Harisons Harijs

Ētikas speciālists. (Morālists. , Ētikas inženieris.)

Harijs Harisons

Ētikas speciālists. (Morālists. , Ētikas inženieris.)

.

.

.

1. nodaļa

- Mirklīti. – Jazons novērsās no ekrāna un izšāva uz uzbrūkošo ragdegunu. - Nē, ne ar ko svarīgu aizņemts neesmu... Iespējams... Jā, tūlīt būšu. - Viņš izslēdza vizifonu, un radista seja pazuda no ekrāna.

Ragdeguns agonijā neganti iekodās garām ejošā Jazona zābaka elastīgajā metālā un tas ar kājas spērienu ietrieca briesmoni džungļos.

Perimetra sargtornī bija tumšs, vājš spīdums nāca tikai no darba aizsardzības ekrāniem. Meta uzsmaidīja un visu uzmanību atkal pievērsa ekrāniem.

- Eju uz radiosakaru centru, - sacīja Jazons,  - orbītā atrodas kuģis, mēģina sarunāties radistam nesaprotamā valodā. Varbūt varu palīdzēt.

- Pasteidzies, - Meta īsi teica un uz mirkli pieglaudās Jazonam. Skaistas un spēcīgas rokas apvijās ap kaklu, un karstas lūpas apdedzināja ar kaislīgu skūpstu. Pirms Jazons paguva atjēgties, Meta jau sēdēja pie instrumentiem, it kā nekas nebūtu noticis.

– Kas notiek uz šīs Pirras! Viens vienīgs  darbs tik galvā. – Jazons pieliecās un viegli iekoda viņai vaigā.

Meta, nenovēršot acis no ekrāna, atbildēja uz viņa izlēcienu ar rotaļīgu pļauku sejā un pasmējās.

- Smagsvara sieviete, - Jazons nomurmināja aizejot un aizvēra aiz sevis durvis.

Kosmosa radiosakaru telpā neviena nebija, izņemot radistu. Viņš bija pusaudzis, nekad nebija pametis Pirru un tāpēc nezināja citu planētu valodu.

- Viņi izgāja no sakaru zonas, - viņš teica. - Tūlīt vajadzētu atgriezties. Murkšķ kaut ko nesaprotamu.

Viņš pagrieza skaļuma regulatoru, un cauri atmosfēras sprakšķiem Jazonu sasniedza aizsmakusi balss:

– ...jeg kan ikke forstä... Pyrrus, kan dig hor mig?..

- Tā ir dāņu valoda. Šajā valodā runā lielākā daļa polārās zonas planētu.

Viņš nospieda pārraides pogu:

– Pyrrus til rumfartskid, over

Atbilde nāca tajā pašā valodā:

- Lūdzam, atļauju nolaisties. Dodiet koordinātes.

- Nolaišanos atsakām. Ceram, ka atradīsiet viesmīlīgāku planētu.

– Man ir paziņojums Jazonam DinAltam. Es zinu, ka viņš ir šeit.

Jazons ar ziņkāri paskatījās uz sēcošo skaļruni.

- Paziņojumu atsūtiet. Ar jums runā Jazons DinAlts.

– Vienkāršā tekstā nevar. Jums mani jāved uz nosēšanos.

– Tā būs pašnāvība. Pirra ir visbīstamākā planēta Galaktikā. Šeit visas dzīvības formas – no visvienkāršākajām baktērijām līdz milzu ķirzakām – ir naidīgas cilvēkiem. Tagad te ir kaut kas līdzīgs pamieram, taču situācija priekš jums pat ļoti bīstama. Dzirdat?

Atbildes nebija.

Jazons paraustīja plecus un paskatījās uz radaru. Kuģis tuvojās.

- Nu ko, jums ir tiesības pašam lemt par savu dzīvību. Mans pienākums bija brīdināt, - viņš teica. - Bet es jūs aizvadīšu uz nosēšanos tikai tad, ja apsolīsiet nepamest kuģi. Es pats atnākšu pie jums.

- Piekrītu. Nemaz negrasos te nomirt. Man tikai jānodod ziņojums.

***

Amortizatori mīkstināja triecienu, tomēr kuģis nozvārojās un nostājās bīstamā leņķī.

- Šausmīga nosēšanās, - sacīja radists un pievērsās instrumentiem, vaitrs neinteresēdamies par tikko atlidojušo. Tāpat kā visi pirrieši, viņš nebija ziņkārīgs.

Jazons šajā ziņā bija pilnīgs pretstats. Kas gan cits, ja ne ziņkārība, atveda viņu uz Pirru, iegrūda nejaukajā karā un gandrīz nogalināja? Un tagad tā ar neatvairāmu spēku vilka uz atlidojušā kuģa pusi. Jazons vilcinājās tikai mirkli. Ja ar viņu kaut kas notiks, uz palīdzību nav ko cerēt.

"Par sevi  parūpēties  varu pats, - viņš pasmējās, un no maksts izlēkusi pistole, uzreiz atradās rokā.

Noblīkšķēja šāviens, sašķaidīja gabalos indīgu krūmu. Jazons bija labā formā un to zināja. Protams, viņu nevarēja salīdzināt ar īstu pirrieti, dzimušu un augušu savstarpējas iznīcināšanas kara un dubultās gravitācijas apstākļos, taču, salīdzinot ar jebkuru citplanētieti, Jazona pārākums bija nenoliedzams. Viņš bija gatavs uz visu, viņš spēja tikt galā ar jebkādām grūtībām.

No kurienes atlidojis šis kuģis?

Jazons atcerējās, ka savulaik viņam bijušas daudzas nesaskaņas ar dažādu planētu varas iestādēm, taču tas, ka viņi varētu sūtīt kosmosa kuģi, lai viņu arestētu, šķita maz ticams.

Kuģa sānos iegravētais reģistrācijas numurs un ģerbonis, Jazonam šķita pazīstams. Kur viņš tādu varētu būt redzējis?

Taču Jazona domas pārtrauca atverošās lūkas šņākoņa, un viņš ātri iegāja iekšā.

Dezinfekcijas procedūra neaizņēma daudz laika. Jazons aizvēra acis, un pār viņu nolija ultraskaņas un ultravioleto viļņu straumes, nogalinot visus kaitīgos mikroorganismus. Kad tas bija izdarīts, atvērās iekšējās durvis, un Jazons gatavojās lēcienam — ja viņu sagaidītu kādas nepatikšanas, viņš tās sagaidīs sagatavots.

Un pēkšņi sajuta, ka krīt. rokā ielēca pistole, bet Jazons nepaspēja nospiest sprūdu.

- Gāze... - viņš izdvesa un nokrita uz metāla grīdas.

Samaņas atgriešanos pavadīja nepanesamas galvassāpes. Jazons ar grūtībām atvēra acis, un viņu apžilbināja griezīga gaisma. Viņš atkal aizvēra plakstiņus. Skaidrs bija viens – tā bija kaut kādas ātras iedarbības narkotiska inde.

Sāpes pamazām norimās, un Jazons beidzot varēja palūkoties apkārt. Viņš sēdēja parastā pilota sēdeklī, bet aprīkotā ar īpašām skavām rokām un kājām, kas viņu cieši saķēdēja. Blakus sēdošais vēroja instrumentus uz vadības paneļa. Kuģis neapšaubāmi bija lidojumā un īpašā džampa režīmā.

