помітити на тому полі нас, бездоганний ланцюжок високоцінних цілей: президент, керівник його адміністрації, вищий генерал, ну і десь у кінці дріботить чоловік із записником і в піжонському чорному пальті під бронежилетом.

Ближче до селища Хомчак зупинився посеред стежки. Пояснив, що російські позиції — праворуч, на іншому кінці лінії електропередачі з обвислими дротами. Снайпери, які вбили сержанта Барнича та його побратимів, стріляли з водокачки трохи далі. Генерал замовк, даючи президентові можливість роздивитися. Тоді запропонував повертатися до бронетранспортерів. Президент збентежився.

— Наші хлопці он там, правильно? — запитав Хомчака. — Вони почують, що я дістався аж сюди та не завітав до них. Засмутяться.

Можливо, генерал недостатньо чітко пояснив, що в цьому районі все ще можуть діяти російські снайпери. Можливо, не розповів детально про підступність мін, розкиданих на цих полях. Однак радше скидалося на те, що Зеленський, розвернувшись і продовживши пробиратися крізь кущі, був цілком свідомий ризиків. Хомчакові, як і всім нам, залишалося лише піти слідом.

Стежка вивела на галявину, де військові облаштували передову оперативну базу — настільки близьку й спокусливу для російської артилерії ціль, що її виживання видавалося дивом. Солдати збудували собі невеличку лазню, яку нагрівали ввечері каменями з ватри. Хоча жінки тут не служили, дерев’яну вбиральню позначили великою червоною М. Система окопів на східному краю табору утворювала стрілу, що вказувала прямо на російські позиції. Біля входу військові встановили дерев’яний знак із написом «В’єтнам» — посилання на багно й трясовиння війни, яку бачили у фільмах. Зеленський пірнув під знак і ступив до окопу; той був глибшим за зріст президента і достатньо широким, щоб ми могли йти; наші плечі зачіпали земляні стіни обабіч. Коли дощить, розповіли нам солдати, насподі збирається вода, і окопи перетворюються на ванну з багнюкою. На дальньому кінці шанців Зеленський попросив про розмову наодинці з кількома бійцями. Вони були здивовані й трохи приголомшені, але, відповідаючи на його щирі розпитування, трималися спокійно. Після розмови президент разом із Хомчаком пішов туди, де застрелили сержанта Барнича. Близилось до зими — на землі не було нічого живого. Лише сухий очерет і кущі стирчали з бруду.

— Ну, ось це — Шуми, — повідомив генерал.

Двадцять років тому в Шумах проживали близько ста людей. За час війни, доки лінія фронту совалася туди й сюди, майже всі втекли чи загинули. Цегляні будинки давно перетворилися на руїни, а на тих кількох стінах, що ще стояли, солдати намалювали графіті. На одній було написано англійською: «Ласкаво просимо до Раґнароку» — стародавня назва апокаліпсиса у скандинавській міфології. Єдиною мешканкою, яка не давала цим руїнам перетворитися на село-привид, була літня жінка. Її син воював на боці Росії.

— За сепаратистів? — недовірливо перепитав Зеленський.

Генерал кивнув.

Шуми, зазначив він, лежать у западині, «перед ворогом як на долоні». Утримати їх без втрат неможливо, і просунутися звідси «бодай на сантиметр» у будь-якому напрямку — також. Захоплення цієї території було безглуздим кроком, і тепер перед українцями поставало болюче питання. Поки вони стояли поряд із Зеленським, Хомчак, роззираючись довкола, вимовив це вголос:

— Чи варте це місце життя стількох людей?

Зранку на фронті загинув ще один українець, і за перші три місяці 2021 року число загиблих військових сягнуло 26. Один зачепив ногою дріт російської міни, і його розірвало на шматки.

Однак Зеленський не обіцяв помститися за їхню смерть. Натомість як і Хомчак, сумнівався, чи розумно відправляти людей гинути за ці брудні окопи. Рішення захопити територію під Шумами було помилкою його попередника.

— Вони просувалися вперед лише для того, щоб показати свою можливість просуватися, — казав мені Зеленський. — Для одних це означало, що ми круті хлопці. Для інших — що їхні сини ніколи не повернуться додому.

Він не мав наміру створювати такі компроміси знов. Ставки були надто високі, і Зеленський не горів бажанням випробувати власні здібності воєначальника.

— Зараз, — вимовив він, — я не розумію, чому ми мали воювати за це порожнє поле.

Вдалині загавкав собака. Хомчак сказав, що час їхати, і ми вирушили до військової частини в Авдіївці, де за кілька кілометрів від російських позицій мали провести ніч. На дошці оголошень біля входу до частини висіли портрети сержанта Барнича й решти чоловіків, що загинули разом із ним. Зеленський нахилився ближче, вдивився в обличчя Барнича, почитав деталі про його життя. Причину смерті вказано сухо: «проникаюче вогнепальне поранення в ліву ногу, несумісне з життям». Зеленський скривився. Несумісне з життям. Барнич був лише на три роки старший за президента. День народження святкував двома тижнями раніше.

* * *

Наступного дня, коли ми летіли назад у Київ, я пішов у носову частину літака поговорити із Зеленським. Він сидів за столом із накрохмаленою білою скатертиною, спиною до кабіни пілотів, пив каву й роздивлявся поля внизу. Був, схоже, у гарному настрої, не надто переймався через ескалацію на фронті. Вранці ми прокинулися біля гарнізону, і на сніданок до їдальні президент з’явився у спортивному костюмі, щойно після пробіжки зоною бойових дій. Я помітив, що на його щоках досі грає здоровий рум’янець, сів навпроти й попросив у бортпровідника кави. Ми провели два дні на Донбасі, і було незрозуміло, які висновки президент зробив щодо останніх снайперських атак, мінометного вогню, скупчення російських військ на кордоні. Чому Кремль вдався до ескалації? Чого Путін прагне? Чому тепер?

Зеленський з основною ідеєю запитання не погодився:

— Ви кажете, це Путін, це росіяни. На Донбасі дуже важко розібрати, де бійці-росіяни, де — сепаратисти, а де ще хтось.

Він пригадав історію, яку сьогодні зранку почув від когось із військових. Перед останнім перемир’ям сталася перестрілка. Ворог гатив з артилерії, намагався шквальним вогнем вибити українців із позицій.

— Було важко, — розповідав Зеленський, — просто жахливо, бруд, стрілянина. Наші хлопці гинули, їхні теж.

Коли гармати ненадовго затихли, українські військові знайшли тіла кількох убитих супротивників. Обшукали їх і в кишені російського бійця знайшли свіжі папери про умовно-дострокове звільнення.

— Він був звільнений із в’язниці! — закінчив Зеленський із круглими очима. — Отже, на цій війні воюють засуджені. Вони не мають що втрачати. Куди ще їм іти? Кажуть іти воювати, ось і йдуть. Хто вони такі? Громадяни якої країни? Це навіть незрозуміло.

Зеленський, схоже, жалів цих людей, говорив радше як їхній адвокат, ніж як лідер країни, із якою вони воюють. Літак досяг крейсерської висоти, і зона бойових дій зникла внизу за хмарами. Президент спробував переконати мене, що конфлікт на сході має куди більше нюансів, ніж видається.

За його словами, неможливо точно визначити, хто саме воює на російському боці та які мотиви має.

У вузькому сенсі Зеленський мав рацію. Росія вже давно використовує злочинців для ведення війни на сході України. Пізніше загін найманців, відомий як «Група Вагнера» і очолюваний одним із вірних помічників Путіна, розпочне широко розрекламований набір новобранців у російських в’язницях, пропонуючи помилування вбивцям і ґвалтівникам в обмін на військову службу в Україні. Таких бійців задіювали з початку війни. Перший російський підрозділ, який навесні 2014 року захоплював міста Донбасу, частково складався з колишніх в’язнів і втікачів від російського закону. Одного разу я зустрічався з їхнім найвідомішим бійцем. Він мав прізвисько Бабай і казав мені, що на півдні Росії проти нього висунули звинувачення за погрози когось зарізати[226]. Щоб уникнути тюремного строку, Бабай добровільно приєднався до підрозділу російського нерегулярного війська, який тієї весни брав участь в окупації Криму. Ми побачилися кілька місяців по тому, коли він зі своїм загоном із десяти-дванадцяти бойовиків щойно захопив українське місто Краматорськ. Вони не зустріли збройного опору, і загалом війну переживали легко, роз’їжджали повсюди на старому мікроавтобусі з трафаретним написом на крилі — «Народне ополчення Донбасу».

— Перш ніж на мою батьківщину прийде американська загроза, я прийшов сюди її зупинити, — заявив мені Бабай.

Додав, що зрештою вони візьмуть Київ, «а тоді повернемося й відсвяткуємо». Товариші Бабая добряче посміялися із цієї фрази. Проте, хай би якими неорганізованими вони видавалися, їхній підрозділ не блукав Україною без нагляду. Бабай був російським військовим ветераном. Тодішній командир Бабая, Ігор Гіркін, — відставним офіцером російських спецслужб. Усі вони — частиною російських військ, що вторгайся на територію України з благословення й за підтримки Кремля. Нехай через свої судимості та різношерсту уніформу ці вояки радше скидалися на піратів, аніж на десантників, вони все одно воювали на російському боці, вбивали українських громадян і захоплювали українську землю. Бабай показав мені свій російський паспорт. Народився в Росії, у Краснодарському краї. Перетнув кордон, щоб завоювати Україну. Тож яке значення має те, що він втікач або засуджений? Хіба все це не робить його російським загарбником? Хіба він не частина стратегії Путіна?

— Ви постійно запитуєте про Путіна та Росію, — сказав мені Зеленський у літаку. — Не певен, що ми маємо думати в таких категоріях.

Роль Кремля в нещодавніх атаках у Шумах та інших місцях Донбасу виявилася для Зеленського відкритим питанням. Він був готовий повірити Путіну на слово і принаймні розглянути ймовірність того, що Москва не санкціонувала обстріли та снайперський вогонь на лінії фронту. А як же російські війська, скупчені біля східного кордону України? Це що, просто велика юрба в’язнів? Загублені душі, яких випустили на волю й ощасливили ключами від самохідних артилерійських установок?

— Гаразд, війська на кордоні, — кивнув Зеленський. — Проводять навчання. Це їхня офіційна позиція.

Дійсно, офіційно Кремль заявляв, що його війська не становлять для України загрози та збираються біля кордону в рамках регулярних військових навчань.

— Вони відбуваються щороку, — нагадав мені Зеленський.

Можливо, цього разу росіяни перебрали міру. Розмістили свої винищувачі та військову техніку на території Білорусі, на північ від Києва й не надто від нього далеко. Утім, це теж вписується в усталену модель поведінки росіян — їхню любов до позерства та гри м’язами.

— Росіяни хочуть, щоб ми боялися, — сказав мені Зеленський. — Хочуть, щоб Захід боявся російської сили, її міці. Це зовсім не секрет.

Ніхто не знав думок Путіна, і Зеленський погодився, що цього разу Росія може мати агресивніші наміри:

— Можливо, є й масштабніший військовий план. Авжеж, так, не виключено.

Проте Зеленський не був переконаний, що навчання Росії — не просто блеф.

— Не думаю, що вони ухвалюють настільки примітивні рішення: гайда атакувати! Звичайно ж, ні. Росіяни грають в інші ігри.

Принаймні в той момент Зеленський вірив, що шанси зберегти режим припинення вогню та продовжити працювати над досягненням миру з Росією досі є. Можливо, мав слушність. Після відвідин Шумів він би дуже хотів сказати тим хлопцям в окопах: пакуйте спорядження, повертайтеся додому, до родин. Однак розумів — будь-який відступ спонукатиме росіян спробувати такий самий маневр деінде, щоб забрати ще більше життів, захопити більше територій. Це дало б політичним опонентам новий привід стверджувати, ніби президентові бракує хисту для ведення війни. Порошенко назве боягузом, який відступив через кілька пострілів із російської снайперської гвинтівки. Такі нападки в парламенті та на телевізійних токшоу, схоже, хвилювали Зеленського не менше за ризик російського вторгнення. Вороги України, за його словами, «працюють на різних фронтах, використовують інформацію, дезінформацію та військо».

Бортпровідник забрав наші чашки з-під кави, пілот почав зниження. У кожному разі, нам обом після цієї подорожі ризик війни видаватиметься менш абстрактним. Ми бачили військових в окопі й ділили з ними харчі. Однак загрозу від російської пропаганди Зеленський і досі вважав нагальнішою — і все торочив про те, як російські політичні маріонетки «руйнують інформаційний простір України». Лютневе рішення закрити телеканали Віктора Медведчука стабілізувало позицію президента в рейтингах. За деякими опитуваннями, рейтинг Зеленського на кілька відсотків піднявся[227]. Літак сів, і Зеленський повернувся до політичних баталій столиці, де сам планував організувати ескалацію.

* * *

За кілька днів після повернення з Донбасу я відвідав Віктора Медведчука в його київському офісі. Доволі довго блукав вузькими вулицями середмістя, перш ніж знайшов потрібну адресу. Мапа вивела мене до старовинного багатоквартирного будинку в кінці крутого схилу, ніде — жодних зовнішніх ознак політичної значущості місця. За дверима без вивіски на мене мовчки витріщилася купка озброєних охоронців. Один почав обшукувати мою сумку, запитав, чи є там ніж або «будь-яка заточка». Медведчук, вбраний у добре припасований синій костюм, у житті видавався ще більш штучним, ніж у телевізорі: мав підтягнуту шкіру, виточені риси обличчя, наче теж послуговувався кріогенними камерами Путіна у резиденції на Валдаї. Увійшовши до конференцзали, де я на нього чекав, Медведчук павичем підплив до термостата й запитав:

— Вам не холодно?

Була середина квітня 2021 року. Телеканали Медведчука вже понад місяць не виходили в ефір, а біля кордону України стояли десятки тисяч російських військових. Рік по тому, на другий місяць вторгнення, Кремль підтвердить, що його рішення напасти було пов’язане з Медведчуком і його політичною партією.

— Якби ідеї Медведчука та його партії свого часу були враховані та лягли в основу державної політики України, то ніякої військової операції не було б, — заявив журналістам у квітні 2022 року прессекретар Путіна Дмитро Пєсков.

Однак, коли Медведчук погодився зі мною зустрітися, зв’язок ще не надто простежувався. Вторгнення й досі уявлялося малоймовірним. Навіть Медведчук схилявся до думки, що його друг у Кремлі просто використовує військо як засіб шантажу.

— Можливо, ця демонстрація сили має на меті щось інше, — припускав він.

Наприклад, справжній намір — це повернути Зеленського за стіл переговорів і нагадати про наслідки в разі відмови.

— Для Зеленського шлях ескалації — чисте самогубство. Чисте самогубство, — наполягав у нашій розмові Медведчук.

Ніхто не міг сказати напевно, чи блефує Путін, тож, якщо Зеленський бачить найменшу ймовірність російського вторгнення, «навіть одновідсоткову ймовірність, мусить зробити все від нього залежне, щоб убезпечити свою країну та своїх громадян. Однак він цього не робить».

Медведчук нахилився вперед, перевірив, чи не має на столі брудних плям, тоді сперся на нього ліктями. Взявся описувати своє розчарування Зеленським. На початку видавалося, що їхні погляди не надто розбіжні. Обидва хотіли провести на Донбасі вибори за українським законодавством. Хотіли, щоб окуповані регіони обрали лідерів, яких визнає світ. Вірили, що зможуть завоювати підтримку людей у цих регіонах. Вони були цінною базою потенційних виборців для обох.

— Як політик, — пояснював Медведчук, — я хочу цих людей повернути. Наша партія хоче повернути їх як прибічників.

Політична математика переконувала. Влітку 2019 року його партія отримала близько 1.9 мільйони голосів по країні — і створила другу за чисельністю фракцію в парламенті. Медведчук не сумнівався: якби на Донбасі всім, зокрема й 3.5 мільйонам людей під російською окупацією, дозволили взяти участь у наступних виборах, електорат його партії виріс би щонайменше вдвічі. Така кількість місць дозволила б формувати порядок денний у парламенті, а згодом і здобути владу на виборах.

Зеленський, ставши президентом, обіцяв дозволити цим людям голосувати, адже сподівався завоювати їхню підтримку. Однак швидко зрозумів, що не може до них достукатися. Вони, сказав, зомбовані багаторічною російською пропагандою. Замість проводити вибори на Донбасі, Зеленський спробував перекрити джерело російської пропаганди в Україні — телевізійні канали, які Медведчук використовував для поширення наративів Кремля. Реакція Путіна не викликала в Медведчука здивування.

— Коли закривають телеканали, які дивилися російськомовні люди, коли переслідують партію, за яку ці люди голосували, це стосується усього російськомовного населення, — зауважив Медведчук. — А Путін обіцяв їх захищати.

Отже, саме тому він відправив на кордон війська? Для захисту Медведчука та його телевізійних каналів?

— Мої особисті активи — ні, нікому не важливі, — відповів той. — А от партія, телеканали — так. За нас голосували мільйони громадян. Ми партія, яка представляє російськомовне населення України.

Без телеканалів партія не має шансів на політичній арені. Незабаром після закриття ефіру її рейтинги поповзли донизу.

— Це політичні репресії, — заявив мені Медведчук. — Мої банківські рахунки заморожені. Я не можу керувати своїми активами. Навіть за комунальні послуги заплатити не можу.

Проблеми для нього тільки починалися. За кілька тижнів після нашого інтерв’ю українська влада видала ордер на арешт Медведчука. Прокуратура закидала йому використання доходу від нафтової торгівлі для підтримки збройних формувань на Донбасі та висунула офіційне звинувачення у державній зраді і фінансуванні тероризму. Запобіжним заходом обрали цілодобовий домашній арешт із забороною виходити в ефір і брати участь у засіданнях парламенту. Медведчуку наділи на щиколотку електронний браслет, перед домом цілодобово чатували поліціанти. Донька Дар’я, похресниця Путіна, залишилася з батьками в Києві, в оточенні приватних охоронців.

Союзники Медведчука в парламенті обурилися та попередили Зеленського про наслідки.

— Росія або отримає потрібний їй вплив мирним шляхом, або візьме силою, — заявив відомий депутат із партій Медведчука Олег Волошин. — Третього не дано.

Однак США й надалі підтримували наступ влади на Медведчука і компанію. Влітку того ж року Волошин разом із дружиною та маленьким сином відвідав США. В аеропорту Даллеса у Вашингтоні до депутата підійшли двоє агентів ФБР, запросили поговорити наодинці. Наступні три години він відповідав на запитання агентів, дозволив їм перевірити свій телефон.

— Зрозумійте, — переконував мене пізніше Волошин, — в оточенні Путіна є мілітаристи, які хочуть цієї кризи. Вони готові до вторгнення. Приходять до Путіна й кажуть: подивись на свого Медведчука. Де він тепер? Де твоє мирне рішення? Сидить під домашнім арештом? Невже нам чекати, доки всі проросійські сили заарештують?

Три дні по тому, як Медведчука звинуватили у державній зраді, Путін відповів на це під час віртуальної наради зі своєю національною радою безпеки. Закликав її членів, зокрема керівників російських спецслужб і міністра оборони, підготувати відповідь на юридичну атаку проти союзників Росії в Україні. Київський уряд намагається «розчистити політичне ігрове поле», сказав Путін. Кінцева мета цього уряду — перетворити Україну «на протилежність Росії, своєрідну анти-Росію», яка стала б постійною загрозою національній безпеці Росії.

— Нам доведеться реагувати, — заявив він, — з урахуванням цих загроз.

Проте тоді Путін ще не вирішив напасти. Наразі він, як і припускав Медведчук, планував погрожувати застосуванням сили, щоб домогтися поступок — не лише від України, а, що важливіше, від її союзників. Впродовж весни 2021 року, поки російські війська стояли на кордоні з Україною, американські джерела розвідки та супутники відстежували чисельність цих військ і намагалися розгадати їхні наміри. Білий дім вважав, що ситуація доволі тривожна і потребує втручання президента Байдена. Той зателефонував Путіну в середині квітня й запропонував провести перший саміт двох президентів і розглянути низку питань, які виходили далеко за межі протистояння в Україні. Байден хотів обговорити кібервійну та контроль над ядерною зброєю, а також ширші питання європейської безпеки. Список охоплював чимало загроз і претензій, які Путін висловлював протягом довгих років, і йому, схоже, нетерпеливилося обговорити все з американським колегою.

Щоб підготувати ґрунт для саміту, російська армія на початку травня згорнула навчання біля українського кордону та відправила війська назад на бази. Багато танків та іншої військової техніки залишилося — як сигнал про те, що за потреби Росія може відновити протистояння в найкоротші терміни. До того ж Путін чітко дав зрозуміти, що прямих переговорів з українцями більше не вестиме. Відхилив запрошення Зеленського зустрітися тієї весни на Донбасі. Пропозиції Зеленського провести саміт із Путіним у Відні, Єрусалимі чи Ватикані також відкинуто, а кремлівські переговорники відмовилися підтвердити письмові зобов’язання щодо припинення вогню на Донбасі. На цьому переговори зупинилися.

Тепер Путін хотів послухати американців, які показали готовність запропонувати Москві значні поступки. У середині травня адміністрація Байдена зняла санкції з російського газогону до Німеччини «Північний потік-2», проти будівництва якого Україна та США довго виступали. Місяць по тому президенти двох найбільших у світі ядерних держав зустрілися на віллі на березі Женевського озера. Однак по майже двох годинах розмови прірва між ними залишилася настільки глибокою, що Путін відмовився брати участь у спільній пресконференції з Байденом. Вони не зуміли погодити навіть умови обміну в’язнями між США та Росією, що вже казати про архітектуру європейської безпеки, яка могла б угамувати страхи Путіна щодо розширення НАТО.

— Він досі непокоїться, що насправді ми прагнемо його знищити, — сказав після зустрічі Байден.

Дійсно, глибина страху й образи Путіна на Захід стала зрозумілою через місяць, коли він опублікував розлогий нарис на тему відносин Росії та України — або ж, як сформульовано у назві статті, «історичної єдності» двох народів. Спираючись на суміш запилюжених кліше від російських націоналістичних та імперіалістичних письменників, яких Путін вочевидь читав і перечитував у своїй ізоляції, він знову називає Київ матір’ю всіх російських міст, яку зіпсував і переманив підступний Захід. Путін детально розвинув свою ідею про Україну як «анти-Росію» — вона, мовляв, взагалі не країна, а інструмент, платформа, із якої Захід сподівається послабити та знищити російську державу. Цей сюжет, писав Путін, розвиватиметься незалежно від того, хто в Києві прийде до влади. «Західні автори проєкту „анти-Росія“ так налаштовують українську політичну систему, щоб мінялися президенти, депутати, міністри, але була незмінною налаштованість на розділення з Росією, на ворожнечу з нею».

На думку Путіна, провальні мирні переговори із Зеленським підтверджують цю теорію. «Основним передвиборчим гаслом чинного президента було досягнення миру», — пише Путін про Зеленського. «Він на цьому прийшов до влади. Обіцянки виявилися брехнею. Нічого не змінилося». Путін відмовився від плану Медведчука перекувати Україну за допомогою телебачення, корупції та політики. Якщо Росія збиралася відновити свою «історичну єдність» з Україною, то мала вдатися до інших засобів.

РОЗДІЛ 15. СТРІЛЯТИ НА ЗНИЩЕННЯ

Останнього літа перед вторгненням президент Зеленський вирішив, що у відвертанні російської загрози мають відігравати більшу роль не переговорники України, а її Збройні сили — і для досягнення цієї мети призначив нового командувача. Рішення стало несподіванкою для вищого командування та неабияк вразило людину, обрану на цю посаду. Генерал-майор Валерій Залужний, якому вранці 23 липня 2021 року зателефонували з Банкової, ще не мав п’ятдесяти років. Чин і статус Залужного на той час були значно нижчими, ніж посада, що йому запропонував Зеленський: головнокомандувач Збройних сил України, найвище військове звання; вище — тільки сам президент. Від височіні цього посту, розповідав мені генерал, йому запаморочилося в голові[228].

— Я знов і знов озирався назад і запитував себе: як я тут опинився?

Жодне з рішень Зеленського, особливо в кадровій сфері, не матиме більшого впливу на оборону України, ніж рішення призначити Залужного. Тоді ж цей вибір видавався необдуманим. Залужний був сміливим і амбітним командиром, але й трохи блазнем, він радше жартував із солдатами, ніж муштрував їх. Одного разу вдалося сфотографувати, як одягнений у форму генерал збирає на подвір’ї Міністерства оборони кульбабки[229], а потім — із широким помахом руки й цілунком — вручає букет дружині, що до нього завітала.

Такі витівки виділяли його серед старших і суворіших кадрів Генерального штабу; майже всі вони були з попереднього покоління й піднімалися по службі ще в радянській армії, до незалежності України. Телефонний дзвінок із Банкової застав генерала, коли той готувався до довгоочікуваного свята. День народження його дружини, 24 липня, завжди був для родини подією, і Залужний зарезервував на вихідні місця в ресторані у передмісті Києва — Броварах. Напередодні вечірки йому зателефонували з президентського офісу й наказали покинути всі справи й негайно приїхати на Банкову. Залужний не мав дозволу командира покинути військову частину. Однак незабаром знов опинився в кабінеті Зеленського, у тому самому приміщенні, де два роки тому знайомив нового президента з військовими справами.

Щоправда, цього разу до президента доєдналися міністр оборони та керівник офісу Андрій Єрмак. Бесіда затягнулася на кілька годин, Залужний такого не очікував і тому нервував. Запитання Зеленського та його команди мало торкалися роботи Залужного в армії чи його мрії командувати військами на сході України. Запитання були масштабнішими, амбітнішими, стосувалися природи лідерства та довіри. Нарешті президент із помічниками потиснули генералові руку й звеліли приїхати завтра знову. Залужний знітився. Ресторан замовлено. Гостей запрошено. «До біса гостей, — пригадує він власні думки. — Як я скажу, що все скасовується, їй?». Обурення дружини, розповідав мені Залужний, жахало його сильніше за будь-яке ймовірне покарання від політичних керівників.

— Просто скажіть, чого ви хочете, — благав він помічників президента, — і ми зараз же все вирішимо.

Вони трохи подумали та запропонували компроміс. Президентська команда приїде на вечірку з нагоди дня народження і залагодить всі справи там. Дійсно, на другий день святкування Залужному, який тієї миті був у шортах і з пивом у руці, знову зателефонували з президентської адміністрації. Вони неподалік і прагнуть повідомити важливу новину. Позаяк росіяни стягують до кордону танки, а американці застерігають, що незабаром Україна може зіткнутися з повномасштабним нападом, президент вирішив призначити Залужного головнокомандувачем армії.

Генерал пам’ятає, як перепитав:

— Що ви маєте на увазі?

Святковий настрій миттєво випарувався, і Залужний повернувся на вечірку з таким виглядом, наче щойно отримав удар, за його словами, «не просто нижче пояса, а одразу в нокаут». Залужного лякав не військовий аспект підвищення. Хвилювала реакція суспільства та увага медіа. У розпал паніки через війну президент мав намір звільнити свого найвищого воєначальника, генерала Хомчака. Заступивши на посаду замість нього, Залужний перестрибне через голови кількох своїх командирів, чим, напевно, наживе ворогів у Генеральному штабі.

— Рішення шокує багатьох, — казав Залужний. — На нас із дружиною накинуться зусібіч.

Утім, таким було бажання Зеленського, і діяти він хотів швидко.

Щодо кадрових рішень, президент як завжди більше довіряв власному чуттю, ніж слухав виважені поради та аналітику помічників. Ключовою відмінністю в цьому випадку була вага відповідальності, що її доведеться нести Залужному. Новий командувач Збройних сил має взяти на себе керівництво армією у критичний момент війни. Навіть серед літнього затишшя у бойових діях офіцерський склад розумів — російське вторгнення може розпочатися будь-якої миті.

— Ми з хлопцями відразу почали готуватися до війни, — розповідав мені Залужний. — Розуміли, що маємо робити, і намагалися заспокоїти себе думкою, що політичні лідери теж знають, що робити. Хоча насправді ми мали сумніви.

Щойно Залужний очолив армію, військова позиція України стала рішучішою. Замість уникати ескалації у випадку артилерійського чи снайперського обстрілу Росії на Донбасі, метою Залужного як командувача було насамперед переконати ворога не нападати. Українські війська намагатимуться не лише утримувати позиції. Де можливо, вони почнуть просуватися вперед, заявив Залужний у своєму першому виступі в ролі головнокомандувача.

— Збройні сили мають розвиватися, мають удосконалювати свою тактику[230].

Найважливіше — вони мають «готуватися до ведення наступальних дій для звільнення окупованих територій».

Зеленський незабаром дав зрозуміти, що він цілком поділяє новий підхід генерала. Зранку 24 серпня 2021 року президент потішив українців такою демонстрацією військової міці, якої за його каденції на вулицях Києва ще не бачили. На честь тридцятої річниці незалежності України Хрещатиком прокотилися балістичні ракети, зенітні комплекси, багатозарядні пускові установки, танки. В параді взяли участь війська США, Канади та кількох союзників із НАТО. Зеленський стояв на сцені у центрі площі та, задерши голову, оплесками вітав появу в небі винищувачів і ударних гелікоптерів. У задній частині колони з’явився «Байрактар» — ударний дрон, який Україна придбала в Туреччини; він рухався бульваром на кузові вантажівки, і його крила перекривали чотири дорожні смуги. Глядачі аплодували. Настрій був святковий, але демонстрація видавалася зовсім не характерною для Зеленського.

Два роки тому, у перший День Незалежності за своєї каденції, Зеленський підкреслено заборонив важке озброєння на вулицях Києва. Традиція військових парадів, за його словами, «помпезна і точно недешева»[231]. Натомість він наказав виплатити премії військовослужбовцям, а в день святкування очолив «ходу гідності», в якій брали участь вчителі та медсестри. Була невелика кількість солдатів, яких попросили йти замість марширувати. Однак влітку 2021 року часи змінилися — а з ними й президент.

— Що таке сильна країна? Країна, яка амбітно мріє та рішуче діє[232], — наголосив він зі сцени. — Для армії будують гвинтокрили на українських лопатях і цьогоріч будуються нові танки. Сильна країна відроджує військово-морський флот, військово-морські бази та будує корвети. Сильна країна — це країна, яка приймає ракетну програму на 10 років.

З нашої весняної поїздки на фронт минуло лише чотири місяці, але президент змінився. Він втратив надію зберегти важко здобуте перемир’я. За ці чотири місяці військові маріонетки росіян порушували режим припинення вогню безліч разів, а мирні переговори з Путіним провалилися. До серпня Зеленський із командою дійшли висновку, що Кремль реагуватиме лише на мову сили та військової моці. Тож Зеленський вирішив виставити цю міць напоказ.

— Задум параду належить президентові, — запевнив мене Єрмак. — Саме він був ідеологом.

Тепер Зеленський розумів — він не зможе захистити Україну, погодившись схилити голову та піти на поступки. Керівник його адміністрації описав це усвідомлення так:

— Будувати стосунки ціною власного приниження не варто.

Утім, вони розуміли ризикованість такого підходу.

— Гадаю, багато людей, особливо росіяни, не зможуть змиритися з парадом, — сказав Єрмак. — Це була демонстрація національної величі та, на мій погляд, одна з причин, через яку вони зрештою нам не пробачать.

Нове військове керівництво України невдовзі підкинуло Росії ще одну причину для занепокоєння. Після параду всі ці збройні комплекси не відправили назад на бази для зберігання. Генерал Залужний мав плани їхнього використання. Невдовзі після вступу на посаду він дав командирам на місцях свободу відкривати вогонь у відповідь «із будь-якої доступної зброї» в разі нападу. Вони більше не мали запитувати дозволу у вищого командування або заповнювати «непотрібні» папери для документування своїх дій.

— Можливо, мене критикуватимуть, — розмірковував Залужний пізніше, коли ми обговорювали ці рішення. — Але так, я дійсно віддав наказ: у зоні бойових дій — стріляти на знищення. Це також було частиною плану, адже ми мали відбити у ворога бажання атакувати. Мали завдати втрат, і не лише заради збереження життя наших солдатів. Ми мали показати зуби, адже ворог не дотримувався умов жодного перемир’я.

З новими директивами українським військовим не доведеться вагатися, як це було в бою під Шумами та інших сутичках уздовж лінії фронту. Вони зможуть відстрілюватися, якщо буде така потреба.

— Робити смерть ворогам можна і треба[233], — підкреслив Залужний на закритій нараді наприкінці вересня 2021 року, коли представляв нові порядки бою.

Наступного дня президент Зеленський зробив заяву, яка розлютила росіян. Після кількамісячних переговорів він погодився не лише закупити в Туреччини більше дронів, а й побудувати в Україні завод з їхнього виробництва. Раніше жодна держава-член НАТО не схвалювала таких угод з українцями. Розробник дрона — до речі, зять президента Туреччини Реджепа Тайїпа Ердогана — приїхав 29 вересня до Києва для підписання угоди[234].

— Ми чекали на цей момент дуже довго[235], — сказав Зеленський на церемонії підписання, що відбувалася в його офісі. — Це великий реальний крок уперед.

На той час дрон «Байрактар» уже завоював репутацію вбивці танків. У короткій війні 2020 року збройні сили Азербайджану за допомогою свого парку «Байрактарів» менш ніж за місяць розбили армію російської союзниці Вірменії[236]. Хоча Росія могла перевершити Україну в інших видах озброєння, аналога «Байрактару» вона в своєму арсеналі не мала. (Значно пізніше, вже у розпал вторгнення, Путіну доведеться просити іранців продавати йому ударні дрони). Залужний був палким прихильником цієї зброї. Буквально за лічені тижні до того, як він очолив збройні сили, Україна сповістила, що триматиме свої «Байрактари» на складі та використовуватиме лише для захисту від «широкомасштабного» російського нападу. Новий командувач швидко це змінив. Восени під керівництвом генерала Залужного «Байрактар» здійснив свій перший бойовий виліт над полем бою на сході України.

Двадцять шостого жовтня 2021 року бойовики, яких підтримувала Росія, обстріляли українську позицію поблизу фронту, вбивши принаймні одного солдата — і вкотре порушивши режим припинення вогню. Цього разу українці відправили дрон «Байрактар», і той знищив російську артилерійську позицію, скинувши на неї бомбу вагою двадцять два кілограми. Збройні сили України оприлюднили зняте дроном відео: бійці, спотикаючись, біжать від уламків своєї гаубиці[237]. Кремль звернув увагу. Поява «Байрактарів» стала для Путіна сигналом, що його військова перевага над Україною із часом зменшиться, а отже вікно можливостей для стрімкого та рішучого нападу обмежене.

— Наші побоювання, на жаль, здійснюються[238], — прокоментував появу «Байрактара» на сході України речник Путіна.

Для захисту своїх ставлеників Москва підняла в повітря винищувачі — незвичайна демонстрація вогневої моці. За кілька днів, коли про інцидент запитали Зеленського, він чітко дав зрозуміти — йдеться не про те, що якийсь там командир-негідник перевищив свої повноваження.

— Саме в цьому форматі й продовжуватиме діяти Україна, — сказав президент. — Коли українська армія відчуває, що потрібно захищати свою землю, вона так і робить. І далі вона діятиме саме за цим принципом[239].

* * *

На початку листопада, за кілька днів після бойового дебюту «Байрактара» на сході України, американці повідомили Зеленського, що Росія знову готується до вторгнення. Цього разу попередження були напрочуд детальними, а посланці — категоричнішими, ніж навесні. США стверджували, що з достовірністю 75–80 % вторгнення почнеться в січні 2022 року[240]. Це давало українцям близько двох місяців на підготовку.

Робочий розклад вищих президентських радників із безпеки заповнився візитами американських дипломатів і представників спецслужб. Олексій Данілов приймав їх у своєму сонячному кабінеті у штаб-квартирі Ради національної безпеки і оборони, пригощав кавою та слухав, як вони пророкують кончину України.

— Торочили, що нас захоплять за чотири-п’ять днів, що будуть концентраційні табори, — розповідав мені Данілов. — А все політичне керівництво вб’ють.

Якось він поїхав на зустріч із найвищою дипломаткою посольства США в Києві, Крістіною Квін, і та дивилася на Данілова, мов на приреченого на смерть.

— Сильно їй було мене шкода, — пригадував він.

Данілова це зворушило, але також і образило, він із усієї сили намагався переконати американців, що Україна вистоїть. Квін наполягала, що Зеленський із командою у смертельній небезпеці.

— Жоден із них в це не вірив, — казала мені пізніше Квін. — Навіть ті, хто переді мною вдавали, ніби вірять.

Типовою відповіддю від адміністрації Зеленського було — росіяни погрожують силою, щоб вичавити поступки з США та їхніх союзників.

— Українці казали, що нас вводять в оману. Росіяни нас дурять.

На підтвердження прогнозів американці почали ділитися із Зеленським різноманітними даними розвідки, зокрема перехопленими телефонними розмовами та повідомленнями, в яких росіяни обговорювали свої плани. Супутникові зображення показували цілі російські армії, зосереджені вздовж кордону. Вони прибули з усіх куточків Росії та з’єдналися з елітними військами й танковими формуваннями, перекинутими з Московської області. Розгорнули польові шпиталі, склади з провізією, навіть привезли запаси охолодженої крові. На засекречених нарадах американці також посилалися на високопоставлене джерело в самій Росії. Це джерело повідомляло США деталі путінського плану вторгнення.

Особистість цього крота тримали в таємниці, але американські чиновники дали деякі підказки.

— Пам’ятаєте «Кремлівського кардинала» Тома Кленсі? — казав мені про це джерело один із головних зовнішньополітичних радників Зеленського[241]. — Шпигун найвищого рівня. Інсайдер найвищого рівня. Оце той самий хлопець.

Зеленський із командою, хоч і не вірили американським даним, усе ж цілком їх не відкидали.

— Кожна криза — це можливість, — казав зовнішньополітичний радник, активно залучений до переговорів з американцями.

Україна, зауважив він, багато років намагалася отримати від Заходу більшу підтримку в боротьбі проти Росії. Якщо в американців нарешті виникло бажання дослухатися, переваги очевидні.

— Україна зможе отримати більше допомоги, — підкреслив радник. — Україна зможе отримати більше підтримки.

Для продовження переговорів Зеленський на початку листопада відправив до Вашингтона керівника своєї адміністрації із завданням з’ясувати, що саме пропонують американці. Єрмак мав зустрітися у Білому домі з радником президента Байдена з національної безпеки — Джейком Салліваном. Від зустрічі Єрмак нічого не очікував. На кілька років молодший від нього Салліван був елегантним, холодним і не відзначався глибоким інтересом до України чи Росії. Найвищим пріоритетом у міжнародних відносинах вважав Китай, за ним йшли Іран та Афганістан. (За висловом одного обуреного американського дипломата в Києві, після приходу Байдена до влади Рада національної безпеки під керівництвом Саллівана «чхати хотіла на Україну»).

— Я готувався до доволі сухої, жорсткої розмови та знав, що дуже важливо справити враження, — розповів мені Єрмак.

Вони із Салліваном порозумілися. Американці хотіли допомогти, і це було очевидно.

— Ми думали однаково, — підсумував Єрмак.

Після тієї зустрічі 10 листопада вони почали писати й телефонувати одне одному, організували між Білим домом і Банковою пряму лінію зв’язку, яка у наступні місяці стане для Зеленського неоціненною.

— Ми можемо розповісти одне одному будь-що, — пізніше нахвалював Саллівана Єрмак під час нашого інтерв’ю. — Можемо телефонувати одне одному в будь-який час дня і ночі.

Приблизно за тиждень Зеленський відправив до Вашингтона ще одну делегацію — обговорити деталі постачання зброї. Очолював її щойно призначений міністр оборони Олексій Резніков, який перебував на посаді менш як два тижні. Високо шанований юрист, він багато років був провідним переговорником Зеленського з росіянами та знав конфлікт ізсередини. Однак майже не мав військового досвіду — за винятком служби у радянських військово-повітряних силах у 1980-х роках. Поїздку до Вашингтона організували настільки поспіхом, що Резніков не встиг вивчити типи потрібної зброї.

— Я не знав різниці між 155-м і 152-м калібром, — зізнався він; йшлося про різні типи артилерійських снарядів.

На зустрічах із міністром оборони США Ллойдом Остіном та іншими високопосадовцями Резніков закликав американців не перебільшувати загрозу. Мовляв, Путін переконаний, що населення сходу України симпатизує Росії та зустрічатиме російських військових як визволителів. Припущення, ніби Путін бомбитиме Київ, уявлялося Резнікову та решті посадовців із команди Зеленського безглуздим.

— Я був певен, — розповідав мені тодішній міністр оборони, — що Путін не бомбитиме російські православні церкви.

Коли американці показували дані про чисельність російських військ уздовж кордону — на той момент, у середині листопада 2021 року, їх було вже понад сто тисяч, — Резніков не заперечував, що ситуація серйозна. Однак таке саме військо Путін відправляв до українських кордонів і навесні, якраз на Великдень.

— І чого Путін домігся? — запитував Резніков. — Отримав дві телефонні розмови з Байденом і особисту зустріч у Женеві.

Цього разу найімовірніший мотив Кремля — той самий: одержати від американців нові поступки, нові дискусії про майбутнє Європи, нові престижні саміти з лідерами вільного світу.

— Як я тоді сказав, Путін бажав танцювати, але не з нами, — пояснив Резніков. — У його бальній книжці записано Білий дім, Париж, Берлін і Лондон.

Усе ж, якщо США настільки переконані в неминучості російського вторгнення, наступний крок видавався Резнікову очевидним: почати масові поставки зброї в Україну. Насамперед армії потрібні ручні гранатомети, щоб знищувати танки та збивати літаки й гелікоптери. Американці відповіли, що це неможливо, послалися на юридичні обмеження та іншу бюрократичну тяганину. Однак Резніков відчував, що є серйозніша причина. Він назвав її «афганським синдромом». Лише три місяці тому США після двадцяти років війни вивели з Афганістану всі свої війська. На озброєння та навчання афганської армії, яка мала запобігти поверненню талібів до влади, було витрачено трильйони доларів платників податків. Щойно американці пішли, афганська армія зазнала краху.

Зображення бійців Талібану, які прогулюються американськими базами і забирають американську зброю, ознаменували повний провал американської політики в регіоні. Міністерство оборони США згодом підрахувало, що до рук талібів потрапило обладнання на суму понад 7 мільярдів доларів, — зокрема, величезна кількість зброї, транспортних засобів і літаків. Адміністрація Байдена не хотіла повторення такого сценарію з росіянами в Україні. Йшлося не лише про американців, казав Резніков.

— Весь Захід був упевнений, що Україна програє початкову фазу війни за сімдесят дві години.

* * *

На початку грудня Джо Байден спробував розрядити кризу ще одним президентським телефонним дзвінком. Навесні це спрацювало, і перспектива саміту з американцями заохотила Путіна на певний час відвести війська від кордону. Тепер Байден зробив нову пропозицію вислухати «стратегічні занепокоєння» Росії щодо безпеки в Європі, таким чином відкрив двері для переговорів, які могли б затримати, а то й відвернути вторгнення. Пообіцяв навіть обговорити майбутнє НАТО — питання, що його США довго воліло порушувати винятково серед держав-членів альянсу.

Відповідь російських дипломатів не залишила простору для серйозних переговорів. Вони не лише зажадали письмових гарантій, що Україна ніколи не вступить в НАТО, а й звеліли США відвести їхні збройні сили зі Східної Європи та повернути їх на старі позиції, які були до приходу Путіна до влади. Як висловився один із провідних російських дипломатів, «НАТО треба збирати манатки та вирушати до рубежів 1997 року»[242]. Вимоги були настільки обурливі, що американці не могли навіть вдати, ніби серйозно це розглядатимуть. Вони негайно відкинули путінські запити. Замість призначити ще один президентський саміт, США пригрозили широкими санкціями, які відріжуть російську економіку від решти світу.

— Градуалізм минулого пішов у небуття, — заявив високопосадовець з адміністрації Байдена. — Цього разу почнемо з верхньої сходинки ескалації й там залишимося[243].

Загроза санкцій сколихнула тієї зими глобальну економіку: фондові ринки адаптувалися до ризику того, що Росія, найбільший у світі експортер нафти й другий за величиною експортер природного газу, може розпочати катастрофічну війну. На порозі вторгнення ціна на нафту злетіла до максимуму за останні сім років[244], змусивши Байдена вдатися до стратегічних запасів пального, щоб «полегшити ситуацію на бензоколонках» для американців. Вартість української валюти різко впала[245] — через відплив капіталу та вихід інвесторів. Рейтинги президента також повзли донизу, що спонукало його помічників більше фокусуватися на домашніх проблемах[246].

— Ціна на енергоносії, економіка, інфляція, усе буде погано, — скаржився мені тоді за вечерею в Києві один із помічників Зеленського. — Це зараз найактуальніші ризики.

Ризик вторгнення у цьому списку не згадували.

Применшуючи загрозу з боку Росії, Зеленський посилив нападки на політичних опонентів всередині країни. У грудні влада в Києві висунула обвинувачення у державній зраді проти Петра Порошенка: колишньому президентові інкримінували ведення бізнесу із проросійськими формуваннями на Донбасі на початку війни, 2014–2015 року. Порошенко назвав справу політичним переслідуванням, і майже половина українців із ним погодилася — судячи з проведеного у той час опитування[247]. Західні посадовці також висловили занепокоєння через цю справу[248] й закликали Зеленського не поглиблювати політичні розбіжності всередині України, коли на її кордонах стоїть понад 150 000 російських військових. Він відмовлявся слухати. На запитання журналіста про справу проти Порошенка Зеленський звинуватив свого попередника та інших заможних політиків в тому, що вони організовували протиурядові протести за гроші — платили бідним за вихід на вулиці.

— Ми це все бачимо, — наполягав Зеленський. — Держава наша не сліпа, і починає крок за кроком розбиратися[249].

Наприкінці січня США в очікуванні нападу Росії вжили заходів для захисту східного флангу НАТО: привели понад 8 500 військових у Східній Європі в стан підвищеної бойової готовності, підготували військові кораблі й літаки. Державний департамент наказав допоміжному персоналу посольства США в Києві евакуюватися разом із родинами. Більшість європейських дипломатів швидко вчинили так само. Зеленський сприйняв це важко.

— У нас не «Титанік»[250], — сказав журналістам.

За його словами, зі супутникових знімків неможливо визначити, що Росія планує робити з військами навколо України. Деякі їхні намети, схоже, порожні.

— Це психологічний наратив, — додав він про росіян. — Вони намагаються чинити психологічний тиск.

РОЗДІЛ 16. ЗАМЕТІЛЬ

О дев’ятій ранку холодної та хмарної суботи 12 лютого Валерій Залужний викликав підлеглих до Генерального штабу на нараду. Останніми днями вони контролювали масштабні військові навчання під назвою «Заметіль-2022», які тоді відбувалися по всій країні[251]. Тисячі військовослужбовців, що брали участь у навчаннях, демонстрували невтішну підготовку. Базові маневри з імітації російського нападу виявили глибокі недоліки в українській обороні, і усунути їх, на думку Залужного, командири не спромоглися. Зреагував він нетипово:

— Я цілу годину кричав.

Люди за столом були переважно старші й досвідченіші за Залужного, та й він зазвичай не втрачав самовладання, тим паче в присутності старших офіцерів.

— Але тоді втратив, — зізнався він мені. — То були поважні люди, генерали. І я пояснив: якщо вони не впораються, це коштуватиме нам не лише життя, але й країни.

Залужний вважав ці навчання основним елементом оборонної стратегії України, її головним шансом на виживання. Заявленою метою навчань, згідно з прісним оголошенням на сторінці Генштабу у фейсбуці, було «набуття і нарощування оперативних спроможностей» різних угруповань українських збройних сил. В оголошенні «Заметіль-2022» називали плановим заходом, черговим у низці навчань і маневрів, проведених за останній рік. На ділі ж, пояснив мені Залужний, навчання були прикриттям, що мало приховати підготовку України до війни.

У рамках навчань армія почала перекидати військовослужбовців та зброю з військових частин, відправляючи їх на марші країною. Пересували авіацію, танки та бронетехніку, а також зенітні батареї, які незабаром знадобляться Україні для захисту неба.

— Ми весь час їх переміщували, — казав Залужний.

На початку лютого у складі Збройних сил України було близько 110 000 військовослужбовців. Третина постійно перебувала на сході, звідки початок вторгнення видавався найімовірнішим. Решта — загалом близько 65 000 військових — отримала наказ зібрати речі, залишити гарнізони та вирушити на навчання з підготовки до російського нападу. Головнокомандувач очікував початку вторгнення будь-якої миті. Росіяни вже застосували морську блокаду проти українських портів на Чорному морі та відправили щонайменше тридцять тисяч військових на навчання до Білорусі, за сто шістдесят кілометрів на північ від Києва.

— Запах війни ні з чим не сплутати, — сказав генерал, — і він уже витав у повітрі, повірте.

Однак навіть тоді президент Зеленський гидливо затискав ніс і більше хвилювався про економічні наслідки воєнного психозу, ніж про ризик російських бомбардувань. Під час неодноразових телефонних розмов і зустрічей військове керівництво наполегливо радило Зеленському та його помічникам активніше готуватися до повномасштабної війни.

— Найбільшою проблемою був брак стратегічних резервів боєприпасів, пального, одностроїв і засобів індивідуального бронезахисту, — розповідав мені Залужний.

Президент погодився допомогти це виправити — за умови, що все робитиметься тихо, не спровокує росіян і не налякає населення. По дипломатичних каналах переконали США із союзниками надіслати Україні велику партію зброї, яка неанонсованою зберігалася в Болгарії та призначалася для армії в Афганістані. Після того, як таліби у серпні 2021 року зайняли Кабул, пояснив генерал, «ця зброя залишилася без дому».

— Ми за неї вхопилися. Вся заслуга належить президентові, адже він мене вислухав, і якимось величезним дивом нам вдалося отримати афганські запаси.

Зброя, що прибувала в середині лютого повними літаками, стала справжньою знахідкою: близько 1 300 тонн обладнання тільки від одних США[252]. Долучилася і Велика Британія, відправила 2 000 протитанкових ракет[253]. Загалом напередодні вторгнення Захід надав військової допомоги приблизно на 1.5 мільярди доларів, підвищивши шанси України на боротьбу.

Однак Зеленський і його уряд, навіть коли просили про цю зброю та раділи її надходженню, продовжували відкидати російську загрозу.

— Не хвилюйтеся, спіть спокійно, — переконував міністр оборони Олексій Резніков під час виступу у Верховній Раді наприкінці січня. — Не потрібно мати ніякої тривожної валізки[254].

Зеленський, повернувшись того тижня з лижного відпочинку в Карпатах, опублікував заколисливе відеозвернення, за яке його пізніше висміювали.

— Видихніть. Заспокойтеся, — порадив президент. — Не накручуйте себе[255].

Пообіцяв — весною українці, як і щороку, смажитимуть у своїх садочках шашлики. Кілька днів по тому державний туристичний портал запустив кампанію з гаслом Keep Calm and Visit Ukraine — «Зберігай спокій та відвідай Україну»[256].

Приблизно тоді ж один з помічників Зеленського на зустрічі з керівниками армії та служби безпеки почав кричати, щоб вони припинили лякати людей прогнозами про вторгнення. Цей бурхливий виступ поставив збройні сили у незручне становище. Адміністрація президента звела навколо армійських зусиль із підготовки «політичні бар’єри», як пізніше висловився у нашій розмові генерал Залужний. Збройні сили України не могли готуватися до російського вторгнення, не сполохавши інвесторів і не створивши додаткового навантаження на економіку. Не могли реагувати на зловісні попередження американської розвідки, коли Зеленський, їхній верховний головнокомандувач, розносив ці попередження в пух і прах.

— Ми навіть не могли собі дозволити пересунути колону бронетехніки серед білого дня. Пересували під покровом ночі, — розповідав мені Залужний. — Робили з моїми людьми усе можливе за такої політичної ситуації.

Деякі їхні підготовчі заходи виходили за межі політичних параметрів, окреслених Зеленським. Як висловився генерал:

— Ми шукали лазівок.

Найважливішою лазівкою стала «Заметіль-2022», яка дала привід перекинути війська на позиції. Восьмого лютого вони покинули свої бази, відтак Залужному та решті генералів стало значно легше оцінювати слабкі місця армії.

— Ми побачили, де саме індикатори справді блимають червоним, — пояснював він. — Якби росіяни напали тоді, результат був би зовсім інакший.

Після зустрічі із Залужним чотири дні по тому генерали кинулися передислоковувати та маскувати військову техніку, щоб росіяни не вдарили по ній з повітря в перші години вторгнення. До того ж спробували влаштувати так, щоб жодна скинута на українські гарнізони бомба не застала військових в ліжках уві сні.

Не менш цінним для оборони України виявився психологічний ефект, який навчання справили на залучених солдатів. Фактично всі Збройні сили України кілька тижнів відпрацьовували дії на випадок нападу, зокрема й найгірший сценарій повномасштабного вторгнення.

— Вони психологічно налаштовувалися, — сказав міністр внутрішніх справ Денис Монастирський після інспекції одного з найефективніших формувань українських Збройних сил — Національної гвардії.

Підготовка тривала, Генеральний штаб інформував президента про хід навчань. Зеленський 16 лютого — за дев’ять днів до вторгнення — навіть відвідав розташоване на заході України Рівне, щоб простежити, як розгортається «Заметіль-2022». Залужний зранку провів президентові екскурсію навчальною базою, показав деяку західну зброю, зокрема протитанкові та протилітакові системи.

Однак всіх деталей своєї стратегії Залужний президентові та його помічникам не розкривав. Хвилювався через можливий витік інформації.

— Я боявся втратити елемент несподіванки, — пояснював мені Залужний. — Ворог мав думати, що ми й досі сидимо на звичних базах, куримо бамбук, дивимося телевізор і дописуємо у фейсбуці.

Невідомо, наскільки глибоко у військове та політичне керівництво проникли російські шпигуни. Якби вони дізналися, де українці розмістили виведені з баз війська та техніку, захистити їх від ракетних ударів не вдалося б, адже запасного варіанту не було.

— Я розумів, що матиму лише одну спробу, — казав Залужний. — То був мій єдиний шанс, і доки ми готувалися, я тримав язик за зубами.

Паралельно з проведенням «Заметілі» він підтримував регулярний зв’язок зі своїм американським колегою, генералом Марком Міллі. Тієї зими вони добре пізнали один одного, і Залужний захоплювався американцем через його твердість і досвідченість. Міллі, як і решта членів адміністрації Байдена, закликав українців призвати на службу військові резерви та мобілізувати всі доступні ресурси. Рекомендував також стратегію, характерну для європейських воєн попередньої доби: рити окопи й закладати мінні поля — що більше, то краще.

Залужний пробував пояснити політичну вразливість такого підходу. Окопи та укріплення сховати важко, а загальна мобілізація до війська обов’язково спровокує масову втечу цивільних, бізнесів і всіх, хто прагне уникнути призову до армії.

— Він усе торочив мені, що буде війна, будуть ракетні удари, хотів від мене певних заходів, — згадує Залужний. — Тільки я не міг до них вдатися, адже я лише головнокомандувач Збройних сил. Наді мною є верховний головнокомандувач, президент Зеленський, і вирішення багатьох питань залежить від нього.

Суперечка тривала, і Міллі попросив показати план, який розробив Залужний.

— Я спробував пояснити свою стратегію, а тоді злякався: а ну, як розповідаю те, про що ліпше мовчати?

Він боявся витоку інформації — як до росіян, так і до українського суспільства. Боявся також, що це дійде до Зеленського. Замість надіслати Міллі справжні деталі своєї стратегії, вирішив показати фальшивку.

— Нічого кращого на думку не спало.

Пізніше генералові буде соромно за те, що він обманув найважливішого союзника. Після війни, сказав Залужний, Міллі матиме повне право «перехилити мене через коліно та дати батьківського прочухана».

* * *

Рано-вранці 19 лютого Зеленський піднявся на борт президентського літака і вирушив у свою останню на найближчі місяці закордонну подорож. Наважитися покинути Україну в нинішніх обставинах було непросто. На кордоні стояло вже близько двохсот тисяч російських військових, і застереження щодо їхніх планів звучали зловісно як ніколи. Вирушаючи за кордон, Зеленський ризикував подарувати Росії негайну перевагу. Російська пропаганда заявить, ніби президент втік через наближення тотальної війни. Російські винищувачі можуть заблокувати його повернення, а російські маріонетки в Києві, на чолі з Віктором Медведчуком, швидко заповнять вакуум влади. Що ще гірше — якщо президента на початку вторгнення не буде поруч, урядові чиновники теж не почуватимуться зобов’язаними залишатися на своїх постах.

Утім, на погляд Зеленського, мета поїздки вартувала ризику. У вихідні на півдні Німеччини політичні та військові лідери з усього світу мали зібратися на Мюнхенську конференцію з безпеки — улюблений майданчик членів НАТО, де вони обговорювали світові небезпеки та куди запрошували супротивників на палкі дебати щодо потенційних взаємних загроз. Протягом останніх тридцяти років Холодної війни це був головний майданчик, де Схід і Захід могли пильно подивитися та — інколи — почути один одного. Той самий саміт, де 2018 року я спостерігав, як попередник Зеленського, Петро Порошенко, перед майже порожньою залою просить Захід про підтримку.

Саме цей майданчик Володимир Путін обрав 2007 року, щоб оголосити початок нової Холодної війни.

— НАТО розмістило свої передові сили на наших кордонах[257], — сказав тоді на Мюнхенській конференції російський лідер.

Він звертався до натовпу, де в першому ряду сидів сенатор Джон Маккейн, який за рік балотуватиметься в президенти США. З погляду Росії, вів далі Путін, розширення НАТО на Східну Європу шляхом прийняття Польщі, країн Балтії та інших колишніх сателітів Москви, «є серйозною провокацією».

— І ми маємо право запитати: проти кого це розширення спрямоване?

На думку Путіна, розпад Радянського Союзу дозволив постати світовому порядку, де домінують американці, — системі, де є тільки «один центр влади, один центр сили, один центр прийняття рішень».

— Це світ одного господаря, одного суверена.

Той господар зі своїми союзниками вирішили, що мають право використовувати проти своїх суперників силу та лишатися безкарними, заявив Путін, і мав на увазі не тільки війни в Іраку та Афганістані, а й натівські бомбардування Югославії 1999 року з метою зупинити сербів — союзників Росії — від вчинення геноциду в Косові.

— Сьогодні ми спостерігаємо майже нічим не стримуване, гіпертрофоване застосування сили — військової сили — у міжнародних справах; сили, яка занурює світ у прірву постійних конфліктів, — наголосив Путін. — Це, звісно, вкрай небезпечно. І призводить до того, що вже ніхто не почувається в безпеці. Хочу підкреслити — ніхто не почувається в безпеці!

Коли наступної весни на саміті в Румунії лідери НАТО пообіцяли із часом надати членство Україні та Грузії, Путіну безпечніше не стало.

Ці країни стануть членами НАТО — офіційно оголосив альянс у квітні 2008 року.

Чотири місяці по тому Росія вдерлася в Грузію, майже дійшла танками аж до столиці — Тбілісі — і окупувала п’яту частину території країни. Це була перша закордонна війна за каденції Путіна, і вона не мала жодних серйозних наслідків для його режиму. Путін попередив Захід у Мюнхені, що втомився від розширення НАТО, і війна в Грузії продемонструвала, що він воліє кинути альянсу виклик військовою силою.

П’ятнадцять років по тому, напередодні нового російського вторгнення, настала черга Зеленського звернутися до учасників конференції в Мюнхені, і йому було важко підібрати слова. Навіть уже в літаку, пролітаючи у своєму Ан-148 над Європою, президент із помічниками ніяк не міг скласти промову, що надихнула б Захід зупинити Росію від перетину кордону танками.

— Ми робили виправлення, — пригадує міністр оборони Резніков. — Зважували кожне слово.

Перш ніж удень виступити з промовою, Зеленський мав зустрітися з американською делегацією, яку того року очолювала віцепрезидентка Камала Гарріс. Зустріч від самого початку не клеїлася. Готелю Bayerischer Hof, який приймав конференцію з дня її заснування 1963 року, не бракувало милих, хоч і старомодних кімнат, де союзники зазвичай могли сісти й поспілкуватися. Однак зустріч Зеленського з Гарріс проходила за офіційним столом для переговорів, і сторони сиділи одна навпроти одної. До того ж американці, на відміну від решти співрозмовників Зеленського в Мюнхені, не потискали руки та наполягали носити маски — дотримувалися протипандемічного протоколу, який лише посилював відчуття дистанції. За словами чиновників, що сиділи обабіч президента Зеленського, американці заявляли про неминучість вторгнення, ніби спецслужби США зазирнули в майбутнє і стали пророками. Зеленський не вперше чув це застереження; лише кілька днів тому він розмовляв по телефону з президентом Байденом. Медіа США публікували безліч статей із прогнозами від джерел у Білому домі: напад Росії розпочнеться з «невідворотної» хвилі кібератак, шквалу ракет і бомбардування з повітря. Писали, що президент Байден під час телефонної розмови з європейськими союзниками навіть назвав конкретну дату вторгнення: 16 лютого[258]. Ця дата настала й минула. Проте застереження американців не вщухали. Відповідь Зеленського віцепрезидентці Гарріс була добре відрепетирувана задовго до їхньої зустрічі 19 лютого в Мюнхені. Загроза російської агресії існує із часів анексії Криму 2014 року, і дуже втішно, що американці це нарешті визнали.

— Слава богу, ви тепер бачите те саме, що й ми, — сказав Зеленський Гарріс. — Тож відповідаймо на загрозу разом.

Українці запропонували почати з низки санкцій, достатньо сильних, щоб змусити Путіна переглянути своє рішення про вторгнення. Американці могли б закрити свої порти для російських кораблів. Могли б накласти ембарго на російську нафту й газ і переконати європейців зробити так само. Могли б вивести з ладу російську банківську систему. Крім того, Зеленський попросив конкретну зброю, зокрема ракети для «Стінгерів» і «Джавелінів», бойові літаки та зенітні батареї — хоча б стільки, щоб вистачило захистити від повітряних бомбардувань українські атомні електростанції. Жодна з пропозицій не здалася Гарріс прийнятною. США не може накладати санкції, пояснила вона, адже покарання має йти після злочину. Гарріс вочевидь прагнула, щоб Зеленський визнав наближення повномасштабного вторгнення. Той запитав:

— Що це вам дасть? Якщо я визнаю зараз, у нашій розмові, чи накладете ви санкції?

Резніков пригадує, що президент ставив це запитання кілька разів протягом зустрічі, але чіткої відповіді так і не отримав.

— Цікаво, — ділився зі мною пізніше міністр оборони. — Чому їм було потрібно, щоб ми це вимовили? Якби ми сказали: «Так, він нападе», то що? Маємо здатися? Чи вони підштовхували нас до відповіді: «Гаразд, ми розуміємо — [Путін] нападе. Розуміємо, що нам не перемогти». Тобто, є підстави для капітуляції, для підписання чергових мирних угод на кшталт Мінських. Далі ми робимо ще якісь поступки Кремлю. Світ уникає гарячої фази війни…

Він із гіркотою додав:

— Тоді кожному — по золотій зірці. Усі — чудові миротворці.

Українці не були готові дотримуватися такого сценарію. Вони не збиралися капітулювати, принаймні без бою. Однак день зустрічей у Мюнхені добігав кінця, і ставало усе очевидніше, що деякі західні союзники хочуть, аби Зеленський та його помічники змирилися з неминучою поразкою України. Союзники вважали це першим кроком до прийняття миру на умовах Путіна. За два дні до Мюнхенської конференції німецький канцлер Олаф Шольц відвідав Москву для чергових переговорів із Путіним. Шольц залюбки виступив би посередником, допоміг би укласти якусь угоду. Українцям доведеться піти на поступки. Ймовірно, доведеться відкинути надію вступити в НАТО, і саме із цього питання Зеленський був готовий пошукати компроміс. Розумів, що Україна не має шансів вступити в НАТО в найближчому майбутньому. Однак не був готовий відмовитися від прав України на території, вже окуповані Росією.

У кулуарах Мюнхенської конференції кілька західних лідерів переконували Зеленського не повертатися того дня додому, натомість почати формувати уряд у вигнанні. На одну з таких пропозицій президент із посмішкою відповів:

— Я снідав у Києві. Вечерятиму також там.

Андрій Сибіга, який був свідком цієї розмови, не вважав, що Зеленського спонукали залишити Київ зловмисно. Тиснули деякі найближчі та найсильніші союзники України, і вони зовсім не мали на меті посилити шанси Росії захопити Україну без бою.

— Йшлося про важливість президента у боротьбі з ворогом, — розповів мені Сибіга. — Про виживання держави, уособлене в президенті.

Усе ж пропозиція втекти лише посилила враження, що склалося в Зеленського в Мюнхені: навіть найближчі союзники списали його з рахунків. Тож під час виступу з трибуни президент був помітно розчарованим. Це нагадувало його стан у листопаді 2019 року, напередодні перших переговорів із Путіним, коли Зеленський сказав мені, що не може довіряти жодному із західних союзників. Тоді самотність його становища завдавала президентові болю. Тепер — викликала злість.

— П’ятнадцять років тому саме тут Росія заявила про намір кинути виклик глобальній безпеці, — сказав він. — Чим відповів світ? Умиротворенням[259].

НАТО не дотримало обіцянки вивести Україну на шлях до членства.

— Нам кажуть: двері відкриті. Але поки що стороннім вхід заборонено. Якщо не всі члени Альянсу хочуть нас бачити або всі члени Альянсу не хочуть нас бачити — скажіть чесно. Відкриті двері — це добре, але нам потрібні відкриті відповіді, а не роками незакриті питання.

Закінчив виступ подякою лідерам, які стали на бік України й продемонстрували щиру підтримку. За словами його помічників, Зеленський мав на увазі, зокрема, Бориса Джонсона, із яким також зустрічався того дня у Мюнхені. Однак ім’я Джонсона в промові не назвав.

— Я не називаю вас поіменно — не хочу, щоб деяким іншим країнам було соромно. Але — це їхня справа, це їхня карма. І це на їхній совісті.

* * *

Як Зеленський уявляв собі напад? Хто його очолить — воєнізовані формування, як на Донбасі 2014 року? Російські спеціальні війська, як у Криму, без розпізнавальних знаків на одностроях? Чи як у Сирії, Росія поведе кампанію з повітря і хаотично бомбитиме цивільних? Чи відправить Путін танки через кордон? Якщо так, чи далеко вони просунуться? Практично до самої столиці, до Києва, як це було у Грузії 2008 року, коли вони майже дійшли до Тбілісі? Чи триматимуться кордонів на сході та півдні?

Зеленський не знав. Не був навіть певен, що саме союзники вважатимуть вторгненням — а не, скажімо, черговим збройним зіткненням десь на краю Європи. У середині січня президент Байден мимохіть зауважив, що Росію притягнуть до відповідальності, лише якщо масштаб її нападу буде достатньо великим.

— Одна справа, коли це незначне вторгнення, — сказав Байден, — і тоді доводиться сперечатися, що робити й чого не робити.

Ця ремарка залишала Росії певний простір для коригування власних амбіцій: дещо їх стримавши, вона могла б уникнути повного пакету західних санкцій. Зеленському така стратегія була не до вподоби. Немає, казав він, такого поняття як незначне вторгнення.

— Як не буває й незначних жертв і маленького горя від втрати близьких[260].

Насправді Зеленський хотів мати й те, й інше. Він робив ставку на незначне вторгнення і сподівався, що воно спровокує значну реакцію Заходу. За сценарієм, що уявляв собі Зеленський, Росія ударить зі сходу, де спробує захопити більше територій. Там Кремль усе ще мав шанси знайти союзників та прихильників. Особливо вразливим видавався Харків, розташований на північному сході України. Передмістя Харкова межували з російським кордоном, а його історичний центр був відкритий для вогню російської артилерії, яка могла обстрілювати місто навіть не перетинаючи кордону з Україною. Під час інтерв’ю Washington Post у січні Зеленський навіть мимохідь визнав, що Харків, друге за величиною місто країни, «можуть окупувати». Нічого відвертішого від президента громадськість ще не чула.

У заявах Зеленського після повернення 19 лютого з Мюнхену не було жодного натяку на небезпеку, яку він обговорював із західними лідерами. Президент не визнавав ані серйозної загрози повітряних бомбардувань, ані можливого оточення Києва. Знав, що Захід відправив його додому з пустими руками, не дав нічого — ні санкцій, ані гарантій безпеки, — що могло б зупинити чи бодай затримати вторгнення будь-якого масштабу. Тож Зеленський чекав, працював у дні перед вторгненням за більш-менш нормальним розкладом. Ушанував пам’ять жертв масового вбивства протестувальників на Майдані Незалежності 2014 року. Поспілкувався по телефону з лідером Словенії. Приїхав із візитом президент Естонії, і Зеленський закликав його інвестувати в український ІТ-сектор.

Через два дні після поїздки Зеленського до Мюнхену Путін виступив із промовою, яка тривала годину і звучала, як оголошення війни. Він звинуватив Україну в катуванні, геноциді та інших злочинах проти жителів Донбасу. Заявив, що Україна має ядерні амбіції, і це становить безпосередню загрозу Росії. Заперечив життєздатність і навіть існування України як незалежної держави. І повернувся до теми розширення НАТО, перефразувавши аргументи, які вперше представив у Мюнхені півтора десятиліття тому.

— Вони повністю ігнорують нашу стурбованість, протести й попередження, — сказав про альянс Путін. — Плюють на них і роблять усе, що хочуть[261].

Однак наприкінці цієї обвинувальної промови Путін утримався від оголошення війни. Натомість повідомив, що Росія визнає окуповані регіони на сході України, так звані Донецьку й Луганську народні республіки, незалежними державами. Це був бюрократичний напівзахід, і він давав Зеленському надію на те, що найпохмуріші прогнози не справдяться. Путін заявляв претензії на українські регіони, які Росія частково контролювала вісім років. Не націлювався на Київ чи бодай щось за межами Донбасу. Проте чиновники США не мали ілюзій щодо справжніх намірів Путіна.

Того дня головний дипломат України Дмитро Кулеба якраз перебував у Вашингтоні, і президент Байден запросив його до Овального кабінету. Обидва бачили новини про виступ Путіна.

— Він мене розраджував, — розповідав мені згодом Кулеба. — Уявіть, що ви прийшли провідати когось, хворого на рак останньої стадії, і ви знаєте, що людина приречена, але по-справжньому їй співчуваєте та намагаєтеся допомогти, і дуже стараєтеся, хоча розумієте — нічого вже не зарадить. Такою, власне, була атмосфера зустрічі з Байденом.

Кулебу це розчулило, але й нажахало. Він розумів, що війна от-от почнеться, і попросив Байдена про пораду — не як дипломат, а як батько. Чи варто Кулебі евакуювати дітей? Чи його обов’язок як урядовця давати приклад і залишати родину в Києві? Байден поклав руку Кулебі на плече та відповів:

— Будьте хорошим батьком.

Ввечері Кулеба поспішив назад в Україну, дорогою зателефонував родині й сказав негайно покинути столицю.

Тимчасом на Банковій Зеленський сидів зі своїми помічниками в кабінеті та готував відповідь на промову Путіна. Звернення Зеленського вийшло в ефір попівночі 22 лютого, вкотре намагаючись приспати в українцях відчуття небезпеки.

— Причин для вашої безсонної ночі немає, — запевнив президент у телезверненні до нації. — Правду ми ніколи не будемо приховувати від вас. Як тільки побачимо зміну ситуації, як тільки побачимо зростання ризиків, ви будете про все це знати[262].

Після оприлюднення цього звернення в України та її лідера залишалося на підготовку близько двадцяти чотирьох годин. Минуть місяці — і члени команди Зеленського сперечатимуться про те, що можна було б встигнути за той час. Скільки сиротинців і будинків для престарілих евакуювати від російського кордону. Скільки запасів їжі, пального та інших ресурсів накопичити. Скільки життів урятувати. Утім, тоді Зеленський із помічниками вважали, що більшу загрозу становить паніка.

— Посіємо серед людей хаос перед вторгненням — і росіяни нас зжеруть[263], — казав він.

Мільйони людей рятуватимуться втечею. Економіка обвалиться. Спустошену країну нікому буде захищати від ворога. Саме ці страхи керували Зеленським перед тим, як почали падати бомби. Він до останнього думав, що напад буде обмежений за масштабами, і, безумовно, не такий катастрофічний, як прогнозували американці. Гадав, ніби найбільша загроза виживанню України — це відтік людей і капіталу. І лише на порозі вторгнення, 23 лютого у першій половині дня президент із Радою нацбезпеки зібралися, щоб оголосити в країні надзвичайний стан. Це дозволило б владі проводити обшуки, обмежувати рух транспорту, посилювати безпеку на об’єктах критичної інфраструктури та вдаватися до інших необхідних заходів. Однак навіть тоді громадянам радили не хвилюватися.

— Це превентивні питання, щоб у країні зберігався спокій, працювала економіка[264], — підкреслив Олексій Данілов під час оголошення надзвичайного стану.

Того вечора останнім важливим пунктом президентського розкладу була зустріч із найзаможнішими українськими бізнесменами, із якими Зеленський уже понад рік був «на ножах». Нещодавно він підписав закон, який мав позбавити олігархів влади, обмеживши їхні можливості володіти медіа, обіймати державні посади та впливати на політику. Тепер президент сидів за великим столом разом із людьми, яких підозрював у віроломстві та зраді, і намагався закликати до перемир’я.

— Головним завданням було не нагнітати атмосферу паніки, — розповіла одна з головних помічниць Зеленського Ірина Победоносцева, яка брала участь у тій зустрічі.

Вона пригадує, як президент говорив їм:

— Ви всі маєте бути тут. Кожен, хто не просто заробляє гроші в цій країні, але й хоче в ній жити, продовжувати наймати на роботу сотні тисяч людей, ви маєте бути тут, адже ці люди на вас дивляться.

Далі Данілов з іншими членами Ради безпеки ввів олігархів у курс останніх справ щодо загрози нападу. Загроза серйозна, сказав, але контрольована, адже Росія не вдасться до тотального вторгнення.

— Нам із величезною впевненістю сказали, що цього не станеться, не хвилюйтеся, не переживайте, — поділився зі мною потім металургійний магнат Сергій Тарута.

Однак багато бізнесменів досі мали зв’язки в Росії — та отримували від російських джерел інформацію, яка, за словами Тарути, «не відповідала офіційній позиції тут». Стемніло, зустріч завершилася, олігархи розходилися до своїх запаркованих на Банковій автомобілів, де водії на холоді вже прогрівали двигуни. Зеленський, чий офіційний розклад на сьогодні вичерпався, піднявся разом із керівником адміністрації Єрмаком назад у свій кабінет і написав чернетку звернення до народу.

Впродовж усього вечора надходили свіжі розвідувальні дані від США та решти союзників, попереджали, що вторгнення відбудеться сьогодні вночі. Хакери зламали урядові сайти. Зі сходу російська військова техніка почала заїжджати на окуповані частини Донбасу, чиї «лідери» звернулися до Путіна з проханням їх захистити. Для Зеленського та його працівників рух росіян на ці території позначив офіційний початок вторгнення, хоча усе ще дозволяв сподіватися, що ворог не піде далі прикордоння, принаймні наразі. Президент, сидячи за своїм столом, наказав протокольному відділові зв’язати його з Кремлем. Хотів спробувати востаннє поговорити з Путіним. Проте дзвінок проігнорували, розповів Єрмак, який був поруч із президентом.

— На тому кінці не відповіли.

Лише тоді, вичерпавши всі можливості для миру, Зеленський відкинув спроби заспокоїти людей. Захотів звернутися безпосередньо до російського народу, і в цій його промові не було підбадьорливих запевнень, якими він годував власних громадян. Вона вийшла в ефір попівночі.

— Між нами, — говорив Зеленський російською, — понад дві тисячі кілометрів спільного кордону. Уздовж нього сьогодні стоять ваші війська — майже двісті тисяч солдатів, тисячі бойових машин. Ваше керівництво схвалило їхній крок уперед на територію іншої країни. І цей крок може стати початком великої війни на європейському континенті[265].

— Вам кажуть, що це полум’я принесе звільнення народу України. Але український народ вільний, — вів далі Зеленський. — Вам кажуть, що ми нацисти. Але хіба може підтримувати нацизм народ, який за перемогу над нацизмом віддав понад вісім мільйонів життів? Як можу бути нацистом я? Розкажіть це моєму дідові, який пройшов усю війну в піхоті радянської армії, а помер полковником у незалежній Україні.

— Ми знаємо точно: нам не потрібна війна. Ні холодна, ані гаряча, ані гібридна. Але, якщо на нас наступатимуть війська, якщо у нас спробують відібрати нашу країну, свободу, наші життя, життя наших дітей — ми захищатимемося.

Якщо росіяни вторгнуться, запевнив їх Зеленський, «ви будете бачити наші обличчя, а не наші спини».

ЧАСТИНА IV

РОЗДІЛ 17. БИТВА ЗА ДОНБАС

Під селом Мощун лежав мертвий російський солдат, його тіло майже не пошкоджене — не спалене живцем, не розірване вибухом снаряда, на відміну від тіл багатьох інших чоловіків, які загинули в спробі захопити Київ. Українські військові, що знайшли труп на другий чи третій день вторгнення, визначили за розпізнавальними знаками на однострої, що боєць належав до елітного десантного підрозділу Росії. Серед речей загиблого виявився набір мап, пом’ятих і брудних, але достатньо читабельних, тож вони багато розповіли про його завдання в Україні. Він походив із військової частини 07264 — умовне найменування 76-ї гвардійської десантно-штурмової дивізії, яка базується на заході Росії у Пскові. Сотні десантників із цієї дивізії брали участь у штурмі аеропорту в Гостомелі в західному передмісті Києва. Мапа мала гриф «Секретно» та написаний від руки день, коли командири видали документ солдатам: 22 лютого 2022 року, за два дні до початку вторгнення.

— Ось за скільки часу їх попередили, — казав секретар Ради національної безпеки і оборони Олексій Данілов. — За два дні до того, як вони прийшли сюди помирати.

У перший тиждень вторгнення офіцер українських спецслужб привіз мапу Данілову на зберігання. Найбільше його вразила дата, надрукована у верхньому правому кутку. Мапу було видано 1989 року, за два роки до розпаду Радянського Союзу та задовго до народження багатьох російських солдатів, убитих під час вторгнення. Російська армія у своїй спробі задовольнити загарбницькі прагнення Володимира Путіна підготувалася настільки зле, що навіть не поновила мапи земель, до яких вдерлася. Російські командувачі просто пішли до архіву, взяли що там було та й накреслили червоним лінію вздовж старих шосе від Білорусі на півночі, повз радіоактивну зону Чорнобиля — і до середмістя Києва. В результаті російські десантники прибули, немов мандрівники з минулого, змушені абияк дізнаватися про зміни, що їх Україна зазнала після розпаду Радянського Союзу: нові мости й автомагістралі, збудовані навколо Києва; ліси, вирубані заради зведення нових будинків; школи та торгові центри, що виросли в Україні протягом її незалежності. Жодного із цих об’єктів на мапі росіян не було.

— Уявляєте собі? — запитав мене за кілька місяців після початку вторгнення Данілов, коли ми схилилися над його великим офісним столом і почали роздивлятися цей документ.

Мапи росіян, пояснив Данілов, належали до іншої доби, як і їхня стратегія та їхній менталітет.

Така помилка, ймовірно, коштувала багатьом російським військовим життя. Якось під час битви за Київ російські штурмовики парашутувалися на відкриту вирубку, де за їхніми мапами мав би бути ліс. У результаті після приземлення десантники залишилися без прикриття. Не мали де сховатися, і українці поклали їх кулеметним і артилерійським вогнем. Тим самим шляхом йшли колони російських військ; танки та бронетранспортери просувалися в бік Бучі та Ірпеня на околицях Києва. Українські збройні сили в тому районі мали так мало бойових машин, що Данілов віддав їм свій броньований Land Cruiser — той самий, яким дістався на Банкову в ранок вторгнення. За кілька днів отримав від друга-спецпризначенця світлину свого позашляховика, який ряснів отворами від куль і осколків.

— Нормально, — прокоментував Данілов, показуючи мені фото. — Він, мабуть, урятував комусь життя.

Битва за Київ, що точилася до кінця березня 2022 року, мала більший вплив на хід європейської історії, ніж будь-яка інша битва із часів Другої світової війни. Якби вона закінчилася інакше — Кремль міг би замінити Зеленського якоюсь маріонеткою та розширити межі московського панування аж до східного кордону Польщі, фактично стерши Україну з мап. Натомість оборона Києва зруйнувала імідж Росії як військової моці — імідж, що протягом багатьох поколінь визначав баланс сил у Європі. Після перемоги впевненість захисників України злетіла до небес, адже переломний момент у будь-якій боротьбі настає тоді, коли жертва б’є у відповідь і проливає кров нападника. Битва за Київ була саме таким моментом, він п’янив і водночас жахав. Разом із ним прийшло миттєве усвідомлення того, що контрудар насувається, і шляху назад немає.

* * *

Попри успіх у захисті столиці, Збройні сили України втратили велику кількість територій на сході та півдні. Однією з найважчих невдач стали події в портовому місті Маріуполі, центрі металургії та судноплавства на Азовському морі. Маріуполь, де до війни мешкало близько 450 000 жителів, розташований на півдні Донецької області, просто між Кримом і російським кордоном, що робило місто стратегічною ціллю для росіян. Воно мало не потрапило під контроль Росії[266] навесні та влітку 2014 року, коли Путін вирішив створити безпечний сухопутний коридор через Маріуполь до Криму. Оборона міста лягла на плечі воєнізованих підрозділів, які сформувалися тієї зими після революції. Найсильніші з них мали підтримку від українських олігархів і фінансистів — вони спонсорували ці добровольчі загони, щоб уберегти свої міста і підприємства від повторення долі Криму. У Маріуполі ця роль належала мільярдерові Сергію Таруті. Він фінансував створення батальйону «Азов» — бойового загону, до складу якого на початку увійшли, зокрема, представники ультраправих угруповань України. Батальйон назвали на честь Азовського моря, а успішна оборона Маріуполя 2014 року зробила бійців загону героями в очах усієї країни. Невдовзі Національна гвардія України включила батальйон «Азов» до своїх лав, перетворивши його на повноцінний полк у складі Збройних сил — із тисячами військовослужбовців і кількома військовими базами.

Вісім років по тому, в перші години вторгнення, головна база полку «Азов» під Маріуполем опинилася під інтенсивним бомбардуванням. Через зв’язки полку з ультраправими екстремістами кремлівська пропаганда зациклилася на «Азові», зображувала його бійців сатаністами й радикалами, яких треба «денацифікувати». Загарбники спрямували чимало своїх ресурсів та вогневих потужностей на оточення і знищення полку «Азов», а його бійці героїчно боронили місто, яке стало їхнім домом. Проте на початку березня Маріуполь взяли в облогу. Росіяни почали його безжально обстрілювати, знищуючи цілі райони та відрізаючи місто від води, тепла й електрики. У середині березня російський літак скинув важку авіабомбу на драматичний театр Маріуполя, де в бомбосховищі укривалися понад тисячу мирних жителів. Було вбито аж шістсот людей, їхні тіла поховано під завалами — найстрашніший відомий на ту мить злочин цієї війни[267].

Захисники міста, серед них і сотні бійців «Азова», відійшли на територію найбільшого заводу в Маріуполі, гігантського металургійного комбінату «Азовсталь». Завод, заснований 1930 року радянською владою, займав десять квадратних кілометрів уздовж набережної. Він був обладнаний як фортеця, його припаси дозволяли витримати тривалу облогу. Близько двох із половиною тисяч українських солдатів і цивільних знайшли притулок у бункерах під «Азовсталлю», перетворивши її на символ українського опору. Російські сили, взявши комбінат в облогу, бомбардували його з артилерії, винищувачів і виведених в Азовське море військових кораблів. Один із командирів, які намагалися штурмувати «Азовсталь», закликав Кремль використати хімічну зброю — наприклад, зарин, — щоб змусити захисників здатися та, за його висловом, «викурити кротів із нір»[268]. На другому тижні квітня — понад місяць з початку облоги — українські офіцери повідомили, що на «Азовсталь» просочився отруйний газ, він викликає подразнення очей і дихальних шляхів у заблокованих всередині солдатів. Навіть тоді вони намагалися чинити опір, здійснювали нальоти на позиції росіян навколо заводу та відмовлялися здаватися. Майже через два місяці облоги Путін віддав наказ оточити «Азовсталь» настільки щільно, щоб «і муха не пролетіла»[269]. На той час у бункерах укривалися сотні жінок і дітей, а також тисячі українських військових.

Запаси питної води скоро вичерпалися, а щоденний пайок був такий мізерний, що деякі солдати від браку їжі непритомніли. Однак — видатна риса війни двадцять першого століття — засоби зв’язку працювали. Захисники мали дизель-генератори, пального вистачало для роботи інтернет-терміналів Starlink, що дозволяло виходити в інтернет, телефонувати та транслювати свою історію на весь світ у режимі реального часу. Це також давало можливість говорити безпосередньо з вищим командуванням України, зокрема президентом Зеленським, який почав приймати дзвінки оборонців «Азовсталі» у березні.

— Тепер ми вже добре знаємо одне одного, — сказав він мені наступного місяця.

Зеленський обмінювався з ними повідомленнями на телефоні, іноді серед ночі. На початку листування президент отримав текстове повідомлення від майора Сергія Волинського, командира 36-ї окремої бригади морської піхоти — одного з підрозділів, які відійшли на «Азовсталь». До повідомлення було прикріплене селфі, яке вони вдвох зробили до вторгнення під час візиту Зеленського на базу Волинського.

— Ми тут навіть обіймаємося, як друзі, — сказав Зеленський про фотографію.

Це листування мало глибокий вплив на Зеленського. Воно, як і нещодавня поїздка на блокпости на північ від Києва, дозволяло президенту підтримувати безпосередній зв’язок зі своїми військовими та розуміти їхні страждання негайно — досвід, який мало хто з політичних лідерів переживає під час війни. Найчастіше сигнал Starlink був доволі сильний, і на екрані свого телефону президент бачив обличчя чоловіків на «Азовсталі». Вони благали його прорвати блокаду, відправити зброю чи підкріплення.

— То була катастрофа, — розповідав мені Зеленський про битву за Маріуполь. — Ані їжі, ані води, ані зброї. Нічого. Усе закінчилося. Хлопцям було дуже важко, і ми намагалися підтримувати одне одного.

Офіцери по телефону пояснили президентові, що не можуть здатися чи залишити позиції. Це означатиме кинути поранених і покрити себе ганьбою. Зеленський старався їх підбадьорити, нагадати про їхню важливість для України.

— Йдеться не просто про шматок «Азовсталі», про комбінат чи навіть Маріуполь. Йдеться про символізм ситуації, — казав він.

Росіяни хотіли показово покарати непокірних у цьому місті, показати, що буває з тими, хто чинить опір.

— Вони мріють зламати нам один із хребців. Для росіян це символ.

І Україна стояла на порозі його втрати. Армія не мала зброї для прориву оточення Маріуполя. Могла лише відправити гелікоптери, щоб ті евакуювали частину поранених і скинули харчі та боєприпаси. Однак російська протиповітряна оборона збивала ці гелікоптери, проріджуючи й без того нечисленні ряди українських пілотів та повітряних суден. Мати одного пілота, вбитого над Маріуполем, у пошуках сина написала генералу Залужному. Головнокомандувач спробував пояснити їй, що сталося, але не зміг себе опанувати.

— Мені сил не вистачило[270].

Єдиний раз під час вторгнення генерал не витримав і заплакав.

Якщо й існував шанс врятувати військових і цивільних з «Азовсталі», то він, на думку президента, полягав у переговорах. Зеленський досі сподівався зустрітися з Путіним і узгодити шлях евакуації із заводу поранених, жінок і дітей. Провідний переговорник України Давид Арахамія неодноразово порушував це питання з російськими посланцями, тож Зеленський попросив про допомогу президента Туреччини Реджепа Тайїпа Ердогана — одного з небагатьох лідерів світу, які ще мали вплив на Путіна. Нічого не спрацювало.