Jazons rūpīgi nopētīja šo blakus sēdētāju. Pārāk vecs, lai būtu policists, taču izskatās izturīgs un spēkpilns. īsi nogriezti pelnu krāsas mati,  sausā seja dziļu grumbu izvagota - tās, visticamāk, bija pārdzīvojumu, nevis nodzīvoto gadu pēdas. Garš, taisns, likās, ka viņš neko nesver. Patiesībā viņam nebija ne grama liekā svara. Varētu domāt, ka šo cilvēku ilgu laiku žāvējusi saule un apskalojis lietus, līdz no viņa palikuši tikai kauli, cīpslas un muskuļi. Kad viņš pagrieza galvu pret Jazsonu, viņa kakla muskuļi saspringa kā virves.

– Redzu, ka esat atjēdzies. Neuztraucieties - tā bija vājas iedarbības gāze. Negribēju to lietot, bet tāds izrādījās visnekaitīgākais veids.

Kad viņš runāja, žoklis kustējās ar bargu nopietnību, dziļi iegrimušās, auksti zilās acis nekustīgi raudzījās no tumšo uzacu apakšas, un visā viņa izskatā nebija ne miņas no humora.

- Ne pārāk draudzīga uzņemšana, - Jazons sacīja, uzmanīgi pārbaudīdams viņu saistošo siksnu izturību. - Ja es būtu iepriekš zinājis, ka jūsu ārkārtas ziņojums ir narkotiskās gāzes deva, es būtu divreiz padomājis, pirms vadītu nosēšanos.

– Meli rada melus. Man nebija citas iespējas jūs notvert. Jūsu kā nežēlīga slepkavas reputācija man neatstāja citas izvēles. Turklāt uz Pirras jums ir draugi.

– Mērķis attaisno līdzekļus un tā tālāk, un tā tālāk... Ne pārāk oriģināli, bet man jums nav ko iebilst. – Jazons sāka dusmoties. – esiet tik laipns un pasakiet kas esat. Kas jūs esat un kas pamudināja jūs veikt tik bīstamu ceļojumu dēļ manas nenozimīgās personas?

- Esmu Maiks Saimons. Un es atgriežu jūs uz Kasīliju, lai jūs stātos tiesas priekšā un saņemtu atbilstošu sodu.

- Kasilija... Man vajadzēja atcerēties jūsu kuģa ģerboni... Nu ko, brīnīties nevajadzētu. Bet paturiet prātā: no tiem trīs miljardiem, ko es laimēju kazino, nav palicis ne centa.

– Runa nav par naudu. – Maiks uzmeta skatienu instrumentiem un atkal atgāzās krēslā. – Kasilijai nevajag ne naudu, ne pašu Jazonu dinAltu. Tagad jūs esat planētas varonis. Kad jums izdevās aizbēgt ar saviem nelikumīgi iegūtajiem ienākumiem, viņi saprata, ka nekad vairs neredzēs savu naudu, un iedarbināja propagandas mašīnu. Tagad visās tuvējās zvaigžņu sistēmās jūs esat pazīstams kā Jazons Trīs miljardi – dzīvs pierādījums viņu negodīgo midzeņu godīgumam. Jūs esat kārdinājums visiem mazdūšīgajiem. Jūsu vārds ir vilinošs: cilvēki meklē laimi azartspēlēs, nevis godīgi nopelna.

- Piedodiet manu stulbumu, - sacīja Jazons, - bet es jūs īsti nesaprotu. Kādai tādai policijai jūs piederat? Un kas vēl par tiesāšanu un sodu, ja visas pret mani izvirzītās apsūdzības atceltas?

- Es neesmu policists, - Maiks bargi atbildēja, - esmu tikai Patiesības kalps. Bet šie korumpētie politiķi, kas pārvalda Kasīliju, ir nostādījuši jūs uz pjedestāla un gūst no tā peļņu. Bet ar Patiesības palīdzību un Patiesības vārdā Es iznīcināšu jūsu viltus bruņas un līdz ar to arī to radīto ļaunumu.

- Tas ir milzīgs uzdevums vienam cilvēkam, - Jazons mierīgi atbildēja; Viņš centās izskatīties daudz mierīgāks, nekā bija patiesībā. – Jums cigarete atradīsies?

- Uz kuģa nav ne tabakas, ne alkohola, - Maiks skadri noskaldīja, nepārprotami neapmierināts, ka viņu pārtraukuši. – Un ziniet, ka es neesmu viens, man ir sekotāji. Patiesības partija ir spēks, ar kuru jārēķinās. Mēs iztērējām daudz naudas un enerģijas, lai jūs izsekotu, taču, kā saka, spēle bija tā vērta. Mēs esam izsekojuši visu jūsu amorālo ceļu: planēta Mehauta,  kazino "Miglājs", Galipto... un visus citus jūsu noziegumus, kas parastam cilvēkam liktu sastingt iekšām. Mums ir orderi jūsu arestam jebkur Visuma punktā, un visur jūs sagaida tiesa un nāvessods.

- Kā redzu, jūs nemaz neuztrauc tas, ka es pievīlu tikai krāpniekus kazino, kuri, savukārt, pievīla vienkāršos ļaudis.

Maiks ar rokas mājienu atmeta iebildumu.

– Jūs esat vainīgs, un nekādi paņēmieni nepalīdzēs. Labāk pateicieties Dievam, ka jūsu ļaunās darbības galu galā kalpos labā uzvarai. Jūsu tiesāšana būs svira, ar kuru mēs gāzīsim korumpēto Kasīlijas valdību.

- Jā, - Jazons nopūtās, - mana ziņkārība kādu dienu iedzīs mani kapā. - Viņš kustināja plaukstas, un servomotori, uztvēruši kustību, savilka siksnas vēl ciešāk. - Sākumā es riskēju ar savu dzīvību, kad mani pasauca runāt ar jums. Pēc tam tā vietā, lai ļautu jums ietriekties Pirras plašumos, es droši nogādāju jūsu kuģi uz kosmoostu. Un galu galā nespēju pretoties šim kārdinājumam un iebāzu galvu jūsu slazdā.

Ja tas ir lūgums uz žēlsirdību, tad veltīgs, es nekad neesmu darījis labu jūsu veida cilvēkiem. Nedomāju to darīt nekad un arī tagad.

– Nekad – tas ir ļoti ilgs laiks. Es vēlētos tādu pārliecību par rītdienu.

-  Domāju, ka jums vēl ir cerība pirms nāves uzzināt Patiesību. Es jums palīdzēšu, Jazon dinAlt.

Jazons gandrīz aizrijās:

- Pateicos...

2. nodaļa

- Barosiet mani ar karoti?

Maiks, rokās turēdams paplāti, šaubās apstājās.

– Es domāju, ka no jums sanāktu izcils sulainis.

_ Jūs esat spējīgs ēst pats, - Maiks nekavējoties noreaģēja un uzlika paplāti uz Jazona krēsla roku balstiem. - Bet jums tas būs jādara ar vienu roku. Es nevēlos, lai jūs man sagādātu papildu nepatikšanas.

Viņš pieskārās vairogam uz krēsla atzveltnes, un skava, kas turēja Jazona labo plaukstu, noklikšķēja un atvērās. Jazons pastiepa sastingušos pirkstus un paņēma dakšiņu. Nepaceļot acis no maltītes, viņš rūpīgi apskatīja kajīti. Vadības panelis, kompjūters, aizsargekrāns, lēciena režīma vadība, grāmatplaukts... Profesionālā spēlētāja uzmanībai nekas nepalika nepamanīts, nepamanīta nepalika neviena detaļa.