— Росіяни, як завжди, грають у свої криваві ігри, — поскаржився мені Зеленський під час цих переговорів. — Кажуть, що хочуть домовитися, але далі слів не йдуть.

* * *

Вранці 19 квітня — на п’ятдесят п’ятий день вторгнення — Зеленський зайняв своє місце в ситуативному центрі, розташованому на другому поверсі президентської резиденції, неподалік від кабінету керівника адміністрації. Цей зал засідань без вікон, із сірими килимами й вмонтованими світильниками став для Зеленського улюбленим місцем для роботи та нарад із командою. Замість картин олійними фарбами та люстр, що оточували його в кабінеті нагорі, тут була лише одна прикраса: тризуб на стіні за кріслом Зеленського. Решту стін займали великі монітори, а з протилежного кінця столу засідань на президента дивилася камера.

Близько дев’ятої ранку екрани заповнилися обличчями генералів і керівників спецслужб України. Напередодні ввечері Зеленський оголосив початок нової фази війни.

— Російські війська розпочали битву за Донбас, — сказав він у щовечірньому зверненні до нації. — Дуже значна частина всієї російської армії зараз сконцентрована для цього наступу[271].

Президент хотів почути доповіді генералів про стан справ на східному фронті: де йдуть найзапекліші бої, де українські війська відступили, хто дезертирував, якої допомоги генерали потребують і куди зуміли просунутися.

Тактика росіян на сході не була схожа на їхній стрімкий наступ на Київ. Тепер вони мали на меті заманити основну частину українських сил у так званий котел — оточення, — який простягнеться через Донбас на сотні кілометрів. Коли росіяни зламають у Маріуполі останній спротив, їхні колони підуть на північ. Другу частину кліщів забезпечить угруповання, що просуватиметься з Харківщини на південь і намагатиметься перерізати українські лінії постачання та бомбардуванням змусить захисників здатися. Під час відеоспілкування Зеленського з генералами найінтенсивніші бої точилися навколо Ізюма у Харківській області, де українці пішли в контрнаступ і звільнили кілька сіл у сподіванні заблокувати чи хоча б затримати оточення Донбасу.

— Чого ви потребуєте? Чого бракує? — запитав Зеленський офіцерів, запропонувавши їм назвати конкретні типи зброї, калібри боєприпасів.

Він не давав порад із тактики ведення бою, розповів міністр оборони Олексій Резніков, який брав участь у нараді.

— Президент не вчить їх воювати, адже він цивільний, — казав мені Резніков. — Просто дає їм відчуття свободи й підтримки.

Озброєний нотатками з наради, Зеленський частину дня присвячував тому, щоб задовольнити запити командирів.

— Він починає телефонувати президентам, прем’єр-міністрам різних країн і казати: «Дозвольте мені позичити те, що нам потрібно. Просто позичити. Я поверну», — розповідав Резніков. — Ніщо його не стримує, ніякі протоколи, ніякі правила поведінки чи ввічливості. Він націлений на досягнення результату.

Того дня Зеленський мав телефонну розмову з прем’єр-міністром Нідерландів Марком Рютте[272], якого українці на той час вважали проблемним партнером, адже для збільшення поставок зброї на нього доводилося додатково тиснути. Зеленський також поспілкувався з президенткою Єврокомісії Урсулою фон дер Ляєн, яка щойно повернулася з подорожі до Бучі та спонукала ЄС всіляко підтримувати українців. Окрім цих приватних розмов, президент приділив час написанню промови в ситуативній кімнаті.

— Люди дуже часто цікавляться, хто автор промов Зеленського, — казала мені його радниця з питань комунікації Дарія Зарівна. — Головний — він сам. Працює над кожним рядком.

Виступи Зеленського збирали оплески та обіцянки підтримки — але результати його розчаровували. Нерішучість союзників викликала гнів.

— Несправедливо, що Україна і досі змушена просити про те, що в партнерів роками зберігається десь там на складах[273], — зазначив у щоденному відеозверненні президент, який аж кипів від злості після ранкового обговорення ситуації з генералами.

Кілька годин — і вже щонайменше шість запланованих зустрічей — по тому Зеленський запросив мене до себе в кабінет поговорити.

Помічники попередили, що графік президента непередбачуваний. Настрій останнім часом — теж. Вечір без чергової халепи випадав рідко, і Зеленського могли будь-якої миті відірвати від справ заради розв’язання проблеми. Я пройшов через охорону; у резиденції було безлюдно й трохи моторошно. Єдиним джерелом світла в головному коридорі виявилася настільна лампа, що стояла на підлозі та кидала тьмяний відблиск на картини на стінах. Картини мали такий життєрадісний вигляд — яскраві реліквії з раннього етапу життя адміністрації, недоречні тепер у цьому забарикадованому мороці, над мішками з піском, за якими у разі облоги могли укритися солдати.

На четвертому поверсі біля кабінетів я поставив сумку на стрічку рентгенівського апарату, і тут голос із рації одного з солдатів повідомив, що президент підіймається. Усі відступили, щоб дати дорогу; із ліфта з’явився в супроводі охоронця Зеленський, він сміявся над чимось на екрані свого телефону. Підняв голову, витер очі, трохи здивований натовпом. Наша строката групка чекала на сходовому майданчику: працівники адміністрації, солдати, старші помічники. Було цікаво спостерігати, як вони стояли струнко — не боялися, але напружувалися, злегка остерігалися його погляду.

Оточення президента не завжди так поводилося. Раніше товариші та члени адміністрації називали його шкільним ім’ям — Володя — та залишалися сидіти, коли він заходив до кімнати. Та тепер перейшли на офіційну форму звертання — на ім’я і по батькові, Володимир Олександрович, або за титулом, «пане президенте». Ця зміна нагадала мені слова, що я почув від нього три роки тому під час передвиборчої кампанії, за кілька місяців до обрання:

— Найстрашніше — втратити своїх людей. Тих, хто не дає відірватися від землі, хто каже, коли ти хибиш.

Незрозуміло, чи хтось з оточення Зеленського нині відігравав цю роль. Дружина досі переховувалася, батьки — також. Жодного з друзів дитинства поруч не було. Жодна людина в бункері не грала разом із Зеленським у КВК. Навіть брати Шефіри, наставники та повірники протягом усього його дорослого життя та майже усієї президентської каденції, з початком вторгнення випали з поля зору. Люди, що залишилися — як-от Єрмак, Резніков, Сибіга, — були не з тих, хто сумніватиметься у відчуттях президента чи йому суперечитиме. Зеленський не був їхнім приятелем. Він був босом, і це відчувалося з того, як згустилася з його появою атмосфера.

Вимоги війни, необхідність президентові жити в ізоляції від усіх, крім найнеобхіднішого персоналу, пришвидшили процес, що розпочався задовго до того — поступове усунення радників, які пробували сперечатися з інтуїцією Зеленського, наводити дані чи аргументи, здатні змінити його думку. Впевненість президента зростала разом зі звуженням кола людей поруч, і тепер, під час нашої розмови на другому місяці вторгнення, Зеленський, обмірковуючи відповідь, уже не шукав поглядом своїх радників. Він знав, що хоче сказати, і поруч не було нікого, хто міг би йому заперечити.

* * *

Нам виділили для бесіди ту саму кімнату, де я інтерв’ював попередніх лідерів України: десять років тому — Януковича, а після революції 2014 року — Порошенка. Ми навіть сиділи за тим самим столом, хіба що позолота на ньому з роками полущилася. Восени 2019 року, коли я вперше зустрівся із Зеленським у цих кімнатах, він назвав їх фортецею, із якої хоче втекти. Лише рік тому відірваний від свого акторського життя, Зеленський, виливаючи тоді свою огиду до політики словами: «Я не довіряю геть нікому», — мав такий вразливий, такий зранений вигляд… Нині ж, коли президент був вразливий по-справжньому, коли життя залежало від одного влучного удару російської ракети, за один крок від смерті, він випромінював нездоланність, ніби війна наростила йому якусь затяту броню, що її не проб’є жодна зброя у світі. Якщо це була акторська гра, то переконлива до найменших дрібниць: улаштувавшись навпроти мене, він навіть нагадував монарха на спадковому троні. Присутність усіх цих помічників, усіх цих охоронців більше його не бентежила. Зеленський не бачив необхідності тримати іронічну дистанцію між собою та символами влади навколо. Тепер це була його роль. Він у неї вжився. На прохання президента асистентка принесла газованої води, а він пожартував із приводу того, що лише склянку, а не цілу пляшку.

— Бачте, — звернувся до мене, — ось так тут економлять.

Помічники видихнули, наче цей дотеп свідчив про гарний настрій боса.

— Отже, — він поклав долоню на стіл, — спілкуємося російською чи українською?

Запитання було дражливе. Моє володіння українською далеке від вільного. Раніше ми завжди розмовляли російською, і вибір цього разу був симптомом війни. Мова загарбника швидко ставала табу. Більшу частину свого життя Зеленський мав з українською мовою труднощі. Вона не була для нього рідною, і, намагаючись її вивчити, він нерідко конфузився під час передвиборчої кампанії. Нині ж настільки звик до державної, що насилу згадував слова російською. Українська їх витіснила. На початку розмови Зеленський забув російське слово «розуміти», перепросив, виправився — і за кілька секунд знов перейшов на українську.

Перше запитання в нашому інтерв’ю поставив він. Хотів з’ясувати мету розмови, її користь для України.

— Що ви хочете донести людям?

Не встиг я й рота розтулити, як президент вже запропонував відповідь:

— Дуже важливо, щоб світ точно зрозумів, що саме відбувається. Мені особисто йдеться не про те, щоб викликати в людей у світі сильніші емоції.

Він не збирався згущувати барви чи маніпулювати.

— Ми просто хочемо правди, — сказав. — Що краще люди бачитимуть реальність, то краще будуть усвідомлювати, що ця війна точиться не десь далеко. Вона поруч.

Далі Зеленський захотів дізнатися про моїх читачів — наче я мав якесь уявлення про те, як вони колективно переживають війну.

— Як думаєте, чи відчуває американська авдиторія такий самий біль, що й ви тут? — запитав він. — Такий самий, що й ми?

Я відповів, що в цьому не певен. Останні тиждень-два увага світу слабшала. Інші події витісняли Україну з перших шпальт, а провідні телеканали не зациклювалися на війні так, як у березні.

— Я теж так відчуваю, — сказав президент і озирнувся на помічників, немов вони щойно це обговорювали. — Це лише питання часу. На жаль, нашу війну сприймають через великі соціальні мережі. Бачать війну в інстаграмі. Набридне — прогортають. Багато крові, багато емоцій, людей таке втомлює. Для них це джерело розваг, яке, на жаль, забрало багато життів, і коли людям набридне дивитися одні й ті самі картинки, одну й ту саму кров одного й того самого народу, дехто захоче відвернутися.

Вид розваги? Доволі жорстке припущення про те, як люди відчувають цю трагедію — нехай навіть бачать її лише на екранах. Утім, саме так Зеленський уявляв свою авдиторію — і мою теж. Вважав, що його мета — зацікавити цих людей, розплющити їм очі та помістити перед ними ту картину війни, яку він хотів показати. Моя робота була йому корисна як засіб досягнення цієї мети. Він замовк і прокашлявся; усвідомив, що, навчаючи мене моєї роботи, мабуть, перетнув межу. А тоді продовжив у такому ж дусі:

— Вибачте за мої слова, але, гадаю, мета журналістики, медіа — робити так, щоб людям це не набридало, — сказав Зеленський, маючи на увазі історії про війну. — Коли їм набридає, настає втома, а втома призводить до втрати інтересу. Для нашої країни це означає втрату підтримки.

Прямота Зеленського заслуговувала на похвалу. За всі роки, що я писав репортажі про Україну, жоден політик не був настільки відвертий щодо мотивів розмови зі мною. Вони не мали нічого спільного з його марнославством, а тим паче з моєю чарівністю. Президент не хотів роз’яснювати історичні факти чи інформувати читачів щодо своїх планів. Ні, правда була простішою і потворнішою. Життя його народу залежало від здатності Зеленського утримувати увагу світу на Україні. Аби його нація вижила, американцям і європейцям не можна дозволяти нудьгувати та перемикати канал. Президент вважав це частиною своєї місії — можливо, найважливішою частиною. В історії воєн це не унікальний випадок. Чимало лідерів із ранку до вечора благають світ звернути увагу на страждання їхнього народу та допомогти. Найчастіше їх ігнорують. Іноді світ починає цікавитися лише тоді, коли вже запізно, коли бійню закінчено і настав час думати про трибунали чи комісії з правди та примирення. Зеленський навіть не першим серед лідерів України стикнувся із цією проблемою. Попереднику Зеленського також довелося вивозити війну на гастролі політичними сценами світу — як-от 2018 року, коли Порошенко розмахував пошарпаним європейським прапором перед напівпорожньою залою на Мюнхенській конференції з безпеки.

Тепер настала черга Зеленського, і він геть не соромився й не уникав цього аспекту своєї роботи. Знав, що має до цього талант, і розумів — на новій фазі війни, про яку він оголосив учора ввечері, Україна потребує уваги світу як ніколи. На Донбасі росіяни мали відчутну перевагу. Вони могли випускати у десять-двадцять разів більше снарядів, ніж українці. Битва буде тривалою та кровопролитною, її мета не лише зламати рішучість України, а й виснажити її західних союзників.

— У певних місцях на сході — просто божевілля, — поділився зі мною Зеленський. — Справжній жах у плані частоти обстрілів, сили артилерійського вогню та втрат.

Зранку генерали попередили, що треба готуватися до повномасштабної битви на сході.

— Кажуть, битв такого масштабу на території України ми ще не бачили. Якщо вистоїмо, для нас це буде вирішальний момент. Переломний.

Наступні кілька тижнів доведуть його слушність. Наприкінці квітня на Донбасі сили росіян перевершуватимуть українські щонайменше втричі, лише в цьому регіоні ворог зосередить шістдесят тисяч військових. Контратака українців в районі Ізюма зупинила просування росіян на південь і не дала їм створити котел на Донбасі. Коли загарбники вдавалися до того самого маневру на меншій території, українці проривалися знову і знову. Під час однієї битви українська артилерія знищила цілу російську бригаду, яка намагалася переправитися через річку на Донбасі: за оцінками, вбили близько п’ятисот ворогів та знищили безліч російських бойових машин[274]. Число вбитих скоро сягнуло масштабів, яких Європа не бачила із часів Другої світової війни. Наприкінці травня Зеленський повідомив, що на Донбасі щодня гине до сотні українських бійців — і близько п’яти сотень зазнає поранень[275]. Втрати російської сторони оцінювали ще вище.

Однак переломний момент залишався недосяжним. Попри те, що росіянам не вдалося досягти значних успіхів або оточити великі формування українських військ, вони зберігали суттєву перевагу в живій силі та вогневій потужності, і це дозволяло їм сунути вперед кілометр за кілометром, обстрілювати з артилерії цілі міста, а потім наступати на них танками й механізованою піхотою. Йосип Сталін колись назвав артилерію богом сучасної війни, а на Донбасі вона стала рушієм російської стратегії. Єдиним способом зрівняти сили міг би стати масовий притік зброї з-за кордону. Без неї Україна не мала шансів утримати свої позиції на сході.

РОЗДІЛ 18. НА ПОВЕРХНІ ЗЕМЛІ

Наприкінці квітня, майже за тиждень після нашого інтерв’ю, Зеленського відвідали двоє американських посадовців, чия підтримка змінить хід війни. Державний секретар США Ентоні Блінкен і міністр оборони США Ллойд Остін намагалися тримати плани подорожі в таємниці, доки їхній потяг не прибуде на центральний вокзал Києва. Однак Зеленський оголосив про їхній приїзд за день до того, напередодні православного Великодня.

— Ми очікуємо на конкретні речі, — сказав президент на пресконференції, яку дав на найближчій до Офісу станції метро. — Конкретну зброю.

Гості догодили. Під час їхнього візиту було оголошено про додаткову допомогу на суму 700 мільйонів доларів, сюди входило деяке озброєння, необхідне Україні для протистояння російському нападові на сході: гаубиці, контрбатарейні радіолокаційні станції та партія дронів-камікадзе під назвою Phoenix Ghost. Стоячи серед ящиків і коробок цієї зброї на складі на сході Польщі, Ллойд Остін виклав своє бачення війни словами, які стривожили його більш обережних колег у Білому домі:

— Ми хочемо бачити Росію ослабленою настільки, щоб вона не могла вчиняти так, як вчинила під час вторгнення в Україну[276].

Іншими словами, ціль США — не просто допомогти Україні вижити у війні, але й знищити здатність Росії розв’язувати нові війни.

Ця заява свідчила про зміну політики США. Лише два місяці тому Остін разом з іншими американськими посадовцями пояснював українцям, що постачання потужнішої зброї, на кшталт гаубиць, навіть не обговорюється, і що українцям для сповільнення російського просування варто рити окопи. Однак відступ росіян із-під Києва змінив риторику Білого дому. Як висловився під час поїздки Ентоні Блінкен, «Росія зазнає невдачі. Україна досягає успіху»[277]. Навіть із ризиком отримати у відповідь ескалацію з боку Росії — як-от удар по лініях постачання НАТО до України чи навіть використання тактичної ядерної зброї — США із союзниками підрахували, що виграш того вартий. Вони мали шанс зруйнувати російську машину війни, і Остін чітко дав зрозуміти, що США із союзниками «перевернуть небо і землю», аби допомогти Україні досягти цієї мети.

Через два дні після відвідин Зеленського Остін скликав міністрів оборони сорока країн на саміт до авіабази «Рамштайн» у Німеччині — щоб узгодити допомогу Україні. Делегацію з Києва очолював міністр оборони Олексій Резніков, він не один тиждень працював над створенням такої коаліції. Після повернення до Києва Резніков пояснив Зеленському, що результат зустрічі значно кращий за будь-які поставки зброї. Йшлося, за його словами, про «тектонічний філософський зсув» у найпотужнішому військовому альянсі світу. Україна й досі не мала чіткого плану для вступу в НАТО, але його лідери нарешті погодилися навчати й споряджати українські Збройні сили так, ніби вони всі в одній команді борються з тим самим ворогом.

— Є таке гарне англійське слово. Інтероперабельність! — сказав Резніков, якому йшлося про оперативну сумісність.

За нечисленними винятками на кшталт турецьких дронів «Байрактар» і американських ракет «Джавелін», українські військові покладалися на радянські системи озброєння — і витрачали їх стрімкими темпами. Те саме стосувалося й російської армії, яка теж дотримувалася радянських стандартів і зразків. Однак арсенал Росії був значно більший, а її військова промисловість могла виготовляти нові боєприпаси куди швидше, ніж Україна. Щоб компенсувати різницю, Україна намагалася отримати старі запаси інших країн, скажімо, Болгарії та Південної Кореї.

— Ми стукали в кожні двері, — казав мені Резніков.

Проте відчутного результату не отримували. Країни, що володіли такою зброєю, або мали її у невеликій кількості, або, за словами Резнікова, «були дружні до росіян».

Зустріч у Рамштайні запропонувала довготривале рішення. Україні доведеться відмовитися від радянського устаткування та адаптуватися до систем озброєння НАТО. Замість шукати по світу застарілу зброю і затикати нею діри в українському арсеналі, альянс зможе відвантажувати нові комплекси з власних заводів і складів. Ця стратегія обіцяла із часом зрівняти сили сторін, що воюють. Були й чималі ризики. Однією з оголошених Путіним цілей вторгнення було запобігти вступу України в НАТО. Лише за кілька тижнів до зустрічі в Рамштайні Зеленський все ще пропонував зробити Путіну цю поступку в мирних переговорах. Був готовий відмовитися від заявки України на членство в НАТО, нехай і ціною внесення змін до Конституції. Нині ж Україна рухалася у протилежному напрямку, і росіяни лютували.

Пропагандистські канали Кремля почали наполягати, що Росія тепер веде війну з усім НАТО — або, як вони часто кажуть, «колективним Заходом». Міністр закордонних справ Сергій Лавров, більш-менш поміркований голос в оточенні Путіна, застеріг, що приплив зброї в Україну підвищує ризик ядерної війни.

— Загроза серйозна, реальна, — заявив Лавров державному телеканалу Росії напередодні зустрічі в Рамштайні. — Не можна її недооцінювати.

Застереження не відрадили ні Зеленського, ані його союзників на Заході. Вони запустили прискорений процес інтеграції.

— Де-факто, — пояснив мені Резніков, — Україна стає частиною НАТО. Ми воюємо натівською зброєю. Наших солдатів навчатимуть натівські інструктори.

Міністр випереджав події. Реалізація бачення, яке виклав у Рамштайні Остін, займе місяці. Утім, на багатьох фронтах ситуація почала розвиватися на користь України. Своїм рішенням про вторгнення Володимир Путін вивільнив ті самі сили, які прагнув зупинити. Фінляндія та Швеція, дві останні держави північної Європи з військовим нейтралітетом, за три місяці після вторгнення Росії в Україну подали заявки на вступ до НАТО, і альянс схвалив їм прискорену процедуру членства. Наступної весни, зі вступом Фінляндії, довжина кордону Росії з НАТО подвоїться. Зеленський попросився наступним у чергу, і Україна — після того, як майже двадцять років стукала до НАТО в пошуках захисту від росіян і отримувала у відповідь лише порожні обіцянки — нарешті була на шляху до оперативної сумісності з альянсом. Навіть якщо повне членство залишалося недосяжним, армія України буде тісно пов’язана з НАТО, і її розвідувальні служби — також.

Протягом тижня після зустрічі в Рамштайні США оголосили, що передають українцям величезні обсяги розвідувальної інформації.

— Ми відкрили канали обміну даними[278], — сказав генерал Марк Міллі.

За допомогою американських супутників і систем спостереження Україна могла бачити, де війська загарбників розташовують командні пункти, і які офіцери там перебувають. На початку травня видання New York Times написало, що розвіддані США допомогли Україні вбити прицільними ударами аж дванадцять російських генералів. Після Другої світової війни жодна з провідних армій світу не втрачала стількох вищих офіцерів за такий короткий час.

Обмін розвідданими поступово покращувався — і те саме відбувалося зі взаєминами Міллі й Залужного. Генерали зв’язувалися принаймні раз на тиждень, часто розробляли операції в деталях.

— Для мене ця людина — майже як бог, — казав мені тоді Залужний.

Проблема з перекладачами й надалі псувала генералам деякі розмови. Однак Залужний, навислий над пристроєм гучного зв’язку у своєму командному центрі, відчував запал Міллі до боротьби та перемоги у цій війні.

— Він усім серцем, щиро був із нами, — казав Залужний.

Березневу суперечку через хибні розвіддані було скоро забуто, і Залужний шкодував про своє тодішнє рішення не відповідати на телефонні дзвінки американського генерала.

— Авжеж, я молодий, і був трохи дурний, — зізнався мені Залужний. — Мені хотілося перемотати плівку назад і поговорити з ним заново.

* * *

Із середини весни Зеленський із командою стали проводити більшу частину часу на поверхні землі. Продовжували іноді ночувати в бункері та збиратися там на деякі важливі наради, але після відступу росіян від передмість Києва ризик облоги суттєво зменшився. Президент попросив поставити йому ліжко в маленькій кімнаті за кабінетом на четвертому поверсі. Воно було односпальне, майже таке саме за розміром, що й ліжко в бункері, мало дерев’яне узголів’я. Навпроти на стіні висів телевізор. У шафі Зеленський тримав кілька комплектів одягу від українських виробників військового спорядження — вони забезпечили достатній запас футболок і флісових светрів, які перетворили президента на незвичну ікону стилю.

— Я мусив їх зупиняти, — казав він. — Усі хотіли, щоб я носив їхні футболки[279].

Поруч із футболками та светрами у шафі висів один-єдиний діловий костюм, випрасуваний і готовий, за словами Зеленського, до того дня, коли війна завершиться перемогою України.

На вулицях за вікном перемога видавалася дуже далекою. Урядовий квартал нагадував лабіринт блокпостів і барикад. Цивільні авто туди не пропускали, на перетині доріг стояли солдати й запитували у перехожих таємний пароль, який змінювався щодня. Зазвичай це була якась фраза-нісенітниця, як-от «філіжанка залицяльник» — важкі для вимови українські слова, які росіянин навряд чи запам’ятає або відтворить. Таблички з назвами вулиць і номерами будинків багато де познімали, щоб заплутати сторонніх. Однак за межами периметра безпеки у середмісті широкі бульвари було відкрито для транспорту, і місто повільно оживало. За кілька кварталів від Банкової знову відкрився пункт хімчистки. На хідники повернулися жебраки й музиканти, а навпроти міськради вуличні співаки з культу Фалуньгун, як і колись, запрошували перехожих до медитацій.

Президентський радник із зовнішньої політики Андрій Сибіга пригадує, як тієї весни вперше вийшов із бункера й прогулявся районом, як мружився та посміхався сонцю. Сибіга не бачив неба кілька тижнів і був неабияк вражений, угледівши в місцевій піцерії купу відвідувачів.

— Навколо було багато іноземців, — дивувався він. — На базарі продавали імпортні продукти, ягоди, овочі.

Незабаром принагідні прогулянки містом увійшли Сибізі у звичку.

Президентська охорона не заперечувала проти того, щоб співробітники залишали будівлю чи працювали у своїх кабінетах нагорі. Деякі кімнати зайняли солдати, підлогу вкривали ковдри та туристичні килимки. Утім, здебільшого кабінети мали такий самий вигляд, як і раніше: ті самі довгі офісні столи та шкіряні дивани, ті самі принтери й копіювальні апарати. Проте очевидною відмінністю була темрява. Багато вікон затуляли мішки з піском, а світло в резиденції не вмикали, щоб потенційному ворожому снайперу ззовні було важче прицілитися. Інші заходи безпеки не мали справжнього сенсу. На початку вторгнення охоронці вирвали світильники в ліфті, що вів до кабінетів адміністрації. З отворів на місті світильників стирчав клубок дротів, а помічники Зеленського їздили вгору й униз у темряві. Навіщо — ніхто не пам’ятав.

Президентський — четвертий — поверх й надалі нагадував скриньку з позолотою та пишними меблями, і співробітники адміністрації досі вважали його гнітючим.

— Якщо будівлю розбомблять, — жартував один із них, — нам принаймні більше не доведеться дивитися на цю красу.

Спокійними днями, коли за розкладом не передбачалося важливих візитів чи зустрічей, настрій був розслаблений. Прибиральники витирали пил із шафок та міняли пакети в кошиках для сміття. Якось я з подивом побачив, що металошукач й рентгенівський апарат біля входу відключені від розетки, і над ними працює прибиральник із ганчіркою. Пізніше я звик до того, що втомлений охоронець, упізнавши мене, просто кивав, зазирав до моєї сумки та пропускав усередину.

Нагорі війна видавалася дуже далекою. Співробітники часто ігнорували сирени повітряної тривоги, просто продовжували роботу. Дехто вірив, що протиповітряна оборона Києва, принаймні навколо урядового кварталу, достатньо сильна і зможе збити ракету на підльоті. Хоча це радше скидалося на захисний механізм психіки, породження впертості й заперечення. На тому етапі війни Україна не мала чим зупиняти надзвукові ракети, що ними Росія цілила по Києву та інших містах. Х-47 «Кинджал» летить зі швидкістю, уп’ятеро вищою за швидкість звуку, водночас рухається зигзагами, щоб уникнути перехоплення. До того ж може нести ядерну боєголовку.

Серед помічників Зеленського найчастішою реакцією на таку загрозу був певний фаталізм, який незабаром почав виконувати роль організаційного принципу. Деякі жорсткі заходи безпеки — забарикадовані ворота, бронежилети — на початку війни сприймалися необхідними. Тепер, коли ризик прориву російських десантників зник, команда Зеленського розуміла, що ці заходи безглузді. Вони протистояли загарбнику з ядерним арсеналом. Вони вирішили не тікати. Який сенс ховатися?

* * *

Якось на початку квітня я відвідав одного з найближчих помічників Зеленського — Михайла Подоляка. З перших днів вторгнення він жив у бункері, а тепер повернувся до свого кабінету на третьому поверсі. На дверях висіла табличка з іменем господаря, крізь вікна в кабінет лилося світло. Жодних мішків із піском для захисту шибок від вибухової хвилі. Подоляк навіть штори не закрив. Коли я про це запитав, він знизав плечима та відповів, що рано чи пізно ракети прилетять.

— По нас тут ударять, — сказав, — і залишаться самі руїни.

Однак страху в його голосі не було. Навіть особливих емоцій не було.

— Що ми можемо зробити? Маємо працювати.

Чепурний і красномовний Подоляк любив за роботою слухати в навушниках гучний хеві-метал і був порівняно новим працівником адміністрації. Більшу частину професійного життя займався журналістськими розслідуваннями, а потім перейшов у сферу політтехнологій та кризових комунікацій. Навесні 2020 року, коли пандемія COVID-19 почала псувати рейтинги Зеленського, Подоляк долучився до команди речником. Навіть у цій велелюдній компанії він вирізнявся відкритістю та прямотою в спілкуванні з медіа. До Росії він ставився жорстко завжди. Відколи ж сталося вторгнення, виступав за повну та безкомпромісну перемогу, що, здається, не надто узгоджувалося з намірами президента — принаймні на початку.

— Дуже важливо, щоб ви зрозуміли.

Ми влаштувалися за столом для засідань, Подоляк відсунув стос паперів та мапу нещодавніх боїв під Києвом. Повів далі:

— Про якусь нормалізацію відносин із Росією не може бути й мови. Злочини росіян повністю змінили емоційне тло сприйняття Росії. Для України Росія — це країна, яка перестала існувати. Вони нелюди, монстри.

Він згадав фільтраційні табори, які Росія розгорнула на півдні та сході України, та в яких утримувала й допитувала цивільних. У цих таборах зникали цілі родини. Звідти жінок і дітей, часто проти їхньої волі, депортували до віддалених регіонів Росії. Надходило безліч повідомлень про тортури та принизливі умови в таборах, і Подоляк мав слушність, звернувши увагу на їхню схожість із Дахау і Бухенвальдом.

— Різниця полягає в тому, що ці рани не загояться, як сталося після Другої світової війни. Нині росіяни бачать, що вони творять у Бучі, і це їх лише надихає. Вони вимагають масових убивств. Це геть інший рівень усвідомлення. У німців було каяття. У росіян його не буде.

Мене здивувало, що Подоляк зайняв таку позицію. На той час ще видавалося зарано судити про рівень підтримки вторгнення російським населенням. Згідно з опитуваннями, близько 60 % росіян підтримували вторгнення, а майже чверть — не схвалювали. Однак більшість росіян розуміла, що критикувати державу під час телефонного опитування не можна. На початку березня Кремль прийняв закон, який забороняв відкритий виступ проти війни. У Росії людину можуть ув’язнити на п’ятнадцять років лише за те, що вона назвала війну війною замість «спеціальної військової операції».

До того ж кілька російських дисидентів продовжували виступати онлайн і намагалися організувати протести. Один із них — Ілля Яшин — пізніше надішле мені листа з в’язниці в Сибіру. «Ми опираємося»[280], — написав він і навів кілька поодиноких випадків інакомислення, що їх було швидко придушено. Московський суд дав Яшину вісім із половиною років за публікацію відео про звірства в Бучі. «Ті, хто залишилися в Росії, — писав він, — мають всі права заручників… Мовчання заручника під дулом автомата терориста не робить його співучасником терориста».

Зеленський принаймні в публічних заявах із цим начебто погоджувався. Поки що не звинувачував усіх росіян у причетності. Хотів вірити в те, що війну в Україні може завершити народне повстання у Москві, — тоді така надія ще була. Проте в адміністрації Зеленського настрій до середини весни змінився. Подоляк — речник президента й один із провідних парламентерів на мирних переговорах із Росією — робив усе можливе, аби переконати мене в тому, що Росія — це раса варварів, із якою тривалого миру бути не може.

— Вони не такі, як ми з вами, — доводив Подоляк. — Це абсолютно дика країна, що застрягла в шістнадцятому-сімнадцятому столітті та веде війну з людством як таким. Хоче вбити в нас усе людське, перетворити на тварин.

А як же тоді мирний процес? Чому президент досі веде переговори, якщо теж вважає росіян варварами? Подоляк помовчав, відкинувся на спинку крісла.

— Президент Зеленський використовує усі доступні інструменти для захисту своїх громадян. — Голос Подоляка раптом утратив весь запал і повернувся до спокійного тону пресаташе. — Це інструмент. Не більше.

Він глянув на мобільний телефон, що безперервно гудів від повідомлень. Жоден із радників Зеленського не міг надовго відійти від своїх пристроїв. Нескінчений потік новин відривав радників від справ, потребував їхньої уваги. Цього разу повідомлення, схоже, Подоляка не засмутили. На прощання він сказав мені чекати на гарні новини. Ввечері, повернувшись до своєї квартири наприкінці урядового кварталу, я зрозумів, що мав на увазі Подоляк. Мій телефон теж кипів від шалених повідомлень. Спіймали Віктора Медведчука.

На сторінці Зеленського в соцмережах була світлина: кошлатий чоловік у кайданках і камуфляжному однострої. У настільки драматичний поворот долі просто не вірилося. На початку вторгнення Медведчук отримав усі шанси захопити владу, очоливши російський військовий парад. Кілька місяців тому він керував другою за чисельністю силою в українському парламенті — партією, на просування та підтримку якої Москва витратила цілий статок. Майже жоден вечір напередодні вторгнення не минав без появи лідерів цієї партії на токшоу у прайм-тайм: вони закликали до єдності з Росією та виставляли Зеленського клоуном, слабаком чи деспотом. Де вони тепер?

Одиниці, зокрема співголова партії Юрій Бойко, перейшли на іншу сторону, засудили вторгнення та заявили про відданість Україні. Інші у своїх дописах у соцмережах продовжували розхвалювати Кремль і просувати перекручену ідею, ніби відмова Зеленського підкоритися росіянам призвела до безглуздого вбивства українців. Своє місце перебування ці політики воліли не виказувати. Селфі робили на нейтральному фоні, за яким важко щось визначити. Більшість просто втекли. Хтось осів у країнах із дружньою юрисдикцією, як-от Сербія, чи у Дубаї. Окремих щасливців із відкритою візою до Європейського Союзу можна було зустріти у Празі чи Берліні. Найвідоміші перестали відповідати на мої телефонні дзвінки, щойно російські танки перетнули кордон. Із жодною людиною, близькою до давнього друга Путіна — Віктора Медведчука, я не міг зв’язатися багато місяців. Про його долю було відомо лише те, що в перші години вторгнення він позбувся електронного браслета на нозі та втік з-під домашнього арешту. Дружину Медведчука помітили за кілька днів до того під час перетину кордону до Білорусі. Місцеперебування доньки Дар’ї, похресниці Путіна, залишалося загадкою.

Покинуті маєтки Медведчука не давали жодних підказок. До одного з них у середині березня потрапила група активістів — і застала будинок під реставрацією[281]. На підлозі лежали стоси картин і антикварних речей. На території маєтку виявилася бутафорська залізнична станція з російською назвою «Дальняя» — «Дальня», — де стояла копія старовинного пульманівського вагону-ресторану: стеля з вітражами, бар із посудом, на якому зображено імперського орла Росії. На дозвіллі Медведчук із родиною вочевидь любили вдавати, ніби подорожують залізницею на кшталт аристократів дев’ятнадцятого століття. Світлини вагона-ресторана розлетілися соцмережами, а Медведчук став героєм мемів. Під час розмов із депутатами та представниками служб безпеки я взяв собі за звичку запитувати, куди він подівся. Відповіддю зазвичай було знизання плечима, іноді — погляд із підозрою.

— Чого вас узагалі це цікавить? — запитав один член партії Зеленського. — Такі фігури не мають майбутнього в Україні. Російський політичний проект сконав.

Він мав рацію, і ось тепер доказ висів на сторінці Зеленського у фейсбуці: світлина Медведчука з розкуйовдженим волоссям, геть не схожа на той бездоганний образ, що він завжди плекав. Головна спецслужба України — СБУ — невдовзі оприлюднила деякі подробиці. Друг Путіна намагався втекти з України, замаскувавшись в однострій українського солдата. Співробітники СБУ затримали його в передмісті Києва — Медведчук прямував на зустріч із російськими агентами, що мали завдання його евакуювати. Реакція на Банковій була несамовитою. Дехто з радників Зеленського хотів привезти Медведчука в кайданках як трофей на першу зустріч з Путіним, яку обидві сторони все ще сподівалися влаштувати.

— Маємо багато російських полонених і сподіваємося обміняти їх, усіх на всіх, — казав головний переговорник Давид Арахамія.

Він точно не знав, наскільки Медведчук виявиться цінним для Кремля. Скільки українських полонених віддасть за нього Путін?

— Маємо дві теорії, — поділився зі мною Арахамія. — Перша: як близький друг, як член родини, Медведчук дуже цінний. Друга: він нічого не вартий. Усе, що Медведчук украв, усі гроші, які йому надсилали, мільярди доларів на створення мережі прибічників, прихильників режиму, які в разі окупації перебрали б на себе владу — усі ті гроші витрачено на яхти й хутра, на машини й хабарі. Тож він, можливо, узагалі не цінний. Ми не знаємо позиції Росії.

Утім, важливість його затримання для морального духу українців було важко переоцінити, а за кілька днів він лише підвищився, адже генерали принесли Зеленському ще одну гарну новину. Чотирнадцятого квітня українські військово-морські сили випустили дві торпеди по флагману Чорноморського флоту РФ, крейсеру «Москва». Він був гордістю російських військово-морських сил, мав екіпаж із понад п’ятисот моряків, а тепер палав і стрімко тонув. Ця атака надала нового сенсу бойовому гаслу українців «Русскій воєнний корабль, іді на*уй!». Гасло вибивали на футболках і друкували на поштових марках разом із зображенням «Москви», охопленої полум’ям.

Того ж тижня Збройні сили України нанесли низку високоточних ударів по російських цілях, убивши принаймні одного генерала. Розвідувальні дані з американських супутників відіграли важливу роль у цих атаках, які оголили структурний недолік російської армії. Вона досі покладалася на жорстку ієрархію Радянського Союзу, що не дозволяло молодшим офіцерам приймати рішення самостійно. Коли на полі бою виникала проблема, розв’язувати її приїздили високі чини — і потрапляли під удари українців.

Разом ці перемоги справили вражаючий ефект на Зеленського з командою. Ще кілька тижнів тому вони ховалися в бункері та мали сумнівні шанси на виживання. Нині ж спостерігали, як множаться втрати серед загарбників. Російські командири поверталися додому в трунах, і за два тижні боїв на Донбасі загинуло більше російських солдатів, ніж США втратили за двадцять років війни в Афганістані. Нехай заслуга за цей зсув у війні належала понад усе Збройним силам України, вирішальну роль зіграв талант Зеленського як комунікатора. Він із командою забезпечив поставки зброї, якої армія потребувала для продовження боротьби. Протягом весни Зеленський виступав у середньому з однією промовою на день, охоплюючи геть різні заходи та зібрання: парламент Південної Кореї, Світовий банк, церемонію вручення музичної нагороди «Греммі». Кожна промова складалася під конкретну авдиторію. У зверненні до Конгресу США Зеленський згадав Перл-Гарбор і теракт 11 вересня. Парламент Німеччини почув про Голокост і Берлінський мур. Коли ці зусилля почали давати плоди у вигляді сталих поставок зброї від Заходу, Зеленський та його команда змогли значно легше уявити шлях до перемоги.

— Ми вже не просто виживаємо, — сказав мені за кілька днів по тому, як потопили «Москву», радник Зеленського Олексій Арестович. — Ми перемагаємо, і від цієї нової ролі президент відчуває потужне піднесення. Купається в ньому, віддає накази, як Наполеон перед битвою. Думаю, це щось у ньому пробудило, — додав Арестович. — Якусь внутрішню силу.

Місяці по тому Зеленський описуватиме свої почуття на цьому етапі війни таким самим висловом — «внутрішня сила». Він порівняв його зі змаганням із рукоборства, коли твій зап’ясток от-от торкнеться столу.

— Аж раптом, усім на подив, ти підіймаєш голову, чуєш оплески — і починаєш тиснути на руку суперника з новою силою.

Ця переміна подарувала Зеленському стійке відчуття впевненості в тому, що війна тепер рухатиметься за тією ж траєкторію, нехай до кульмінації ще й далеко. На самоті, подалі від радників, Зеленський намагався себе осаджувати, бути скромнішим в оцінці своїх шансів на перемогу.

— Чим вище піднімешся на гору, — казав він мені, — тим болючіше падати.

* * *

На початку травня, коли епіцентром війни став східний фронт, Олені Зеленській вдалося вийти з ізоляції та бодай частково повернутися до роботи першої леді. Вона розпочала у День матері, коли її американська колега Джилл Байден прибула до східної Європи відвідати українських біженців. Олена, яка на той час переховувалася вже понад два місяці, ухопилася за можливість привітати Джилл Байден в Ужгороді, місті на західному кордоні України. Вони раніше не зустрічалися, але, як пригадує пані Байден, «ми одразу обійнялися»[282]. Провели разом кілька годин у школі, де знайшли притулок переміщені через війну родини; робили з дітьми ведмедиків із паперу. Серед камер і незнайомих облич Олена щосили намагалася триматися природньо й розслаблено. Проте Джилл Байден відчувала її тривогу.

— За напруженою усмішкою, — згодом казала перша леді США, — відчувався тягар, який вона несла.

Час на втіках давався взнаки, і, покинувши свій останній безпечний сховок, Олена не могла просто взяти й забути про цю травму.

Хоча її дітей і надалі переховували, Олена невдовзі повернулася до роботи у своєму офісі в президентському комплексі, де її пересування та розклад обмежували не так сильно. Пристосуватися виявилося складно. Вона не могла визначити своє місце в адміністрації воєнного часу, а охороняти Олену продовжували пильніше, ніж будь-кого на Банковій — навіть ніж президента та військових командувачів. Гостям в офісі першої леді, наприклад, заборонялося наливати собі води з її карафи.

Перші дні після повернення Олена не відчувала себе корисною. Програма з поліпшення якості шкільних обідів, яку Олена запустила 2019 року, нині не мала сенсу, адже більшість шкіл в Україні було закрито. Деякі — зруйновано авіаударами та обстрілами росіян. У Бучі вони розташували артилерійські установки на подвір’ї початкової школи — і звідти запускали ракети по сусідніх містечках. Читаючи про ці жахи, бачивши відеокадри про страждання жертв, Олена, як і багато українців того часу, почувалася паралізованою від безсилля.

— Постійно чуєш сирени. Чуєш, що відбувається в інших регіонах, — казала вона мені. — Це не надто додає настрою.

Чи не найцінніші настанови Олена отримала тоді не від чоловіка і не від президентської адміністрації, а від жінок, яких колись називала «аксесуарами» чоловіків при владі. Вона познайомилася з ними за рік до вторгнення, під час саміту в Києві, і перші леді Польщі, Литви та Ізраїлю підтримували з Оленою тісний зв’язок — як і дружини інших іноземних лідерів, що поспішили на захист України. Вони спілкувалися по телефону якомога частіше.

— Цей клуб нині по-справжньому мені допомагає, — зізналася вона мені. — Ми розуміємо одна одну.

Однак організувати вдавалося лише кілька таких розмов на тиждень, з очевидним роздратуванням казала Олена і пояснювала:

— Будь-який контакт на рівні перших леді має відбуватися через протокольну службу.

Утім, те саме було з її дзвінками президентові під час переховування. Вона вже звикла до всіх цих протоколів, які після повернення на Банкову, видавалося, ставали все суворішими. Олена з чоловіком не могли знову жити разом. Зеленський та його охоронці наполягали, що усій родині спати в одному місці надто небезпечно. До того ж графік президента майже не залишав йому можливості проводити час з родиною.

— Ми не дивимося фільми разом, — розповідала мені з усмішкою Олена. — Ми дивимося їх окремо.

Одне з одним вони бачилися двічі-тричі на тиждень, з дітьми — ще рідше. Вряди-годи Олена зустрічала чоловіка в коридорах резиденції, коли він поспішав на чергову зустріч; вони поквапом перекидалися кількома словами[283]. Більшість часу її оточували помічники та радники, які заохочували Олену більше давати інтерв’ю, позувати для обкладинок часописів і посилювати заклики президента про міжнародну допомогу. Зрідка Зеленський погоджувався з’явитися на телебаченні для інтерв’ю разом із дружиною, і вона інколи використовувала цю можливість, щоб розпитати його про почуття, немов журналісти були ще й сімейними психологами.

— Дякую за це побачення в телевізійному ефірі, — сказала Олена одному британському телеканалу. — Ми щоразу отримуємо від таких інтерв’ю задоволення, тому що можемо бачитися[284].

Це прозвучало як докір, і Зеленський ніяково опустив погляд на руки, Олена ж розповіла деякі подробиці про їхнє сімейне життя. Донька Саша вступає до вишу, за кілька днів у неї останній екзамен.

— Вона потребує тата, щоб поговорити з ним, щоб цей період вступу до дорослого життя пройшов легше, — говорила перша леді не лише телекамерам, а й чоловікові. — На жаль, ми не можемо собі зараз цього дозволити.

Зеленський уперто спробував повернути розмову до теми війни, зазначив, що багатьом українським родинам значно важче, ніж їм: як-от тим, хто живе під російською окупацією. Найголовніше, сказав він, звільнити окуповані території.

— Мій другий пріоритет — родина, дружина, — додав Зеленський.

Він сумує за ними і ніяк не може звикнути до розлуки. Однак вони мають бути сильними, сказав він Олені. Та всміхнулася і відвела погляд. Усе їхнє спільне життя Зеленський ставив роботу на перше місце: ще з тих ночей, коли діти були маленькі, а він завершував зйомки фільму чи виступав і повертався додому настільки виснажений, що міг лише сидіти на дивані та дивитися телевізор. Вимоги президентства, а тепер і війни довели цю рису до такого екстремального рівня, із яким Олені було важко змиритися. Знову ж таки, багато посадовців, які втекли з Києва у перші дні вторгнення, зробили це, щоб вивезти родину в безпечне місце. Зеленський залишився.

— Я не міг би зробити інакше, — сказав він у тому ж інтерв’ю. — Президент — лідер народу. Народ обрав мене.

Однак тепер, на цьому етапі війни, родина Зеленського повернулася до столиці, щоб бути з ним поруч, а він усе одно обрав жити окремо, присвятити себе посаді. Інтерв’юер зауважив, що такі обставини здатні зруйнувати шлюб. Чи зміцнить це шлюб Зеленських? Олена всміхнулася, глянула на чоловіка.

— Як гадаєш? — запитала його англійською.

Кілька довгих секунд він підшукував відповідь, раптом десь загубивши свій дар знаходити потрібні слова.

— Усі ми — живі люди. Напевно, є різні моменти в сім’ях у різні роки. Але я ніколи не відчував, ніби з нашими взаєминами щось негаразд, — відповів Зеленський і поставив дружині зустрічне запитання: — Чи тобі буває сумно зі мною?

— З тобою — ні. Без тебе — завжди дуже сумно.

РОЗДІЛ 19. ПОВЕРНЕННЯ ПОЛІТИКИ

Пізнього вечора в середині червня президент із групою близьких радників сів у потяг неподалік центру Києва і вирушив у нічну подорож. Зовні їхній приватний вагон мав вигляд звичайного пасажирського: стара радянська конструкція, синя із жовтими деталями. Однак інтер’єр нещодавно оновили: у вбиральнях усе блищало, на підлозі лежали бежеві килими, а на вікнах висіли золотисті фіранки. Укрзалізниця давно мала кілька таких люксових вагонів для перевезення свого керівництва всередині країни. На початку вторгнення, коли повітряне сполучення в Україні закрили, Укрзалізниця надала ці вагони для потреб президентської адміністрації, і тепер ними подорожували українські високопосадовці та почесні гості з-за кордону.

Тієї весни потяги стали для Зеленського основним засобом пересування на далеку відстань, і йому зазвичай це подобалося. У подорожах з’являвся час почитати, а запах диму від двигуна навіював спогади з дитинства. Тоді авіаперельоти були для родини Зеленського надто дорогими, і він інколи їздив до батька в Монголію потягом. Подорож залізницею з Кривого Рогу тривала вісім днів, через всю Росію та Сибір, із зупинками в Москві й Улан-Баторі. Тими довгими днями хлопчик Зеленський, сидячи поряд із мамою у спальному вагоні, дивився крізь вікно на широкі простори радянської імперії та пив багато чаю у металевих підсклянниках із викарбуваним серпом і молотом. Багато років по тому, коли такі спогади виринали під час війни, Зеленський визнавав, що відчуває ностальгію. Однак тепер вона мала гіркий присмак дивовижної іронії долі: він виріс у тій самій імперії, проти відродження якої нині боровся.

Під час цієї подорожі — найдовшої від початку вторгнення — президент їхав на південь, до Миколаєва[285]. То було найближче до південного фронту місце, куди міг безпечно довезти потяг. Більшість купе займали працівники служби безпеки; закинувши автомати на багажну полицю та задерши ноги, вони дивилися відео в телефонах. Протоколи воєнного часу вимагали, щоб локомотив повз у понурому темпі. Якщо ракета влучить в один вагон, решта на такій швидкості зазнає менших пошкоджень, і виживе більше пасажирів. Протягом довгих відрізків шляху, коли їхали сільською глибинкою, зв’язок у потягу переривався. Декотрим телефонам не вистачало сигналу, щоб відправити текстове повідомлення чи завантажити новини.

— Маємо шанс спокійно поговорити, — сказав міністр внутрішніх справ Денис Монастирський, який супроводжував президента.

Пасажири в приватному вагоні Зеленського сиділи за столом для переговорів або ж влаштовувалися на вузькому дивані, оббитому зеленою тканиною. У вагоні було тіснувато, але місця за великим столом вистачало, і помічники Зеленського могли разом з ним пити чай, що й досі подавали у металевих підсклянниках — але вже з логотипом залізничної компанії замість серпа й молота. Для Монастирського ця подорож була особливим задоволенням. Він, на відміну від більшості посадовців у потягу, ніколи не жив у президентському бункері, тож останнім часом спілкувався із Зеленським лише поквапом і офіційно. На нарадах із питань безпеки говорили коротко, доповідали про поточний стан справ і найактуальніші кризи. Зате під час довгої подорожі на південь змогли відвести душу.

— Ми говорили про особисті переживання, про те, як дають собі раду наші сім’ї, про дітей, — розповідав мені Монастирський.

Вони із Зеленським також уперше змогли нормально обговорити майбутнє війни та її можливе завершення. Обидва розуміли — у разі перемоги України проблеми ще далеко не завершаться. Економіка країни ледве дихала, значну частину інфраструктури було пошкоджено чи зруйновано. На під’їзді до місця призначення за вікном пропливали порожні станції та напівпокинуті села, голі дерева, пошматовані мінометним вогнем. Майже третина населення була змушена покинути домівки та переїхати деінде. Багато хто повернеться й очікуватиме від уряду підтримки. До своїх міст і сіл також повернеться щонайменше мільйон ветеранів війни, які потребуватимуть роботи, соціальних послуг і психологічної допомоги. Вони матимуть зброю, а чимала частина — ще й претензії до уряду.

— Що робитимемо з масовими демонстраціями? — запитав Монастирський.

Обмеження, запроваджені під час воєнного стану, рано чи пізно викличуть бурхливе обурення.

— Це призведе до масових протестів, — казав він. — Які заходи допоможуть нам говорити з людьми? Хто з ними говоритиме? Ясна річ, це має бути хтось, хто отримав досвід війни, пройшов через неї та зможе спілкуватися з ветеранами їхньою мовою.

У щовечірніх зверненнях до народу президент зосереджувався на проблемах сьогодення. Однак у приватних розмовах він та його помічники почали обмірковувати політичні загрози майбутнього.

— Ми розмовляємо не лише про війну та негайні проблеми, — пояснив Монастирський. — Маємо також зважувати майбутні ризики. Що відбуватиметься за пів року? Які саме злочини? До яких дій маємо вдатися сьогодні, щоб розв’язувати проблеми через шість місяців?

Усі вони вірили в остаточну перемогу України, але розуміли, що війна залишить у суспільстві рани та тріщини, на загоєння яких можуть піти роки. Політичним лідерам доведеться задовольняти вимоги народу щодо відновлення та відбудови в часи, коли державні ресурси буде вичерпано. Деякий час можна розраховувати на те, що почуття єдності нації та спільна мета допоможуть триматись у повоєнний період поневірянь. Але чи надовго цього вистачить? Мільйони переміщених українців повернуться додому, побачать, що їхні міста пошкоджено чи зруйновано, відрізано від основних послуг — і не будуть вічно терпіти офіційні обіцянки відновлення.

Зокрема, Зеленський та його помічники побоювалися, що війна може розпалити в Україні народні протести, навіть ще одну революцію. Кирило Тимошенко, який також тієї ночі був у потягу, усвідомлював, що разом із поворотом весни на літо українці почали дратуватися через війну. Рейтинги телемарафону різко пішли вниз, адже мільйони глядачів втратили до нього інтерес.

— Рано чи пізно люди втомлюються від нескінчених новин, — зазначив Тимошенко.

Він намагався знову зацікавити глядачів, для цього заохочував продюсерів давати в ефір більше розважальних програм і популярних фільмів, художніх і документальних.

— Ми пробували це не раз, але в марафоні не спрацювало. Думка, ніби розважальні програми дозволять людям видихнути, була помилковою. Цифри показали, що це нашкодило рейтингам.

Телемарафон, як центральне джерело новин в країні, залишався потужним інструментом, що дозволяв уряду формувати ставлення до війни. Майже для половини населення він був головним джерелом інформації, часто — єдиним доступним. Програми марафону транслювалися цілодобово на всіх провідних каналах і мали сильний ухил в бік патріотизму та підбадьорювання — чергової форми національного заспокоєння. Промови й дописи Зеленського, його появи на публіці показували щодня. Голоси, що критично ставилися до рішень президента, в ефірах майже не звучали. Утім, марафон не означав монополії на інформацію.

З теленовинами змагалися за популярність соціальні мережі, як-от інстаграм і телеграм, а деякі найвідоміші користувачі цих платформ почали брати під сумнів підходи уряду до ведення війни. Чи не найзапекліші дебати спалахнули через облогу Маріуполя. Останні захисники міста, спілкуючись із журналістами з бункерів «Азовсталі», звинуватили владу в тому, що вона дозволила росіянам за лічені дні оточити місто. До того ж офіцери та солдати пам’ятали, як Зеленський применшував загрозу вторгнення і майже до нього не готувався. Командир полку «Азов» Денис Прокопенко не стримувався у висловах і відкрито засуджував державників.

— Нас залишили напризволяще[286], — сказав він на початку травня провідному інтернет-виданню «Українська правда».[287]

Незадовго до того репортери «Української правди» довідалися про таємне опитування, яке провела навесні президентська адміністрація[288]. Метою було оцінити політичний ландшафт та зміни, що відбуваються на ньому в умовах війни. Результати виявилися для Зеленського обнадійливими. Рейтинги його традиційних суперників, як-от Петра Порошенка, впали майже до нуля. Однак інші фігури набули популярності. Головнокомандувач Збройних сил генерал Залужний за перші два місяці вторгнення завоював таку прихильність виборців, що міг би скласти конкуренцію Зеленському на президентських виборах. Наступні мали відбутися тільки за два роки, навесні 2024 року, і рейтинги президента не давали приводу для хвилювання. У березні вони сягнули 90 відсотків[289]. Єдиною інституцією, що мала більшу популярність, була армія, яку в очах більшості українців уособлював Залужний.

Він хоч і рідко з’являвся на публіці, проте набув в Україні культового статусу. Відео та меми про Залужного ширилися соцмережами. Зображення Залужного, який показує пальцями знак перемоги, за допомогою трафарету та фарби з балончика наносили на стіни в різних куточках країни. У квітні він відкрив фонд для збору грошей на армію, і дехто на Банковій сприйняв це як ознаку політичних амбіцій Залужного. Це не було параноєю. Хоча генерал заперечував плани балотуватися в президенти, дехто з його найближчих помічників говорив мені, що Залужний не відкидає такої ідеї.

— Думаю, це можливо, — чув я від декого. — У нас багато загиблих, багато поранених, і генерал відчуває велику відповідальність за них, за їхні родини. Він не зможе сидіти осторонь, якщо країна рухатиметься в хибному напрямку.

Наразі Залужний спрямував усі свої сили на те, щоб виграти війну, і не прийняв твердого рішення про своє майбутнє в політиці. Утім, група його радників у Генеральному штабі вирішила оцінити, що знадобилося б Залужному для створення політичної партії чи запуску передвиборчої кампанії. Речниця генерала Людмила Долгоновська збирала матеріали для книги про Залужного — авторизованої біографії[290], яку він допомагав писати.

— Він розуміє, що з правильною командою, правильною програмою стати президентом було б доволі просто, — казала мені Долгоновська. — Він підготовлений. Однак я не певна, що піде на це. Якщо все відбуватиметься як слід, якщо він бачитиме, що робляться правильні кроки, правильне ставлення до ветеранів, до родин загиблих, якщо боротьба з корупцією вестиметься по-справжньому суворо, а армія ставатиме сильнішою — він може вирішити не балотуватися.

Для Зеленського з командою це була невелика розрада. Досліджуючи політичних конкурентів — минулих або майбутніх, реальних або уявних, — Офіс Президента, схоже, не збирався ризикувати та залишати комусь бодай шанс. Інформаційні канали, які відмовилися транслювати телемарафон, до кінця весни зняли з ефіру[291]. Канал Порошенка, колись один із провідних, ще можна було знайти на кабельному телебаченні та ютубі. Однак його перегляди стрімко скорочувалися — так само, як і популярність колишнього президента та його партії. За висловом одного радника Зеленського, Порошенка та його союзників було відсунуто на «цифрові околиці» інтернету.

Навіть союзники президента опинялися під підозрою, якщо набували великої популярності. Харизматичний губернатор Миколаївщини Віталій Кім із перших днів війни став національним героєм — за те, що в соцмережах глузував із росіян і дражнив їх навіть тоді, коли вони штурмували його місто. Наприклад, соцмережами розлетівся допис Кіма, де він пропонував їжу та квиток додому російським солдатам, які складуть зброю. Слава Кіма зростала, і медіа почали називати його можливим наступником Зеленського. Помічники президента не зраділи та наполегливо порадили Кіму притлумити свою публічну активність.

— Це вже дошкуляло, — зізнався мені один із них.

Тепер, коли потяг Зеленського в’їжджав у Миколаїв, напружені взаємини були вже в минулому. Губернатор Кім у камуфляжно-зеленій футболці — обов’язковому нині атрибуті для українських політиків — зустрів президентську делегацію на вокзалі та провів екскурсію містом і його руїнами. Перша атака росіян на Миколаїв сталася 26 лютого, на третій день вторгнення. Наступаючи на північ із Криму, загарбники взяли під контроль розташований неподалік аеропорт — «Херсон» — і планували облаштувати там базу для свого подальшого просування півднем України. Ремонт аеропорту завершили лише торік. На відкритті презентували як зразковий об’єкт «Великого будівництва» — урядового проекту Зеленського з розвитку інфраструктури країни. Кирило Тимошенко, який наглядав за проектом, на початку вторгнення хвилювався, що аеропорт може стати полем бою, і відправив генералу Залужному текстове повідомлення: «Будь ласка, працюйте біля нього дуже обережно. Злітно-посадкова смуга нова». Генерал відповів: «Звісно, зрозуміло». Кілька днів по тому бойові дрони та артилерія українців розбили російські сили в аеропорту, знищивши безліч ворожої техніки та повітряних суден. Залужний надіслав Тимошенку світлину пошкоджень. Злітно-посадкова була зруйнована. Будівля термінала обвалилася. Генерал додав: «Вибач».

Наступними тижнями росіяни не полишали спроб захопити й утримати аеропорт, відправляли свої колони, хвиля за хвилею, під приціл української артилерії. Сотні російських військових і принаймні один генерал загинули, а назва найближчого села — Чорнобаївка — стала синонімом української непокори та символом неспроможності росіян вчитися на власних найдорожчих помилках. У відео, опублікованому 5 березня, Віталій Кім повідомив, що загарбників від Миколаєва відігнали.

— Вони просто тікають!

Однак далеко росіяни не пішли. Окопалися довкола Херсона, приблизно в шістдесяти кілометрах на південний схід від Миколаєва, а далі російські ракети та артилерія взяли реванш за поразку і почали обстрілювати місто, яке зупинило їхнє просування. Одна ракета 29 березня влучила в будівлю Миколаївської обласної державної адміністрації, убила щонайменше тридцять одну людину та зруйнувала кабінет губернатора. Кіму пощастило опинитися на той час в іншому місці — і тому вижити. У червні він повіз до будівлі Зеленського, і той здригнувся, побачивши масштаби руйнувань. Центральна частина обвалилася, і в середині будівлі зяяла величезна діра.

Обстріли тривали місяцями. Кожне місто, яке зуміло стримати ворога, від Харкова на сході до Запоріжжя на півдні, потерпало від жорстоких бомбардувань, гинули сотні цивільних: росіяни тероризували людей, яких не спромоглися підкорити. Під час візиту Зеленського по Миколаєву вдарило щонайменше чотири ракети. Напередодні ракета влучила в один із найбільших заводів міста. Проте президент вирішив не робити ці атаки головною темою своєї поїздки на південний фронт. Вручив медалі оборонцям регіону, зокрема й губернатору Кіму. Насамперед зосередився на процесі відновлення і відбудови. Зеленський із Кімом обміркували ремонт системи водопостачання, зруйнованої російськими бомбами ще на початку вторгнення. Обговорили врожай у регіоні, як забезпечити фермерам пальне для комбайнів, сховища для зерна та логістичні маршрути для його вивезення. Того ж дня вже в Одесі, найбільшому морському порту країни, Зеленський зосередився на плані поновити експорт харчових продуктів, для чого доведеться переконати росіян послабити блокаду судноплавних шляхів у Чорному морі. Дорогою назад до Києва вийшов попівночі зі свого вагона та записав звернення у тамбурі, змушений підвищувати голос через гуркіт потяга.

— Втрати значні, багато зруйнованих житлових будинків, порушена цивільна логістика, багато соціальних питань.

Він наказав чиновникам у регіоні опікуватися не лише питаннями оборони, а й відбудовою, соціальними послугами та допомогою постраждалим.

— Усе зруйноване обов’язково відновимо, — сказав президент. — Немає у Росії стільки ракет, скільки у наших людей — бажання жити.

На той час — чотири місяці від початку війни — до України з Європейського Союзу повернулося близько трьох мільйонів біженців, щодня прибувало майже тридцять тисяч людей. Зеленський хотів переконатися, що вони матимуть принаймні світло й тепло, школи для своїх дітей, можливість працювати та забезпечувати родину. Вимоги війни не звільняли президента ані від буденніших обов’язків лідера, ані від побоювань, що народ утратить терпець і зрештою повстане. Державі відчутно бракувало ресурсів для надання соціальної підтримки військовослужбовцям, кількість яких від початку вторгнення зросла майже втричі і сягнула семисот тисяч. Необхідність виплачувати їм зарплати, не кажучи вже про оплату лікування, в середині літа довела державний бюджет до критичної межі, і помічники Зеленського розуміли політичні ризики в разі неспроможності подбати про військових. Близький друг президента і лідер його фракції в парламенті Давид Арахамія оцінив, що наприкінці війни Україна матиме два мільйони чинних або відставних військовослужбовців, що становитиме близько 15 % економічно активного населення.

— Нам не вистачить грошей, щоб усі були задоволені[292], — сказав він того літа на форумі військових ветеранів.

Якщо держава не зможе знайти способу, як їх підтримати, додав Арахамія, «вони винесуть нас ногами вперед, усіх міністрів, політиків, весь уряд».

* * *

Наступного дня після повернення Зеленського з південного фронту я вирушив на зустріч із першою леді до її офісу, розташованого двома поверхами нижче офісу президента. У цей червневий понеділок в резиденції було тихо, куди спокійніше, ніж місяць-два тому. З покращенням погоди працівники адміністрації почали брати відпустки для відпочинку. Головним пунктом президентського розкладу на сьогодні була зустріч з американським актором Беном Стіллером — того літа Банкова стала місцем паломництва для голлівудських зірок. Солдати на посту охорони біля входу видавалися розслабленими, хоча після моєї згадки про узгоджений візит до Олени їхні обличчя посуворішали. До мене спустився старший офіцер державної служби безпеки, розпитав про деталі домовленості. Охоронці обшукали мою сумку з особливою увагою — і не пропустили до першої леді жоден із електронних пристроїв.

Я піднявся на другий поверх, де на мене з порога пильно глянув її особистий охоронець, велетень Ярослав; спереду на ремені в нього був закріплений кинджал. Якби не Ярослав та інші солдати, офіс Олени в президентській резиденції нагадував би елітну дизайнерську студію: приглушеного сірого відтінку стіни, фіолетові килими, букети з папороті в бетонних вазах. Зі столика біля входу на мене дивилося обличчя першої леді з обкладинок журналів: один був французький, другий — польський, третій — українське видання Vogue. Зі мною прийшов фотограф, щоб зробити її портрет для обкладинки Time[293], і Олену, яка увійшла до кабінету, здивувало розташування студійного світла. Навколо неї метушилися помічники, поправляли одяг, зачіску та макіяж. Для камер стиліст убрав першу леді в яскравий жовтий піджак, але від талії донизу вона була одягнена, як колишня Олена-сценаристка, у мішкуваті джинси та незграбні лофери.

З початком вторгнення вона припинила писати сценарії для своєї старої кіностудії.

— До війни я могла робити й те, і те, — пояснила мені. — Більше не можу.

Олена спробувала, але заняття здалося легковажним, і тепер їй нетерпеливилося розповісти про свій новий напрямок роботи — проєкти, за які вона взялася, щоб допомогти українцям долати психологічні травми та, коли це можливо, підтримати власного чоловіка. Вони кілька разів обговорювали її ідеї щодо надання психологічної допомоги жертвам війни, і президент заохочував Олену не шкодувати на це сил. Утім, обмірковувати справу разом заважала відстань. Надто короткі й рідкісні зустрічі не завжди дозволяли розповісти Зеленському навіть про дітей та щось особисте — що вже казати про публічні амбіції Олени як першої леді.

— Він не дає відгуків про мою роботу, — безбарвно сказала вона мені. — Не втручається.

Тож Олена склала собі програму і використала можливості власної адміністрації — які вже були, — щоб проштовхнути свої проєкти через державну бюрократію. Як і безліч інших українців, Олена знаходила розраду в тому, щоб робити свій, хай невеликий, внесок у майбутню перемогу країни, у полегшення страждань її жертв. Людей, що просто спостерігали або невідривно гортали стрічку новин, розпач охоплював найлегше; тим же, хто знаходив для себе бодай якусь форму служіння — чи то наповнювати мішки піском, чи готувати їжу для солдатів на блокпосту, — це допомагало усталювати настрій і протистояти божевіллю та депресії. Уже на початку літа дні Олени були наповнені виступами, зустрічами, панельними дискусіями та інтерв’ю. Вона запровадила навчальну програму для кризових психологів — і гарячі лінії, щоб послуги цих психологів були доступними кожному. Переконати українців звертатися по психологічну допомогу виявилося неабияк складно. У нашій розмові Олена послуговувалася терміном «ментальне здоров’я», запозиченим з англійської мови, адже описати це поняття українською важко.

— Маємо виняткову недовіру до назв, що містять слово «психо», — пояснила перша леді.

Термін «психотерапія» часто асоціюється з державними психіатричними лікарнями — закладами, де хворих ізолюють від суспільства. Чимало цих упереджень, розповідала Зеленська, сягає корінням у часи Радянського Союзу, коли цілі покоління українців привчали долати травму, приховуючи її.

— Давай собі раду, долай проблеми, а якщо бідкаєшся, то ти слабак, — описувала Олена радянський підхід.

Разом із Міністерством охорони здоров’я вона почала розвивати мережу психологів і психотерапевтів, які надавали б кризову допомогу солдатам і цивільним. За оцінками міністерства, тієї чи іншої форми піклування про ментальне здоров’я потребуватиме близько третини населення — п’ятнадцять мільйонів людей. Олена та її чоловік — не виняток.

— Ти все це вбираєш у себе, — сказала вона про війну. — Кожен із нас, і я теж, відчуває, що його психологічний стан не такий, яким мав би бути.

Минуло чотири місяці від початку вторгнення, і перша леді підкреслила:

— Усі ми не в порядку.

* * *

Наступного тижня після поїздки на південь Зеленський знову зосередився на своїй політичній програмі у столиці, де продовжив проріджувати опозицію. Міністерство юстиції повністю заборонило політичну партію Медведчука. Діяльність кількох інших партій призупинили на час війни через їхні ймовірні зв’язки з Росією. Зеленський також поквитався зі своїм колишнім покровителем — банкіром та медіамагнатом Ігорем Коломойським, якого в липні держава раптом позбавила українського громадянства. Те саме сталося з Геннадієм Корбаном, впливовим бізнесменом і політиком із Дніпровщини. Коли той намагався в’їхати в країну, прикордонники вилучили в нього паспорт і не впустили до України.

— Ми надаємо громадянство нашої держави або позбавляємо, — зі самовдоволеною посмішкою відповів президент на прохання пояснити таке рішення. — Це постійний процес[294].

До середини літа провідні політичні клани України втомилися від свавілля Зеленського. Чимало депутатів почали замислюватися, чи впорається він із повноваженнями, довіреними йому в умовах воєнного стану, і чи зуміє колись від них відмовитися.

— Такі повноваження треба використовувати обережно, — казав відомий промисловець і депутат Верховної Ради, родом з Маріуполя, Сергій Тарута. — Вони мають об’єднувати нас, а не маніпулювати нами. Ними не можна послуговуватися для боротьби з політичними опонентами.

У вечір проти вторгнення Тарута разом з іншими заможними бізнесменами був на зустрічі із Зеленським у його офісі. Тоді домовилися укласти політичне перемир’я, і більшість учасників його дотримувала. Перші тижні тотальної війни не було чутно публічної критики влади. Політики, які залишилися в Україні, незалежно від своїх попередніх поглядів, зосередилися на національній обороні. Тепер це перемир’я порушене, сказав мені Тарута, і винувата команда президента.

— Вони зайняті знищенням політичних конкурентів. Це божевілля.

В умовах воєнного стану Верховна Рада майже не мала важелів для стримування президентської влади. Депутати продовжували працювати за зачиненими дверима та автоматично затверджувати ініціативи, спущені з Банкової. Журналістів не допускали не лише до пленарних засідань, а й всередину будівлі. Утім, розповів мені Тарута, на неофіційних зустрічах і нарадах законодавці почали нарікати на хибні дії Зеленського перед початком вторгнення.

— Можна було б уникнути паніки та водночас підготуватися, — стверджував Тарута. — Ці речі не є несумісними.

Над усе його непокоїла доля рідного Маріуполя. На початку війни 2014 року Тарута працював головою облдержадміністрації Донецької області, куди входить і Маріуполь, тож був знайомий із військовими планами оборони міста. Щоб зупинити просування російських сил із Криму, українці замінували вузький перешийок, що з’єднує Крим із материком. Також заклали вибухівку навколо мосту, який веде на північ із Криму через Чонгарську протоку. Однак вранці 24 лютого, коли розпочалося вторгнення, жодна із цих бомб не підірвалася. Міст залишився стояти, і захищені бронею російські колони по ньому пройшли та покотили на північ, у район Херсона і далі на Маріуполь.

— Чонгарський міст було заміновано ще 2014 року, — розповідав мені Тарута. — Чому його не підірвали? Чому дозволили росіянам пройти?

Жоден представник армії або президентської адміністрації не дав пояснень цього катастрофічного промаху. Його не обговорювали в деталях на телемарафоні. Олексій Арестович, якого запитали про це на початку травня, дав чесну, хоча й невтішну відповідь:

— Про*бали[295].

Президент із помічниками пообіцяли провести розслідування та покарати всіх посадовців, які через свою недбалість або ж зраду сприяли просуванню росіян. У перші місяці війни таких обіцянок вистачало, щоб відвернути увагу від вимог про прозорість і відповідальність. Утім, до середини літа опоненти Зеленського втратили терпіння, та й суспільство вже було не надто схильне вірити президентові на слово.

— Доки наше виживання залишалося відкритим питанням, усі сиділи тихо, — поділився зі мною Арестович. — Щойно стало ясно, що ми вижили, вся ця історія вилізла назовні.

Це нагадувало йому ранню стадію війни, 2014–2015 років, коли ситі еліти в Києві мали змогу продовжувати свої чвари, доки Донбас палав.

— Ми знову втрачаємо відчуття національної єдності, — казав Арестович. — Політика повернулася.

Повернулися й журналісти — із запитаннями до можновладців. В умовах воєнного стану, який парламент наприкінці квітня продовжив, держава має право цензурувати пресу та контролювати ефір. Однак уже влітку журналісти почали повставати проти цих обмежень. Під час пресконференції, яку Зеленський дав у червні з нагоди Дня журналіста, перше запитання поставив репортер «Української правди» — про погляд президента на цензуру під час війни. З відповіді стало ясно, що цензура залишиться стільки, скільки потрібно для перемоги.

— Інформаційна зброя — і ви це бачите з моїх дій, із ваших дій як журналістів — дуже важлива. Важливо також спрямовувати її не собі в голову, а проти ворога.

Зеленський провадив далі, порівнював журналістів із «солдатами на фронті», вихваляв телемарафон як «уніфіковану інформаційну зброю». Зеленський, схоже, тішився шансом поставити пресу на місце. Він завжди мав напружені взаємини з медіа. Широко відомий випадок, що стався 2021 року, за кілька місяців до вторгнення, коли Зеленський публічно збештав одного з провідних журналістів України:

— Ви є одним із дестабілізаторів ситуації в країні. Завдяки вам це відбувається — ось це розхитування постійне ситуації всередині нашої країни. Завдяки засобам масової інформації[296].

Напевно, жодне з медіа не дошкуляло Зеленському так сильно, як «Українська правда», відома своїми безкомпромісними розслідуваннями про олігархів і підконтрольних їм політиків. Вона дорого заплатила за свої репортажі. Засновника та першого головного редактора Георгія Гонгадзе 2000 року вбили. Від мертвого тіла відтяли голову, облили її кислотою та кинули в лісі під Києвом. У замовленні вбивства звинувачували тодішнього президента України Леоніда Кучму. Особистий охоронець Кучми таємно записав на диктофон розмову президента, де той в офісі на Банковій обговорює, як і коли Гонгадзе має замовкнути. Кучма заперечував причетність до вбивства, і 2011 року суддя відхилив спробу притягнути колишнього президента до кримінальної відповідальності. Проте пляма на його репутації залишилася, а репортери «Української правди» несли тягар спадщини Гонгадзе крізь роки.

Я потрапив до редакції «Української правди» на початку червня. Там було майже порожньо, лише за кількома столами працювали за комп’ютерами репортери. Вони привітали мене коротким кивком та повернулися до роботи. «Українська правда» щойно перед початком вторгнення переїхала до нового офісу, і головна редакторка Севгіль Мусаєва, показуючи мені приміщення, перепросила за безлад. Вона вже встигла повісити на стіну чорно-білий портрет свого колеги Павла Шеремета, відомого колумніста, який загинув 2016 року від вибуху автомобіля. Після переїзду Мусаєва знайшла в одній із коробок стару дерев’яну дошку для нардів, яка належала Гонгадзе, покороблену від віку та надмірного використання. В іншій коробці натрапила на світлини його знівеченого тіла в морзі.

— У старому офісі вони були просто заховані, — сказала мені. — Тепер житимуть із нами тут.

Мусаєва, уродженка Криму, не мала ще й тридцяти, коли очолила «Українську правду» 2014 року — щойно по тому, як росіяни анексували її рідний регіон і почалася війна на Донбасі. Уважна слухачка, говорила вона неохоче і була настільки зосереджена на своїй тяжкій роботі, що видавалася відчуженою. Уникала популярних токшоу, де розігрувалися криваві баталії української політики. Коли Зеленський вирішив балотуватися, вона поставилася до його передвиборчих витівок із такою ж підозрою, із якою поставилася б до будь-якого претендента на президентське крісло. Доручила своїм репортерам копати, і вони копали, вивчали фінанси Зеленського та його офшорні рахунки. Після перемоги щойно обраний президент спробував залучити Мусаєву до своєї команди, запропонувавши їй посаду прессекретарки. Відмова Мусаєвої набула форми запитання. Якщо вона пристане на пропозицію, поцікавилася Мусаєва у Зеленського, «хто тоді пильнуватиме за вами?».

Три роки по тому початок вторгнення дещо послабив напругу у їхніх взаєминах. Навесні 2022 року «Українська правда», як і її основні конкуренти, зробила паузу в політичних розслідуваннях. Редакція Мусаєвої хотіла продемонструвати солідарність і повагу до президента у часи тотальної війни, а також зосередитися на куди нагальніших питаннях національної оборони. Однак незабаром видання знову почало писати про чвари всередині президентської адміністрації, чим нажило собі багато ворогів на Банковій. Найболючішою темою для Зеленського з командою була їхня неспроможність передбачити масштаби вторгнення — та спроби приховати застереження, що надходили від військових. Будь-які публікації про незгоди між президентом і головнокомандувачем також викликали на Банковій лють.

— Нам кажуть, що ми токсичні, що пишемо лише брехню, — розповідала Мусаєва. — Проте конфлікт між ними та Залужним дійсно є. Вони поводяться так, ніби в нас може бути лише один герой, і це — Зеленський. Жоден інший.

За кілька тижнів по тому, коли до Києва повернулося чимало її друзів та колег, Мусаєва вирішила відсвяткувати день народження вечіркою у своїй квартирі в середмісті; запросила й мене. Гостями були переважно активісти та репортери. Багато хто не бачився місяцями та потребував часу, щоб звикнути до святкової атмосфери. Серпанкове світло, що лилося крізь вікна, дзвін келихів, букети квітів — усе сприймалося напівзабутим сном, надто безхмарним серед кошмару війни.

Були тут новоспечені військові ветерани, які на початку вторгнення пішли воювати добровольцями. Дехто з’явився на вечірці в однострої. Один письменник носив на ремені особисту зброю. Він сказав, що минулого тижня повернувся з фронту, а після третього чи четвертого келиха віскі заплющив очі й почав описувати, як ледь не загинув під вогнем російської артилерії, як мріяв закопатися в землю, а вона здіймалася в нього під животом і підкидала в повітря щоразу, як поруч влучала міна. Кількох побратимів убило. Решта, коли обстріл вщух, зірвалися на ноги та побігли далі до позицій росіян.

— Там пекло, — казав письменник, обводячи поглядом залиту сонцем кімнату. — І ніхто тут про це не знає. Ніхто насправді не знає. — Він знову заплющив очі. — Дуже важко повертатися звідти й бачити, як ви, люде, вино цмулите. А тоді я думаю: «За це ж ми й б’ємося — щоб отаке життя існувало».

Двоє молодиків на балконі курили електронні сигарети й обговорювали тонкощі російських артилерійських систем — напевно, таким самими тоном хіпстери в Брукліні розмірковують про підвищення орендної плати чи проблеми з паркуванням. Радіус ураження ракети «Калібр», той факт, що надзвукові снаряди перед влучанням не чутно, — того літа серед міленіалів Києва це стало звичною темою для розмов. Єдиною темою, яка привертала ще більше уваги, була політика — і в цьому товаристві Зеленського недолюблювали. Між тостами та зустріччю новоприбулих гостей Мусаєва познайомила мене зі своєю подругою, теж журналісткою. Це була Мирослава Гонгадзе, вдова першого головного редактора «Української правди». Вона місяцями діймала президента проханням про інтерв’ю — і, як і сотні інших, була проігнорована.

— Не будьте до нього надто великодушним, — порадила мені. — Ви не знаєте, ким він стане.

РОЗДІЛ 20. ДЕНЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ

Перші місяці вторгнення український народ бачив генерала Залужного нечасто. Він був помітно відсутній на телемарафоні. Якщо десь і з’являвся, то зазвичай на світлинах, що розліталися соцмережами: генерал стоїть на колінах перед труною загиблого солдата, править весілля військовослужбовця, перебуває на блокпосту разом із підлеглими. Фан-сторінки Залужного налічували сотні тисяч підписників. Газети називали його залізним генералом. Портрети набивали на футболках, що продавали як сувеніри. Під час єдиного інтерв’ю, яке Залужний дав до вторгнення, у вересні 2021 року, він жодним чином не проявляв жаги до влади, у якій його підозрювали деякі посадовці в Офісі Президента. Навпаки, під уважним поглядом камер, видавалося, зіщулювався, ніби соромився своєї великої статури. Тож коли за п’ять місяців від початку вторгнення я почув, що залізний генерал хоче поспілкуватися, це мене здивувало.

Запрошення надійшло від помічника Залужного, Олексія Носкова, з яким я познайомився рік тому під час поїздки з президентом Зеленським на Донбас. Полковник Носков мав струнку статуру й похмуру вдачу та не підходив для активних бойових дій. Виконував інтелектуальну роботу в Генеральному штабі, спеціалізувався на інформаційній війні та психологічних операціях. До того ж відповідав за імідж Залужного, його інтерв’ю та сторінки в соціальних мережах — і переконував боса бути активнішим у публічному просторі. Носков вважав, що публічність служитиме щитом від будь-якої спроби відсторонити чи звільнити Залужного. За словами Носкова, адміністрація президента довгий час наполегливо радила головнокомандувачу утримуватися від коментарів для преси.

Пом’якшили цю вимогу лише влітку, і Носков запросив мене на інтерв’ю до готелю в центрі Києва[297]. Це місце не мало видимого зв’язку зі Збройними силами: жодної військової техніки, жодного військовослужбовця в однострої — лише майстер, який під яскравим сонцем щось лагодив на краю стоянки. Почувши, що я прибув до Залужного, охоронці вибалушилися та бігом повернулися до своєї будки. Невже я помилився адресою? За кілька хвилин прийшов Носков зі зброєю, розпорядився мене пропустити.

— Ви викликали справжню паніку, — сказав мені. — Ніхто не має знати, що Залужний тут живе.

Незабаром на краю стоянки з’явився головнокомандувач — і поважно попрямував до нас. Він був у шортах-карго та кросівках, а ще у футболці, які продають у київських сувенірних крамничках. На ній тонула у водах Чорного моря гордість російського флоту «Москва», підписана безсмертною фразою «Русскій воєнний корабль, іді на*уй». На шиї в генерала висів бейдж, всередині якого була картинка пістолета Sig Sauer M17. Що це, дозвіл на вогнепальну зброю? Навіщо генералові дозвіл на зброю посеред війни?

— А, в мене тут ключі від номера, — усміхнувся генерал. — Так часто їх губив, що дружина почепила мені оце на шию.

Дружина? Вона живе з ним? Залужний знову усміхнувся. Наприкінці весни, приблизно тоді, коли його війська звільнили Київщину, він вибрався з бункера під Міністерством оборони та возз’єднався зі своєю прекрасною половиною. Жити вдома для них було надто небезпечно, тож вони влаштувалися у реквізованому для військових потреб готелі. Він не мав повноцінного бомбосховища, але обслуговували тут добре. Офіціант приніс нам колу в банках і таріль із фруктами. Залужний вряди-годи підносив до губ яскраво-жовтий вейп, робив затяжку. Схоже, це допомагало йому зібратися з думками.

— Я розповім вам усе це один раз, — попередив. — І більше не розповідатиму.

Одна з його найпоказовіших історій сталася влітку 2020 року, майже за рік до того, як президент обрав Залужного очільником армії. У серпні він організував військові навчання на півдні України, і Зеленський прилетів спостерігати. Навчання мали на меті продемонструвати здатність України відбити російську атаку з півдня — саме таку, яка розгорнеться за півтора року.

Першою зупинкою в маршруті був острів Зміїний, безплідний клаптик землі в Чорному морі; тут стояли казарми та радіолокаційна станція для спостереження за пересуванням російського флоту. Видовище було сумне. Україна більше не могла похвалитися військовим флотом. Майже всі бойові кораблі базувалися в Криму, і Росія захопила їх 2014 року разом із півостровом. Залишився лише скрипучий флот із патрульних катерів і гелікоптерів, за якими Зеленський у супроводі Залужного спостерігав у бінокль. Зі Зміїного їх гелікоптерами доправили до значно більшої бази на Миколаївщині, де генерал підготував низку танкових і піхотних маневрів. Почали добре — попри спеку, що того дня була нестерпною, а надто для солдатів, змушених бігати у бронежилетах.

Залужний вирішив випробувати їхню спроможність наступати проти росіян — не лише утримувати, а й відвойовувати територію. Хотів також продемонструвати реформи, які відбувалися в армії. Метою реформ, пояснив він, було допомогти українським силам реагувати на несподіванки на полі бою: підтримувати зв’язок та одне одного замість просто чекати наказів зверху. Для цього у війську потрібно викорінити командну структуру, успадковану від Червоної армії, де всі важливі рішення ухвалювали в Москві та передавали на місця. Залужний із великим ентузіазмом відстоював необхідність позбутися такої системи. Реагуючи на зміни на полі бою, доводив генерал, командири на місцях повинні мати свободу та впевненість приймати рішення самостійно. Американці та інші західні союзники багато років відстоювали ці реформи, які наблизять Україну до стандартів НАТО. Проте генерали в Києві шалено опиралися. Старших кадрів виховували в радянській армії, вони сприймали зміни як загрозу своїй владі та дисципліні в лавах підлеглих.

— Важчої роботи годі було й придумати, — згадував Залужний про той період. — Ми мали повалити всю радянську систему контролю.

Коли Зеленський заступив на посаду, він, якщо й знав про ці реформи, то дуже мало, а Залужний намагався не перевантажувати президента деталями.

— Така в мене звичка. Дружина мені через це часто хвоста накручує. Каже, ніби я маю три способи щось пояснити: один — для нормальних людей, другий — для напіврозумних, а третій — для недоумків.

На оглядовому майданчику генерал відчував, що відстежувати через бінокль нюанси навчань Зеленському важко. Маневри потребували часу для розгортання, а президентська адміністрація, яка для висвітлення події запросила репортерів, хотіла чогось видовищнішого. Побачити навчання прилетіли також військові радники з Америки та Європи — і тепер юрмилися на майданчику разом із командою президента. Щоб додати події яскравості, Залужного попросили в останню хвилину внести до програми ще один пункт — демонстрацію ракети «Джавелін». Він неохоче погодився.

«Джавеліни», американська зброя вартістю майже чверть мільйона доларів за постріл, стала символом підтримки України з боку США. Адміністрація Обами відмовлялася постачати ці протитанкові комплекси — пояснювала це побоюваннями ескалації з росіянами. Однак 2017 року, за президента Трампа, США нарешті відвантажили певну кількість «Джавелінів». Вони були переносними й високотехнологічними, нагадували громіздкий ручний гранатомет і мали настільки досконалу систему наведення, що солдат міг, згідно з рекламними матеріалами, «вистрелити й забути». Утім, гасло вводило в оману. Використовувати «Джавеліни» було нелегко, і мало хто з українців встиг цьому навчитися. Вводячи цю зброю у гру, Залужний нервував.

— Ідея була не моя, — сказав він мені. — І вона не спрацювала.

Морський піхотинець налаштував приціл, віддав комп’ютерові команду «вогонь» — і нічого не відбулося. На оглядовому майданчику запанувала тиша. Ракета виявилася несправною. Або, можливо, солдата не навчили користуватися цим комплексом. Хай там як, Зеленський та решта присутніх подивилися на Залужного.

— Тоді опустили голови, розвернулися й пішли геть.

Ця невдача затьмарила блискучий виступ військовослужбовців, які у виснажливу спеку доклали до виконання маневрів усіх сил. Після завершення навчань президент із супроводом спустилися з оглядового майданчика та пішли до їдальні — обідати гречкою та курячим фрикасе. Мовчання гостей було для Залужного гіршим за будь-яку догану.

— Для мене це означало: ти нікчема, збирай речі та зникни з очей.

Він був певен, що в президентському офісі його назавжди запам’ятають як «невдаху з дефектним „Джавеліном“».

Історія, розказана без жодних образ, кумедна байка з далекого минулого, схоже, ілюструвала часте розчарування, яке супроводжувало Залужного на посаді головнокомандувача.