Visas Jazona domas bija vērstas uz vienu: ko darīt? Bet nekas nenāca prātā, izņemot to, ka viņš bija gūsteknis uz kuģa, kas devās uz Kasīliju. Pietrūka vissvarīgākā: izdomāt, kā no tā izvairīties.

Teorētiski Jazons vienmēr vadījās pēc principa: cilvēks ir savas laimes kalējs. Taču likās, ka tagad praktiski neko nav iespējams izdarīt. "Nepalaist garām mirkli! Nepalaidi garām – labi. Ja palaidi garām,  - ir slikti."

Jazons atgrūda savu tukšo šķīvi, iemeta krūzē cukura gabaliņu un paskatījās uz Maiku. Tas bija aizņemts ar to, ka nepamirkšķinot un par kaut ko cītīgi domājot apcerēja milzīgos attālumus. Viņš nedaudz sarāvās, kad Jazons viņam pajautāja:

– Tā kā jūs nepapūlējāties paņemt līdzi cigaretes, ceru, ka neiebildīsiet un ļausiet man uzsmēķēt manējās? Bet, lai to izdarītu, jums būs jāielien man kabatā. Es pats, pateicoties jums, nevaru to aizsniegt.

- Man žēl, bet nekādi nevarēšu jums palīdzēt. Tabaka ir narkotika un inde. Nikotīna lāse nogalina zirgu...

- Neesiet liekulis! - Jazons izgrūda. – Cilvēki ir lietojuši tabaku gadsimtiem ilgi. Un pat ja tas tā būtu, kāds tam sakars ar šo situāciju?! Kā es saprotu, tad lidoju nomirt - tad kāpēc tādas rūpes par manām plaušām?

– Es par to nepadomāju. Tomēr eksistē noteiktas normas...

- Tiešām? Izskatās, ka jūs nemaz neprotat domāt. Acīmredzot jūsu sapņos atnāk prātā kaut kādas sociālās normas, bez kurām visi lieliski iztiek reālajā dzīvē. Labi, pieņemsim, ka esat pret narkotikām. Bet kurām tieši? Piemēram, tēja. Lai kā censtos, tēju astronautu uzturā jūs neatradīsiet. Jo tā satur kofeīnu - stimulatoru un narkotiku. Un tomēr jūs jau dzerat savu otro glāzi. Kā, pastāstiet man, no jūsu lūpām pēc tam izklausās tabu uz cigaretēm?

Maiks gribēja kaut ko atbildēt, bet paklusēja un aizdomājās.

- Iespējams, jums taisnība, - viņš teica. - Esmu vienkārši noguris, un galu galā tam tiešām nav tik lielas nozīmes. Viņš uzmanīgi izņēma no Jazona kabatas cigarešu paciņu un nolika to uz paplātes. Pēc tam, izskatīdamies vainīgs, ielēja sev trešo tējas tasi.

- Jums ir jāpiedod man, Jazon, ka mēģināju piespiest jūs ievērot manus standartus. Kā saprotat, esmu diezgan iecietīgs pret cilvēkiem. Bet gadās, ka, tiecoties pēc Patiesības,  reizēm uzspiežu viņiem savus kritērijus, tāpēc nav izslēgtas kaitinošas kļūdas. Patiesības meklēšana prasa milzīgas pūles.

- Patiesības nav vispār, - Jazons iebilda. Viņš nolēma iesaistīt savu sagūstītāju diskusijā. Turklāt iesaistīt viņu tik ļoti, lai viņš vismaz uz laiku aizmirstu par atbrīvoto roku.

Jazons pacēla krūzi pie lūpām, bet neiedzēra ne malku: kamēr krūzē palikusi tēja, viņa roka nebūs piesprādzēta pie krēsla.

- Patiesības nav? Jūs sevi maldināt: patiesība ir Visuma stūrakmens. Tieši tā ļauj atšķirt cilvēku no dzīvnieka.

- Nav ne Patiesības, ne Dzīvības, ne Cilvēka. Vismaz tādā nozīmē, kā jūs saprotat šos jēdzienos. Dabā neeksistē ne Patiesība, ne Dzīvība, ne Cilvēks.

Pēc negaidītā paziņojuma saspringtā āda Maika sejā saburzījās. Viņš kādu laiku apdomāja šo jauno domu.

- Jums jāpaskaidro savs viedoklis, - viņš teica, beidzot atjēdzies. – Man tas vēl nav līdz galam skaidrs.

- Baidos, ka jūs vispār neko nesapratīsiet, pieņemot par realitāti kaut ko tādu, kas dabā neeksistē. Patiesība ar lielo burtu, tas ir, patiesība, kā jūs to saprotat, ir vienkārši no konteksta izrauts vārds, skaņu kopums, kam nav nozīmes. Jā, tā ir valodas vārds, lietvārds, bet aiz tās nav nekā: tai nav ne garšas, ne krāsas, ne jēgas, un tā neko neizsaka. Sakot, ka ticat patiesībai, jūs faktiski paziņojat, ka ticat Nekam

- Jūs ļoti maldāties - Maiks paliecās uz priekšu, satraukti vicinādams rokas. – Patiesība ir filozofiska kategorija. Tas ir viens no tiem ieročiem, ko mūsu smadzenes izmanto, lai paceltu mūs pāri dzīvniekiem kā augstākus radījumus. Dzīvnieki seko Patiesībai, bet to nezina. Viņi redz pasauli, bet neredz tās skaistumu.

- Ah! - Jazons ievaidējās. – Ar jums nav iespējams sarunāties. Mēs viens otru nesaprotam, runājam dažādās valodās. Mēģināsim vienoties par mūsu lietoto terminu nozīmi. Pirmkārt, vai jūs zināt atšķirību starp ētiku un ētosu?

- Protams! - Maiks izgrūda, prieka dzirkstelīte pazibēja acīs, domājot par iespēju gūt virsroku strīdā. – Ētika ir mācība par morāli: kas ir labs, kas slikts, kas ir pareizi, kas nepareizi. Ētika attiecas uz morālajiem pienākumiem. Etoss ir filozofisks termins, kas apzīmē katra cilvēka vai cilvēku grupas raksturīgās īpašības.

- Labi. Acīmredzot daudzas naktis esat pavadījis urbjoties grāmatās ar degunu. Tagad, konstatējot atšķirību starp šiem jēdzieniem, mēs varam teikt, ka ētoss ir nesaraujami saistīts ar sabiedrību un nav no tās atdalāms. Pretējā gadījumā tas zaudē visu nozīmi. Tā?

- Laikam...

- Nu!.. Galu galā tā ir jūsu paša definīcija. Jums jāpiekrīt, ka grupas ētika ietver noteiktas attiecības starp cilvēkiem pašā grupā. Pareizi?

Maiks negribīgi pamāja, un Jazons turpināja:

- Ejam tālāk. Ētika, atkal saskaņā ar jūsu definīciju, attiecas uz neierobežotu skaitu sociālo grupu. Un, ja ir noteikti ētikas likumi, tad tiem ir jābūt attiecināmiem uz jebkuru sabiedrību. Tas ir, šie likumi var būt tikpat universāli kā, teiksim, universālais gravitācijas likums.

- Es ne visai sapratu...