Він ясно показав, що політики з генералами — незручні партнери. Вони рідко одне одного розуміють та краще дають з усім раду, коли не стоять одне в одного на шляху. Залужний сприймав Зеленського як втілення держави та поважав мужність та лідерські якості, проявлені президентом із початком вторгнення.

— Він — верховний головнокомандувач, і для мене символ, бос.

Однак армія найкраще функціонує під командуванням професіоналів, і навчати президента керувати Збройними силами не було сенсу.

— Він має знатися на військових справах не більше, ніж на медицині чи зведенні мостів, — сказав Залужний.

Із наближенням вторгнення офіс президента все активніше долучався до справ війська. Чиновники наполягали на тому, щоб Залужний не лякав населення, і невдовзі він перестав питати дозволу на кроки, які вважав необхідними, як-от пересування сил під час навчань «Заметіль». Не інформував президента про деталі підготовки до війни. Не лише через необхідність у секретності, а й через побоювання, що Зеленський із командою втрутяться і все зіпсують, як під час навчань 2020 року.

З початком вторгнення вони найефективніше ладнали, коли Зеленський тримався лише своєї спеціалізації — масових комунікацій, закордонних справ — і переконував союзників надавати Україні потрібну зброю. Однак разом із тим, як паніка в Києві вщухала, а росіяни відступали, Зеленський почувався все впевненіше. Він визначав власні військові пріоритети, і вони не завжди збігалися з пріоритетами Залужного. Невдовзі тріщина між генералом і президентом поглибшала, і вони почали конфліктувати.

* * *

Наприкінці червня, десь за два тижні після мого інтерв’ю з генералом Залужним, Сполучені Штати передали військам під його командуванням нову потужну зброю. Високомобільні артилерійські ракетні системи, відомі як HIMARS, значно розширять можливості та амбіції українських військових і змінять баланс сил у війні. Ракети, установлені на американські армійські вантажівки, мали скромну боєголовку, але вражаючу точність. Були здатні поцілити у припаркований автомобіль або господарську будівлю з багатокілометрової відстані.

Ця зброя в поєднанні зі свіжими даними від військових супутників США сіяла паніку серед російських військових, уражаючи їхні казарми, командні центри, склади пального та боєприпасів далеко за лінією фронту.

— Супутники дозволяють нам бачити, що ворог ховає, — казав мені міністр оборони Олексій Резніков. — «Хаймарси» дозволяють це знищувати.

Перший відомий удар цією зброєю в Україні вбив наприкінці червня аж сорок російських солдатів. Удари, які зазвичай наносили глупої ночі, скоро стали звичною справою — і відзначили новий рівень залученості США у війну. Тепер американці надавали як точне місце розташування російських цілей, так і далекобійну зброю для їхнього знищення.

Президенту Байдену це рішення далося нелегко. Він прагнув уникнути ескалації, яка могла б втягнути сили НАТО у прямий конфлікт із військами Росії, і, аби переконати президента в тому, що користь від надання Україні «Хаймарсів» перевищує ризики, знадобилися тижні дебатів і запеклих суперечок у Білому домі. Генерал Міллі виконував у цих дискусіях роль посередника — заохочував Байдена якнайшвидше схвалити поставки та просив українців набратися терпіння.

Список бажаної для українців зброї часто видавався Міллі фантастичним, і він радив їм тримати свої запити в межах «скриньки реальності». Якщо просити в Білого дому забагато, це лише ускладнить стосунки.

Проте Зеленському було важко стриматися. Під час телефонної розмови 15 червня, за два тижні після того, як США оголосили про рішення відправити в Україну «Хаймарси», Зеленський, ледь закінчивши висловлювати Байденові подяку, запросив іще більше — зачитав цілий список зброї. Байден, як казали, скипів[298]. Він щойно затвердив черговий пакет військової допомоги Україні на 1 мільярд доларів, найбільший із початку вторгнення, а український лідер, замість взяти паузу та відзначити американську щедрість, вимагає ще більше. Один дипломат США на зустрічі із журналістами поскаржився, що Зеленський виявляє до Байдена менше вдячності, ніж до інших лідерів, — скажімо, до британського прем’єр-міністра Бориса Джонсона, чий уряд надає куди менше допомоги.

На тлі війни такі тертя видавалися дріб’язковими, і вони не призвели до тривалого розбрату між Києвом і Вашингтоном. Обидві сторони прагнули завдати поразки росіянам. Увесь липень на російські бази та казарми, командні пости й польові склади боєприпасів градом сипалися керовані ракети, намагаючись послабити оборону окупантів на півдні та сході України. Керівництво в Києві вшановувало ці удари глузливими дописами в соцмережах. Коли на Київ спадала ніч, Міністерство оборони часто публікувало фразу «It’s HIMARS o’clock» — настає година «Хаймарсів». Андрій Єрмак вважав за краще повідомляти про обстріли, публікуючи у своєму твіттері емодзі ракети.

Ракети літали в обох напрямках: втрати росіян на сході росли, а їхні командири зривали злість на невинних цивільних.

14 липня крилата ракета, випущена з російського підводного човна в Чорному морі, влучила в середмістя Вінниці в центрі України; щонайменше двадцять вісім людей загинули, понад двісті — зазнали поранень. Серед загиблих була чотирилітня дівчинка Ліза Дмитрієва, яку в момент удару мама везла хідником у дитячому візку. Світлини з тілом Лізи відразу розлетілися соцмережами, а ввечері потрапили до офісу Олени Зеленської на другому поверсі президентського комплексу. Того дня вона займалася підготовкою візиту до Вашингтона — і вирішила взяти історію Лізи із собою.

Олена усвідомила, що, поки чоловік не може подорожувати за кордон, її найціннішою роллю в адміністрації буде роль адвоката на світовій арені — не лише для Зеленського, а й для всіх українських жертв вторгнення. Вона й досі переживала, що якийсь хибний крок може зганьбити країну та зашкодити її становищу у світі, але страх зганьбити себе минув.

— Війна його зламала, — зізналася мені Олена. — Я більше не боюся за себе.

З міркувань безпеки вони з командою полетіли до Вашингтона комерційним рейсом, сподіваючись змішатися з юрбою звичайних мандрівників. Однак в аеропорту пересадки авіакомпанія повідомила, що місць у літаку більше немає й Олені із супроводом доведеться летіти завтра іншим рейсом.

— Ми не могли зчиняти галас, — згадувала вона. — Візит заздалегідь не оголошували, цього не дозволялося.

Охорона Олени дозволила поінформувати працівників авіакомпанії, що їхня пасажирка — перша леді України, країни у стані війни, і що пані Зеленська їде з візитом до президента Байдена. Після цього на борт пустили ще трьох пасажирів: Олену, її особистого охоронця та одного помічника.

Далі, за її словами, все пішло гладко, «наче фрагменти пазла склалися докупи».

Напругу від помпезної зустрічі в Білому домі розрядила Джилл Байден — обіймами, підбадьорливим дотиком допомогла Олені відчути себе ніби в гостях у друзів. Уперше за всю історію президент Сполучених Штатів приймав в Овальному кабінеті першу леді іншої країни. Того ж дня вона мала виступити на спільному засіданні Конгресу — чого також ще не робила жодна іноземна перша леді. Промову писали не одну годину, консультувалися із Зеленським і найвищими дипломатами України: вони заохочували Олену вийти за рамки тем, яких очікують від першої леді, та використати цю нагоду повною мірою.

— Я, можливо, хотіла поговорити про квіти й немовлят, — пожартувала вона. — Ба ні.

Половину свого життя Олена писала тексти чоловікові. Тепер мала виголосити промову, наслідуючи його нову особистість: промову про війну та її жахи, про спробу Росії стерти їхню країну з лиця землі та про зброю, необхідну їм для виживання. Олена перечитувала текст у літаку та в номері готелю у Вашингтоні — і в деяких місцях ледь стримувала сльози, особливо коли розповідала історію Лізи. Однак, коли настав час, виступила бездоганно. На екрані за спиною першої леді змінювалися зображення, а вона розповідала про дітей, які втратили кінцівки чи загинули від російських бомб; про сім’ю, яку російські солдати розстріляли в автомобілі під час спроби евакуюватися. Далі — із тією самою прямотою, якої світ звик очікувати від її чоловіка, — Олена почала просити про допомогу.

— Я прошу у вас зброю. Я прошу у вас протиповітряну оборону, щоб ракети не вбивали дітей у їхніх візочках.

Яскраве світло на сцені заважало бачити авдиторію, але реакція депутатів у перших рядах стала очевидною, щойно вони з оплесками підвелися та підійшли до Олени потиснути руку.

— В очах поважних чоловіків у дорогих краватках і піджаках я бачила сльози, — розповідала вона мені. — І то було не вдавано.

Після повернення до Києва Олена почула від друзів і колег на Банковій, що її виступ був справжнім тріумфом. Тільки Зеленський стримувався, ніби ще не час оцінювати користь від поїздки дружини до Вашингтона.

— Подякував мені доволі сухо, — казала Олена. — Щось на кшталт: «Ну, схоже, усе пройшло добре».

Реакція Зеленського ніяк не стосувалася виступу першої леді у Вашингтоні. Олена у своїй промові донесла абсолютно всі повідомлення, над якими вони працювали разом. Однак в середині літа президент із командою вирішили, що їхня дипломатична стратегія перестає спрацьовувати. Звернення до спільних із Заходом цінностей, до обурення світу через звірства росіян забезпечили стільки зброї та фінансової допомоги, скільки змогли; далі цей підхід себе вичерпав.

Деякі європейські лідери, як-от прем’єр-міністр Угорщини Віктор Орбан, стверджували, що військова допомога Україні радше розпалює конфлікт, ніж його вирішує.

— Українці не вийдуть переможцями[299], — заявив Орбан у промові наприкінці липня.

Росіяни, додав він, мають «асиметричне домінування», якого не подолати жодним вливанням західної зброї. Такі погляди набували популярності серед членів НАТО, і Зеленський зрозумів, що найліпший спосіб протидіяти цим думкам — показати здатність України перемогти, відкинути росіян і відвоювати окуповані території.

— Хай як цинічно це звучить, — сказав мені президент, — але кожен хоче бути на боці переможця. Звісно, це правда, що Америка підтримує Україну через наші спільні цінності, але, коли союзники не бачать результатів, підтримка починає слабшати.

Результати могли набути лише однієї форми: контрнаступу. Генерал Залужний та його колеги, працюючи зі своїми найближчими союзниками з НАТО, зважували низку варіантів з усілякими рівнями успіху та ризику. Під час віртуальних військових ігор моделювали, що відбуватиметься на полі бою за різними напрямками атак, і якої зброї потребуватиме Україна для прориву ліній оборони росіян. На початку липня, коли «Хаймарси» почали бити по російських командних пунктах і складах боєприпасів, Зеленський та його команда відчули достатньо певності щодо балансу сил та оголосили про початок наступу. Назвали мету — звільнення півдня України — і закликали цивільних звідти евакуюватися.

Очолював операцію генерал Залужний; він волів не поспішати, накопичити зброю та підготувати війська до наступу, який поклав би край російській окупації півдня. Хотів звільнити Херсон і Мелітополь, а відтак піти глибше, аж до рубежів Криму. Таке завдання, переконував Залужний, потребуватиме секретності та ретельного планування — але президентська адміністрація прагнула рухатися швидко. Дані із супутників США свідчили про те, що найслабші позиції Росія має на протилежній ділянці фронту, на північному сході, поблизу Харкова. Росіяни перемістили велику частину війська з того району після того, як Зеленський заговорив про близький наступ на півдні. Проте Залужний опирався спокусі вдарити по Харківщині. Ця ціль була легшою, але, за словами генерала, її стратегічна цінність блякнула в порівнянні з тим, що він задумав досягти наступом. Залужного також непокоїло те, що через сусідство північно-східних територій із російським кордоном утримувати їх буде важко.

— Проблема з Харковом в тому, що от дійдемо ми до самого кордону, а далі куди? Там ми під ударом, — казав полковник Носков. — Нас обстрілюватимуть просто через кордон.

Чим Україна відповість? Буде відстрілюватися? Піде далі та вторгнеться в саму Росію? У цьому сенсі руки їм було зв’язано. США погоджувалися надавати Україні сучасне озброєння лише за умови, що його не використовуватимуть для обстрілу російської території. Під Харковом генерал Залужний не зможе знову вдатися до переможної тактики битви за Київ, адже загарбникам не буде потреби розтягувати свої лінії постачання та підставляти їх під удар. Ворог зможе поливати українські позиції вогнем із російського боку кордону, і українцям буде складно утримати будь-яку звільнену територію на північному сході.

Тож Залужний продовжував розробляти операцію на півдні — і західні союзники його явно підтримували. Замість надіслати американцям фальшиву стратегію, як він зробив перед вторгненням у лютому, Залужний та його команда поділилися своїми планами щодо контрнаступу з генералом Міллі та іншими колегами в США і Європі.

— Партнери висловили бажання взяти участь у цій успішній кампанії, — розповідав міністр оборони Олексій Резніков. — Сказали: «Поясніть нам, як ви хочете атакувати, і ми відповімо, яку допомогу зможемо надати, яка зброя буде ефективною».

Дуже важливими для підготовки контрнаступу були системи «Хаймарс» — завдяки спроможності бити по російських базах і складах боєприпасів, розташованих далеко за лініями оборони ворога. Однією з головних цілей для «Хаймарсів» став Антонівський міст, ключова лінія постачання для російських військ на півдні. Наприкінці липня високоточні удари наробили в мосту стільки дір, що він став непроїзним, і росіянам довелося доставляти харчі та боєприпаси своїм військам в окупованому Херсоні через понтонні й поромні переправи. Резніков пояснив мені, що ці удари мали на меті відрізати російські сили на південному фронті та створити умови для їхнього оточення. Утім, навіть тоді українці ще не визначилися з планом наступу.

— Ми зважували варіанти, — казав Резніков. — Чи впораємося? Чи встигнемо накопичити ресурси?

Полеміка загострювалася, адже росіяни повільно просувалися вперед на Донбасі, змушуючи українців віддавати територію. На початку липня загарбники взяли під повний контроль Луганщину. Кремль проголосив це великою перемогою, Володимир Путін нагородив медалями задіяних у наступі командирів. Звелів їм трохи відпочити та готуватися до подальшого просування на Донбасі. Ці невдачі непокоїли Залужного, і в щоденних телефонних розмовах із президентом генерал усе наполегливіше просив про зброю.

— Він ставить запитання, — розповідав Носков, який брав участь у цих розмовах. — Коли ми отримаємо боєприпаси? У мене щодня гинуть люди. Вони не можуть відстрілюватися, тому відступають. В результаті ми втрачаємо територію. Де гармати? Де снаряди? Де боєприпаси?

Хоча постачання «Хаймарсів» та інших сучасних систем від Заходу покращило становище України, зброя надходила на фронт надто повільно, а її кількість була надто малою, щоб на рівних відповідати на невпинний ворожий вогонь. Росіяни випускали до шістдесяти тисяч снарядів щодня. Мали достатньо гармат, щоб розміщувати їх через кожні кількасот кроків уздовж всієї лінії фронту довжиною понад дві тисячі кілометрів, — тоді як українці могли поставити одну гармату на кілька кілометрів. Щоб заповнити прогалини, генерал Залужний пробував усе. Переконував президента та Міністерство оборони закуповувати більше старих радянських систем — замість чекати сучасних комплектів від НАТО. Навесні навіть відкрив власний благодійний фонд, щоб допомогти сплачувати за цю зброю. «Потреби армії, що веде війну, колосальні», — написав генерал у публічному заклику робити пожертви до фонду.

Адміністрація президента дивилася на цю ініціативу скоса. Зеленський із командою поставили собі за мету просити в іноземних донорів гроші та зброю. Чому ж головнокомандувач вирішив збирати кошти самостійно? Хіба в нього мало роботи? Дехто на Банковій угледів у цьому прояв політичних амбіцій Залужного, і після того, як Зеленський створив окрему платформу — United 24 — для збору коштів на армію, генерал погодився відсторонитися від такої діяльності. За винятком цього інциденту суспільство не помічало жодних ознак зростання напруженості між президентом і головнокомандувачем. Обидва наполягали на тому, що мають міцні робочі взаємини. Проте за закритими від публіки дверима на генерала все відчутніше тиснули, вимагаючи результатів із наявними ресурсами. Коли Зеленський із помічниками спробували прискорити початок контрнаступу, Залужний відповів: із чим?

— У нас сотня гармат виведені з ладу, на ремонті, — розповів мені за вечерею в середині серпня Носков. — Чим він має атакувати? А ну, як піде в наступ і десь програє? Скажуть, що не впорався.

Однак часу залишалося обмаль. Позаяк росіяни перекидали сили для захисту півдня, Україні для просування в тому напрямку доводилося зосереджувати все більше й більше військ і зброї, а це лише відтягувало наступ. Наприкінці літа президент відмовився чекати далі. Якщо на півдні умови для прориву не підходять, Зеленський хотів ударити на північному сході, де українці змогли б продемонструвати здатність відкинути росіян. Під час стратегічних засідань він закликав вищих генералів розпочати наступ у напрямку Харкова. Залужний відмовився.

— Він хотів напасти не там, де ми могли, — сказав мені Носков, — а там, де ми мали.

* * *

Доки тягнулися дебати, президент вдався до агресивніших способів продемонструвати здатність України завдавати ударів. Ці події розгорталися далеко від зони бойових дій, на таємному фронті, де Україна могла завдати росіянам суттєвої шкоди за допомогою тієї скромної зброї, що мала. Втілювати таємну стратегію доручили наймолодшому генералові України Кирилу Буданову — тридцятисемирічному очільнику Головного управління розвідки (ГУР). Спецпризначенець, який став керівником шпигунів, Буданов справляв яскраве враження, часто з’являвся на телебаченні, де озвучував туманні погрози та незрозумілі натяки на свої плани.

— Ми вбивали росіян, — якось похвалився він, — і будемо вбивати росіян будь-де по всьому світі до повної перемоги України[300].

Буданов із його ледь не месіанською впевненістю був не з тих, хто суперечитиме президенту чи застерігатиме його від небезпечного кроку. В іншому своєму інтерв’ю Буданов висловився так:

— Немає жодних перешкод. Немає такого, чого ми не зможемо реалізувати[301].

Пообіцяв вистежити й «фізично винищити» злочинців, які вчинили різанину в Бучі, і сказав — приємно було дізнатися, що російська пропаганда називає його терористом. Заступник Буданова пізніше заявив в інтерв’ю німецькій газеті, що агенти ГУР планують убити Путіна та його соратників — список довгий, містить, зокрема, керівників російського військово-промислового комплексу[302].

Справи рук ГУР невдовзі стали темою палких спекуляцій, що принесло Буданову своєрідне культове визнання. Перші місяці вторгнення на російських військових об’єктах і складах пального у найближчих до України регіонах часто ставалися вибухи та пожежі, і російські чиновники звинувачували в цих інцидентах українські дрони або диверсантів. У квітні гелікоптери, рухаючись на малій висоті, принаймні двічі перетинали кордон і завдавали удару по цілях у Бєлгородській області Росії. Україна заперечувала відповідальність за ці атаки, а Кремль намагався не привертати до них уваги, щоб уникнути конфузу. Наприкінці літа, коли президент Зеленський та його оточення з нетерпінням чекали на початок великого контрнаступу, ці таємні атаки стали сміливішими та ефектнішими. Вони відбувалися глибше на території Росії, а офіційні заперечення відповідальності з боку Києва звучали все менш переконливо, ще й часто супроводжувалися підморгуванням і зловтішною усмішкою.

Під час нашої зустрічі в перші дні серпня з Олексієм Арестовичем — колишнім офіцером ГУР і радником Зеленського на початку вторгнення — він згадав деякі із цих атак. Потім відкинувся на спинку крісла, глянув на мій диктофон і вимовив самими губами: «То були ми». Ми сиділи у звичному місці, у вестибюлі готелю «Інтерконтиненталь», трохи вище по вулиці від Майдану Незалежності. Ще не так давно готель переповнювали іноземці. Навесні світові телеканали новин викуповували цілі поверхи та вели пряму трансляцію з балконів. Тепер більшість роз’їхалася. Вестибюль був порожній, Арестович сидів за столиком у тьмяному світлі, його охоронець прилаштувався на дивані поруч. Єдина людина в барі, крім нас, — молода жінка — підійшла до столика, попросила Арестовича сфотографуватися разом.

— Намагаюся здобути хоч трохи поваги сина, — пояснила жінка. — Він підліток, постійно вас дивиться.

Регулярні брифінги Арестовича з президентської трибуни та в соціальних мережах зробили його тієї весни загальновідомим; він не міг пройти вулицями Києва без того, щоб за ним не ув’язалися критикани або прихильники. Безладні лекції Арестовича про стан справ на фронті та настрої на Банковій регулярно збирали мільйони глядачів. Однак його доступ до президента наприкінці літа було сильно обмежено. Ті, хто ще залишився в дедалі вужчому колі наближених до Зеленського, критикували Арестовича за показуху — ніби не заради цього колись запросили його до команди.

— Ми тепер рідко бачимося, — сказав він про Зеленського.

Арестович, як і багато інших колишніх мешканців бункера, часто відчував ностальгію за тими ночами під землею. Сумував за духом товариства, за наближеністю до президента.

— Весь той час, — із жалем пригадував Арестович, — я жив у сусідній із ним кімнаті. Ми розмовляли, як сусіди по квартирі, чистили зуби поруч, їли разом.

Він досі уважно спостерігав за характером Зеленського — і був вражений, як той змінився.

— Раніше в ньому відчувалася легкість. Швидкі рухи, швидкі рішення, багато розмов, жартів. Тепер — сама броня, — сказав Арестович і переконливо зобразив задираку: підборіддя вперед, очі зіщулені.

На підтвердження своєї думки дістав телефон і відкрив останні новини. Показав мені найсвіжішу — кадри вибуху вдалині. Прокоментував:

— Крим. Просто зараз.

Українці підірвали російську авіабазу, розташовану далеко за ворожими лініями оборони. На авіабазі було повно винищувачів, знищено — щонайменше вісім. Небо над Кримом спалахувало гігантськими вогняними кулями та затягувалося хмарами диму, російські туристи тікали з пляжів. Для Путіна це було приниженням. Крим, що символізував його претензію на імперію, раптом опинився під ударом.

— Ось новий Зеленський, — сказав Арестович. — Він не панькається.

Ми сплатили рахунок і пішли на Михайлівську площу, до пам’ятника княгині Ользі: захований під мішками з піском, він стояв поруч з розбитою російською технікою — виставлених просто неба бойових трофеїв, пописаних графіті: «Путін х*йло!», «Слава ЗСУ!». Арестович запропонував мене підвезти. Нам було по дорозі, а на нього чекав водій у білому мерседесі, на задньому сидінні лежали брелоки та відкривачки із його власниим зображенням. Він вручив мені кілька сувенірів, прикрашених відомими фразами з його прямих ефірів. На одному було написано просто «2–3 тижні» — горезвісний прогноз Арестовича щодо того, скільки часу знадобиться для перемоги України. На задньому сидінні авто він знов відкрив на телефоні світлини з Криму: перелякані туристи, хмари диму.

— Тепер вони вдарять по Києву, — вимовив ледь чутно. — Путін цього просто так не залишить.

Остання фраза засіла мені в голові, і наступні дні видавалося, ніби сирена повітряної тривоги завиває під моїми вікнами з особливою наполегливістю. Прогноз, утім, не справдився. Україна продовжувала бити по російських військових об’єктах далеко від фронту, а росіяни не давали чіткої відповіді — нічого, що могло б зрівнятися з видовищністю цих нових ударів. Один знищив величезний склад російських боєприпасів і електропідстанцію в Криму, пошкодивши залізничну колію, якою Росія постачала припаси своїм військам на півдні. Зеленський чітко дав зрозуміти: ці атаки — лише початок. У щовечірньому зверненні після першої атаки в Криму сказав, що війна завершиться лише після того, як Україна поверне собі весь півострів.

— Ми ніколи від нього не відмовимося.

В офісі президента його помічники дивилися відео з вибухами та щасливо поплескували одне одного по спині. Приблизно за тиждень по тому запалала російська військова база у Бєлгороді. Потім у штаб-квартиру Чорноморського флоту в окупованому Криму влучив дрон, запустивши в небо черговий стовп диму. У Києві після кожної атаки на зміну піднесенню приходив напад страху. Відповідь Росії уявлялася неминучою.

Двадцятого серпня, за чотири дні до святкування Дня Незалежності України, імперський двір Путіна вразив вибух замінованого автомобіля; уперше з початку вторгнення до них підібралися настільки близько. Жертвою стала Дар’я Дугіна — ультраправа активістка та завзята прихильниця війни, часта гостя пропагандистських телеканалів Кремля. Батька жертви — ідеолога неоімперіалізму Олександра Дугіна — вважали розробником концепції, яка обґрунтовує спроби Росії завоювати Україну. Він закликав російську армію трощити Україну всіма силами.

— Убивати, убивати й убивати! — кричав він 2014 року в одному з відеозвернень до послідовників.

Бомба, що вбила його доньку, змінила настрій московських еліт, принаймні на деякий час. Війна в Україні раптом наблизилася до їхнього дому. В момент вибуху Дугін мав перебувати в тому ж авто — повертатися із зустрічі російських націоналістів, яку відвідував разом із донькою. Проте вона їхала в місто сама — і загинула від вибуху миттєво. На кадрах, показаних російським державним телебаченням, Дугін, схопившись за голову, ходить біля уламків, у цей час прибувають пожежники — гасити полум’я, в якому горить тіло його дочки. «Наші серця жадають не просто помсти чи відплати, — написав Дугін за кілька днів. — Нам потрібна лише перемога. На її вівтар поклала своє юне життя моя дочка».

Кремль зробив із молодої пропагандистки мученицю, Путін нагородив посмертно орденом «За мужність». Російські спецслужби заявили, що її вбили за наказом із Києва, а пізніше джерела в розвідувальних службах США підтвердили газеті New York Times, що це правда[303]. Однак Зеленський та його уряд заперечували будь-яку причетність. Розуміли, що Росія може використати цей інцидент для виправдання своїх наступних атак.

— Маємо бути свідомі того, що цього тижня Росія може постаратися зробити щось особливо гидке, щось особливо жорстоке, — попередив Зеленський після вибуху. — Такий у нас ворог[304].

Зауважив, що ракетні удари по цивільних українцях не припиняються від початку вторгнення. Дійсно, лише минулого тижня в Харкові ракета влучила в гуртожиток, де жили літні люди. Семеро загинули, шістнадцятеро — серед них дитина — отримали поранення. Однак навіть за жахливими мірками цих бомбардувань загроза російської атаки на День Незалежності викликала в багатьох союзників Зеленського тривогу.

Двадцять другого серпня, за два дні до свята, Держдепартамент США, посилаючись на високий ризик російських атак по цивільних цілях, закликав американців евакуюватися з України в будь-який доступний спосіб. Президентська охорона на Банковій тимчасово заборонила доступ до Офісу не надто важливим відвідувачам, зокрема й мені.

— Зараз не хочуть бачити у будівлі нікого стороннього, — пояснив мені один із працівників і попросив перенести нашу зустріч, заплановану на той день, в кафе поруч.

Сказав, що від розвідки США найшло попередження, і що з «імовірністю у дев’яносто відсотків» наступного дня станеться ракетна атака на Київ. Головною ціллю, як передбачають, буде Офіс Президента.

— Коли американці надсилають попередження, ми їх більше не ігноруємо, — додав мій співрозмовник. — Вивчили урок.

Проте Зеленський відкинув обережність. У той час, коли його охорона наполегливо переконувала працівників Банкової покинути будівлю, він заповнив свій розклад публічними заходами. Речниця президента запросила мене на пресконференцію просто неба, на площі перед Верховною Радою — у кварталі від президентської резиденції та цілком у радіусі ураження потенційного ракетного удару. Очікування під сонцем на прибуття президента скрашувала тільки наявність окопу, який ще на початку вторгнення вирили солдати на моріжку біля парламенту. Окоп був півтора-два метри глибиною, захищений мішками з піском і достатньо довгий: якщо почнуть падати бомби, має вмістити всіх репортерів та президентських помічників. Чи буде це потрібно? Чи потрібна ця пресконференція?

Схоже, час і місце були обрані для того, щоб показати — Зеленський не боїться. Однак чи потрібно й досі це доводити? Ніхто не зміг би звинуватити президента в тому, що він ховається або тремтить перед російською загрозою. Він усьому світові продемонстрував свою здатність витримувати небезпеку. Потреба Зеленського видаватися безстрашним тепер нагадувала самоціль. Навіщо б ще виходити сюди в день, коли ризик настільки очевидний, а застереження розвідки настільки конкретні? На кону було не тільки його життя. До пресконференції під сонцем до Зеленського приєднався президент Польщі Анджей Дуда. Зібралося з десяток журналістів і щонайменше стільки ж солдатів, а також люди з оточення президента. Один репортер підвів руку й запитав про загрозу ракетного удару по місцю, де ми стояли.

— Думаю, смерті боїться кожен, — незворушно відповів Зеленський. — Ніхто не хоче помирати. Але ніхто не боїться Росії, і це найважливіший сигнал.

РОЗДІЛ 21. КОНТРУДАР

На початку вересня, після кількох місяців дебатів, підготовки та планування український контрнаступ розпочався — не на півдні, як наполягав генерал Залужний, а на північному сході, на Харківщині. Президент свого добився. Ще зовсім недавно він дозволяв керувати на полі бою військовим, нині ж був достатньо впевнений у власних здібностях як верховного головнокомандувача і втручався в критичні питання військової стратегії. Зеленський, зрештою, вирішив скасувати рішення очільника Збройних сил і наказав братися до операції. Довірив вести наступ на північному сході другому за рангом офіцеру України, генерал-полковнику Олександру Сирському[305].

Сирський — стрункий стоїчний чоловік із високим чолом, дуже зібраний, через що видавався завжди напоготові, — у березні зіграв важливу роль в обороні Києва. До вторгнення президент розглядав Сирського як кандидата очолити Збройні сили України, але обрав молодшого та харизматичнішого Залужного. Тепер, у віці п’ятдесяти семи років, Сирський отримав шанс командувати найбільшим контрнаступом війни — і не розчарував. Шостого вересня сухопутні війська під його командуванням прорвали російські лінії оборони навколо Харкова і за лічені дні повернули контроль над сотнями містечок і сіл. У деяких, за розповідями місцевих жителів, російські солдати кидали зброю, переодягалися в цивільний одяг і намагалися втекти на викрадених автівках або велосипедах. Цей розгром пробив ще одну величезну діру в іміджі Росії як потужної військової держави. Міністерство оборони в Москві було змушене оголосити «організоване перекидання військ»[306] з-під Харкова — риторичний фіговий листок, що ледь прикривав сором їхнього відступу.

Не минуло й тижня з початку Харківського наступу, Сирський із військом ще відтісняв росіян на схід і намагався оточити залишки їхнього угруповання, — а президент Зеленський уже відвідав звільнений Ізюм, який був важливою логістичною базою ворога. Охорона президента організовувала найнебезпечніші частини поїздки в умовах повної секретності. Вдалині лунали вибухи, а Зеленський на центральній площі Ізюма закликав вшанувати полеглих у контрнаступі воїнів хвилиною мовчання. Протягом всієї церемонії та більшу частину візиту поруч із президентом залишався генерал Сирський, і військовими лавами поповзли чутки, що незабаром його підвищать до головної військової посади в країні.

Генерала Залужного не було на жодному кадрі телемарафону зі звільнених міст Харківщини. Він повернувся до свого командного центру і координував наступ на південному фронті, який просувався до болю повільно і з величезними втратами. Деякі помічники та союзники Залужного ще довго нарікали, що північно-східний наступ під проводом генерала Сирського, попри беззаперечну територіальну й моральну цінність, був передчасним. Дехто доводив, що той наступ відтягує забагато сил від одночасного просування на південному фронті, відсуваючи важливішу нагороду — Крим — ще далі. Однак на Банковій ніхто не сумнівався, що президент мав слушність, наказуючи ударити в напрямку Харкова, а Залужний помилявся, цьому опираючись.

Повернувшись до Києва в середині вересня, Зеленський із командою почали використовувати свої успіхи на полі бою, щоб іще наполегливіше просити про військову допомогу.

— Зараз це дуже важливо — темп, — сказав президент в одному з тодішніх вечірніх звернень. — Темп надання допомоги Україні має відповідати темпу нашого руху[307].

Міністру оборони Олексію Резнікову тепер стало легше забезпечувати передову зброю із Заходу. Через два дні від початку Харківського наступу Білий дім поінформував Конгрес про намір виділити додатково 2,2 мільярди доларів на «довгострокові інвестиції» в оборону проти Росії[308]. Відтак загальна сума військової допомоги США Україні від адміністрації Байдена сягнула понад 15 мільярдів. Протягом наступних шести місяців ця сума зросте вдвічі, позаяк союзники Зеленського побачать, що іноземна допомога не просто дозволяє Україні протриматися ще трохи й таким чином затягує війну. Ця допомога прискорювала наближення російської поразки, яка тепер видавалася найімовірнішим результатом війни.

— На психологічному рівні в нашу модель виживання закладено прагнення ставати на бік переможця, — сказав мені Резніков за кілька днів по тому, як Зеленський підняв прапор над Ізюмом. — Сьогодні ми демонструємо світові відповідь на головне запитання: чи можна перемогти росіян? Так, можна. І я б додав — треба!

Успіх контрнаступу приголомшив і обурив журналістів-коментаторів у Москві. Навіть віддані Кремлю пропагандисти почали вважати, що офіційна позиція російського державного телебачення — «спеціальна військова операція» Путіна йде за планом у напрямку перемоги Росії — не витримує критики.

— Останніми днями нам завдали дуже вразливого психологічного удару[309], — зізнався один із них на телевізійному токшоу під час українського наступу.

Президент Путін спочатку намагався ігнорувати катастрофу. Доки його війська кидали зброю та тікали, він святкував день народження Москви — відкривав 10 вересня велетенське оглядове колесо на ВДНГ. Невдовзі двигун колеса зламався, і кілька десятків пасажирів зависли в повітрі — ідеальний образ російської дисфункції.

Російські генерали та прихильники війни ще навіть до українського контрнаступу благали Путіна розпочати мобілізацію придатних до служби чоловіків. Військо, яке на момент вторгнення в Україну мало приблизно двісті тисяч солдатів, зазнало з лютого таких втрат, що нізащо не могло б утримувати окуповані Росією території — а надто просуватися далі. Кремль місяцями не визнавав необхідності мобілізації. На початку вторгнення Путін у телевізійному зверненні пообіцяв, що на війну в Україну не відправлять жодного призовника. Утім, 21 вересня, за два тижні після поразки російської оборони під Харковом, Путін порушив обіцянку та призвав триста тисяч військовозобов’язаних. Це стало першою мобілізацією в Росії із часів Другої світової війни. Промова Путіна того дня містила чергові погрози застосувати ядерну зброю. От тільки цього разу він відчув необхідність додати:

— Це не блеф.

За кілька днів по тому Путін оголосив про намір анексувати чотири області на сході та півдні України.

— Хочу, щоб мене почули київська влада та її реальні господарі на Заході, щоб це запам’ятали всі, — сказав він у промові в Кремлі. — Люди, що живуть у Луганську і Донецьку, Херсоні та Запоріжжі, стають нашими громадянами. Назавжди[310].

На перший погляд, ця заява видавалася сміховинною. Російські війська не мали повного контролю над регіонами, що їх Путін оголосив своїми. На окупованих територіях чиновників, лояльних до Кремля, вбивали на кожному кроці[311]. Одному підсипали в страву отруйну речовину нервово-паралітичної дії, і він потребував медичної евакуації до Росії. Другого застрелили на вулицях Херсона. Тіло третього, як повідомили, знайшли на підлозі в його будинку в тому ж місті; поруч лежала дівчина загиблого, ледь жива, і стікала кров’ю від ножової рани на шиї. Загалом українські агенти здійснили понад десяток нападів на поставлених росіянами чиновників, найулюбленішим методом був підрив авто.

На оголошення Путіна про анексію цих областей Зеленський відповів пострілом на дипломатичному фронті. Того самого дня підписав офіційну заявку на вступ у НАТО. Документ не мав негайного ефекту; НАТО все ще не планувало приймати Україну найближчим часом. Однак цей жест продемонстрував, що Зеленський більше не пропонуватиме український нейтралітет як поступку росіянам в обмін на мир. І того ж дня підкріпив свій намір указом президента № 679, який унеможливив будь-які подальші переговори з Путіним[312].

— Він для нашої країни сьогодні — це об’єднаний образ терориста, — прокоментував Зеленський. — Про що з ним говорити?[313]

Однак, яку б лють не відчував Зеленський до Путіна в ті хвилини, вона його не засліплювала. У той час у стратегічно важливому місті Лиман українські сили оточили угруповання росіян, кілька тисяч солдатів. Ця облога нагадувала один із найкривавіших епізодів війни — Іловайський котел, коли влітку 2014 року розстріляли сотні українських військових під час спроби відступити з оточення росіян. Вісім років по тому ролі помінялися, і Збройні сили України отримали шанс відплатити росіянам за ту варварську бійню[314]. Зеленський відчував спокусу.

— Не кажу, що не маю бажання помститися. Ми всі це відчуваємо, ненависть до тих солдатів. Не буду вам брехати.

Ми всіх їх ненавидимо, — розповідав він мені пізніше. — Війна змушує ухвалювати найскладніші рішення, і росіяни зробили безчесний вибір, коли безжально покосили наших хлопців. Цього разу переможцями були ми, і ми не стріляли росіянам у спину. Запропонували їм здатися, і багато хто здався, пристойна кількість.

Якщо мешканці Кремля сприйняли це як ознаку нерішучості Києва, то Зеленський невдовзі їх виправив. Перед самим світанком 8 жовтня — назавтра після сімдесятого дня народження Путіна — на Кримській міст, головний шлях для потягів і автомобілів із території Росії до Криму, в’їхала вантажівка доставки, начинена вибухівкою. Вибух, що стався о 06:07 ранку, спричинив катастрофічні руйнування. Два прольоти мосту обвалилися у воду, а від потужної ударної хвилі зайнялося пальне в цистернах вантажного поїзда, який у той час перетинав міст. Пожежа вирувала цілий ранок, нажахані жителі Криму вишикувалися в черги на іншому боці мосту, намагаючись втекти. Під час вторгнення міст служив важливою лінією постачання для російських військ, що робило його пріоритетною ціллю для українських сил спеціального призначення. Цінність мосту як символу додавала атаці драматичності. На церемонії його відкриття 2018 року Путін назвав будівництво мосту «дивом». Він був найвищим досягненням путінського імперського проєкту в Україні. Нині ж на очах у всього світу українці його підірвали[315].

Атака на Кримський міст шалено розлютила Путіна, і з приходом холодних осінніх днів його тактика стала ще агресивнішою. У день вибуху Путін призначив нового командувача російських сил в Україні — генерала Сергія Суровікіна, воєнного злочинця, який понад двадцять років просувався по службі під керівництвом Путіна завдяки суміші тупої відданості та безмежної жорстокості. Найчорніша сторінка в його кар’єрі розгорнулася в Сирії, де Суровікін 2017 року командував російською повітряною кампанією. За його наказом бомбардувальники та винищувачі систематично атакували цивільні райони, щоб зламати їхній опір союзному Кремлю режиму в Дамаску. На знак вдячності Путін у грудні того ж року причепив Суровікіну на груди омріяну медаль «Герой Росії», а російські державні медіа почали із захватом називати його «генерал Армагеддон».

П’ять років по тому в Україні він застосував російську тактику, яку відточив в Ідлібі й Алеппо. І знову російські літаки — кричуще порушення законів війни — почали запускати ракети по цивільній інфраструктурі, цілити по електричних станціях та підстанціях, по комунальних підприємствах, які забезпечують теплом міські будинки. За мету очевидно ставили змусити українців до покори, заморозивши та нажахавши їх, створивши нову хвилю біженців, яка досягне кордонів Європейського Союзу на початку зими. Першою реакцією на Банковій стало напружене передчуття лиха — адже в президентських кабінетах почало блимати світло, охололи батареї, а у вбиральнях із кранів зникла вода.

Зеленський не стенувся. Наприкінці жовтня записав відеопромову на подвір’ї перед Офісом, на тлі темних вікон і ліхтарів. Попереднього тижня по найбільших містах України вдарило щонайменше сорок крилатих ракет і шістнадцять бойових дронів. Атаки, спрямовані переважно на електромережу, залишили без електрики понад мільйон українських будинків і змусили уряд із настанням зими вдатися до нормування комунальних послуг. Однак президент закликав лише посилювати опір. На землі коло Зеленського лежали рештки іранського бойового дрона «Шахед-136», який Росія використовувала під час останньої хвилі ударів. Характерний звук, що видавали ці дрони — наче мопед газує і падає з неба, — незабаром став символом нової фази війни: крику сирени-банші, від якого українці прокидалися в темряві й гадали, чи не влучить от-от у їхню домівку снаряд. Стоячи поруч із таким апаратом, Зеленський зазначив, що ця форма зла — не щось принципово нове. Від початку вторгнення Росія здійснила чотири з половиною тисячі ракетних ударів і вісім тисяч авіанальотів.

— Нас не зламають обстріли[316], — сказав він. — Страшніше ворожих ракет у нашому небі — почути ворожий гімн на нашій землі. Нас не злякає темрява. Найтемніші часи для нас — не без світла, а без волі.

* * *

На початку вересня між офісом Зеленського і росіянами залишився лише один активний і продуктивний канал переговорів — він стосувався військовополонених. На той час до України повернули майже тисячу бранців, і тихо, без розголосу продовжували докладати зусиль, щоб повернути решту; ці переговори не припинялися навіть у найжахливіші дні війни, коли ставало відомо про звірські вбивства, коли бомбардували цивільне населення.

— Президент поставив за мету повернути всіх якнайшвидше, — казав Андрій Єрмак, який контролював переговори.

Навіть якщо це означало обмін на росіян, підозрюваних у воєнних злочинах, Зеленський наполягав продовжувати домовлятися. Завдання було пекельним, адже супротивні сторони сперечалися щодо списків імен та відносної цінності кожного полоненого. Остаточне погодження з російського боку іноді доходило аж до Путіна, і той часом вирішував зірвати обмін, який готувався місяцями.

— Обміни завжди були під загрозою, — розповідав мені Єрмак. — Завжди висіли на волосині.

Найграндіозніший випадково збігся з контрнаступом і через це ледь не зірвався. Навіть протискаючи оборону ворога та залишаючи на дорогах і полях навколо Харкова безліч трупів російських військових, українці продовжували шукати способу звільнити найцінніших бранців Росії. У списку були сотні останніх захисників Маріуполя, які здалися в середині травня. Весь цей час росіяни погрожували влаштувати над полоненими на «Азовсталі» офіцерами показовий суд, і Зеленський боявся, що все закінчиться їхньою публічною стратою. Натомість бранців все літо тримали в переповнених таборах, систематично били, морили голодом і катували. Вибух наприкінці липня в російському таборі в окупованій Оленівці вбив п’ятдесят три військовополонених, поранив щонайменше сімдесят п’ять — і додав відчайдушного відчуття терміновості українським зусиллям із повернення решти в’язнів додому.

Найдорогоціннішою козирною картою Зеленського виявився його колишній суперник Віктор Медведчук, якого українці, спіймавши, уже близько п’яти місяців тримали в таємному місці. Він не мав очевидної стратегічної цінності для росіян. Усі їхні реалістичні надії посадити Медведчука замість Зеленського розвіялися в березні разом з ідеєю захопити Київ. Політичну партію Медведчука заборонили, його телеканали закрили. Однак Путін досі ставився до Медведчука як до свого друга, і за його свободу росіяни були готові віддати майже будь-кого. На початку вересня вони навіть погодилися звільнити командирів полку «Азов», захоплення яких на металургійному заводі в Маріуполі стало однією із небагатьох показових перемог Москви в цій війні — та вкрай цінним здобутком для пропаганди. Державне телебачення Росії зображувало полк «Азов» бандою сатаністів і неонацистів. Говорячи про «денацифікацію» України, Путін мав на увазі насамперед знищення полку «Азов». Проте був ладен відпустити їх додому в обмін на Медведчука.