- Es to arī negaidīju. Tādiem cilvēkiem kā jūs, kas nemitīgi runā par vispārējiem likumiem, par tiem nekad nav bijis ne mazākās nojausmas. Manas zināšanas nav sevišķi lielas, bet es atceros gravitācijas likumu:

F=G(M*m)/R²

Šo formulu izmanto, lai aprēķinātu pievilkšanās spēku starp jebkuriem ķermeņiem. Tas ir veids, kā izteikt fundamentālus un nemainīgus principus. Bet, ja eksistē ētikas likumi, tad tiem ir jābūt tikpat universāliem. Tiem ir jāattiecas uz Kasīliju un Pirru, un vispār uz jebkuru planētu un jebkuru sabiedrību. Tā nu mēs esam atpakaļ pie mūsu auniem. Tas, ko jūs tik pompozi nosaucat par ētikas likumiem, ir tikai cilšu ētosa norādījumi. Vietējie noteikumi ko izdomājusi saujiņa ganu un kuri noder tikai kārtības uzturēšanai ganāmpulkā. Pat jums tas ir jāatzīst. Iedomājieties plašo pasauli un padomājiet par to, cik dīvainas un neparastas dažreiz var būt cilvēku attiecības. Esat padomājis? Tagad mēģiniet formulēt desmit ētiskus noteikumus, kas būtu piemēroti visām sabiedrībām. Tas nav iespējams. Tiesa, esmu gatavs apzvērēt, ka jūs personīgi jau sen esat formulējis kaut ko līdzīgu. Bet, ja viens no jūsu noteikumiem ir tāds, kas cilvēkiem aizliedz pielūgt koka elkus, ko vērti visi pārējie? Un ir amorāli tos pielietot, kur vien ienāk prātā.

- Jūs mani aizvainojat.

- Nu ko, ja es nevaru jūs ietekmēt nekā citādi, iespējams, aizvainojums izvedīs jūs no jūsu morālās pašapziņas stāvokļa. Jūs uzdrošināties mani apsūdzēt naudas zādzībā no kazino, kad es rīkojos saskaņā ar vietējo ētikas kodeksu. Azartspēles Kasīlijā ir norma. Un, ja jūs apgalvojat pretējo, tad jūsu Patiesība neatbilst Kasīlijas patiesībai.  Un es, izrādās, esmu nevainīgs, kļuvis par ļauna cilvēka upuri.

- Zvēru pie sātana! - iekliedzās Maiks, lekdams augšā. - Jūs gribat mani samulsināt ar savu tā saukto ētiku, lai gan visu var izskaidrot daudz vienkāršāk - ar alkatību! - Viņš satraukti soļoja pa kajīti, savilkdams un atlaizdams dūres. – Ir augstākais likums, ko nevar apstrīdēt.

– Jūs maldāties, un es varu to pierādīt. – Jazons pamāja uz grāmatu plaukta pusi. – Es varu to pierādīt ar jūsu pašu grāmatu palīdzību. Nē, mums nav vajadzīgs Akvīnietis, viņš ir pārāk biezs. Lūk tas tur mazais sējums ar Lullija vārdu uz muguras. Kā saprotu, ka tā ir Raimonda Lulija grāmata "Par bruņniecības likumiem"?

Maiks iepleta acis.

- Jūs zināt šo grāmatu? Esat pazīstams ar Lullija darbiem?

- Protams, - Jazons nevērīgi atbildēja. Atklāti sakot, tā bija vienīgā grāmata Maika kolekcijā, kuru viņš jebkad bija skatījis, un tās neparastais nosaukums iespiedās atmiņā. – Ļaujiet paskatīties. Tūlīt jums pierādīšu, ka man ir taisnība.

Jazons centās runāt pēc iespējas mierīgāk. Galu galā tieši uz šo brīdi viņš bija uzsācis visu šo neauglīgo, nevajadzīgo sarunu ar Maiku. Viņš iedzēra malku tējas. Galvenais - nenodot sevi.

Maiks paņēma no plaukta grāmatu un pasniedza to Jazonam.

- Jā, jā. Pilnīgi pareizi, - Jazons sacīja, šķirstīdams lapas. - Ideāls piemērs jūsu domāšanai. Jūs droši vien mīlat Lūliju?

- Ārkārtīgi. – Maika acis mirdzēja. – Katrā tās burtā ir Skaistums un Patiesība, par ko tik bieži aizmirstam mūsdienu dzīves burzmā. Attiecības starp abstrakto un konkrēto. Manipulējot ar simboliem un izmantojot perfektu matemātisko loģiku, viņš izskaidro visu.

- Neko viņš neizskaidro, - sacīja Jazons. - Viņš spēlējas ar vārdiem. Viņš paņem vārdu, piešķir tam jebkādu vajadzīgu nozīmi un tad, izmantojot citus vārdus, pierāda paša izgudrotā jēdziena pamatotību. Viņa pierādījumi ir tikai tukši vārdi. Tas ir galvenais mūsu dzīves principu atšķirības punkts. Jūs dzīvojat vārdu pasaulē, kam nav nekādas nozīmes. Mana pasaule ir faktu pasaule, neapgāžami fakti.

- Nu, iepazīstiniet mani ar vismaz vienu no tiem.

- Lūdzu. Tā tur, - Jazons norādīja uz grāmatu plauktu, - tā lielā zaļā grāmata. Tajā ir apkopoti visi mani fakti. Un, ja es nevarēšu jūs pārliecināt, zvēru, ka apēdīšu katru tā lappusi. Iedodiet to man.

Jazons runāja dusmīgi, pārliecināti, un Maiks paņēma ēsmu. Viņš pasniedza Jazonam biezo, smago grāmatu, metāliskā iesējumā.

- Tagad klausieties uzmanīgi. Un neatkarīgi no tā, cik grūti jums tas ir, mēģiniet vismaz kaut ko saprast.

Maiks tikai īgni pasmīnēja, dzirdēdams tik skaidru mājienu uz viņa stulbumu.

Jazons atvēra grāmatu.

– Šī zvaigžņu efemerīdu rokasgrāmata ir pilna ar faktiem, kā ola ar saturu. Savā ziņā tā ir cilvēces vēsture. Tagad apskatiet lēciena režīma vadības ekrānu, un jūs redzēsiet, ko es domāju. Redzat to horizontālo zaļo līniju? Tas ir mūsu kurss.

- Tā kā šis ir mans kuģis un es esmu tā pilots, man par to nav šaubu. Sniedziet nu savu pierādījumu.

- Pacietību. Es jau tāpat cenšos izskaidrot pēc iespējas vienkāršāk. Tātad, zaļā līnija ir mūsu kurss, un sarkanais punkts uz tā ir mūsu kuģis. Cipars zem ekrāna ir vēl viens navigācijas marķieris, kurā zvaigžņu gravitācijas spēks ir pietiekams, lai izmantotu džamp efektu: Numurs nošifrēts ar zvaigžņu kodu: DV 89-046-229. Es pašķirstu grāmatu un atrodu sarakstā šo skaitli. Parastu simbolu virkne, kas tomēr var daudz pateikt, piemēram, ka Galaktikas noteiktajā vietā ir dzīvībai piemērota planēta.

- Ko jūs gribat pateikt? – Maiks viņu pārtrauca.

- Tūlīt uzzināsiet. Skatieties uz ekrānu. Zaļais punkts, kas tuvojas kursa līnijai, ir TMP jeb maksimālā tuvuma punkts. Un, kad sarkanie un zaļie punkti sakrīt...

— Atdodiet grāmatu. - Maiks, sajuzdams, kaut ko nelāgu, devās pie Jazona, taču bija jau par vēlu.

- Lūk, pierādījums! – Jazons iemeta grāmatu lēciena vadības ekrānā, aiz kura bija paslēptas trauslas, sarežģītas ierīces. Pakaļ aizlidoja arī Raimonds Lulijs.

Atskanēja plīstoša stikla skaņa, un gaismas nodzisa. Kuģis nodrebēja un tika izmests parastajā telpā.

Maiks no sāpēm sarāvās un nokrita uz grīdas. Jazons, pieķēdēts pie krēsla, tik tikko noturēja vēmienu, redze aptumšojās, bet viņam tomēr kūpošajās navigācijas piederumu drupās izdevās pa pēdām iemest paplāti ar tukšajiem šķīvjiem.

- Tāds lūk mans pierādījums! - viņš triumfējoši iesaucās. – Te tas būs uz sudraba šķīvja ar zelta maliņu. Taču tagad jūs, tāpat kā es, nekad nenokļūsiet Kasīlijā.

3. nodaļa

- Jūs esat nogalinājis mūs abus, - Maiks samērā mierīgi sacīja.

- Vēl ne, - Jazons jautri atbildēja. - Bet lēciena režīma kontrole ir pagalam, un starpzvaigžņu lēciens tagad ir neiespējams, taču parastajā kosmosā nekas netraucēs nosēsties uz kādas no planētām. Uzskatu, ka šeit var atrast vismaz vienu cilvēkam apdzīvojamu vietu.

– Un tur es salabošu bojātos vadības mehānismus, un mēs turpināsim ceļu uz Kasīliju. Tātad jūs neko neesat panācis.

- Varbūt, - Jazons izvairīgi atbildēja. Viņam nebija nekādas vēlēšanās turpināt ceļojumu, lai arī ko Maiks par to domāja.

Bet viņa sagūstītājs neapšaubāmi domāja citādi.

- Pastiepiet savu roku, - viņš teica un aizklikšķināja slēdzeni.

Šajā brīdī ieslēdzās dzinēji un kuģis mainīja virzienu.

- Kas tad tas? – Maiks satraucās.

- Avārijas kontrole. Kompjūters saprata notikušo un sāka rīkoties. Ja vēlaties, varat pārņemt vadību, bet, manuprāt, labāk neuztraukties – kompjūters pats sašķiros uzkrāto informāciju, atradīs planētu, turpinās kursu un nosēdinās kuģi. Bet jūs, kad mēs ieiesim atmosfērā, izvēlēsieties nosēšanās vietu.

- Neticu nevienam jūsu vārdam, - Maiks drūmi sacīja. - Es pārņemšu vadību un mēģināšu izmantot ārkārtas sakarus. Kāds mūs sadzirdēs.

Viņš piecēlās kājās. Un tad kuģis atkal sadrebēja.

Tumsā uz vadības instrumentiem uzliesmoja liesma un uzreiz apdzisa. Iedegās avārijas gaismas.

- Šķiet, Raimonda Lulija grāmatu mest nevajadzēja, - atzīmēja Jazons. - Kuģis izrādījās izvēlīgāks, nekā es gaidīju, tas vienkārši nespēja to sagremot.

- Jūs esat necienošs un nezinošs, - Maiks teica caur sakostiem zobiem, tuvodamies vadības panelim. - Jūs necienat ne manu, ne savu dzīvību. Jūs esat pelnījis visbriesmīgāko sodu, kādu paredz likums.

- Es esmu spēlētājs, - Jazons iesmējās, - un uzdrošinos novērtēt, ka ne no tiem sliktākajiem. Ikreiz, kad ir kaut mazākā cerība uzvarēt, es eju uz visu banku. Uz Kasilijas mani gaidīja droša nāve, un man bija jāizmanto vienīgā iespēja. Cita lieta - jūs. Jūs riskējāt daudz vairāk nekā es, bet, atklāti sakot, man nebija laika, ko veltīt jums. Galu galā tā bija jūsu ideja, un jums bija jāapdomā katru mazāko detaļu.

– Jums pilnīga taisnība. Man vajadzēja būt uzmanīgākam. Bet ko tagad? Varbūt jūs zināt, kā mēs varam izglābties? Nedarbojas neviens no kontroles instrumentiem.

- Neviens? Esat mēģinājuši veikt avārijas katapultēšanos? Liela sarkana poga kreisajā pusē...

- Mēģināju.  Nedarbojas...

Jazons atlaidās krēslā.

– Pameklējiet mierinājumu savā filozofijā, Maik.  Palasiet savu Lulliju. Mēs esam bezspēcīgi. Viss atkarīgs no kompjūtera un veselajiem mehānismiem.

- Un mēs neko nevaram atjaunot?

- Jūs esat mehāniķis, Maik? Es - nē. Mēs nodarīsim vairāk ļauna nekā laba.

Divas dienas pagāja klaiņojošā lidojumā. Beidzot tika atrasta piemērota planēta. Tā tuvojās viņiem ar savu nakts pusi, biezs mākoņu plīvurs neļāva viņiem neko saredzēt.

- Ja šeit būtu pilsētas, mēs redzētu to gaismu, - sacīja Maiks.

- Nav obligāti. Nevar izslēgt pazemes pilsētu pastāvēšanas iespējamību. Pilnīgi iespējams, ka šajā puslodē ir okeāns. Un kas zina, kas vēl.

– Vai varbūt šī planēta ir pilnīgi neapdzīvota. Un tad pat droša piezemēšanās ir līdzvērtīga nāvei. Iedomājieties, visu atlikušo dzīvi pavadāt Visuma nomalē!

- Bet tas tomēr ir labāk nekā nāve, - Jazons pārtrauca. – Es gribētu lūgt jūs, Maik, atbrīvot mani no jostām nosēšanās laikā. Nav zināms, kas notiks, bet es tomēr vēlētos, lai man būtu vismaz kāda iespēja izglābties.

Maiks sarauca pieri.

– Dodiet man vārdu, ka nemēģināsiiet aizbēgt.

- Un jūs tiešām noticēsiet manam vārdam? Mana dzīvība dubultos arī jūsu iespējas. Mēģināsim izglābties kopā.

- Nē. Es izpildīšu savu pienākumu līdz galam, - Maiks atcirta, un Jazons palika sēžam, pieķēdēts pie krēsla.

Viņi iegāja atmosfērā, un klusā šņākšana ap kuģa korpusu pārvērtās spalgā svilpienā, dzinēji izslēdzās, un sākās brīvais kritiens. Gaisa radītā berze sakarsēja korpusu līdz augstai temperatūrai, un, neskatoties uz to, ka darbojās dzesēšanas iekārtas, temperatūra kuģa iekšpusē strauji paaugstinājās.

- Kas notiek? – Maiks jautāja. – Šķiet, ka jūs saprotat labāk par mani. Mēs nositīsimies?

- Varbūt. Ja mehānismi nedarbosies, no mums paliks tikai slapja vieta. Bet cerēsim, ka kompjūters vēl ir spējīgs uz pēdējo piepūli. Es personīgi ļoti ceru uz to. Pēdējā laikā sākuši ražot diezgan uzticamus kompjūterus, bet mūsu kuģa korpuss un motori ir normālā stāvoklī. Bojātas tikai vadības ierīces. Labs locis mēģinātu nosēdināt kuģi, pārmaiņus ieslēdzot un izslēdzot dzinējus, kas, protams, ir saistīts ar zināmu risku. Pārslodzes šādos gadījumos sasniedz 13 g. Diemžēl mēs to nevaram atļauties, tāpēc varam paļauties tikai uz kompjūteru.