На світанку 21 вересня Єрмак отримав повідомлення від ГУР — української військової розвідки — про те, що обмін розпочався. Медведчука переправили через кордон до Польщі, де він на летовищі чекав на звільнення. П’ятеро найцінніших заручників Росії, зокрема командир полку «Азов» Денис Прокопенко, невдовзі приземлилися у столиці Туреччини Анкарі. Весь ранок Єрмак перевіряв телефон в очікуванні новин. Знав, що український наступ навколо Харкова розлютив Путіна, так само, як і оточення російських військ під Лиманом. Промова Путіна з оголошенням про мобілізацію трьохсот тисяч російських призовників вийшла в ефір саме тоді, коли відбувався процес обміну полоненими, і Єрмак побоювався, що Кремль будь-якої миті все скасує. Минали години; представники України — керівник ГУР Кирило Буданов і міністр внутрішніх справ Денис Монастирський — вимагали побачити бранців на борту літака, що доставив їх до Анкари. На світлині, яку надіслали на Банкову, полонені мали жалюгідний вигляд: однострої на змарнілих тілах висіли, роти заклеєно стрічкою. Однак вони були живі, і Єрмак невдовзі повідомив новину в соцмережах: «Наші герої вільні». Загалом росіяни звільнили 215 бранців, у тому числі 108 бійців полку «Азов», в обмін на 55 полонених, яких утримувала Україна, серед них — Медведчука.

Новина здійняла чергову хвилю обурення серед російських політичних експертів і військових блогерів. Наступними днями в Росії спалахнули протести проти мобілізації, а російські коментатори кипіли від злості через звільнення командирів «Азова». Ця поразка, що сталася так скоро після втрати Харківщини та оточення російських сил у Лимані, видавалася московським мілітаристам нестерпною. Колишній офіцер ФСБ Ігор Гіркін, який 2014 року очолював передовий загін російських загарбницьких сил на Донбасі, назвав обмін полоненими «несусвітньою дурістю» і шкідництвом[317]. «Знаєте, який вигляд це має? — написав Гіркін. — Ось який: вийшли до народу, закликали „стояти за землю російську“, а потім тим, хто відгукнувся, насрали просто на голову».

В Україні люди святкували обмін полоненими як тріумф, що підійматиме моральний дух у найтемніші дні зими. В Росії це виставило Путіна слабким, нечесним щодо своїх мотивів і байдужим до жертв російських військових, тоді як Зеленський продемонстрував відданість своїм військам і здатність переграти росіян за столом переговорів. Видавалося, у війні стався черговий поворот. На фасаді Київської міської ради багато місяців висів банер «Free Mariupol Defenders». Тисячі оборонців досі перебували в російському полоні. Проте Зеленський виконав обіцянку врятувати життя їхніх командирів, а незабаром сотні інших бранців повернуться додому в результаті обмінів під контролем Єрмака. Навіть критики президента аплодували цьому успіхові, а коли пил над полем бою на Харківщині осів, рішення Зеленського про цей контрнаступ стало видаватися слушним. Перемогу України в битві за Київ багато спостерігачів досі вважало військовим дивом. Однак битва за Харків продемонструвала, що Україна, оснащена зброєю та розвідданими із Заходу, може протистояти збройним силам Росії та потенційно перемогти їх.

Утім, серед вищих військових аплодували не всі. Старші офіцери продовжували нарікати на те, що Зеленський із командою відтягнули ресурси з південного фронту, затримавши надважливий наступ у напрямку Криму. Дехто вважав, що участь генерала Сирського в керівництві Харківським наступом — це прояв кар’єризму та порушення субординації. Скидалося на те, що офіс президента готує Сирського до повного командування Збройними силами: організовує для нього інтерв’ю, надає чимало ефірного часу в телемарафоні. Натомість генерала Залужного тримали далі від глядацьких очей, забороняли йому їздити на передову або вільно спілкуватися з військом на публіці. Під тиском опинився і його помічник, полковник Носков. Офіс президента спонукав Залужного звільнити Носкова, а Служба безпеки України (СБУ) влаштувала йому допит та перевірила на поліграфі. Агенти СБУ розпитували полковника про його зв’язки з політичними опонентами Зеленського та російськими спецслужбами. Жодних обвинувачень висунуто не було, але така прискіплива увага з боку спецслужб змусила Носкова триматися в тіні. Він більше не з’являвся поруч із Залужним під час його зустрічей або відеорозмов із президентом.

— Я відійшов убік, за межі кадру, — сказав мені полковник.

У відповідь на запитання про взаємини із Залужним президент й надалі заперечував будь-які наміри звільнити головнокомандувача. Однак для військових і близького оточення Зеленського конфлікт між ним та генералом був секретом Полішинеля. Давній друг президента Юрій Тира почув про це від військових, коли постачав їм припаси та організовував концерти на передовій. Я приїхав до нього додому одного пізнього вечора в листопаді, Тира тоді готував показ чергового комедійного шоу на Донбасі. Через останні ракетні удари росіян у районі під Києвом, де мешкав Тира, не було ні електрики, ані мобільного зв’язку, а гуркіт дизель-генератора біля будинку перекривав усі звуки, тож мені довелося хвилин двадцять гупати у ворота. Нарешті Тира з’явився на під’їзній доріжці та запросив мене до захаращеного гаражу. Тут горою височіли ящики з гуманітарною допомогою та спорядженням, коробки з інструментами, попільнички, переповнені недопалками. У гаражі в очікуванні ремонту стояла розбита карета швидкої допомоги, стіни вкривали подяки від численних військових загонів. Найдавніші були ще з часів комедійних виступів, які 2014 року Тира допомагав організовувати Зеленському в зоні бойових дій — і які допомогли переконати його балотуватися в президенти. Видавалося, то було в минулому житті, сказав Тира. Тоді військовослужбовці бігли обійматися із Зеленським, намагалися носити його на плечах. Нині ж солдати поважали рішення Зеленського залишитися й керувати країною, що веде війну. Однак чутки про його конфлікт із генералом Залужним змусили багатьох офіцерів засумніватися в намірах президента, і через це Тира опинився у складному становищі.

— Народ там постійно мене запитує: ти з президентом чи із Залужним? — розповів він. — Тобто або-або.

У цьому змаганні за популярність Зеленський переваги не мав — принаймні серед чоловіків і жінок, що билися на фронті. Там, за словами Тири, генерала любили та поважали настільки, що жодному політикові й не снилося. Для іміджмейкерів на Банковій «найстрашніше те, що молодь — за Залужного. Найкращі та найталановитіші — за нього». Офіс Президента майже ніяк не міг цьому зарадити. Рішення звільнити генерала чи ще якось підрізати йому крила буде нерозумним, сказав Тира, адже армія повстане на захист командувача.

— Найгірше може початися, коли війна буде позаду, — попередив Тира. — Спом’яни моє слово. Підніметься величезний срач: а чи можна було запобігти війні, а чи не забагато людей ми втратили.

Доки в Україні точаться бої, ці суперечки не спливатимуть на поверхню. Однак, зрештою, люди почнуть вимагати відповідей.

— Спалахне світло, — сказав Тира. — І собаки забрешуть.

РОЗДІЛ 22. ЗВІЛЬНЕННЯ

На початку листопада радник Білого дому з національної безпеки Джейк Салліван прибув на центральний залізничний вокзал Києва та в супроводі броньованого кортежу попрямував на Банкову, на зустріч із президентом Зеленським. Салліван приїхав не з пустими руками. Партія дронів, ракети класу земля-повітря, відремонтовані радянські танки — усе це було частиною пакета допомоги вартістю 400 мільйонів доларів, про який оголосили під час візиту Саллівана[318]. Загальна вартість американської допомоги з початку вторгнення перевищила 25 мільярдів. Однак адміністрація Байдена у Вашингтоні була непевна, як довго зможе підтримувати постачання на такому рівні. Наступного тижня в США відбувалися проміжні вибори, і республіканці мали всі шанси повернути собі контроль над Конгресом. Лідер республіканців у Палаті представників, Кевін Маккарті, попередив Україну — вона не отримає «чистого чека», за яким вестиме війну вічно. Політичні лідери не тільки в США, а й у значній частині Європи почали замислюватися над тим, коли ж бойові дії припиняться, як переконати Зеленського піти на переговори з Путіним, і чи впевненість Зеленського у здатності України перемогти не заважає йому побачити, що можливості Заходу надавати допомогу не безмежні.

Указ № 679, який Зеленський видав місяць тому, занепокоїв деяких західних союзників. У відповідь на проголошену Кремлем анексію чотирьох областей України Зеленський наклав офіційну заборону на будь-які переговори з Володимиром Путіним.

— Він не знає, що таке гідність і чесність, — сказав Зеленський. — Тому ми готові до діалогу з Росією, але вже з іншим президентом Росії[319].

Ця заява, підсилена рішенням Ради нацбезпеки, перекрила дипломатичні шляхи, на які досі сподівалося чимало союзників України. У середині осені вони почали переконувати Зеленського, щоб він у своїй риториці залишав більше простору для можливості закінчити війну переговорами. У день візиту Саллівана міністри закордонних справ семи найбагатших демократій світу виступили зі спільною заявою, у якій нагадали Зеленському про необхідність зберігати «готовність до справедливого миру»[320]. Ту саму фразу — «справедливий мир» — використав і Салліван на зустрічі з президентом та його помічниками в Києві, а також закликав їх обміркувати, чого саме такий мир вимагатиме.

Проте Зеленський не мав особливого бажання говорити на цю тему. Перші місяці вторгнення, навіть після Бучанської різанини, він ще вірив, що Путіна можна урезонити, що злочини російських військових від нього, напевно, приховують. Ці ілюзії зникли. Після бойових успіхів на Харківщині президент хотів продовжувати відтискати росіян за допомогою військової сили. Він розумів, що його бачення «справедливого миру» нинішні правителі Росії не приймуть. Щоб зупинити війну, вони мали б відвести війська з усіх окупованих територій України, зокрема з Криму. Мали б сприяти покаранню винних у воєнних злочинах проти України. Путін та його воєначальники ніколи на це не пристануть, тож Зеленський не бачив жодних підстав для ведення мирних переговорів. До того ж знав, що росіянам не можна довіряти, вони не дотримують обіцянок, даних за столом переговорів. Навіть коли заявляють про свою зацікавленість у припиненні вогню, їхні ракети падають на мирні міста, а військкомати набирають новобранців.

— Вони продовжують збирати людей на загибель[321], — сказав Зеленський у вечірньому зверненні після зустрічі із Салліваном.

На знак очевидної поступки гостеві президент використав у промові фразу «справедливий мир». Однак завершив нагадуванням про те, яким саме уявляє цей мир:

— Ми пам’ятаємо про кожен куточок нашої країни. Ми звільнимо всі наші міста і села, що б там не планували окупанти для продовження свого перебування на українській землі. Україна буде вільною. І весь наш кордон буде відновлено.

* * *

За кілька днів по тому Збройні сили України зробили важливий крок у цьому напрямку. Протягом літа й на початку осені контрнаступ на південному фронті уривками просувався відповідно до плану, який генерал Залужний розробив у консультаціях із західними союзниками. Величезною ціною солдатських життів українці повертали собі контроль над невеликими містами та селами на північній околиці Херсонщини. Увесь цей час українці використовували сучасні артилерійські системи та били з них через річку Дніпро по російських лініях постачання. Зеленський вітав ці атаки із якоюсь бешкетною радістю.

— Наші воріженьки згинуть, — з посмішкою сказав він після одного успішного удару на початку листопада, — як роса на сонці чи як російські переправи під ударами «Хаймарсів»[322].

На той час позиції росіян навколо Херсона почали видаватися непридатними для оборони навіть їхньому командуванню в Москві. Невдовзі вони вирішили відступити. У відео, показаному на державному телеканалі Росії, Сергій Суровікін, більш відомий як генерал Армагеддон, непорушно стоячи біля мапи бойових дій та тримаючи в руці указку, зробив заяву. Пояснив, що російські війська в Херсоні ризикують бути «повністю ізольованими» і потребують відведення.

— Розумію, це дуже непросте рішення. Водночас ми збережемо найважливіше — життя наших військовослужбовців[323].

У такий подарунок важко було повірити. Зеленський із радниками запідозрили пастку — найімовірніше, покликану відтягнути українські війська з південного фронту або заманити їх у западню. Херсон був єдиним обласним центром, який росіяни зуміли захопити з початку вторгнення. Відколи Путін оголосив про те, що Херсон стане частиною Росії назавжди, ледь минув місяць. Путін погрожував «захищати» цю частину України як власну, використовувати для цього усі військові засоби, зокрема ядерну зброю. Тепер Зеленський на очах усього світу кинув росіянам виклик — а це і є відповідь Путіна? Він згорне війська і дасть їм тихенько відступити? Ніхто на Банковій не вірив.

— Ворог не робить нам подарунків[324], — застеріг Зеленський того вечора, закликавши людей стримувати емоції.

Однак два дні по тому, коли Збройні сили України ввійшли в Херсон і підняли в центрі міста національний прапор, уся країна кинулася святкувати. Якщо відступ росіян від Києва сповнив українців полегкістю та зміцнив їхній дух, а звільнення Харківщини подарувало реалістичну надію, то це було щось нове — очевидний доказ того, що Україна може поставити росіян на коліна. Середмістя Києва того вечора вирувало радістю: гуділи клаксони, люди на вулицях розмахували національними прапорами. Перші місяці війни у столиці діяло неписане правило — заборона масових гулянь. Веселитися, коли інші міста палають, було негоже. Проте звільнення Херсону зламало це табу. Один із радників Зеленського запросив мене ввечері до нічного клубу неподалік Банкової. Унизу, у розташованому в підвалі барі ми побачили пару дреґ-квін, які розважали відвідувачів співом під караоке. Спочатку повільно, але з кожною чаркою все сміливіше, люди струшували з плечей тягар війни, починали танцювати й співати. Вони раділи тому, що їм пощастило вижити, — і більше не боялися цього зурочити.

Декому, безсумнівно, було важче позбутися пригніченого настрою, ніж іншим, і в розмовах курців на вулиці відчувався страх перед зимою. За чутками, Іран знову поставив Росії потужні дрони та балістичні ракети. Через атаки на електромережі та системи центрального опалення люди боялися замерзнути. Мешканці багатоповерхівок уже почали залишати в ліфтах запас їжі та води — для тих, хто застрягне під час відключення електрики. Утім, стратегія росіян провалилася. Жодного натовпу біженців, які б спішили покинути країну з наближенням зими, не спостерігалося. Навпаки, вони продовжували повертатися з-за кордону, охочі долучитися до атмосфери тріумфу. У підвальному барі це відчувалося ледь не на дотик.

— Україна — це я! — співали люди у натовпі в залі караоке. — Ми — Україна!

* * *

Запрошення від офісу надійшло наступного дня. «Підготуйтеся до поїздки, — написав помічник президента в текстовому повідомленні, — і візьміть зубну щітку». Він не розкрив ані місця призначення, ані як ми туди дістанемося, та здогадатися було неважко. Уся поведінка Зеленського з початку вторгнення наштовхувала на очевидні висновки: він захоче опинитися в Херсоні якнайшвидше[325]. До самого нашого від’їзду наступного вечора охоронці переконували президента зачекати. Росіяни знищили інфраструктуру міста, залишивши його без води, електрики й тепла. Околиці були всіяні мінами. Урядові будівлі — начинені розтяжками. На трасі до Херсона вибухом обвалило міст, що зробило його непроїзним.

Підозрювали, що на Херсонщині все ще перебували російські агенти і диверсанти, які могли спробувати напасти на президентську колону, вбити Зеленського чи взяти в заручники. На центральній площі, де натовпи людей святкували визволення, забезпечити безпеку президента буде неможливо. Площа була в межах досяжності російської артилерії, а надзвукова ракета із Чорного моря долетіла б до Херсона за лічені хвилини.

— Моя охорона була стовідсотково проти, — казав мені президент про цю подорож. — Це великий ризик, і з мого боку трохи необачно.

Навіщо ж тоді їхати? Метою росіян на початку вторгнення було вбити чи полонити Зеленського та обезголовити його уряд. Навіщо давати їм нагоду вдарити тоді, коли вони божеволіють від злості та приниження? Очевидна відповідь — інформаційна війна. В’їхавши в місто, яке Путін досі називає своїм, лідер України зробить пробоїну в наративах про завоювання та імперську славу, якими виправдовувала війну російська пропаганда. Візит Зеленського посилить ганьбу росіян через відступ і зміцнить волю українців до подальшої боротьби взимку. Крім того, підірве довіру до ядерних погроз Путіна, відтак послабить останні претензії Росії на роль світової наддержави.

Однак Зеленський назвав мені не ці причини для поїздки.

— Люди, — сказав він. — Люди дев’ять місяців прожили під окупацією, без світла, без нічого. Так, вони мали два дні ейфорії через повернення до України. Але ці два дні минули.

Невдовзі перед ними постане довгий шлях до відновлення, і більшість захоче повернутися до нормального життя куди швидше, ніж держава зможе це забезпечити.

— Вони впадуть у депресію, і це буде дуже важко. Я бачу своїм обов’язком поїхати туди й показати людям, що Україна повернулася, що вона їх підтримує. Можливо, це додасть їм сил, щоб протриматися ще кілька днів. Хоча я не певен. Не тішу себе такими ілюзіями.

* * *

Нам призначили зустріч у неділю ввечері на звичному місці — перед пожежною частиною в центрі. Коли ми з фотографом прибули, в районі не було електрики. У вікнах квартир блимали свічки, а люди, що вигулювали собак, підсвічували хідник телефонами. Навіть Бессарабський ринок стояв темний, хоча всередині при світлі електричних ліхтарів ще продавали свіжі фрукти та твердий сир, соління та підчеревину. Проходячи повз ці ятки, ми, нав’ючені бронежилетами та шоломами, купили в дорогу їжі. «Візьміть щось перекусити, — попередив у текстовому повідомленні помічник Зеленського. — Такі поїздки зазвичай дуже неорганізовані».

Про чорний мікроавтобус цього сказати було не можна — він приїхав пунктуально, як домовлялися, о дев’ятнадцятій тридцять, і провіз нас крізь військові блокпости. Охоронці були знайомими, будівлі президентської резиденції — теж, хоча відсутність світла надавала їм примарного вигляду. З укріплених вогневих точок, захованих серед дерев, визирали солдати, у вікнах кабінету Зеленського на четвертому поверсі мерехтіли промені ліхтариків.

— Документи маєш? — запитав мене охоронець. — Добре, тоді знатимемо, що писати на твоїй могилі, якщо відстанеш від колони.

Побратими жартівника склалися від реготу навпіл.

Коли наша автоколона вирушила з резиденції, вулиці вже спорожніли, і ми без перешкод промчали через центр Києва. До комендантської години ще залишався час, але тільки сміливці наважувалися їздити середмістям під час відключень електрики, адже більшість світлофорів не працювала. Біля вокзалу ми звернули на якісь розбиті бокові дороги та поповзли ними; згодом фари вихопили з темряви групу солдатів. Позаду них, серед насипів будівельних матеріалів, на краю промислової зони, стояв потяг. Єдине світло падало з відчинених дверей спального вагона, де чекала усміхнена провідниця у формі Укрзалізниці. Помічники та співробітники Зеленського раніше не бачили у президентському потягу журналістів, і нововведення їх розважило. Попросили нас лише не фотографувати й не публікувати деталей, які дозволили б ідентифікувати особистий вагон Зеленського.

— Це наш єдиний вид транспорту, — пояснив один із помічників. — Якщо росіяни його знайдуть, то влучать просто в яблучко.

Нічна подорож через всю Україну з півночі на південь зайняла дев’ять годин. Рано-вранці під’їхали до Миколаєва; за вікнами стояв туман, серпанком огортав дерева. З протилежного боку потяга сходило сонце, розкреслювало небо рожевими смугами над вологим чорноземом, над охайними квадратиками ферм, навмання посічених-поранених вибуховими снарядами. Перша картина війни з’явилася на сільському полустанку, де на коліях працювали солдати, вантажили на платформи танки. Танки на вигляд були старезні, наче реліквії Другої світової війни, а солдати нагадували серйозних хлопчиків, що лазять по баштах.

Невдовзі потяг зупинився на запиленій ділянці, де були розташовані приземкуваті гаражі та одноповерхові приватні будиночки. Тут чекало кілька десятків десантників, ми зістрибнули на землю і побігли повз них до колони мікроавтобусів.

— Доброго ранку, — привітався я із солдатом.

— Проходьте швидше, — почув у відповідь.

До звільненого міста, недоступного для залізничного транспорту, наша автоколона їхала ще годину, хоча водії гнали щодуху, виштовхуючи решту авто на узбіччя. В одному місті попереду виросла вантажівка-буксир, яка за допомогою крану прибирала з траси бойову машину; її обгорілий іржавий остов висів у повітрі. Наш водій зупинився, щоб дати можливість вантажникам завершити роботу, але з рації пролунав нетерпеливий голос, поквапив російською:

— Відновіть рух. Не маємо часу.

Підірваний міст на околицях Херсонщини змусив нас з’їхати з шосе вниз, у пересохле русло. Там перевіряли землю сапери з металодетекторами, шукали міни та нерозірвані снаряди.

— Погляньте, — сказав голос із рації водія. — Знищили карету швидкої.

Дійсно, серед уламків моста лежав корпус карети швидкої допомоги, покорчений і почорнілий до невпізнання. Протягом кількох кілометрів усі дорожні знаки й будівлі було потрощено кулями, снарядами та шрапнеллю — і невдовзі стало зрозуміло, чому. Ми проїжджали сумнозвісну зону запеклих боїв під Чорнобаївкою, поблизу аеропорту Херсона. Саме тут зупинили просування ворога на півдні. У полях край дороги стирчали десятки розбитих машин росіян — немов старі іграшки, покинуті на пустирі. Від тих страшних боїв минули вже місяці, але над розкиданими повсюди уламками й досі кружляли ворони, шукали м’яса на кістках людей.

Людей в Херсоні про візит президента ніхто не попередив. Новина про його прибуття залишалася державною таємницею навіть для військових офіцерів у регіоні. Однак із заходів безпеки, вжитих зранку біля центральної площі, стало очевидним — готується щось виняткове. Два останні дні на площі збиралися натовпи людей святкувати визволення Херсона, вони малювали на будівлях знак перемоги, фотографувалися з українськими військовими, які приголомшено бродили містом. Тепер поліція відгородила площу, дозволила залишитися на західному краї, біля кінотеатру, лише кільком десяткам людей. Із протилежного боку, перед обласною радою, стояли вільними рядами солдати з автоматами через плече. Неподалік чекали кілька високопосадовців із Києва, вони обіймалися, робили селфі на тлі написів на будівлях: «Слава Збройним силам України! Слава героям!». Помічниця Зеленського Дарія Зарівна виросла в Херсоні та зараз ледь стримувала сльози, дивлячись на українські прапори, що майоріли над площею.

— Я боялася, що більше ніколи не побачу цього місця, — сказала вона мені. — Аж ось ми тут.

За лічені хвилини пролунав перший вибух, усі застигли, вишукуючи очима снаряд у небі. Бухнуло знов. Цього разу ближче, звукова хвиля врізалася в будівлі. Хтось висловив думку, що стріляє українська артилерія, — то радше було оптимістичне припущення. Росіяни відступили на лівий берег Дніпра, який тепер позначав лінію фронту — приблизно за півтора кілометра звідси. Вибухи не змовкали, але Зеленського це наче не обходило, він спокійно чекав поруч свого Land Cruiser. Від шолома й бронежилета президент, як завжди, відмовився. Солдати на краю площі встановили інтернет-термінал Starlink, підключили супутникову тарілку до дизель-генератора. Президент, помітивши це, вийняв телефон, попросив пароль від вайфаю. Більшість людей навколо Зеленського були озброєні автоматами, його ж зброєю залишалося це — айфон останньої моделі, за допомогою якого він вів наймасштабнішу наземну війну інформаційної доби.

Невдовзі приїхали автобуси з пресою, десятки репортерів ринули на площу, виставили в ряд камери. Зеленський провів церемонію швидко — не хотів дратувати своїх охоронців, залишаючись у межах обстрілу російських гармат довше за необхідне. Пізніше охорона повідомить президента, що високо над його головою — надто високо, щоб хтось із нас зумів тоді помітити, — над площею весь час кружляв розвідувальний дрон ворога, передавав зображення російським військам на тому березі Дніпра. Спостерігав, як Зеленський піднімає український прапор і співає національний гімн, притуливши руку до серця. Як крокує до телевізійних камер, щоб відповісти на кілька запитань репортерів. Перше ж виявилося дуже влучним — чи це початок кінця війни? — і Зеленський повільно повторив запитання на камери, щоб виграти собі трохи часу й обміркувати відповідь.

Перемога в Херсоні, як і попередні успіхи на полі бою, змусила багатьох союзників Зеленського замислитися, чи не настав час Україні відновити мирний процес, цього разу з більш-менш сильної позиції. Росіяни, схоже, були не проти сісти за стіл переговорів. Хоча їхні військові літаки продовжували бомбардувати цілі по всій Україні та руйнувати цивільну інфраструктуру, усе ж риторика Росії змінилася. Путін перестав називати представників влади в Києві «наркоманами» і «неонацистами», натомість наприкінці жовтня згадав їх як своїх «українських партнерів»[326] — фраза, яку він не використовував навіть задовго до вторгнення. Того самого дня один із провідних путінських командирів зробив примітну заяву з компліментом на адрес українського лідера. «Зеленський, хоч і президент країни, ворожої зараз до Російської Федерації, але все ж він твердий, впевнений у собі, прагматичний, симпатичний хлопець»[327], — сказав власник приватної військової компанії «Вагнер» Євген Пригожин.

Очевидна зміна тону не пасувала до безперервних варварських дій росіян. Найманці Пригожина почали страчувати дезертирів зі своїх лав ударом кувалди по голові. На звільненій Харківщині слідчі, що розслідували воєнні злочини, виявляли докази поширених звірств росіян: масові поховання, фільтраційні табори, камери тортур. Попри твердження пропаганди на російських телеканалах, рішення залишити Херсон було не жестом доброї волі російських військ, а радше актом самозбереження. Утім, на Заході багато хто волів бачити в цьому можливість для встановлення миру. Навіть генерал Марк Міллі, один із найвпливовіших прихильників України у Вашингтоні, почав заохочувати Зеленського з командою повернутися до процесу переговорів.

— Коли виникає можливість домовлятися, коли можна досягти миру, хапайтеся за це! Ловіть момент[328], — сказав Міллі у промові в Нью-Йорку 9 листопада, у день оголошення росіянами про відступ від Херсона.

На підтримку своєї думки Міллі згадав приклад Першої світової війни, коли лінія фронту роками пересувалася назад-вперед, а в окопах Європи гинули мільйони. За оцінками Міллі кількість солдатів, убитих в Україні з лютого, уже перевищила сто тисяч із кожного боку. Європейські лідери погоджувалися із цими цифрами, хоча Україна й надалі приховувала від народу справжню кількість загиблих. Офіційні дані про загиблих озвучив у серпні генерал Залужний: заявив, що Україна втратила дев’ять тисяч бійців[329] — суттєво занижена цифра. У відповідь на зауваження Міллі про можливості миру Залужний опублікував на своїй сторінці у фейсбуці незвично різкий допис: «Наша мета — звільнити всю українську землю від російської окупації. Ми не зупинимося на цьому шляху за жодних умов. Українські військові не приймуть жодних перемовин, домовленостей чи компромісних рішень. Умова для переговорів одна — Росія має залишити всі захоплені території»[330].

Зеленський відчував те саме. Навіщо зупинятися, коли розігнався і маєш імпульс рухатися далі? Від центральної площі Херсона до Криму — близько ста кілометрів. Українські війська дійдуть туди за кілька днів — якщо Зеленський переконає захід надати достатньо зброї для прориву російської оборони.

— Чи це початок кінця війни? — звернувся президент до репортерів на площі. — Ви бачите нашу сильну армію. Ми крок за кроком ідемо до нашої країни, до всіх тимчасово окупованих територій.

Зі збудженого натовпу журналістів долинуло питання:

— Що далі?

— Не Москва, — з усмішкою відповів Зеленський. — Нас не цікавлять території іншої країни. Нас цікавить лише деокупація нашої країни, нашої території.

Крім того, сказав він, немає сенсу вести переговори з ворогом, який говорить про мир, бомбардуючи цивільних:

— Ми не віримо Росії. Вони дурять весь світ. Тому ми йдемо далі.

Ліворуч від президента хтось вигукнув:

— Слава Україні!

Відповів хор голосів, переважно жіночих:

— Героям слава!

Зеленський озирнувся і, попри незадоволення своїх охоронців, пішов привітати юрбу з кількох сотень місцевих жителів, які ринули йому назустріч. Ззаду підбігли репортери, і президент опинився в тисняві, яку охоронці не могли контролювати. Один з них з жахом в очах вивчав обличчя в натовпі, вишукуючи загроз. Зеленський усміхнувся, помахав рукою.

— Як ви? — запитав своїх прихильників. — Усе гаразд?

* * *

Із центральної площі Херсона автоколона доправила нас до підземного командного пункту, де Зеленський мав зустрітися з командирами південного фронту. Об’єкт був прихований під старим машинобудівним заводом, засміченим уламками та битим склом. Зеленський спустився до важких металевих дверей — через такі самі він щодня потрапляв до свого підземного пристановища в Києві. На цьому схожість закінчувалася, тут ніщо не нагадувало його добре устаткований сховок. Темний коридор, що починався внизу сходів, вивів нас через пральню до помешкання, щільно заставленого ліжками військових. Ніхто не виструнчувався і не віддавав честь заїжджому головнокомандувачу, ніхто й не думав увесь ранок чистити загальний туалет, де стіни за унітазами покривало павутиння з мушками. Офіцери здебільшого перебували у своїх кімнатах, уважно дивилися в монітори та клацали по клавіатурі. Один солдат спав; за якийсь час він сів на ліжку, натягнув однострій зверху теплих кальсонів і пішов працювати. Зеленський його проминув, увійшов до їдальні, де у пластикових мисках і паперових стаканчиках подавали обід: рис із рагу, ковбасний суп і вчорашній хліб. Якби він мав вибір, пізніше сказав мені Зеленський, то завжди волів би, щоб солдати бачили в ньому рівню, а не правителя, тож він не вважав відсутність урочистостей ознакою неповаги. Це заохочувало бійців відверто говорити про пережиті жахіття та про складнощі, які чекають на Херсон попереду.

Місто звільнили, але воно залишалося мішенню для росіян. Тут зосталося багато їхніх агентів, і вони мали безліч союзників серед місцевих жителів. Українській службі безпеки тепер треба вистежити та допитати тих, хто працював на окупантів. Багато поліціянтів, чиновників і працівників комунальних служб залишилися на своїх посадах і підтримували життя міста під контролем росіян. Дехто з учителів і керівників шкіл продовжував під час окупації навчати дітей. У перші місяці вторгнення Зеленський підписав закон, який передбачав суворе покарання за пособництво окупантам, у найгірших випадках за державну зраду злочинцям загрожувало довічне ув’язнення — і президент не збирався виявляти милосердя до тих, кого вважав зрадниками.

— Вони живуть серед нас, — казав мені. — У квартирах, у підвалах, між цивільних, і ми маємо їх викрити, адже це величезний ризик.

Доки генерали зосереджувалися на завданні відтіснити росіян, Зеленський обмірковував інший аспект війни. Він місяцями обіцяв звільнити кожен квадратний кілометр України, зокрема весь Донбас і Крим. Утім, як політик, Зеленський усвідомлював, що військова перемога в цих регіонах стане початком куди запеклішої битви. Відвойованими землями доведеться керувати, а для цього потрібно здобути довіру людей, які там живуть. У Херсоні це, можливо, буде не надто складно. Окупація тривала близько дев’яти місяців, за цей час росіяни не встигли зламати народний опір. Місцеві мешканці продовжували кидати окупантам виклик: вдавалися до актів громадянської непокори, відкритих протестів, а в деяких випадках — до насильства та вбивств. Коли в Херсон повернулися українські війська, люди радо їх вітали, дехто плакав від щастя й кидався обіймати солдатів. Однак Зеленський не очікував такого ласкавого прийому у всіх регіонах, які обіцяв звільнити, а надто — на окупованому сході України.

— Мені треба буде з ними говорити, — зазначав він. — Це якщо припустити, що люди там готові слухати.

На початку каденції президент намагався сягнути за лінію фронту і звернутися до них: пропонував пенсії та державні послуги, відкривав дороги, щоб люди могли залишити окуповані частини Донбасу та відвідати решту України. Тепер, боявся він, надто пізно. Дітей в тих регіонах вчили бачити в Києві ворога, а чоловіків забирали в армію воювати разом із росіянами. Наймолодшим солдатам з окупованого Донбасу, коли 2014 року почалася російська окупація, було лише десять років — і відтоді вони постійно бачили, як українські військові запускають по них снаряди, убивають їхніх друзів, руйнують їхні міста.

— Вони теж гинуть, — казав Зеленський. — Коли їхні тіла повертають додому, то кажуть: «Дивіться, що зробили українці!».

Щоб жителі окупованих регіонів прийняли Україну як свою батьківщину, знадобляться зусилля, які Зеленському було важко уявити.

— Потрібно буде змінити цих людей, показати, що ми йдемо їм назустріч, — говорив він. — Нам доведеться покинути власну зону комфорту, із якої ми гукаємо: «Донбасе, чуєш нас?». Вони можуть нас не чути. І просто запитувати недостатньо. Маємо діяти, рухатися до них ближче.

Якщо хтось із них, зрештою, відмовиться прийняти повернення української влади чи не повірить у добрі наміри керівництва в Києві, то, на думку Зеленського, звинувачувати або карати цих людей буде неправильно.

— Я б не вважав це зрадою. Це пасивність. Україні потрібно якомога активніше прориватися до них через інформаційні канали.

Він хотів перекрити потік російської пропаганди до цих регіонів і спрямувати туди власну.

— Хоча досвід показує, що, доки ми не там, прорватися не виходить. Не можемо до них дотягнутися.

Після останніх успіхів України на півдні очікувалося, що до настання зими лінія фронту майже не просунеться, але президент не хотів, щоб вона застигла на місці. Отже, зараз у підземній їдальні він доїв усе, що було на тарілці, і пішов в інший бік бункера, де кілька офіцерів у кімнаті для нарад підготували брифінг про умови на фронті. Усі мали залишити телефони зовні, перед дверима. Усередині на стіні висіла актуальна мапа поля бою, на ній — розташування ворога за двома небезпечними перешкодами, які він планував використовувати як щит. Для просування із заходу українцям доведеться переправлятися через Дніпро під шквалом артилерійського та кулеметного вогню. Просуваючись із півночі, вони упруться в найбільшу атомну електростанцію України, яку росіяни окупували на початку березня. Реактори тепер стояли на лінії фронту, і Зеленський розумів, що наступ у тому районі загрожує ядерною катастрофою. Треба було зважити, що росіяни зроблять із цими реакторами під час відступу. Чи замінували їх для підриву? Як далеко пошириться радіоактивне забруднення в разі аварії на АЕС?

Такі запитання більше не були для Зеленського дивиною. Вони не давали йому спокою місяцями, і він навчився структурувати думки навколо дилем, які за нормальних часів просто звели б його з розуму. Перше запитання Зеленського завжди стосувалося людських життів: скількох ми втратимо, якщо оберемо цей шлях? Із рішенням наступати на Херсон було так само.

— Ми могли б піти на Херсон раніше, більшими силами, — пояснював Зеленський. — Однак розуміли, скільки людей тоді поляже. Ось чому обрали іншу тактику, і, хвалити бога, вона спрацювала. Не думаю, що то був якийсь геніальний крок з нашого боку. Це була перемога здорового глузду, перемога мудрості над швидкістю та амбіціями.

* * *

Ми повернулися до президентського потягу, коли сонце вже сідало. Локомотив із заведеним двигуном стояв на відстані від найближчої станції, вагони теплі й готові до відправлення. Зворотній шлях до Києва забере ще принаймні дев’ять годин. День минув у зустрічах, брифінгах, церемоніях, тож тепер президент міг відпочити й провітрити голову. Однак він волів не залишати у своєму графіку часу для нічогонероблення. Щойно потяг рушив, за мною прийшов помічник Зеленського і провів до нього у приватний вагон — крізь кілька вагонів з охоронцями та працівниками офісу. В одному з купе на полиці сидів Андрій Єрмак і кричав у телефон — мобільний зв’язок був слабкий, а Єрмак намагався донести щось термінове до Генерального секретаря ООН. Перед входом на територію Зеленського мене перевірив охоронець — поплескав зверху до низу по тілу, заклеїв камери на телефоні синьою стрічкою. Приміщення за спиною охоронця мало типовий розкішний вигляд елітного готелю — дерев’яні панелі, м’яке світло й золотиста фурнітура робили крихітний простір ще тіснішим, мало не задушливим. Мої очікування щодо високотехнологічного командного центру на колесах не справдилися. Президент, одягнений у звичний зелений светр з флісу, сидів із чашкою кави за невеликим столом для переговорів, заваленим паперами; усі вікна затулені ролетами, до стіни ліворуч тулився вузький диван.

Я сів навпроти Зеленського, він взяв у руки книжку в м’якій обкладинці, погортав. Це була розповідь про життя Гітлера та Сталіна у часи Другої світової війни, порівняльне дослідження двох тиранів, які мордували Україну найсильніше. Зеленський ще не мав часу його прочитати.

— Обсяг документів на моїй посаді відсуває всю літературу в бік, — поскаржився він.

Утім, книги з історії та біографії давно стали компаньйонами Зеленського в подорожах. Від початку вторгнення він уже встиг прочитати життєпис Вінстона Черчилля — історичного персонажа, із яким Зеленського тепер найчастіше порівнювали. Однак йому не подобалося припущення, ніби вони із Черчиллем мають щось спільне.

— Про нього кажуть різне, — сухо зауважив Зеленський, чим дав зрозуміти, що не може захоплюватися Черчиллем через його репутацію імперіаліста.

Зеленський волів би асоціюватися з іншими представниками доби Черчилля — скажімо, зі своїм улюбленим письменником Джорджем Орвеллом або з великим коміком, який у розпал Голокосту робив сатиру на Гітлера.

— Я навів приклад Чарлі Чапліна, — пояснив Зеленський, — як він під час Другої світової використовував інформаційну зброю для боротьби з фашизмом. Були такі люди, такі артисти, які допомагали суспільству, — додав він. — І їхній вплив часто виявлявся сильнішим за артилерію.

Саме такого впливу Зеленський хотів досягти, до такого пантеону хотів долучитися.

Коли потяг виїхав із прифронтових районів і трохи набрав швидкість, стало зрозуміло, що цілі Зеленського як лідера воєнного часу сягають значно далі перемог на полі бою. Він хотів змінити ставлення українців до своєї ролі у світі, свого майбутнього — і до травм минулого.

Майже все життя Зеленський говорив:

— Я не маю в душі жодної ненависті, узагалі.

Вірив у здатність людей виправляти власні хиби, карати зло й захищати добро. Навіть у своїх оцінках історії спирався на переконання, із якими ріс — що Радянський Союз заслуговує на повагу та захоплення. Він звів докупи безліч несхожих культур і народів, і, використовуючи їхню різноманітність та плекаючи їхні таланти, створив чимало видатних шедеврів науки та мистецтва. Війна не лишила від цих сентиментів і сліду, сказав мені Зеленський.

— Тепер до всього, що стосується минулого, відчуваю відразу.

У наших розмовах він неодноразово згадував похорон Йосипа Сталіна, чия смерть 1953 року занурила Радянський Союз у пароксизм горя. Під час похоронної процесії з тілом Сталіна на підступах до Червоної площі зібрався величезний натовп.

— Люди топтали одне одного, давили старих і малих, аби тільки побачити правителя, що їх полишив, — розповідав мені на Банковій Зеленський у квітні.

Шість місяців по тому, дорогою назад із Херсона, ці сцени знов спливли в його пам’яті.

— Вони давили одне одного, — сказав мені в потягу Зеленський, — аби тільки побачити його, аби торкнутися цього покидька, який топтав Україну.

Ці картини — воскове обличчя і засохла рука генералісимуса в труні, сила-силенна людей, що голосять за ним під стінами Кремля — знов і знов вражали Зеленського тим, як Радянський Союз зачаклував своїх громадян, як за допомогою пропаганди змусив вважати диявола святим. Українці в нинішній війні билися проти схожої мани, і Зеленський розумів — перемогти росіян буде важко не лише через їхній арсенал, а й через силу путінської брехні.

— Мене шокує могутність такої інформації, її божевілля, — казав він. — Найстрашніше, що люди цього не усвідомлюють. Судячи з їхньої реакції, бажають нам смерті, хочуть смерті наших дітей.

Тодішні опитування свідчили про те, що більшість росіян підтримує війну, і Зеленський вважав своїм обов’язком розбити чари, зруйнувати наративи, які згодовувало людям російське телебачення. Це пояснювало, чому ще до вторгнення він так прагнув закрити російські пропагандистські телеканали в Україні — і чому Путіна це настільки розлютило.

Війни починаються в головах чоловіків і жінок набагато раніше за перші постріли, і Зеленський — шоумен, який став президентом, — оперував саме на цьому рівні. Він знав силу й небезпечність переконань і розумів, що задовго до того, як російські танки перетнули кордон України, Кремль вів війну за допомогою пропаганди, намагався переконати всіх, хто говорить російською, в тому, що України не існує, що її лідери — замасковані відроджені нацисти, які служать підступним цілям Заходу проти Росії. Безглуздість цих тверджень не завадила їм вкоренитися. Із початком вторгнення державний контроль над інформацією в Росії дозволив Путіну регулярно відправляти на вбивство та загибель в Україну молодих чоловіків без якихось помітних протестів їхніх родин, громадян Росії.

Зі Сталіним було так само, сказав Зеленський. Завдяки радянській цензурі та пропаганді Кремлю зійшло з рук вбивство у 1930-ті роки мільйонів українців під час примусової конфіскації їхнього врожаю — геноцид, що отримав назву Голодомор. Наступні покоління радянських людей нічого про це не знали. Усі докази було поховано, свідків — репресовано. Зеленський дізнався деталі про Голодомор лише у старшій школі в 1990-х, після розвалу Радянського Союзу. І тільки згодом, уже під час свого президентства, усвідомив, що це — частина одного ланцюга. Спершу Голодомор, потім Голокост і Друга світова війна, далі — два покоління радянських утисків.

— Трагедії йшли одна за одною, — зауважив Зеленський. — Один жахливий удар змінювався іншим.

Я запитав, чи не могло таке минуле якось загартувати Україну як націю, чи не додало їй стійкості у нинішній війні. Мене винагородили пронизливим поглядом.

— Хтось може сказати, що це нас загартувало. Але я вважаю, це відібрало в України велику частину її можливостей до розвитку. Один удар за іншим, страшні удари. Як це нас загартовує? Люди насилу вижили. Голод їх зламав. Зламав їхню психіку, а таке, звісно, лишає слід.

Нині настала черга покоління Зеленського отримати черговий удар від іноземного загарбника. Замість Сталіна та Гітлера тепер був Путін — намагався зламати волю українців, позбавляючи їх тепла й світла, знищуючи можливість збирати врожай або думати про щось іще, крім виживання. Наступне покоління українців, зокрема й син Зеленського, зростатиме, вивчаючи засоби ведення війни, замість того, щоб працювати для добробуту. Коли Зеленський відвідував його востаннє, хлопчик бігав в однострої та у свої дев’ять років розмірковував про те, які види зброї потрібні армії.

Мета його президентства, сказав Зеленський, покласти край цьому циклу, розірвати ланцюг утисків, який не зумів розпізнати раніше, і в основі цього плану — дещо більше за зброю.

— Не хочу мірятися кількістю танків і розміром армій, — пояснив Зеленський.

Росія — ядерна супердержава. Хай скільки разів відганяти її військо від українських міст, воно все одно може перегрупуватися, вчергове окопатися і спробувати знов.

— Маємо справу з могутньою державою, яка патологічно не бажає відпускати Україну. Для якої демократія та свобода України — питання власного виживання.