– Jūs domājat, ka mēs tomēr nolaidīsimies? - Maiks jautāja, iekārtojoties amortizējošajā krēslā.

- Ceru. Un es gribētu, lai jūs atbrīvotu mani no jostām, piezemēšanās nesolās būt mīksta, var būt nepieciešama ātra rīcība.

Maiks apdomājās un izņēma pistoli.

- Labi, - viņš teica, - bet, ja jūs mēģināt bēgt, es šaušu. Kad būsim piezemējušies, es jūs atkal pieķēdēšu.

- Paldies par rūpēm, - Jazons atbildēja, berzēdams plaukstas.

Sākās bremzēšana. Neticams smagums viņus iespieda krēslos, izspiežot no plaušām gaisu. Maikam nebija spēka pacelt ieroci; likās, ka tas sver tonnu. Tomēr tas Jazonam nedeva nekādas priekšrocības: viņš arī nevarēja piecelties. Acu priekšā ņirbēja tumši sarkani loki, un viņš tik tikko spēja noturēties uz apziņas robežas.

Pēkšņi smagums pazuda. Borta dzinēji iegaudojās un noklikšķināja releji. Maiks un Jazons nekustēdamies skatījās viens uz otru.

Trieciens bija šausmīgs. Kuģis pagriezās un sāka šūpoties. Jazons nolēma, ka tās ir beigas. Viņa pēdējā doma bija: "Vajag sargāt galvu." Viņš pacēla rokas un atsitās pret sienu.

Šķita, ka aukstums piepildījis visu Visumu. Tas plosīja ķermeni gabalos, bet tajā pašā laikā remdēja sāpes.

Jazons nāca pie apziņas no sava kliedziena. Pēkšņi viņu kaut kas sagrāba, un viņam vajadzēja kādu brīdi, lai saprastu, ka tā ir Maika roka. Maiks turēja galvu virs ūdens virsmas un peldēja. Jazonam izdevās pamanīt, kā kuģa milzīgā melnā masa pazūd zem ūdens; Kuģis nomira ar čerkstoņu un laizdams burbuļus.

- Celieties un ejiet, - Maiks aizsmacis čukstēja. - Es nevaru jūs noturēt... Es nevaru noturēt pat sevi...

Jazons juta atvieglojumu, kad sajuta zem kājām atbalstu.

Viņi spirinājās ūdenī četrrāpus plecu pie pleca. Jazona galva bija pavisam miglaina, viņš tik tikko spēja domāt un saprata tikai vienu: nedrīkst apstāties, jāvirzās uz priekšu.

Pēkšņi tumsā parādījās gaismas punkts, tas tuvojās.

Tas viss šķita kā murgs. Maiks piecēlās kājās un atradās aci pret aci ar humanoīdu radījumu, kas rokā turēja lāpu. Tas bija kaut kas pretīgs un pilnībā sastāvēja no asiem stūriem un ilkņiem. Ar kaut kādu rungai līdzīgu priekšmetu tas ietrieca Maikam pa galvu, un viņš nokrita bez skaņas, bet radījums virzījās uz Jazona pusi.

Jazonam nebija spēka pretoties. Viņš mēģināja piecelties kājās, taču pirksti bezpalīdzīgi skrāpējās pret auksto zemi, un viņš ar seju iekrita smiltīs. Tikai ar neticamu gribas piepūli Jazonam izdevās pastumt malā tuvojošos tumsu.

Bija dzirdami smagi soļi. Jazons apgāzās uz muguras un ieraudzīja pār sevi noliecamies radījumu, kas bija pretīgāks par visu, ko viņš spēja iedomāties.

4. nodaļa

Briesmonis stāvēja un skatījās uz Jazonu. Gāja laiks, un viņš joprojām bija dzīvs.

– Ke vi stas el? - radījums pēkšņi nokrekstēja, un Jazons saprata, ka viņa priekšā ir cilvēks.

Viņš nekad agrāk nebija dzirdējis šo valodu, taču kaut kas tajā viņam šķita pazīstams. Jazons gribēja atbildēt, bet no viņa rīkles atskanēja sēkšana, maz atgādinoša cilvēka valodu.

Tumsā parādījās daudzas gaismas un bija dzirdama viņiem tuvojošies smagi soļi. Tagad Jazons varēja labāk paskatīties uz virs viņa stāvošo cilvēku. Viņš saprata, kāpēc kļūdījies, uzskatīdams to par briesmoni.

Aborigēna rokas un kājas bija ietītas krāsotas ādas gabalos, un arī viņa krūtis un pārējais ķermenis bija noklāts ar asinssarkanu rakstu krāsotām ādām. Uz galvas bija uzbāzta kaut kāda moluska gliemežnīca,  kalpojoša vai nu kā maska, vai ķivere. Gliemežnīcā bija caurumi acīm, un tās malas bija izrotātas ar milzīgiem pirksta resnuma ilkņiem. Vienīgais, kas viņu nodeva kā cilvēku, bija no maskas apakšas izlienoša sapinusies, netīrā bārda. Jazonam nebija laika izpētīt citas tualetes detaļas – viņam trāpīja smagā runga... Uz brīdi Jazons zaudēja samaņu, un, atvēris acis, ieraudzīja, ka lāpa ir iesprausta zemē, un cilvēks ar rungu jau novelk otro zābaku. Jazons sakustējās, taču, lai apturētu laupītāju, neko nevarēja padarīt. Vienkārši nespēja likt savam ķermenim paklausīt. Laika izjūta viņu pameta: sekundes ritēja lēni, bet notikumi attīstījās biedējošā ātrumā.

Zābaki tika novilkti, un cilvēks sāka izģērbt Jazonu, taču magnētiskais stiprinājums viņam bija svešs un asie nagi ierakās Jazona ķermenī. Cilvēks norēcās, mēģinādams tikt galā ar aizdari, un tad nejauši nospieda pogu, kura attaisīja aptieciņu. Šis spīdošais nieciņš viņu nepārprotami uzrunāja, taču, kad viena no adatām, caurdurot ādu, ieurbās viņa rokā, viņš sāpēs iekliedzās, nometa aptieciņu smiltīs un dusmās to sabradāja.

Rūgtums, pazaudēt tik vajadzīgu lietu, deva Jazonam spēku, viņš mēģināja pasniegties pēc aptieciņas, taču zaudēja samaņu.

Jazons attapās ar šausmīgām sāpēm galvā. Viņš bija pārklāts ar netīrām, nepatīkami smakojošām ādām, kas tomēr viņu vismaz nedaudz sasildīja.

Viņš atmeta smirdīgo ādu, kas klāja viņa seju, un paskatījās uz zvaigznēm, tālajiem punktiem, kas dzirkstīja aukstajā naktī. Tuvojās rītausma. Vēsais gaiss Jazonu nedaudz atdzīvināja, un viņš to alkatīgi rija, apdedzinādams plaušas.

Viņš saprata, ka nespēks ir kuģa avārijā gūtās galvas traumas sekas. "acīmredzami viegls smadzeņu satricinājums," viņš nolēma, sataustījis lielu punu uz pakauša.

Aukstā vēja brāzma apdedzināja Jazona seju, un viņš pārvilka pretīgo ādu atpakaļ pār galvu.

Viņš gulēja un domāja par to, kas noticis ar Maiku Saimonu pēc tam, kad viņa galva satikās ar aborigēnu slepkavas rungu. Skumjas un negaidītas avārijā izdzīvojuša cilvēka beigas. Nevarētu teikt, ka Jazonam būtu ļoti žēl šī neiznēsātā fanātiķa, taču viņš tomēr bija parādā dzīvību. Un Jazons apņēmās atriebt Maiku, tiklīdz to spēs. Dzīvība pret dzīvību! Un bija pārsteigts par savu asinskāri. Acīmredzot viņa ilgā uzturēšanās uz Pirras bija mazinājusi dabisko nepatiku pret slepkavībām. Bet tajā pašā laikā viņš secināja, ka tur iegūtās prasmes viņam ļoti noderēs uz šīs planētas.

Caur caurumu ādā Jazons redzēja, ka debesis kļūst pelēkas, un viņam sagribēja paskatīties uz rītausmu.

Maiks Saimons gulēja blakus, arī pārklāts ar ādām, mati bija izspūruši un notraipīti ar asinīm, bet viņš elpoja.

- Izrādās, ka viņu ir grūtāk nosūtīt uz viņpasauli, nekā es domāju, - Jazons nomurmināja, ar grūtībām pieceldamies uz elkoņa un palūkodamies apkārt uz pasauli, uz kuru viņu bija ievedis Raimonds Lullijs.

Viņa priekšā pletās drūms līdzenums, klāts ar cilvēku ķermeņiem, kā lauks pēc kaujas. Cilvēki miegā raustījās un mētājās, un tā bija vienīgā dzīvības zīme visā tukšajā telpā. Kaut kur tuvumā bija dzirdamas paisuma skaņas, bet jūru aizsedza augstu kāpu grēda.

Drīz vien kalna galā parādījās bruņots cilvēks. Viņš izdarīja dīvainas kustības, pārtraucot klusumu ar dīvainām metāliski zvanošām skaņām.

Maiks ievaidējās un atvēra acis.

- Labrīt, - Jazons viņu sveicināja. – Kā pašsajūta? Jums ir divi no pārsteidzošākajiem zilumiem, kādus jebkad esmu redzējis.

- Kur es esmu?

- Cik oriģināls jautājums! Ir acīmredzams, ka televizorā esat skatījies pārāk daudz kosmosa operešu. Nezinu, kur mēs atrodamies, bet varu atgādināt, kā mēs šeit nokļuvām.

- Mēs peldējām uz krastu, tad no tumsas parādījās kaut kas briesmīgs, kā dēmons no elles. Mēs cīnījāmies...

- Un viņš jums pārsita galvu. Viens vienīgs sitiens un cīņa bija beigusies. Jāsaka, ka man paveicās vairāk. Man izdevās labi apskatīt to dēmonu. Tas ir cilvēks. Taču satriecošais tērps, ko viņš valkā, liek viņam izskatīties kā no elles izbēgušam velnam. Es domāju, ka viņš ir šo skrandaiņu komandas vadītājs. Varētu arī piebilst, ka viņš man atņēma zābakus, un es viņu par to pie pirmās izdevības nogalināšu.

– Nedomājiet par tādām zemiskām lietām. Nenolaidieties tik zemu, - Maiks nopietni sacīja. – Nevajag nogalināt cilvēku kaut kādu apavu dēļ. Jūs pats esat ļaunuma personifikācija, Jazon. Un... Mani zābaki!.. Manas drēbes!.. – Maiks nosvieda malā ādas un izdarīja satriecošu atklājumu. - Belials! - viņš kliedza. - Asmodejs! Abaddonna! Belcebuls!

- Lieliski! – Jazons apbrīnoja. – Jūs esat ļoti labi apguvis demonoloģiju. Sakiet man, Maik, vai jūs tikai uzskaitīsiet vārdus vai arī aicināsiet viņus palīgā?

- Klusējiet, zaimotāj! Es neļaušu sevi apzagt!  -Viņš piecēlās, un vējš, sita Maikam pa kailajām krūtīm, ātri nokrāsodams viņa ādu purpursarkanu. - Es likšu viņam atdot manas mantas! Es iešu meklēt šo ļauno radījumu.

Maiks apgriezās, grasīdamies īstenot savu nodomu, bet Jazons satvēra viņu aiz potītes un nosvieda uz aukstās zemes.

- Esam kvitā, - sacīja Jazons, uzmezdams ādas pāri viņa kaulainajam ķermenim. - Jūs izglābāt manu dzīvību, tagad es izglābu jūsējo. Jūs esat neapbruņots un ievainots, bet tas vīrs kalnā ir staigājoša ieroču noliktava. Viņš jūs nogalinās tikpat viegli, kā tagad rakņājas zobos. Tāpēc nomierinieties un centieties neizdarīt neko stulbu. no jebkuras situācijas izeja ir vienmēr. Un es apņemos to atrast. Palieciet šeit, bet es gribu pastaigāt un apskatīties.

Atbilde Jazonam bija vaids. Maiks zaudēja samaņu.

Jazons piecēlās, ietinās ādās, parakņājās smiltīs, atrada piemērotu akmeni un, šādi apbruņojies, devās pastaigā starp guļošajiem.

Kad viņš atgriezās, Maiks jau bija atguvies. Saule stāvēja augstu virs horizonta. no miega pamodinātie aborigeni,, bija apmēram trīsdesmit cilvēku liels, kukaiņu apsēsts, nevīžīgs pūlis: vīrieši, sievietes, bērni... Visi bija ģērbušies vienādās netīrās ādās. Lielākā daļa no viņiem sēdēja uz zemes, tukši skatījās uz priekšu un neizrādīja nekādu interesi par abiem svešiniekiem.

Jazons pasniedza Maikam netīru ādas krūzi un notupās viņam blakus.

- Padzerieties. Tas ir ūdens. Vienīgais, ko man izdevās atrast. Pārtikas nav vispār. - Viņš joprojām turēja akmeni rokā un, runājot, berzēja to smiltīs. Akmens gals bija notraipīts ar asinīm, un pie tā bija pielipuši vairāki cilvēka mati. - Es rūpīgi izpētīju nometnes apkārtni, te visur ir vienādi. Un šie tipi ir visapkārt. Kaut kādi cilvēki nesa no ādām izgatavotus maisus un krūzes. Es ar viņiem parunāju. Pusdienas būs vēlāk.

- Kas viņi ir? - Maiks jautāja pēc pāris malkiem. - Ko mums darīt?

Jazons uzmanīgi paskatījās uz viņu. Brūce asiņoja. Nebija jēgas to skalot ar apšaubāmas tīrības ūdeni.

- Esmu pārliecināts par vienu, - viņš teica. – Šie cilvēki ir vergi. Es nezinu, kāpēc viņi šeit ir, ko viņi dara vai kurp dodas, bet viņu statuss ir kristālskaidrs. Starp citu, arī mūsējais.

- Vergi?! - Maiks pārjautāja, un šis vārds viņu ievainoja vairāk nekā runga. - Tas ir pretīgi! Vergi jāatbrīvo!

– Nelietosim skaļus vārdus. Un, lūdzu, neatkarīgi no tā, cik jums ir pretīgi, mēģiniet būt reālists. Šeit ir tikai divi vergi, kuri jāatbrīvo: mēs abi. Pārējie, pēc manas dziļas pārliecības, ir pilnībā pielāgojušies pastāvošajai kārtībai, un es neredzu iemeslu pārmaiņām. Es nesākšu atbrīvošanās kampaņu, kamēr pats netikšu ārā no šīs putras, un arī tad ne. Šī planēta jau ilgu laiku kaut kā iztikusi bez manis un, manuprāt, nepārstās griezties arī pēc tam, kad es to atstāšu.