Єдиний спосіб перемогти такого ворога — не лише вибороти тимчасове перемир’я, а виграти війну — це змусити українців повірити в те, що їхня свобода варта жертв війни, і переконати решту демократичного світу тягнути Україну в іншому напрямку, до суверенітету, незалежності та миру. Це буде внеском Зеленського. Він уже переконав США та Європу надати Україні достатньо зброї, щоб перехопити ініціативу у війні. Однак його заклик до союзників був глибший, не тільки про матеріальну підтримку для забезпечення поступальних перемог. Знов і знов попереджав Зеленський у своїх промовах про те, що втрата свободи однієї нації підточує свободу решти.

— Якщо вони нас поглинуть, — сказав мені Зеленський, — сонце у вашому небі потьмяніє.

Ми вже подолали половину шляху до Києва, і президентові лишалися лічені години, щоб відпочити та підготуватися до наступної події в розкладі. Близько третьої ночі за Києвом Зеленський мав виступити на саміті G20 на Балі, де лідери найзаможніших країн світу зібралися для обговорення низки криз. Список очолювала війна в Україні. Росія, попри статус засновниці групи й однієї з найвпливовіших її учасниць, зіткнулася на Балі з остракізмом своєї делегації. Міністр закордонних справ Сергій Лавров вирішив повернутися додому раніше — відступ, який засвідчував успіх стратегії Зеленського проти росіян. Україна навіть не була членом G20, однак її президент, що підключився до зустрічі зі своєї столиці, міг розраховувати на пильну увагу лідерів групи.

— Росіяни мають зрозуміти, — сказав він, коли ми прощалися. — Вони не отримають пробачення. Світ їх не прийме.

Приблизно опівночі за вікнами показалися вогні Києва. Президентський потяг зупинився неподалік центрального вокзалу поруч із проломом у бетонній стіні. За ним чекала чергова автоколона, яка мала відвезти президента в Офіс. Промова була готова. Більшу частину він писав сам, старанно формулював думку, яку хотів донести. Це буде заклик до невеликих країн світу — тих, яким бракує ядерної зброї чи колосальних армій, — працювати разом над тим, щоб зупинити насильство з боку їхніх колонізаторів. За кілька годин до світанку Зеленський сів на своє місце в ситуативній кімнаті, на тлі тризуба на стіні, і подивився в камеру на протилежному боці приміщення.

— Вітаю, — вимовив, — більшість світу, яка з нами.

ЕПІЛОГ

Наступного разу я побачив Зеленського на іншому кінці світу. Незадовго до Різдва він несподівано з’явився у Вашингтоні, вперше з початку вторгнення вирушив за кордон. Зранку один із помічників Зеленського попередив мене текстовим повідомленням, тож до їхнього прильоту я мав пів дня, щоб дістатися з Брукліна до Вашингтона. Президент, на відміну від першої леді, летів некомерційним рейсом. Білий дім відправив за Зеленським до східної Польщі літак військово-повітряних сил США, який у супроводі літака-розвідника НАТО та винищувача F-15 доставив українського президента на авіабазу Ендрюс[331]. Звідти він майже достоту повторив шлях своєї дружини — спочатку з’явився в Овальному кабінеті з Джо і Джилл Байденами, а потім виступив із промовою на спільному засіданні Конгресу. Ми бачилися мигцем у коридорах Капітолія, встигли лише кивнути одне одному — Зеленський кудись поспішав.

Можливо, десь — найімовірніше, у кутиках його очей — ще ховався натхнений юний Зеленський із комедійної спільноти Кривого Рогу. Однак я майже не бачив слідів його присутності, коли Зеленський проходив рядами зали засідань Палати представників. Легкість і розкутість, притаманні його тілу в юності, не витримали впливу війни. Хода стала важкою, плечі — напруженими, немов у бульдога, що прямує на бійку. Одягнений у вже звичний армійський зелений светр, він заявив із трибуни Конгресу — Україна виграла ту частину війни, яка має найбільше значення.

— Ми перемогли Росію в битві за думки.

Не лише за думки українців, а й за думки всіх тих народів, які колись боялися Росії та жили під впливом її пропаганди.

— Російська тиранія втратила контроль над нами й більше ніколи не впливатиме на наші думки.

Однак війна за життя та землю в Україні далека від завершення. Епіцентр битви за Донбас перемістився в Бахмут, який Зеленський відвідав напередодні поїздки у Вашингтон.

— Кожен сантиметр тієї землі полито кров’ю, — сказав він членам Конгресу.

Командир російської групи Вагнера Євген Пригожин згодом визнає, що в битві за це місто, де до війни мешкало лише сімдесят тисяч людей, втратив близько двадцяти тисяч бійців. Для оборони Бахмуту Зеленський потребував більше артилерії, а також танки, винищувачі та зенітні ракети — усе це США із союзниками відмовлялися надавати. Вони ще не подолали власного страху перед російською ескалацією. Щоб допомогти їм це зробити, Зеленський привіз подарунок — бойовий прапор від військових з Бахмуту із їхніми посланнями, сповненими надії та стійкості.

— Нехай цей прапор буде у вас, пані та панове, — звернувся Зеленський до зали. — Він символізує нашу перемогу в цій війні.

Спостерігаючи з балкона, я нарахував тринадцять овацій стоячи, а далі просто збився з рахунку. Після засідання один сенатор сказав мені, що за всі тридцять років своєї роботи на Капітолійському пагорбі не пригадує жодного випадку, коли б іноземний лідер отримував такий захоплений прийом. Дехто з правих республіканців і шанувальників Дональда Трампа відмовився вставати чи аплодувати Зеленському, але він мав двопартійну та надзвичайно чисельну підтримку протягом усього року. Конгрес ухвалив виділення 113 мільярдів доларів на допомогу Україні 2022 року, із них 67 мільярдів — на оборону. (Для оцінки масштабу — у попередні роки середній обсяг економіки України становив менш як 200 мільярдів). Найбільший разовий пакет американської допомоги вартістю 40 мільярдів ухвалили в Палаті представників 368 голосами проти 57, а у Сенаті — 86 проти 11. Так Україні виділили навіть на 7 мільярдів більше, ніж просив Білий дім.

— Чи цього достатньо? — запитав Зеленський у промові в Конгресі. — Відверто — ні.

Хтось у залі зреагував на це смішком. Хтось скривився від хуцпи Зеленського. Він говорив ще кілька хвилин — і закінчив ефектним розчерком, що стало його своєрідною ораторською візитівкою. Звернувся до випадку з історії своїх слухачів. У 1777 році під час битви за Саратогу американці здобули вирішальну перемогу над британцями у війні за незалежність. Незабаром Україна зробить те саме під Бахмутом, сказав Зеленський, але їй потрібна допомога.

— Ми стоїмо, ми боремося, і ми переможемо, бо ми разом — Україна, Америка та весь вільний світ.

Зала вкотре вибухнула оплесками, члени Конгресу схвально кричали та вигукували: «Слава Україні!».

* * *

Після промови президент у Вашингтоні не затримався. Того ж вечора поспішив зі своєю командою назад на літак. Я залишився. Настав час припинити збирати матеріал для цієї книги та почати її писати. Війна не закінчилася — навіть і близько. На обрії не з’явилося ні просвіту, ані чіткого плану. Утім, чоловік у її центрі, на мою думку, завершив трансформацію в лідера воєнного часу — і надалі ним залишиться. Він довів, що в цій війні його талант шоумена не менш цінний, ніж тактичний геній українських генералів. Вони потребували одне одного, і Зеленський служив їм — виступав із сильними промовами на всіх політичних майданчиках світу; улещував і надихав своїх колег на Заході сприймати цю війну як власну; сотні днів без упину вів дипломатичний марафон, долаючи супротив тих, кого й досі жахала Росія. Не давав жодного натяку на те, що відчуває страх, хоча їм із родиною було чого боятися.

Моє спілкування із Зеленським, що почалося з передвиборчої кампанії 2019 року і продовжилося в перший рік повномасштабної війни, не дозволило розкрити всі аспекти його характеру. Дещо залишилося незрозумілим, а дещо мене непокоїло, надто коли я уявляв Україну під керівництвом Зеленського після війни. Для нього та його адміністрації одне з найважливіших випробувань може настати тоді, коли після ще кількох ефектних перемог на полі бою чи в разі тривалого глухого кута на фронті критична маса українців вирішить, що війна стабілізувалася і вже час владі скасувати комендантську годину, повернути чоловікам право вільно пересуватися, дозволити парламенту поновити нормальну роботу та — що, підозрюю, буде для Зеленського особливо складно — завершити телемарафон і зняти контроль із медіа. Ці рішення, без сумніву, залежатимуть від умов на фронті, але навряд чи вийде уникнути розбіжностей між Офісом Президента і парламентом, між державою та народом щодо того, коли їм повертатися до життя в умовах конституційної демократії з регулярними виборами та свободою преси. Не знаю, як впорається із цим складним процесом переходу Зеленський, чи вистачить йому мудрості й самовладання відмовитися від надзвичайних повноважень, отриманих в умовах воєнного стану, — або ж для нього, як і для багатьох інших лідерів в історії, ця влада виявиться надто спокусливою.

Ми говорили на ці теми, і відповіді Зеленського допомогли розвіяти мої побоювання, що після війни наступним розділом в історії України може стати розділ про автократію.

Зеленський пам’ятав про присуд історії та з осторогою ставився до дифірамбів, які отримував від різних міжнародних організацій. Одного разу наприкінці першого літа війни генеральний директор Укрпошти приніс у кабінет Зеленського на четвертому поверсі макет нової поштової марки — і запропонував випустити її до Дня Незалежності. На макеті було синьо-жовте зображення обличчя президента, доблесне й величне, на задньому плані виднілася зброя. Зеленський, побачивши це, скривився й закрив теку.

— Зараз не час, — зауважив, — створювати культ особистості[332].

Скромність, звісно, ніколи не була його сильною стороною, але йому вистачало здорового глузду, щоб уникати таких актів самозвеличення. Вистачало також — і Зеленському, і його команді — поваги до роботи незалежних журналістів, щоб дозволити мені виконувати свою роботу на Банковій без жодних передумов. Коли влітку 2023 року я закінчив чернетку цієї книги, війна тривала, і ніхто не міг сказати, який вигляд матиме — якщо вона станеться — перемога України. Дехто, як-от генерал Залужний, попереджав мене, що війна насправді ніколи не закінчиться.

— Якщо знати про росіян те, що знаю з перших уст я, зрозуміло: наша перемога не буде остаточною, — казав він. — Наша перемога стане можливістю перевести подих і підготуватися до наступної війни.

Вісім років боїв на Донбасі переконали Залужного, що Росія ніколи не перестане бути загрозою, і він хотів, щоб усі українці прийняли цю реальність, підготувалися до необхідності бути постійно пильними та до нескінченного циклу конфліктів із ядерною державою-сусідкою. Збройні сили під командою Залужного вже це зрозуміли, і решта суспільства швидко їх наздоганяла, особливо після звірств, виявлених у Бучі та інших звільнених містах.

— Тепер ми бачимо, що, якщо відступимо на один кілометр, цей кілометр заллють кров’ю, — пояснював мені Залужний.

І додавав, що з таким ворогом «умирати за свою країну недостатньо, треба ще й вбивати».

Дехто називав генерала саме таким лідером, якого потребуватиме наступна Україна. І Зеленський обмірковував звільнення командувача, якого колись обрав. Однак на початку 2023 року Залужний, схоже, залагодив свої розбіжності з президентом. Погодився звільнити двох помічників, які працювали над його майбутнім політичним іміджем. Після проривів під Харковом і Херсоном і генерал, і президент зосередили увагу на широкому контрнаступі, спланованому Залужним: багатоетапній операції з метою відрізати Крим від російських ліній постачання, що тягнулися Донбасом через Маріуполь. Президент не квапив із підготовкою до цього наступу, і той розпочався у червні 2023 року. Коли влітку не вдалося досягти прориву, Зеленський і Залужний об’єдналися навколо плану перенести війну на територію ворога, атакуючи бойовими дронами Москву та інші цілі далеко від фронту. З деяких питань вони не мали згоди: наприклад, коли виходити зі смертельної пастки в Бахмуті[333]. Генерал розумів, що місто неможливо обороняти далі, хотів відвести війська на кілька тижнів раніше, ніж президент, який наполягав на продовженні боїв — переважно, щоб виснажити російські сили та відтягнути їх з інших ділянок фронту. До того ж Бахмут був для Зеленського символом рішучості, і президент переміг у суперечці щодо необхідності боронити руїни Бахмута попри жахливу ціну. Загалом Зеленський тепер брав участь у прийнятті стратегічних рішень значно активніше, ніж на початку вторгнення. Однак, як і раніше, зосереджувався на тому, що вмів робити найліпше: гуртувати підтримку, піднімати бойовий дух, утримувати Україну в центрі уваги, забезпечувати надання зброї та фінансової допомоги.

Наполегливість, яку проявляв Зеленський, не могла не дратувати його союзників, навіть найвідданіших. На саміті НАТО в липні 2023 року британський міністр оборони Бен Воллес дорікнув Зеленському:

— Люди хочуть бачити вдячність. Ми не «Амазон»[334].

Велика Британія передала Україні вже стільки машин для розмінування, що, за словами Воллеса, «здається, їх більше не лишилося». Такі зауваження не надто змінили риторику Зеленського. Зрештою, саме Воллес, а не Зеленський, відчув потребу перепросити за те, що у своїх висловлюваннях перебрав міру, — гроші ж та зброя від Заходу продовжували надходити в Україну. Попри майже рік затримок і відмов, США на другому році повномасштабної війни почали надавати Зеленському найпотрібніше, значно розширили асортимент зброї, доступної українським військам.

Офіційне оголошення про постачання американських і німецьких танків припало на сорок п’ятий день народження Зеленського — 25 січня 2023 року. Того дня дружина опублікувала для нього в соціальних мережах незвичне повідомлення.

«Мене часто запитують про те, як ти змінився за цей рік, — написала перша леді. — І я завжди відповідаю: „Не змінився. Він той самий. Той самий хлопець, якого я зустріла, коли нам було по сімнадцять“». Утім, визнала вона, це неправда. «Дещо змінилося: ти набагато менше всміхаєшся нині». Вона побажала йому більше причин для усмішки та попросила дещо натомість. «Я хочу всміхатися разом із тобою завжди. Подаруй мені цю можливість!».

Олена не вперше публічно просила чоловіка про увагу, і цього разу він, схоже, її почув. Коли війна повернула на другий рік, президент з дружиною почали частіше з’являтися разом і проявляти більше ніжності одне до одного. Трагедії часто зближували подружжя Зеленських, об’єднували у скорботі; так сталося і того страшного дня, коли вони дізналися про смерть друга. Вісімнадцятого січня 2023 року міністр внутрішніх справ Денис Монастирський загинув в аварії гелікоптера в передмісті Києва, разом із шістьма старшими помічниками та співробітниками. У день вторгнення Монастирський приїхав до Зеленського ще до світанку, він був одним із найхоробріших людей, із якими я познайомився під час роботи над книгою. Намагаючись утішити рідних Монастирського на його похороні, ані президент, ані перша леді не могли стримати сліз.

— Я хотів би, щоб ми всі сьогодні це відчули, — сказав Зеленський того вечора у відеозверненні. — Відчули, скільки світлих людей забирає воєнний час.

Через роки, коли Україна озиратиметься на жахіття цієї війни, її справжні втрати можуть опинитися в центрі уваги — за умови, що держава одного дня погодиться оприлюднити число загиблих. За вісімнадцять місяців повномасштабного вторгнення, за оцінками, загинули сотні тисяч людей, серед них легіони чоловіків і жінок, лікарів і діджеїв, шкільних учителів і власників крамниць, людей з усіх куточків суспільства, людей, що добровільно встали на захист країни, яку люблять. Зеленський під час наших розмов ніколи не висловлювався про їхню жертву з позиції шовінізму. Ніколи не зводив їх до монументальної маси, яка загинула за мету, вищу за них самих. Він говорив про них як про особистостей, і на його обличчі читалося горе.

Одного разу ми в розмові торкнулися його думок про ціну цієї війни, і Зеленський попросив мене уявити батька, що сидить за столом зі світлиною сина, який не повернувся з фронту, або доньки, яка загинула від ракетного удару.

— Батька це не надихає. Для нього це страшна трагедія… Ось вона, ціна.

Зеленський на мить замовк, намагаючись віднайти якийсь сенс чи мету у змальованій картині. Зрештою сказав:

— Вважаю, Україна має великий шанс здобути повагу світу, автономію від російського впливу.

Аби вшанувати пам’ять загиблих, він був сповнений рішучості не впустити цей шанс — хай якою тривалою чи важкою виявиться боротьба.

— Саме це мене мотивує, — додав.

Не оплески та захоплення, не слава, що прийшла разом із посадою, і навіть не повага й обожнювання мільйонів в Україні. Усе це Зеленський мав у минулому житті шоумена. Нині він прагнув іншого. Мав намір розірвати коло імперського гноблення, яке розпочалося задовго до народження самого Зеленського. Тепер це була його мета, і він давно подолав свій страх і став на шлях до неї.

— Пізніше нас судитимуть, — сказав Зеленський. — Я ще не завершив цієї великої, важливої для нашої країни справи. Ще не завершив.

ПОДЯКИ

Історію пишуть не переможці. Історію пишуть свідки, і їхня заслуга в появі цієї книги більша за мою. У процесі моєї журналістської роботи в Україні зі мною погоджувалися спілкуватися сотні свідків, дехто навіть неодноразово і протягом багатьох годин. Я глибоко вдячний їм за те, що вони довірили мені свої історії, які лягли в основу книги. На її сторінках ви знайдете чимало цитат з інтерв’ю цих людей. Однак жоден том не вмістить переліку всіх імен і внесків мужніх українців, які надихали мене, підтримували та ділилися зі мною своєю непохитною вірою у вільну, мирну та благодатну Україну. Усім їм висловлюю свою безмежну подяку та захоплення.

Моя багатомісячна можливість відвідувати президентську резиденцію на Банковій після початку російського вторгнення залежала не лише від запрошення президента Зеленського. Я не мав універсальної перепустки, яка дозволяла б приходити-виходити, коли забажаю. Кожен день в урядовому кварталі вимагав, щоб хтось із співробітників президентського офісу організував мій візит і провів мене через кордони безпеки. За всі ці клопоти, за терпіння і великодушність у допомозі з моєю роботою хочу подякувати Андрію Єрмаку, Дарїї Зарівній, Сергію Нікіфорову, Михайлу Подоляку, Сергію Лещенку, Ірині Побєдоносцевій, Андрію Смирнову, Кирилу Тимошенку, Тетяні Гайдученко, Олегу Гавришу — і багатьом співробітникам президентської адміністрації та охороні, які гостинно приймали мене на Банковій. Леся Червінська з Міністерства внутрішніх справ, Ірина Золотар із Міністерства оборони та Олексій Носков із Генерального штабу також чимало сприяли моїм розмовам із ключовими членами президентського Кабінету воєнного часу та іншими важливими джерелами. Моя подяка також представникові України в ООН Сергію Кислиці, який великодушно запропонував мені поспілкуватися, коли я був у Нью-Йорку, і допоміг глибше зрозуміти дипломатію України у воєнний час. Організовувати брифінги, поїздки та інтерв’ю із Зеленським у перші два роки його каденції допомагала прессекретарка президента Юлія Мендель, і я дякую їй за це, а також за щирість і теплоту наших розмов. Головною координаторкою моїх контактів із Зеленським під час передвиборчої кампанії 2019 року була Ольга Руденко, і я в боргу перед нею за те, що вона тієї весни познайомила мене із Зеленським і його командою.

У видавництві William Morrow мені пощастило працювати з Мауро ді Прета, який повірив у цю книгу та опікувався процесом її створення від початку до кінця. Я також вдячний видавчині William Morrow Ліаті Стелік та решті команди Morrow Group і HarperCollins за те, що вони поставилися до цього проєкту з такою турботою і професіоналізмом. За додатковим редагуванням я звертався до Марка Мороу, чиї цінні ідеї та міркування спрямовували книгу від першої чернетки до останньої. Мій літературний агент Тодд Шустер (ми не родичі — принаймні, наскільки нам відомо) блискуче виконував свою роботу, плекав цей проєкт від ідеї до публікації. Я вдячний йому та команді літературної агенції Aevitas, зокрема, вам, Ванесса Керр, Еллісон Воррен, Лорен Лібоу, Ерин Файлз і Джек Гок, за вашу підтримку. Щиро дякую також моїм редакторам, колегам і всім у Time, хто допомагав мені розвиватися, підтримував і підбадьорював у процесі написання книги: насамперед Массімо Калабрезі, але також і вам, Марку і Лінн Беньоф, Едварду Фельсенталю, Сему Джейкобзу, Алексу Альтману, Карлу Віку, Вері Берґенґруен, В. Дж. Генніґану, Браяну Беннетту, Лукасу Віттману — і багатьом іншим у часописі, хто роками допомагав нам висвітлювати події в Україні та Росії.

Під час роботи над книгою я покладався на дослідницьку допомогу Наталії Гончарової та Юлії Ткач, вони також допомагали перевіряти факти, як і Барбара Маддукс. Я вдячний їм усім.

Моя подяка та повага фотографам, що подорожували й працювали зі мною в Україні, особливо Максиму Дондюку, якого з нашої першої зустрічі на Майдані 2014 року я з гордістю називаю другом. Також — Анастасії Тейлор-Лінд, яка супроводжувала мене за лаштунками із Зеленським 2019 року, і Олександру Чекменьову, який зробив один із найзнаковіших портретів президента 2022 року.

Найглибше ж я вдячний своїй родині — бабусі, батькам, братові та моїй дружині Марі, яка познайомилася зі мною в ті жахливі дні 2014 року, коли в Україні почалася війна, — і відтоді завжди була поруч. Ця книга по праву належить Марі та нашій доньці. Вони разом підтримували мене під час моєї відсутності вдома 2022 року, а також протягом численних довгих днів за письмовим столом. Дякую вам.

ПРИМІТКИ ДО ДЖЕРЕЛ

Основними джерелами для підготовки цієї книги стали інтерв’ю з учасниками описаних подій, зокрема п’ять інтерв’ю, які я провів із Володимиром Зеленським у період із весни 2019 року до осені 2022 року. Більшість інтерв’ю цитую безпосередньо в тексті. У таких випадках я не згадую їх повторно у цих примітках.

Під час пошуку інформації для книги я покладався на відважну роботу моїх колег на місцях, зокрема Севгілі Мусаєвої та її команди в «Українській правді», редакцій «РБК-Україна», Kyiv Post і Kyiv Independent; українських служб BBC і «Радіо Свобода» та багатьох інших. Я чимало дізнався з публікацій про війну в міжнародних медіа — Associated Press, Washington Post, Wall Street Journal, New York Times, The Guardian, CNN, Bild, Der Spiegel та інших. Моє розуміння історії України та її війни з Росією поглибили книги, зокрема авторства Кетрін Белтон, Юлії Мендель, Крістофера Міллера, Сергія Плохія, Сергія Руденка, Шона Вокера, Джошуа Яффи та Михайла Зиґара.

Наступні примітки розповідають про мої джерела для певних цитат та інших матеріалів, особливо коли з тексту ці джерела можуть бути неочевидні[335].

АЛФАВІТНИЙ ПОКАЖЧИК

З метою економії природних ресурсів просимо зацікавлених читачів знайти Покажчик за QR-кодом

ПРО АВТОРА

Саймон Шустер — кореспондент журналу TIME.

Саймон Шустер як журналіст пише про Україну та Росію протягом 17 років, більшість з яких — для журналу TIME. Висвітлював війну Росії проти України з 2014 року, писав із захопленого російської армією Криму. У 2019 році записував інтерв’ю із Володимиром Зеленським, щоб зрозуміти його передвиборчу стратегію, їздив до зони бойових дій у 2021 році разом із президентом.

Після початку повномасштабного вторгнення Саймон Шустер провів майже рік із командою Зеленського та написав «Шоумена» у президентському бункері.

Примітки

Примітки

1

Ольга Руденко повідомила мене про загрозу мінування за лаштунками Палацу «Україна» 13 березня 2019 року. Роман Недзельський, який на той час був генеральним директором закладу, описав мені ці події в інтерв’ю 28 червня 2022 року, включно з реакцією поліції та рішенням не скасовувати концерт, ухваленим після консультацій із Зеленським. Наступного дня про загрозу мінування написало кілька видань, зокрема «Страна. ua» з посиланням на джерела в поліції.

2

Зеленський сказав це в одній із серій документального серіалу виробництва його студії «Квартал 95». Серіал під назвою «Квартал і його команда» опублікували на ютубі 12 жовтня 2014 року.

3

Опис президентської резиденції в Конча-Заспі базується на фотографіях, надісланих мені офісом першої леді Олени Зеленської, а також на старіших зображеннях, опублікованих інформаційним агентством УНІАН та іншими українськими виданнями, які відвідали маєток.

4

Журналіст-розслідувач Михайло Ткач, який тоді працював на «Радіо Свобода», першим повідомив у липні 2020 року про те, що президент Зеленський переїхав із сім’єю до Конча-Заспи.

5

Інтерв’ю Зеленського РБК-Україна 18 квітня 2019 року.

6

Інтерв’ю Зеленського виданню Politico Europe від 6 жовтня 2020 року, стенограму опублікували на сайті президента.

7

Герой Зеленського у прем’єрі серіалу «Слуга народу».

8

Описи першої родини напередодні вторгнення та їхні перші реакції з цього приводу взято з моїх інтерв’ю з Оленою Зеленською.

9

Опис поїздки Зеленського на роботу в перший день вторгнення ґрунтується на моїх візитах до Конча-Заспи та резиденції на Банковій, а також на моїх інтерв’ю з президентом і членами його уряду, зокрема Денисом Монастирським.

10

Денис Монастирський був міністром внутрішніх справ України із 16 липня 2021 року. Загинув 18 січня 2023 року в результаті падіння гелікоптера у Броварах. Прим. редактора

11

Олексій Данілов був на посаді секретаря РНБО з 3 жовтня 2019 року до 26 березня 2024 року. Прим. редактора

12

Секретар Ради національної безпеки і оборони України Олексій Данілов розповів про масштаби вторгнення та свою реакцію на нього.

13

Російською він запитав: «Будем х**читься?» — класична фраза з лексикону вуличних хуліганів (тут і далі, якщо не зазначено інакше, — примітки автора).

14

Орієнтовну кількість військовослужбовців та військової техніки, задіяних у першій спробі Росії атакувати Київ з півночі, взято з опублікованого 11 квітня 2023 року інтерв’ю РБК-Україна з генерал-лейтенантом Олександром Павлюком, першим заступником міністра оборони.

15

Інтерв’ю Зеленського Джону Сімпсону на BBC, яке вийшло в ефір у першу річницю вторгнення.

16

Оголошення війни Володимиром Путіним, опубліковане на сайті Кремля 24 лютого 2022 року.

17

Андрій Сибіга став міністром закордонних справ України 5 вересня 2024 року. Прим. редактора

18

Інтерв’ю Олексія Данілова «Українській правді», опубліковане 5 вересня 2022 року в рамках реконструкції перших годин вторгнення та днів, що передували йому.

19

Оціночну чисельність сил з обох сторін вторгнення взято зі звіту Європейського парламенту, опублікованого в березні 2022 року під назвою «Russia’s War on Ukraine: Military Balance of Power».

20

Інтерв’ю Зеленського Washington Post, опубліковане 16 серпня 2022 року.

21

Розповідь про телефонну розмову Зеленського з президентом Емманюелем Макроном вранці в день вторгнення взята з відеозапису дзвінка, показаного в документальному фільмі 2022 року «Un président, l’Europe et la guerre» (Президент, Європа і війна) режисера Гі Лагаша.

22

На початку березня, на другому тижні вторгнення, на території президентської резиденції в Конча-Заспі знайшли уламки ракети. Зеленський опублікував їхню світлину у соцмережах і підписав: «Мимо».

23

Дмитро Козак — заступник керівника адміністрації Володимира Путіна.

24

Розповідь про телефонну розмову Андрія Єрмака з Дмитром Козаком взято з інтерв’ю Єрмака Washington Post, опублікованого 24 серпня 2022 року в рамках реконструкції вторгнення.

25

Деталі евакуації сім’ї президента з Києва потягом взято з моїх інтерв’ю з трьома посадовцями, які брали участь в евакуації та погодилися обговорити її на умовах анонімності.

26

Опис евакуації президента до бункера взято з моїх інтерв’ю з п’ятьма членами команди Зеленського, які були з ним того дня. Деякі додаткові подробиці щодо умов у бункері надали чиновники, які допомагали його готувати або які жили там із Зеленським під час вторгнення.

27

«Вона відповіла дуже чітко…» — інтерв’ю Давида Арахамії для Washington Post, опубліковане 24 лютого 2023 року в рамках усної історії вторгнення, яку підготувала газета.

28

Про спроби забезпечити захист президентської резиденції мені розповідали численні посадовці, які були свідками цих подій або брали в них участь.

29

Офіційна посада Олексія Арестовича із 1 грудня 2020 року до 17 січня 2023 року — радник Офісу президента з питань стратегічних комунікацій у сфері нацбезпеки та оборони, але тут і далі по тексту автор називає його «президентським речником». Прим. редактора

30

Андрій Смирнов обіймав посаду заступника керівника Офісу президента з 10 вересня 2019 року до 29 березня 2024 року. Прим. редактора

31

Андрій Смирнов, описуючи знищення серверів у будівлі суду, на підтвердження своєї розповіді показав мені фотографії пошкоджень.

32

Про спалення секретних документів у дворі Міністерства оборони мені розповіли два співробітника Генерального штабу, які були свідками події; один з них показав мені фотографії згарищ. Ці та інші посадовці також розповіли про постріли по комплексу Міністерства оборони з веж Мангеттен-Сіті. Під час візиту на місце події я побачив пошкодження, що відповідають їхнім розповідям, зокрема, й в розташованому поруч Міністерстві інфраструктури.

33

Олексій Резніков обіймав посаду міністра оборони України з 4 листопада 2021 року до 5 вересня 2023 року. Прим. редактора

34

У березні 2023 перейменували на проспект Берестейський — Прим. пер.

35

Зрештою, дезертирство серед обласних керівників траплялося набагато рідше за де чиї очікування. Частина тих, хто мав найтісніші історичні зв’язки та прихильність до Москви — як-от мер Харкова, розташованого біля російського кордону, — виявилися найзапеклішими захисниками України.

36

Деталі поїздки директора ЦРУ Вільяма Бернса до Києва у січні 2022 року широко висвітлювали американські медіа, зокрема Washington Post, Wall Street Journal та CNN.

37

Інтерв’ю Зеленського Washington Post, опубліковане 16 серпня 2022 року.

38

Деталі бою за аеропорт у Гостомелі частково взято з реконструкції цих подій РБК-Україна, опублікованої 3 квітня 2023 року.

39

Про реакцію президента на ці події мені розповідали Михайло Подоляк, Денис Монастирський та інші учасники.

40

Подробиці участі Зеленського в саміті ЄС 24 лютого 2022 року частково почерпнуті з висвітлення події виданнями Politico Europe та Washington Post.

41

Про цю заяву Зеленського на саміті лідерів ЄС спочатку повідомили Financial Times та Axios. Пізніше мені її підтвердив, разом з додатковими деталями, Андрій Сибіга та інші помічники Зеленського

42

Звернення Зеленського у пресцентрі, опубліковане на сайті президента 25 лютого 2022 року.

43

Послання Монастирського до сім’ї видобули з його телефону приблизно через одинадцять місяців — після того, як 18 січня 2023 року міністр загинув у катастрофі гелікоптера під Києвом. Дружина, Жанна Монастирська, поділилася зі мною цим записом, і я цитую його тут з її благословення.

44

Відео Зеленського з помічниками було опубліковане в соціальних мережах президента 25 лютого 2022 року.

45

Розповідь про час, коли першій леді Олені Зеленській з дітьми довелося переховуватися, базується на моїх розмовах з нею і на додаткових деталях з її інтерв’ю іншим журналістам, зокрема Шону Вокеру із The Guardian.

46

Інтерв’ю Зеленського українському журналістові Дмитру Гордону для його програми «В гостях у Дмитра Гордона», яка вийшла в ефір у грудні 2018 року.

47

Подробиці про бандитську культуру в Кривому Розі 1980–1990-х років узято з моїх інтерв’ю з Оленою Зеленською та з репортажу на цю тему українського журналіста Самуїла Проскурякова, опублікованого на сайті «Заборона» 15 вересня 2020 року.

48

Розповідь про сімейну історію та дитинство Зеленського взято з моїх інтерв’ю з ним, а додаткові подробиці — з його інтерв’ю Дмитру Гордону в грудні 2018 року та Times of Israel у січні 2020 року.

49

Голодомор забрав від шести до восьми мільйонів життів українців. Прим. редактора

50

Цю та інші цитати про дитинство Зеленського в цьому підрозділі взято з інтерв’ю Зеленського Дмитру Гордону, яке вийшло в ефір у грудні 2018 року.

51

Інтерв’ю Олександра Зеленського українському телеканалу ТСН, показане в сюжеті ТСН про Зеленського у день його інавгурації, 20 травня 2019 року.

52

Олександр Пікалов згадував про свою першу зустріч із Зеленським в інтерв’ю у документальній програмі «Позаочі», яка вийшла на українському телеканалі «Інтер» 2011 року.

53

Зеленський розповів про те, що батько відмовився відпустити його до Ізраїлю, в інтерв’ю у програмі «В гостях у Дмитра Гордона», яке вийшло в ефір у грудні 2018 року.

54

Інтерв’ю Зеленського у документальній програмі «Позаочі», показане 2011 року.

55

Інтерв’ю Олени Зеленської Шону Вокеру із The Guardian, опубліковане 18 червня 2022 року.

56

Репліка Зеленського із серії документального серіалу «Квартал і його команда», який згадано вище.

57

Олександр Масляков помер 8 вересня 2024 року. Прим. редактора

58

Термін, який вона використала, — «холоп» — має в Україні болючу історію. Йдеться про підневільне становище, подібне до рабського, яке московські правителі часів Середньовіччя нав’язували деяким своїм підданим, зокрема, в регіоні Києва. Протягом кількох століть холопом (хлопом) називали людину, яку господар міг купити чи продати, змусити працювати, міг використати для погашення боргів. Сучасна українська мова повернула собі цей термін, відокремивши його від гнітючої історії. Сьогодні слово «хлопець» (маленький хлоп) — це неформальне звертання до людини, особливо до чоловіка, зазвичай дружнє або жартівливе.

59

Персонаж-українець у виконанні Зеленського виголосив цю фразу 11 листопада 2001 року на концерті КВК, де брали участь усі зіркові команди. Відеозапис двогодинного шоу опубліковано на фан-сторінці КВК — KVNbest.ru

60

У книзі «Війна та покарання» (рос. «Война и наказание»), виданій 2023 року, Михайло Зиґар згадує номер, з яким команда Зеленського виступила 20 жовтня 2002 року під час змагань з командою з Москви (с. 213).

61

Зеленський згадував про свій вихід з вищої ліги КВК у Москві під час інтерв’ю у програмі «В гостях у Дмитра Гордона» 2018 року.

62

Олександр Зеленський описував своє ставлення до професійних амбіцій сина в інтерв’ю для документальної програми «Позаочі», яка вийшла в ефір на телеканалі «Інтер» 2011 року.

63

Хуцпа — (англ. chutzpah, івр. חוּצְפָּה від їд. חוצפּה хуцпе — зухвалість, сходить до арам. חצפה — несправедливість) — властивість характеру, яка більш-менш точно визначається словами «зухвалість» або «нахабство» — як у негативному, так і в позитивному сенсі. Визначення взяте з Вікіпедії — Прим. пер.

64

Така цитата Глеба Павловського, політичного радника Кремля на початку 2000-х, про Помаранчеву революцію наведена у книзі Сергія Плохія «Російсько-українська війна» (с. 83).

65

Зеленський казав, що його батьки голосували за партію Януковича, в інтерв’ю у програмі «В гостях у Дмитра Гордона» 2018 року.

66

Зеленський з колегами-коміками виконав цю сатиричну пісню у першому випуску «Вечірнього кварталу», показаному 2005 року.

67

Мати Зеленського, Римма, згадувала свою реакцію на політичну сатиру сина в інтерв’ю для документального серіалу про студію «Квартал 95» — «Квартал і його команда», — знятому студією 2014 року.

68

Деталі про статки Зеленського та використання ним офшорних рахунків широко висвітлювали українські й міжнародні медіа, зокрема РБК-Україна та «Українська правда», а також консорціум інформаційних видань, які опублікували витік фінансових документів Pandora Papers 2021 року.

69

Коментарі Зеленського про власні статки у цьому підрозділі взято з його інтерв’ю 2018 року для програми «В гостях у Дмитра Гордона».

70

Відповідь Зеленського на інформацію про його фінанси, оприлюднену в рамках витоку Pandora Papers, прозвучала в його інтерв’ю каналу ICTV 17 жовтня 2021 року.

71

Деталі виборів 2010 року в Україні взято з публікацій, у яких я висвітлював тодішні президентські перегони для Associated Press у Києві.

72

Про свої напружені взаємини з керівництвом телеканалу «Інтер» і ймовірні спроби Януковича відкупитися 100 мільйонами доларів Зеленський розповів в інтерв’ю 2018 року в програмі «В гостях у Дмитра Гордона».

73

Про те, що Янукович із союзниками за час його каденції вивели з України 100 мільярдів доларів, стверджував виконувач обов’язків генерального прокурора Олег Махніцький в інтерв’ю Reuters, опублікованому 30 квітня 2014 року.

74

Моє інтерв’ю з Януковичем і відповідне висвітлення його президентства були опубліковані в Time у червні 2012 року.

75

Розповідь про Революцію гідності та її наслідки базуються на моїх репортажах з місця подій, опублікованих у низці статей в Time 2014 року.

76

Загальна кількість жертв під час революції зазначена в книзі Сергія Плохія «Російсько-українська війна» (с. 97).

77

Пресконференція Зеленського у грудні 2013 року, присвячена виходу на екрани фільму «Кохання у великому місті 3».

78

У своїй книзі «Zelensky: A Biography», виданій у 2022 році (українське видання — «Зеленський без гриму», 2021), Сергій Руденко описує полеміку навколо жарту про використання поліцейських кийків для виробництва електроенергії (с. 83).

79

Про ставлення «кварталівців» до революції Євген Кошовий розповідав під час нашого інтерв’ю в Києві у червні 2022 року.

80

Олександр Поліщук описував російську окупацію Криму під час нашого інтерв’ю у червні 2022 року, коли працював заступником міністра оборони.

81

Розповідь про моє інтерв’ю з Сергієм Аксьоновим у його штаб-квартирі було опубліковано в Time у березні 2014.

82

Промова Путіна, опублікована на сайті Кремля 18 березня 2014 року.

83

Цю і решту цитат у цьому підрозділі взято з виступу Зеленського в програмі новин ТСН 1 березня 2014 року.

84

Пресконференція Зеленського на Банковій у Києві 3 березня 2022 року.

85

Розповідь про перші дні Зеленського в бункері ґрунтується на моїх інтерв’ю з президентом і працівниками офісу, а також на моїх спостереженнях всередині президентського комплексу під час вторгнення.

86

Валерій Залужний обіймав посаду Головнокомандувача Збройних сил України із 27 липня 2021 року до 8 лютого 2024 року. Прим редактора.

87

Розповідь про військовий командний пункт, де генерал Валерій Залужний жив і працював у перші дні вторгнення, базується на інтерв’ю з ним та його працівниками, а також на світлинах об’єкта, які вони мені показали.

88

Сергій Плохій детально розповідає про окупацію Чорнобильської АЕС у «Російсько-українській війні» (с. 158–159).

89

Дослідження громадської думки в Європі проектом «Євробарометр» було опубліковано 5 травня 2022 року в пресрелізі Європейської комісії під назвою «Eurobarometer: Europeans Approve EU’s Response to the War in Ukraine».

90

Опитування Reuters/Ipsos щодо громадської думки США про вторгнення було опубліковане Reuters 4 березня 2022 року.

91

Промова канцлера Німеччини Олафа Шольца, опублікована на сайті уряду 27 лютого 2022 року.

92

Звернення Зеленського до народу, опубліковане на сайті президента 25 лютого 2022 року.

93

Звернення Зеленського до народу, опубліковане на сайті президента 27 лютого 2022 року.

94

Розповідь про перший раунд переговорів у Білорусі ґрунтується на моїх інтерв’ю з Арахамією та іншими українськими парламентерами.

95

Копія пропозицій України на мирних переговорах потрапила до незалежної російської журналістки Фаріди Рустамової, яка опублікувала їх 22 березня 2022 року у своїй розсилці новин «Faridaily» під назвою «Ukraine’s 10-point Plan».

96

Деталі битви за летовище у Гостомелі частково взято з реконструкції цих подій, яку РБК-Україна опублікувало 3 квітня 2023 року.

97

Генерал Володимир Шаманов в інтерв’ю російській журналістці Оксані Кравцовій, опублікованому на ютубі 22 травня 2022 року.

98

Інтерв’ю Олексія Резнікова українському журналістові Дмитру Комарову для документального серіалу про вторгнення «Рік. За кадром», опублікованого на ютубі 2 травня 2023 року.

99

Незалежні оцінки російських втрат у перші тижні вторгнення надходили з різних джерел — від спецслужб США до західних аналітичних центрів. Я покладався на ретельний аналіз цих чисел, що Ендрю Рот із The Guardian опублікував 22 березня 2022 року під назвою «How Many Russian Soldiers Have Died in the War in Ukraine?».

100

Дмитро Кулеба працював на посаді міністра закордонних справ України з 4 березня 2020 року до 5 вересня 2024 року. Прим. редактора

101

Пауль Ронцгаймер з німецького часопису Bild відвідав пресконференцію Зеленського 3 березня 2022 року і пізніше переповів мені все у деталях. Видання New York Times того ж дня опублікувало про цю подію репортаж Ендрю Крамера під назвою «Behind Sandbags, Ukraine’s Leader Meets the Media».

102

Кирило Тимошенко обіймав посаду заступника керівника Офісу Президента з 21 травня 2019 року до 23 січня 2023 року. Прим. редактора

103

Розповідь про реакцію Банкової на російську окупацію атомної електростанції в Енергодарі 4 березня 2022 року ґрунтується на моїх інтерв’ю з кількома близькими помічниками та радниками Зеленського, зокрема з Андрієм Єрмаком, Кирилом Тимошенком і Сергієм Лещенком.

104

Про державні інвестиції в телеканал «Рада» мені розповів його кореспондент Максим Зборовський, який пізніше став ведучим телемарафону «Єдині новини».

105

Про вплив Офісу Президента на телемарафон мені розповів старший помічник Зеленського Кирило Тимошенко, який курував телемарафон.

106

Ізобель Кошів написала для The Guardian про зародження та складання програми телемарафону в статті, опублікованій 25 травня 2022 року під заголовком «‘Death to the Enemy’: Ukraine’s News Channels Unite to Cover War».

107

Про вживання алкоголю в президентському бункері мені розповідало кілька його мешканців. Старший помічник президента Михайло Подоляк також обговорював цю тему на публічному заході, який я відвідав 11 серпня 2022 року.

108

Військову баладу під назвою «Українська лють» написала, виконала та 7 березня 2022 року опублікувала на своєму каналі в ютубі співачка Христина Соловій. Кліп зібрав мільйони переглядів.

109

Подробиці про те, як депутатки отримували зброю в день вторгнення, розповіли Роман Кравець і Роман Романюк з «Української правди» у реконструкції тих подій, опублікованій 5 вересня 2022 року.

110

Світлини сторінок із щоденника хлопчика оприлюднили 3 травня 2022 року у фейсбуці на сторінці жителя Маріуполя Євгена Сосновського. Ці світлини поширювали в інтернеті, про них писали українські та міжнародні інформаційні видання, зокрема «Радіо Свобода», яке знайшло хлопчика та ідентифікувало його як восьмирічного Єгора Кравцова — про що опублікувало репортаж 22 червня 2022 року.

111

Інтерв’ю Зеленського в ранковому шоу «Сніданок з 1+1» у серпні 2014 року. У цьому інтерв’ю також з’явилася його історія про зустріч із солдатом на Донбасі, якому було важко говорити.

112

Путін заговорив про Новоросію під час щорічної «прямої лінії» 17 квітня 2014 року. Відео та стенограма публікуються на сайті Кремля.

113

Мої матеріали про поширення російського сепаратизму і подальшу війну на сході України з’явилися в серії репортажів у Time навесні та влітку 2014 року.

114

Виступ Путіна в Кремлі 18 березня 2014 року, текст опубліковано на сайті Кремля.

115

Опитування, проведені в лютому 2014 року Київським міжнародним інститутом соціології та Фондом «Демократичні ініціативи імені Ілька Кучеріва», на які посилається Pew Research Center, показали, що ідея об’єднання з Росією не викликала особливого ентузіазму в Україні. Навіть на сході України її підтримували лише близько 26 відсотків опитаних.

116

Сутички в Одесі, в тому числі пожежа в Будинку профспілок, у результаті якої загинуло щонайменше сорок дві людини, були висвітлені в репортажі BBC, опублікованому 6 травня 2014 року під заголовком «How Did Odessa’s Fire Happen?».

117

Зеленський знімав пародійні новини поруч Червоної площі в Москві для багаторічного шоу «Чисто News» у травні 2014 року.

118

Зеленський розповів про свій від’їзд із Росії у 2014 році, а також про розрив особистих і професійних стосунків у Москві під час інтерв’ю 2018 року в програмі «В гостях у Дмитра Гордона», де він також обговорив, як вплинула на його бізнес втрата російського ринку і свою відмову від запрошень на виступи в Росії після анексії Криму.

119

Перші концерти Зеленського в зоні бойових дій широко висвітлювалися в українських медіа в серпні 2014 року, зокрема в репортажі, який вийшов в ефірі ТСН у той час.

120

Зеленський виконував пісню «Я люблю свою батьківщину» (рос. — «Я люблю свою родину») під час поїздок у зону бойових дій 2014 року, а в наступні роки вона стала основним елементом репертуару студії «Квартал 95».

121

Інтерв’ю Зеленського в ранковому шоу «Сніданок з 1+1», яке запросило його розповісти про поїздку на фронт у серпні 2014 року.

122

Сцена, у якій герой Зеленського мріє покосити з кулеметів український парламент, показана у 8-й серії 2-го сезону «Слуги народу».

123

Пресконференція Зеленського у грудні 2013 року, присвячена виходу на екрани фільму «Кохання у великому місті 3».

124

Іван Баканов з 2017 до 2019 року був керівником партії «Слуга народу». Обіймав посаду голови Служби безпеки України із 27 травня 2019 року (в статусі виконуючого обов’язки до 29 серпня 2019 року). Звільнений 17 липня 2022 року. Прим. редактора

125

Про реєстрацію нової політичної партії з назвою «Слуга народу» написала «Українська правда» у грудні 2017 року.

126

Відео з лайкою Ігоря Коломойського було опубліковано на ютуб-каналі «Радіо Свобода» 19 березня 2015 року.

127

Деталі взаємин Зеленського з Коломойським я висвітлював у репортажі для Time, присвяченому президентським виборам в Україні та опублікованому 28 березня 2019 року.

128

Загальнонаціональне опитування, опубліковане 25 вересня 2018 року провідною українською соціологічною групою «Рейтинг», поставило Зеленського на друге місце серед потенційних кандидатів у президенти: він мав підтримку 7,8 % — проти 6,8 % у чинного президента та 13,2 % у Юлії Тимошенко.

129

Українська служба BBC висвітлила скандал із аудіозаписами головного антикорупційного прокурора Назара Холодницького в детальному репортажі, опублікованому 4 квітня 2018 року.

130

Корупційний скандал, пов’язаний з імовірним контрабандним ввезенням та продажем російської військової техніки в Україну, виник у результаті розслідування українського видання Bihus.info, опублікованого 27 лютого 2019 року під заголовком «Армія. Друзі. Бабки».

131

Промова Петра Порошенка на Мюнхенській конференції з питань безпеки 16 лютого 2018 року.

132

У дописі в соціальних мережах з Мюнхенської конференції з безпеки 17 лютого 2018 року міністр закордонних справ України Павло Клімкін поклав відповідальність за скасування мирних переговорів з Росією того дня на «німецьку делегацію» — після того, як міністр закордонних справ Німеччини Зігмар Габріель, ключовий посередник у переговорах, повернувся до Берліна, щоб провести пресконференцію з нагоди звільнення німецького журналіста Деніза Юселя з турецької в’язниці.

133

Наступний раунд мирних переговорів у так званому Нормандському форматі — за участі міністрів закордонних справ Росії, України, Німеччини і Франції — пройшов у Берліні 11 червня 2018 року.

134

Зеленський оголосив у соціальних мережах 13 березня 2019 року — коли його президентська кампанія тривала вже понад три місяці, — що зйомки третього і останнього сезону «Слуги народу» завершилися.

135

Верховна Рада України 17 жовтня 2019 року ухвалила зміни до антикорупційного законодавства, виконавши передвиборчу обіцянку Зеленського: дозволила виплачувати винагороду людям, які викривають корупціонерів.

136

Американський інститут Gallup 21 березня 2019 року опублікував результати міжнародного опитування щодо довіри громадян до уряду під заголовком «World-Low 9 % of Ukrainians Confident in Government».

137

Моє інтерв’ю з Юлією Тимошенко вперше з’явилося в матеріалі, опублікованому в Time 28 березня 2019 року під заголовком «She Was Next in Line to Be the President. He Plays One on TV. Who Will Win Ukraine’s Election?».

138

Прем’єра третього сезону «Слуги народу» відбулася 27 березня 2019 року, про що написала українська служба BBC. Перший тур президентських виборів пройшов за чотири дні, у неділю 31 березня.

139

Згідно з результатами, оголошеними Центральною виборчою комісією України, Зеленський отримав 89 % голосів у Луганську та 87 % у Донецьку. Програв у другому турі лише у Львівській області, де Порошенко отримав 63 % голосів.

140

Сімдесят дев’ять відсотків респондентів висловили довіру Зеленському в опитуванні, яке у вересні 2019 року опублікувала провідна аналітична компанія України Центр Разумкова.

141

За результатами опитування соціологічної групи «Рейтинг», проведеного у червні 2019 року, 65 відсотків опитуваних відповіли, що перше, що має зробити президент для підвищення їхньої довіри до нього, це «закінчити війну на Донбасі».

142

Зеленський сказав це, коли показував свій офіс групі журналістів. Російськомовна служба Deutsche Welle 21 червня 2019 року опублікувала відео цієї екскурсії на своєму каналі в ютубі.

143

Агентство «Інтерфакс-Україна» було серед багатьох українських видань, які повідомили про декларацію про доходи Зеленського 20 травня 2019 року, в день його інавгурації.

144

Про те, що родина Зеленських заплатила за свою нерухомість у Криму ціну, нижчу за ринкову, повідомило 1 травня 2019 року агентство Reuters під заголовком «Exclusive: Wife of Ukraine President-elect Got Penthouse Bargain from Tycoon».

145

Інтерв’ю Олени Зеленської в ранковому шоу «Сніданок з 1+1», опубліковане на сайті телеканалу 25 листопада 2019 року.

146

Зміст телефонної розмови Руді Джуліані з Єрмаком вперше з’явився в моєму репортажі для Time 9 лютого 2021 року. Пізніше CNN випустило в ефір частковий запис розмови.

147

Білий дім опублікував стенограму телефонної розмови Трампа з Зеленським 24 вересня 2019 року.

148

Моє інтерв’ю з Єрмаком вперше було опубліковано в Time 10 грудня 2019 року.

149

Інтерв’ю Зеленського було опубліковано в Time 2 грудня 2019 року. Крім мене, президент запросив трьох журналістів із провідних видань Європи: Le Monde у Франції, Der Spiegel у Німеччині, Gazeta Wyborcza у Польщі.

150

Мій репортаж із Бучі вперше було опубліковано в Time 13 квітня 2022 року.

151

Коротке відео про масове поховання на церковному подвір’ї було опубліковано 12 березня 2022 року на сторінці мешканця Бучі Миколи Кривенка на фейсбуці. Отець Андрій Галавін підтвердив автентичність відео.

152

Наступними місяцями міжнародні медіа висвітлювали численні розслідування російських звірств у Бучі. Третього листопада 2022 року агентство Associated Press опублікувало репортаж під назвою «Crime Scene: Bucha. How Russian Soldiers Ran a ‘Cleansing’ Operation in the Ukrainian City». Двадцять другого грудня 2022 року часопис New York Times опублікував репортаж під заголовком «Caught on Camera, Traced by Phone: The Russian Military Unit That Killed Dozens in Bucha».

153

Дані про втрати, які опублікувала і швидко видалила російська газета «Комсомольська правда», висвітлила газета The Guardian у матеріалі, опублікованому 22 березня 2022 року під заголовком «How Many Russian Soldiers Have Died in the War in Ukraine?».

154

Associated Press опублікувало кількість тіл, знайдених у районі Бучі, у репортажі від 11 серпня 2022 року, з посиланням на міську владу.

155

Фразу про диявола Зеленський сказав 24 лютого 2023 року під час пресконференції, присвяченій першій річниці вторгнення.

156

Американський аналітичний центр «Інститут вивчення війни» (ISW) у своїй оцінці поля бою від 24 серпня 2022 року підрахував, що з 21 березня росіяни втратили в Україні приблизно 45 000 квадратних кілометрів території, що перевищує площу Данії.

157

Промова Зеленського на засіданні Ради безпеки ООН, опублікована на сайті президента 5 квітня 2022 року.

158

Спікер польського Сенату Томаш Гродський у своєму дописі в соціальних мережах 14 квітня 2022 року порівняв Бучу та інші передмістя Києва з біблійною Голгофою.

159

Зеленський докладно розповів про мирні переговори групі незалежних російських журналістів під час інтерв’ю 27 березня 2022 року, про що повідомляється на сайті президента.

160

За повідомленням російського інформаційного агентства «Інтерфакс», про це заявив російський переговорник Олександр Фомін журналістам у Стамбулі 29 березня 2022 року.

161

Олексій Данілов під час спілкування з Washington Post для репортажу, опублікованого 22 лютого 2023 року, розповідав деталі про вечерю Зеленського з помічниками у ситуативній кімнаті того дня, коли президент уперше відвідав Бучу.

162

Зеленський зробив цю заяву українським журналістам 5 квітня 2022 року, про що повідомляється на сайті президента.

163

Мою розповідь про візит Урсули фон дер Ляєн в Україну вперше було опубліковано в Time 28 квітня 2022 року під заголовком «Inside Volodymyr Zelensky’s World».

164

Інтерв’ю Зеленського Паулю Ронцгаймеру з німецького часопису Bild було опубліковано 8 квітня 2022 року.

165

Виступ Путіна на пленарному засіданні Петербурзького міжнародного економічного форуму 7 червня 2019 року, опублікований на сайті Кремля.

166

Дані Міжнародного валютного фонду показали, що з 2013 по 2015 рік економіка України скоротилася вдвічі — і 2019 року ще далеко не відновилася.

167

Про відведення військ на початку каденції Зеленського Hromadske повідомляло у матеріалі, опублікованому 27 червня 2019 року під заголовком «Ukraine’s WarTorn Stanytsia Luhanska Sees Historic Separation of Forces».

168

Організація з безпеки і співробітництва в Європі підтвердила виведення військ у рамках своєї моніторингової місії на сході України у спеціальному звіті, опублікованому 30 червня 2019 року.

169

Посол США Вільям Тейлор розповів мені, що давав цю пораду Зеленському 2019 року. Девід Іґнатіус у колонці Washington Post, опублікованій 30 листопада 2021 року, також цитує цю пораду Тейлора Зеленському.

170

Богдан Яременко був головою Комітету Верховної Ради України з питань зовнішньої політики та міжпарламентського співробітництва з 29 серпня 2019 року до 17 січня 2020 року, до 29 жовтня 2024 року входив до складу цього комітету. Прим. редактора

171

Зеленський сказав це 17 липня 2019 року в одному зі своїх відеоблогів на ютубі.

172

Інформаційне агентство УНІАН висвітлило загибель чотирьох українських морських піхотинців і подальшу телефонну розмову між Путіним і Зеленським у репортажі, опублікованому 7 серпня 2019 року.

173

Серед багатьох видань, які висвітлювали обмін в’язнями, був часопис New York Times з репортажем від 7 вересня 2019 року.

174

Deutsche Welle повідомила про звільнення Росією трьох українських військово-морських кораблів у сюжеті, опублікованому 18 листопада 2019 року.

175

Порошенко описав свої мирні плани в нашому інтерв’ю для статті, опублікованій в Time 12 червня 2014 року під заголовком «Petro Poroshenko: Man in the Middle». Ця стаття також містить мій репортаж про зіткнення на Донбасі тієї весни.

176

Промова Байдена у Верховній Раді 9 грудня 2015 року доступна в архівах Білого дому часів Обами.

177

Опитування громадської думки на окупованих частинах Донбасу були проведені 2019 року Центром східноєвропейських і міжнародних досліджень (ZOiS) у Берліні, директорка якого Гвендолін Зассе описала результати та методологію у звіті, опублікованому 14 жовтня 2019 року у виданні The Conversation.

178

Інтерв’ю, яке Зеленський дав мені та трьом європейським журналістам 30 листопада 2019 року.

179

Пресконференція Зеленського щодо його планів впровадження Мінських угод відбулася у Києві 1 жовтня 2019 року.

180

Інтерв’ю, яке Зеленський дав мені та трьом європейським журналістам 30 листопада 2019 року.

181

Вислів російською — «было гладко на бумаге, да забыли про овраги» — походить із сатиричного вірша, який Лев Толстой написав під час своєї солдатської служби у Кримській війні. Ця війна завершилася 1856 року Паризьким миром, принизливою капітуляцією Російської імперії. У вірші Толстого рядок про папір та яри стосується планів битви, які складали в штабах некомпетентні російські офіцери, а їхні солдати надто пізно розуміли, що ті мапи мають мало спільного з реальним рельєфом поля бою.

182

Репортаж New York Times про те, як Зеленський тримався в Парижі, було опубліковано 9 грудня 2019 року під заголовком «In First Meeting With Putin, Zelensky Plays to a Draw Despite a Bad Hand».

183

Верховна Рада ухвалила 12 грудня 2019 року закон, продовживши терміни тимчасової «місцевої автономії» на окупованих частинах Донбасу на один рік, а Зеленський підписав цей закон наступного тижня, щоб «сприяти мирному врегулюванню ситуації» в цих регіонах, згідно із заявою, опублікованою на сайті президента 18 грудня 2019 року.

184

Deutsche Welle повідомила про вирішення фінансової суперечки України з Росією у публікації від 21 грудня 2019 року під назвою «Gazprom to Pay $2.9 Billion in New Ukraine Gas Deal».

185

Агентство Reuters написало про новий п’ятирічний газовий контракт 30 грудня 2019 року, під заголовком «Russia, Ukraine Clinch Final Gas Deal on Gas Transit to Europe».

186

П’ятого лютого 2022 року Hromadske повідомляло про те, що Верховна Рада відхилила законопроект, який дозволив би виплачувати пенсії на окупованих територіях Донбасу.

187

Про парламентське голосування щодо виборів на Донбасі повідомлялося на сайті Верховної Ради 15 липня 2020 року, а повне відео цього засідання опубліковане на ютуб-каналі телеканалу «Рада». Повний текст закону, зареєстрованого під номером 795-IX і підписаного спікером Дмитром Разумковим, також був розміщений на сайті парламенту.

188

Зеленський розповів мені про те, як не зміг у 2019–2020 роках забезпечити тривалий мир на Донбасі, під час нашого інтерв’ю 14 листопада 2022 року.

189

Одним із багатьох видань, що висвітлювали участь Віктора Медведчука в кампанії держави проти радянських дисидентів, був часопис New York Times. Публікація 2015 року зазначає: «Вважається, що своєю участю в радянських репресіях проти дисидентів напередодні Олімпіади 1980 року він долучився до смерті українського поета і борця за права людини Василя Стуса». Медведчук, який був призначеним державою адвокатом Стуса, довгий час заперечував допомогу владі в переслідуванні Стуса.

190

Мій репортаж про відносини між Путіним і Медведчуком, а також про роль цих стосунків у вторгненні в Україну вперше було опубліковано в Time 2 лютого 2022 року під назвою «The Untold Story of the Ukraine Crisis».

191

Російський телеканал LifeNews опублікував відео про візит Путіна на віллу родини Медведчуків у Криму в липні 2012 року; це відео транслювалося багатьма українськими телеканалами.

192

Українська служба «Радіо Свобода» 21 лютого 2017 року опублікувала детальне розслідування про участь Медведчука в торгівлі енергоносіями.

193

Мова йде про телеканали 112, NewsOne, ZIK. У лютому 2021 року їхнє мовлення було припинено відповідно до рішення РНБО про накладення санкцій та указу президента.

194

Про ізоляцію Путіна на Валдаї розповів журналіст і письменник Михайло Зиґар у статті для New York Times, опублікованій 10 березня 2022 року під заголовком «How Vladimir Putin Lost Interest in the Present».

195

Плани будинку та інші деталі маєтку Путіна на Валдаї були опубліковані 15 квітня 2021 року Фондом боротьби з корупцією — групою активістів під керівництвом дисидента Олексія Навального.

196

Про це Зеленський написав у своєму офіційному каналі в телеграмі 7 жовтня 2020 року.

197

В опитуванні, опублікованому 20 жовтня 2020 року, група «Рейтинг» виявила, що 16,7 % з тих, хто планує взяти участь у виборах, мають намір віддати свій голос за партію Зеленського «Слуга народу».

198

Згідно зі статистикою, опублікованою довідковим сайтом Worldometer, число смертей від COVID-19 в Україні в середині грудня 2020 року сягнуло 15 000.

199

Згідно з доповіддю, опублікованою у січні 2022 року, Управління Верховного комісара ООН з прав людини оцінило загальну кількість загиблих у війні на Донбасі з 2014 по 2021 рік у межах від 14 200 до 14 400 осіб.

200

Американська компанія Pfizer та німецька BioNTech оголосили 9 листопада 2020 року, що їхня вакцина-кандидат виявилася ефективною проти COVID-19.

201

Про це Зеленський заявив у телеінтерв’ю німецькому телеканалу ZDF 13 жовтня 2022 року.

202

Українське видання «Цензор. НЕТ» 5 червня 2020 року опублікувало на своєму ютуб-каналі відео, де детально розповіло про те, як телеканал Коломойського почав критикувати Зеленського.

203

Згідно з опитуванням групи «Рейтинг», яке було опубліковане 23 грудня 2020 року, рейтинг схвалення президента стабільно знижувався з весни, і наприкінці року 65 % респондентів висловили невдоволення його управлінням.

204

Агентство «Інтерфакс-Україна» повідомило 28 грудня 2020 року, що партія Медведчука випередила партію Зеленського в опитуваннях; агентство посилалося на два незалежні дослідження, проведені приблизно в той час.

205

Дмитро Разумков був спікером Верховної Ради України з 29 серпня 2019 до 7 жовтня 2021 року. Прим. редактора

206

Разумков зустрівся зі мною для інтерв’ю у своєму кабінеті у Верховній Раді 6 жовтня 2021 року, за день до того, як парламентська більшість Зеленського проголосувала за відставку Разумкова з посади спікера.

207

Зеленський розповів мені про свій юридичний наступ на Медведчука під час нашого інтерв’ю 9 квітня 2021 року.

208

Про це заявив речник ЄС із питань зовнішньої та безпекової політики Петер Стано в інтерв’ю «Інтерфакс-Україна» 3 лютого 2021 року, наступного дня після запровадження санкцій проти телеканалів Медведчука.

209

Заяву посольства США у Києві у відповідь на санкції проти активів Медведчука було опубліковано у твіттері 20 лютого 2021 року.

210

Брифінг із високопосадовцями Державного департаменту навесні 2021 року.

211

Про заяву Путіна у відповідь на санкції повідомили ТАСС та інші російські державні медіа 17 лютого 2021 року.

212

Санкції на Медведчука та його дружину було накладено указом № 64/2021, опублікованим на сайті президента 19 лютого 2021 року і підписаним Олексієм Даніловим, секретарем Ради національної безпеки і оборони України.

213

Мова йде про українську частину трубопроводу «Самара — Західний напрямок», якою до України імпортували дизельне паливо. Прим. редактора

214

Заява про проведення позачергових російських військових навчань з’явилася вранці 21 лютого 2021 року щонайменше на двох сайтах Міністерства оборони — structure.mil.ru і function.mil.ru; також була поширена кількома каналами та блогами в Росії та Білорусі. Серед небагатьох українських новинних сайтів, які підхопили цю новину, був NV.ua, який того ж вечора опублікував повідомлення про російські навчання, посилаючись на пресслужбу Міністерства оборони Росії.

215

Згідно з міжнародним правом, ця зброя вже багато десятиліть заборонена. Російські війська використовували її на сході України протягом усієї війни.

216

Девіз Центру розмінування 2641 «Помилка — не варіант» з’явився англійською мовою (Mistake is not an option) у вигляді банера на сторінці Центру у фейсбуці приблизно під час бою під Шумами.

217

Розповідь про перестрілку в Шумах ґрунтується на моєму візиті до місця події та на інтерв’ю з військовими, які брали участь в офіційному розслідуванні інциденту, зокрема з генералом Русланом Хомчаком, який керував розслідуванням. Скорочений варіант цієї розповіді вперше було опубліковано в Time 12 квітня 2021 року.

218

Цю заяву Зеленського було опубліковано на його офіційному каналі в телеграмі 26 березня 2021 року, її цитували в своїх репортажах «Інтерфакс-Україна» та інші видання.

219

Виступ генерала Хомчака на позачерговій сесії парламенту і подальші дебати було опубліковано на сайті Верховної Ради 30 березня 2021 року.

220

Шістдесят три відсотки респондентів висловили недовіру Зеленському в опитуванні, опублікованому 16 березня 2021 року Центром Разумкова.

221

Про це висловлювання Зеленського під час розмови з Єнсом Столтенбергом повідомило агентство Reuters 6 квітня 2021 року з посиланням на заяву президента.

222

Заяву речника Кремля Дмитра Пєскова опублікували 6 квітня 2021 року в статті The Guardian.

223

Розповідь про мою подорож із Зеленським на Донбас уперше було опубліковано в Time 12 квітня 2021 року.

224

У вересні 2024 місто перейменували на Сіверськодонецьк — Прим. пер.

225

Ігор Бєзлєр, командир сепаратистів, відомий як Бєс, вихвалявся стратами Шону Вокеру в інтерв’ю The Guardian, опублікованому 29 липня 2014 року.

226

Розповідь про мою зустріч із російським бойовиком на прізвисько Бабай вперше було опубліковано в Time 23 квітня 2014 року.

227

Агентство «РБК-Україна», посилаючись на опитування Центру Разумкова, повідомило 16 березня 2021 року, що підтримка Зеленського серед опитуваних зросла на кілька пунктів і сягнула показника 25 %.

228

Розповідь про призначення генерала Залужного було опубліковано в моєму нарисі про нього в Time 26 вересня 2022 року, стаття написана у співпраці з моєю колегою Верою Берґенґруен.

229

Людина, яка розповіла авторові про цей епізод — Людмила Долгоновська. В оригіналі автор використовує слово daisy (стокротка/ромашка), утім Людмила в подкасті «Здоровий глузд» від «Громадського радіо» каже, що то були кульбабки, а не ромашки — Прим. пер.

230

Генерал Залужний уперше виступив із публічною промовою як головнокомандувач Збройних сил 22 серпня 2021 року, на військовому форумі «Україна 30. Захисники». Форум транслювали наживо на ютубі.

231

Зауваження Зеленського щодо традицій військових парадів прозвучало у короткому відео, опублікованому на його сторінці у фейсбуці 9 липня 2019 року.

232

Промову Зеленського на День Незалежності разом із відео параду було опубліковано на сайті президента 24 серпня 2021 року.

233

Зауваження Залужного на закритій нараді було опубліковано в соціальних мережах учасників, зокрема на фейсбуці у дописі пресофіцера Міністерства оборони Олексія Годзенка 28 вересня 2021 року.

234

На сайті Президента України зазначено, що угоду (Меморандум) 29.09.21 підписували з генеральним директором компанії Baykar, Халуком Байрактаром. Розробником дронів і технічним директором Baykar (а також зятем президента Туреччини) є молодший брат Халука, Сельчук. Про нього в офіційному повідомленні про підписання угоди не згадано, і на офіційних світлинах Сельчука немає. Утім, він міг бути присутнім поза кадром, і саме через це, імовірно, автор про нього згадує — Прим. пер.

235

Висловлювання Зеленського під час церемонії підписання Меморандуму про співпрацю з турецьким виробником «Байрактарів» було опубліковано на сайті президента 29 вересня 2021 року.

236

Стаття «Drones in the Nagorno-Karabakh War: Analyzing the Data», написана Eado Hecht і опублікована у часописі Military Strategy Magazine, том 7, число 4, зима 2022, с. 31–37.

237

Про перше застосування Україною дронів «Байрактар» (Bayraktar TB2) у бойових діях на Донбасі повідомила 27 жовтня 2021 року газета Kyiv Post; у публікації є аеровідео атаки, надане Генеральним штабом Збройних сил України.

238

Коментар речника Кремля Дмитра Пєскова щодо удару безпілотника повідомило агентство Reuters 27 жовтня 2021 року.

239

Коментар Зеленського щодо удару безпілотника було опубліковано на сайті президента 29 жовтня 2021 року.

240

Держсекретар США Ентоні Блінкен зустрівся із Зеленським 2 листопада 2021 року на кліматичному саміті у Глазго, Шотландія, і попередив про ймовірність вторгнення, згідно з коментарями Блінкена для Washington Post, опублікованими 16 серпня 2022 року. Українські чиновники, які тоді отримали ці попередження, розповіли мені, що американці оцінили ймовірність вторгнення у 75–80 %.

241

В опублікованому у 1988 році романі, продовженні «Полювання за „Червоним жовтнем“», аналітик ЦРУ Джек Раян намагається врятувати найцінніше джерело ЦРУ в радянському Міністерстві оборони — героя війни під кодовим псевдо Кардинал, який десятиріччями передавав американцям військові та політичні таємниці.

242

Заступник міністра закордонних справ Росії Сергій Рябков зробив цю заяву в інтерв’ю для державного агентства новин ТАСС, опублікованому 9 січня 2022 року.

243

Це зауваження високопоставленого чиновника адміністрації Байдена вперше з’явилося в передовиці Time, опублікованій 2 лютого 2022 року та підготовленій за сприяння моїх колег у Вашингтоні Браяна Беннета, В. Дж. Генніґана і Ніка Поплі.

244

Агентство Reuters повідомило 14 лютого 2022 року, що через побоювання російського вторгнення в Україну ціни на нафту досягли максимуму за останні сім років — майже 100 доларів за барель.

245

За період 10 січня 2022 року — 1 лютого 2022 року курс гривні до американського долара, встановлений НБУ, коливався в межах приблизно 27,5–28,5 грн, Євро — 31,1–31,8 грн. Станом на 23 лютого 2022 року офіційні курсі, встановлені НБУ, становили приблизно 29 грн. за долар та приблизно 33 грн. за Євро. Прим. редактора

246

Згідно з опитуванням, опублікованим Київським міжнародним інститутом соціології, на початку грудня свою готовність проголосувати за Зеленського на президентських виборах висловило 20 % респондентів загальнонаціонального опитування — порівняно з 23 % у червні.

247

В опитуванні, яке Київський міжнародний інститут соціології провів і опублікував на своєму сайті 20–21 січня, майже половина респондентів (49,5 %) назвали справу проти Порошенка політичним переслідуванням.

248

У дописі, опублікованому в соцмережах 17 січня 2022 року, колишній прем’єр-міністр Швеції Карл Більдт засудив звинувачення проти Порошенка як «явно політичні» і «вкрай шкідливі» для згуртованості України.

249

Зеленський 21 грудня 2021 року прокоментував звинувачення проти Порошенка під час брифінгу для преси, відео якого було опубліковано на ютуб-каналі NV.ua.

250

Цю заяву Зеленський зробив на пресконференції для іноземних медіа 28 січня 2022 року, про що повідомляло агентство Reuters і публікація на сайті президента.

251

Цю заяву Зеленський зробив на пресконференції для іноземних медіа 28 січня 2022 року, про що повідомляло агентство Reuters і публікація на сайті президента.

252

У заяві в соціальних мережах 11 лютого 2022 року міністр оборони Олексій Резніков оголосив про прибуття 1300 тонн військової допомоги від США.

253

Британський телеканал Sky News повідомив 20 січня 2022 року про «приховане, але помітне нарощування» британської військової допомоги Україні, зокрема, про 2000 протитанкових ракет.

254

Коментарі Резнікова у Верховній Раді потрапили в заголовки новин по всьому світу, включаючи Associated Press 25 січня 2022 року.

255

Відеозвернення Зеленського на сайті президента було висміяно 24 січня 2022 року в їдкому репортажі на «5 каналі», який належить Петру Порошенку.

256

Гасло «Keep calm and visit Ukraine» з’явилося на державному туристичному порталі 27 січня 2022 року.

257

Знаменита промова Путіна на Мюнхенській конференції прозвучала 10 лютого 2007 року і була опублікована на сайті Кремля.

258

Після спілкування з Байденом по телефону та обговорення цих прогнозів Зеленський вирішив не ставитися до них серйозно. Запропонував українцям о десятій ранку дня «Д» вивісити з вікон прапори та усім разом заспівати гімн. «Нам кажуть, що 16 лютого стане днем нападу, — звернувся він по телебаченню до народу. — Ми зробимо його днем єднання».

259

Повну промову Зеленського можна знайти у відео на сайті президента, опублікованому 19 лютого 2022 року.

260

У заяві, опублікованій в соціальних мережах 20 січня 2022 року, Зеленський відповів на фразу Байдена про «незначне вторгнення».

261

Промову Путіна було опубліковано на сайті Кремля 21 лютого 2022 року.

262

Промова Зеленського з’явилася на сайті президента незадовго до третьої години ночі 22 лютого 2022 року.

263

Цю заяву Зеленський зробив в інтерв’ю для Washington Post, опублікованому 16 серпня 2022 року.

264

Оголошення Даніловим надзвичайного стану транслювали наживо з президентського пресцентру 23 лютого 2022 року.

265

Звернення Зеленського до російського народу було опубліковано на сайті президента у вечір проти вторгнення.

266

13 квітня 2014 року бойовики захопили будівлю міської ради. Місто було звільнене 13 червня 2014 року. Прим. редактора

267

У розслідуванні Associated Press про російський авіаудар по театру в Маріуполі, опублікованому 4 травня 2022 року, було підраховано, що всередині і зовні будівлі в результаті удару загинуло 600 осіб.

268

Речник військового командування проросійських сепаратистів у Донецьку Едуард Басурін під час інтерв’ю на російському державному телебаченні закликав до використання хімічної зброї на «Азовсталі», про що 12 квітня 2022 року повідомила газета Kyiv Post.

269

Путін віддав наказ заблокувати «Азовсталь» під час зустрічі з міністром оборони, відеозапис якої було опубліковано на сайті Кремля 21 квітня 2022 року.

270

Генерал Залужний згадував своє спілкування з матір’ю загиблого пілота в інтерв’ю журналісту Дмитру Комарову для документального серіалу «Рік. За кадром». Ця серія вийшла в ефір 12 травня 2023 року.

271

Зеленський оголосив про початок битви за Донбас у промові 18 квітня 2022 року, відео якої було опубліковано на сайті президента.

272

Марк Рютте став Генеральним секретарем НАТО 1 жовтня 2024 року. Прим. редактора.

273

Звернення Зеленського було опубліковано на сайті президента 19 квітня 2022 року.

274

За оцінкою поля бою, яку виконав і опублікував 14 травня 2022 року на своєму сайті Інститут вивчення війни (ISW), під час спроби перетнути міст через Сіверський Донець під українським вогнем могло загинути 485 російських військових і бути знищено 80 одиниць військової техніки.

275

В інтерв’ю для Newsmax, опублікованому 31 травня 2022 року, Зеленський назвав свою оцінку втрат у битві за Донбас: від шістдесяти до ста українських солдатів щодня гинуло і близько п’ятисот отримувало поранення.

276

Ллойд Остін виступив 25 квітня 2022 року перед групою журналістів, яких, наскільки відомо, попросили не розголошувати їхнє точне місцезнаходження на сході Польщі.

277

Ентоні Блінкен, стоячи поряд із міністром Остіном, зробив це зауваження під час того самого брифінгу, який транслювали по телебаченню 25 квітня 2022 року.

278

Генерал Марк Міллі зробив цю заяву 3 травня 2022 року під час слухань у підкомітеті з питань оборони комітету Сенату США з асигнувань.

279

Зеленський описував свій гардероб Дмитрові Комарову під час екскурсії четвертим поверхом президентської резиденції; сюжет увійшов до документального фільму «Рік. За кадром» від 24 лютого 2023 року.

280

Лист Іллі Яшина було опубліковано в Time 10 лютого 2023 року під заголовком «A Message to the World from Inside a Russian Prison».

281

Журналісти української агенції «Слідство. Інфо» потрапили до маєтку Медведчука та опублікували про це відеорепортаж 13 березня 2022 року.

282

Спогади Джилл Байден про зустріч із першою леді України було опубліковано в Time 13 квітня 2023 року.

283

Стаття про Олену Зеленську, опублікована у The Guardian 18 червня 2022 року, містила фото її випадкової зустрічі з чоловіком у коридорах президентського комплексу.

284

Олена Зеленська та президент дали спільне інтерв’ю програмі Piers Morgan Uncensored («Пірс Морган без цензури»), яке було опубліковане на ютуб-каналі програми 27 липня 2022 року.

285

Розповідь про поїздку Зеленського потягом до півдня України ґрунтується на моїх інтерв’ю з його супутниками і на моєму досвіді подорожі з президентом на південний фронт тим самим потягом кілька місяців по тому.

286

Інтерв’ю Дениса Прокопенка «Українській правді» було опубліковано 8 травня 2022 року.

287

Точна цитата Прокопенка із інтерв’ю Українській правді: «Але на даний момент — нехай це грубо звучить — ми віддані самі собі». Прим. редактора

288

Про закрите соціальне дослідження, проведене адміністрацією президента, розповіла «Українська правда» у статті від 21 квітня 2022 року під назвою «Політика під час війни: як Зеленський знищує конкурентів».

289

Згідно з опитуванням групи «Рейтинг», станом на 1 березня 2022 року рейтинг Зеленського становив 93 %.

290

Книга Людмили Долгоновської «Залізний генерал. Уроки людяності» вийшла друком у видавництві Віват у серпні 2024 року. Прим. редактора

291

Щонайменше три телеканали — «Еспресо», «Прямий» та «5 канал» — були відключені від мовлення у квітні 2022 року, про що телеканали надіслали відкритий лист до Офісу Президента.

292

Це зауваження Арахамія зробив 22 серпня 2022 року під час форуму для військових ветеранів «Захисники. Перекличка», який проходив у залі під монументом «Батьківщина-мати» і який я також відвідав. Повний відеозапис форуму згодом було розміщено на ютуб-каналі Міністерства у справах ветеранів.

293

Моє інтерв’ю з Оленою Зеленською було опубліковано в Time 7 липня 2022 року.

294

Зеленський прокоментував анулювання паспортів Коломойського та Геннадія Корбана 28 липня 2022 року під час публічної церемонії в Марийському палаці, на якій я був присутній.

295

Згідно з повідомленнями УНІАН та інших медіа, так Олексій Арестович 9 травня 2022 року в інтерв’ю наживо пояснив невдачу з підривом Чонгарського моста.

296

Зеленський розкритикував одного з провідних українських журналістів Савіка Шустера під час телевізійної пресконференції 26 листопада 2021 року, про що повідомляли УНІАН та інші медіа.

297

Матеріали мого інтерв’ю з генералом Залужним були використані в статті Time, опублікованій 26 вересня 2022 року, яку я написав у співпраці з Верою Берґенґруен.

298

Телеканал NBC News повідомив 31 жовтня 2022 року, що в червні Байден втратив самовладання під час телефонної розмови із Зеленським. Телеканал посилався на чотирьох осіб, знайомих із деталями розмови.

299

Віктор Орбан виступив із цією промовою 23 липня, під час візиту до Румунії, про що повідомляли «Радіо Свобода» та інші медіа.

300

Кирило Буданов сказав це в інтерв’ю Yahoo News, опублікованому 6 травня 2023 року.

301

Буданов у телевізійному інтерв’ю Дмитру Комарову для серії документального серіалу «Рік. За кадром», показаної 19 травня 2023 року.

302

Заступник голови ГУР Вадим Скібіцький розповів про плани відомства щодо вбивства — в інтерв’ю німецькій газеті Welt, опублікованому 25 травня 2023 року.

303

Газета New York Times, посилаючись на неназваних американських чиновників, повідомила 5 жовтня 2022 року, що американські спецслужби вважають, що «частина українського уряду» замовила вбивство Дар’ї Дугіної.

304

Зеленський зробив це попередження у щовечірньому зверненні 21 серпня 2022 року, за три дні до Дня Незалежності.

305

Олександр Сирський отримав посаду Головнокомандувача Збройних сил України 8 лютого 2024 року. Прим. редактора

306

Міністерство оборони Росії оголосило про відхід із Харківської області в заяві від 10 вересня 2022 року, про що повідомляли «Інтерфакс» та інші медіа.

307

Заклик Зеленського збільшити військову допомогу на тлі Харківського наступу прозвучав у відеозверненні, опублікованому на сайті президента 19 вересня 2022 року.

308

Адміністрація Найдена оголосила про додаткову військову допомогу Україні у заяві, опублікованій 8 вересня 2022 року на сайті Державного департаменту.

309

Російський експерт і політолог Олександр Казаков на російському телеканалі НТВ під час токшоу зробив це зауваження, яке було опубліковане на сайті НТВ 9 вересня 2022 року.

310

Промова Путіна про анексію, опублікована на сайті Кремля 30 вересня 2022 року.

311

Про вбивства проросійських чиновників на окупованих територіях повідомило видання The Moscow Times у статті, опублікованій 1 вересня 2022 року.

312

Указ № 679 був опублікований на сайті президента 30 вересня 2022 року.

313

Зеленський відкинув ідею переговорів із Путіним в інтерв’ю німецькому телеканалу ZDF, яке вийшло в ефір 12 жовтня 2022 року.

314

У дописі в соціальних мережах 30 вересня 2022 року Михайло Подоляк порівняв оточення російських військ у Лимані з оточенням українських сил в Іловайську вісім років тому, зазначивши щодо бійні в Іловайську: «Росія порушила своє слово. Колону розстріляли. Сьогодні [Росії] доведеться просити про вихід із Лиману».

315

Видання New York Times 17 листопада 2022 року опублікувало детальну реконструкцію бомбардування Кримського мосту, яке сталося попереднього місяця.

316

Відеозвернення Зеленського поруч з іранським дроном було опубліковано на ютуб-каналі президента 27 жовтня 2022.

317

Ігор Гіркін розкритикував обмін бранцями в дописі на своєму каналі в телеграм 22 вересня 2022 року.

318

Посольство США у Києві оголосило про додатковий пакет військової допомоги у заяві на своєму сайті 4 листопада 2022 року, під час візиту Джейка Саллівана.

319

Коментарі Зеленського про Путіна опублікувало у своєму репортажі агентство Reuters 4 жовтня 2022 року — у день, коли заборона Зеленського на переговори з Путіним набула чинності.

320

Заяву G7 було опубліковано на сайті Держдепартаменту США 4 листопада 2022 року.

321

Звернення Зеленського після зустрічі з Салліваном було опубліковано на ютуб-каналі президента ввечері 4 листопада 2022 року.

322

Фраза Зеленського з відеозвернення, опублікованого на ютуб-каналі президента 9 листопада 2022 року.

323

Заяву Сергія Суровікіна про відступ із Херсона опублікували 9 листопада 2022 року численні пропагандистські видання Росії.

324

Обережну відповідь на відступ росіян Зеленський озвучив у відеозверненні, опублікованому на ютуб-каналі президента 9 листопада 2022 року.

325

Репортаж про мою поїздку із Зеленським до Херсона було опубліковано в Time 7 грудня 2022 року.

326

Цю фразу Путін використав на брифінгу з російськими журналістами у Сочі 31 жовтня 2022 року, про що повідомляється на сайті Кремля.

327

Ці хвалебні коментарі на адресу Зеленського Євген Пригожин висловив у заяві для журналістів, розміщеній на сторінці його кейтерингової компанії «Конкорд» у соціальній мережі «Вконтакте» 31 жовтня 2022 року, про що повідомили «Московський комсомолець» та інші російські медіа.

328

Генерал Міллі закликав до переговорів під час виступу в Економічному клубі Нью-Йорка 9 листопада 2022 року, про це повідомила американська радіокомпанія NPR та опублікував сюжет на своєму ютуб-каналі Економічний клуб.

329

8 грудня 2024 року президент Зеленський повідомив офіційну цифру — з початку повномасштабного вторгнення загинули приблизно 43 тисячі українських військових. Прим. редактора

330

Відповідь генерала Залужного на заклики до переговорів із Росією з’явилася в розшифровці його телефонної розмови з генералом Міллі, опублікованій на офіційній сторінці українського Генштабу у фейсбуці 14 листопада 2022 року.

331

Телерадіокомпанія BBC повідомила про спосіб подорожі Зеленського до США у статті, опублікованій 23 грудня 2022 року під заголовком «США захищали від атаки Росії. Як Зеленський добирався до Вашингтона і назад».

332

Генеральний директор Укрпошти Ігор Смілянський розповів мені про цей інцидент в інтерв’ю.

333

Про розбіжності між Зеленським і Залужним щодо стратегії в Бахмуті повідомило видання Bild у статті, опублікованій 6 березня 2023 року під заголовком «Selenskyj streitet mit wichtigstem General!»

334

Про зауваження Бена Воллеса написало видання New York Times 12 липня 2023 року.

335

Під час перекладу книги я зверталася до тих джерел автора, які є в онлайн-доступі; вони неабияк допомагали мені в роботі. В оригіналі у примітках до джерел подекуди траплялися неточні (на день-два) дати або інші незначні помилки. Тому в перекладі примітки мінімально змінені та несуттєво відрізняються від оригіналу — Прим. пер.

Content

Саймон Шустер
Шоумен

МАПИ

ПРОЛОГ

ЧАСТИНА I

РОЗДІЛ 1. СВІТАНОК

РОЗДІЛ 2. ЦІЛЬ

РОЗДІЛ 3. БАНДИТСЬКЕ МІСТО

РОЗДІЛ 4. ПАН ЗЕЛЕНИЙ

РОЗДІЛ 5. АНЕКСІЯ

ЧАСТИНА II

РОЗДІЛ 6. БИТВА ЗА КИЇВ

РОЗДІЛ 7. БУНКЕР

РОЗДІЛ 8. БІЛИЙ АРКУШ

РОЗДІЛ 9. ФАВОРИТ

РОЗДІЛ 10. НЕ ДОВІРЯТИ НІКОМУ

ЧАСТИНА III

РОЗДІЛ 11. ЦЕРКОВНЕ ПОДВІР’Я

РОЗДІЛ 12. ТРОЯНСЬКИЙ КІНЬ

РОЗДІЛ 13. КНЯЗЬ ТЕМРЯВИ

РОЗДІЛ 14. ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО РАҐНАРОКУ

РОЗДІЛ 15. СТРІЛЯТИ НА ЗНИЩЕННЯ

РОЗДІЛ 16. ЗАМЕТІЛЬ

ЧАСТИНА IV

РОЗДІЛ 17. БИТВА ЗА ДОНБАС

РОЗДІЛ 18. НА ПОВЕРХНІ ЗЕМЛІ

РОЗДІЛ 19. ПОВЕРНЕННЯ ПОЛІТИКИ

РОЗДІЛ 20. ДЕНЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ

РОЗДІЛ 21. КОНТРУДАР

РОЗДІЛ 22. ЗВІЛЬНЕННЯ

ЕПІЛОГ

ПОДЯКИ

ПРИМІТКИ ДО ДЖЕРЕЛ

АЛФАВІТНИЙ ПОКАЖЧИК

ПРО АВТОРА

Примітки