- Gļēvulis! - Maiks iekliedzās. - Cīnieties par Patiesību, un Patiesība jūs atbrīvos!

- Atkal? - Jazons sadusmojās. – priekš manis vienīgais svētums esmu es pats! Ne tik poētiski, bet patiesi. Situācija ir smaga, bet ne bezcerīga, tāpēc klausieties un atcerieties. Saimnieks, viņu sauc Čaka, devās medībās, un man izdevās iegūt šādu tādu informāciju. No paša sākuma man šķita, ka pazīstu valodu, kurā runā vietējie iedzīvotāji. Tā ir izkropļota esperanto valodas forma. To izmanto uz daudzām planētām. Tātad, valoda, šo cilvēku dzīvesveids – viss liecina, ka viņiem nav nekāda kontakta ar pārējo galaktiku. Lai gan ļoti gribas cerēt uz pretējo. Un, ja kaut kur uz šīs planētas ir tirdzniecības bāze, mēs to noteikti atradīsim. Protams, ir daudz iemeslu bažām, bet mēs varam vismaz ar viņiem sarunāties. Viņu valoda ir zaudējusi daudzus vārdus un ieguvusi guturālu pieskaņu, bet, ja ir vēlēšanās, to var saprast.

- Es nerunāju esperanto.

– Tādā gadījumā būs jāiemācās. Nav tik grūti. Tagad pietiek strīdēties. Klausieties tālāk. Iezemieši jau no dzimšanas ir vergi, un tas ir viss, ko viņi par sevi zina. Mūsu galvenā problēma ir Čaka. Un, lai ar to tiktu galā, mums daudz kas jānoskaidro. Viņš ir šī bara saimnieks, karotājs, tēvs un dievība. Šķiet, ka viņš ļoti labi pārzina savu stāvokli. Tāpēc pacentieties būt labs vergs... pagaidām.

- Vergs? Es? - Maiks iztaisnojās un centās piecelties.

Jazons viņu pagrūda.

– Jā, jā, vergs. Es arī. Tā ir vienīgā iespēja izdzīvot. Dariet to, ko dara visi, klausiet pavēlēm, un jums būs labas izredzes palikt dzīvam.

Maika atbildi apslāpēja kliedzieni, kas liecināja, ka ir atgriezies Čaka. Vergi uzlēca kājās, savāca savus saiņus un nostājās rindā. Jazons palīdzēja Maikam piecelties, aptina ādas un turēdams aiz vidukļa, lika viņam ieņemt vietu rindā. Kad formācija bija pabeigta, Čaka iespēra tuvākajam vergam un visi devās uz priekšu. Cilvēki gāja lēnām, nolaistām galvām. Jazons neko nesaprata, bet, kamēr viņu un Maiku neaiztika, tas viņu īpaši nesatrauca. Visi spēki tika iztērēti, lai atbalstītu ievainoto Maiku.

Pēkšņi viens no vergiem izdeva rīkles skaņu, un visa ķēde apstājās. Jazons bija pārāk tālu no verga, lai saprastu vispārējā satraukuma iemeslu; viņš tikai redzēja, ka iedzimtais nometas uz ceļiem un sāka rakties smiltīs ar nūjas galu. Pēc dažām sekundēm vergs izraka kaut ko apaļu, dūres lielumā, pacēla virs galvas un pasniedza Čakam. Saimnieks pieņēma šo dāvanu un... apēda, tad iedeva vergam kārtīgu spērienu, un kustība atsākās.

Noslēpumainie augļi tika atrasti vēl divreiz, un arī tos apēda Čaka. Tikai tad, kad vēders bija pilns, viņš piesauca vergu, kuram mugurā karājās grozs. Tagad šis vergs visu laiku gāja Čakam priekšā, un Čaka uzmanīgi vēroja, lai visi atrastie augļi tiktu iemesti grozā.

Jazons prātoja, kas tas varētu būt, un kurkstēšana vēderā atgādināja, ka būtu laiks paēst. Pēkšņi viņam blakus ejošais vergs iekliedzās un norādīja uz zemi. Rinda apstājās, un Jazons ar interesi vēroja, kā viņš ar nūju sāka rakt smiltīs, kamēr atklāja nelielu stiebru. Pamazām atklājās grumbuļains bumbulis, aborigēns to izvilka un norāva zaļās lapas. Jazonam tas šķita tikpat ēdams kā bruģakmens. Bet, acīmredzot, mežonis bija pretējās domās. Viņš neapdomīgi paostīja sakni, un viņam sāka tecēt slienas. Čaka sadusmojās un vergs saņēma tādu spērienu, ka ar kliedzienu aizlidoja atpakaļ uz savu vietu.

Drīz vien sekoja pavēle apstāties, un Čaku ielenca noskrandušo cilvēku pūlis. Čaka, pasauca vergus pa vienam, deva katram vienu vai vairākas saknes. Droši vien proporcionāli nopelniem.

– K’e nam h’vas vi? - Viņš pagrūda Jazonu ar rungu.

– Mia namo estas Iason, mia amiko estas Mikah.

Jazons atbildēja pareizā esperanto valodā, un likās, ka Čaka viņu saprata, jo kaut ko noburkšķēja un sāka rakņāties pa grozu.

Jazons sajuta no maskas apakšas viņu pētošas uzmanīgas acis.

- No kurienes jūs atnācāt? Tas bija jūsu kuģis, kas tur aizdegās un nogrima? – Runga atkal pieskārās Jazona krūtīm.

- Jā. Tas bija mūsu kuģis. Mēs atlidojām no tālas planētas.

– No otrās okeāna puses? – viņš jautāja. Acīmredzot tā bija attālākā vieta, ko vergu īpašnieks varēja iedomāties.

- Jā. – Jazons nebija noskaņots lasīt lekciju par astronomiju. - Kad mums iedos kaut ko paēst? – viņš jautāja.

– Tu biji bagāts cilvēks savā valstī. Šeit tu esi vergs. Mans vergs. Jūs abi esat mani vergi.

- Esmu tavs vergs. Viņš ir tavs vergs. Bet pat vergiem ik pa laikam vajag kaut ko paēst.

Čaka grozā atrada sīku saknīti, pārlauza to uz pusēm un nometa zemē Jazona priekšā.

- Strādāsi labāk, - dabūsi vairāk.

Jazons pacēla abas pusītes un pēc iespējas labāk notīrīja no tām netīrumus. Viņš pastiepa vienu Maikam un uzmanīgi nokoda gabalu no otra. Smiltis kraukšķēja uz zobiem, un saknes garša atgādināja parafīnu. Jazons pārvarēja riebumu un norija šo preteklību. Kamēr nesanāks kaut kas labāks, lai nenomirtu badā,  būs jāiztiek ar šo.

– Jūs runājāt par mūsu tālāko eksistenci? - Maiks viņam jautāja, košļādams savu daļu.

- Apmainījāmies ar meliem. Viņš uzskata, ka esam viņa vergi. Un es tam piekritu. Bet īslaicīgi, - Jazons piebilda, redzēdams, kā Maiks saraujās un kā viņa seja kļūst sarkana no dusmām. - Mēs atrodamies uz svešas planētas, jūs esat ievainots, mums nav ne ūdens, ne pārtikas. Un nav cita veida, kā izdzīvot. Un tāpēc ir jāseko šim ķēmam un jādara viss, ko viņš saka. Ja viņam patīk mūs saukt par vergiem, lai tak.

- Labāk nomirt stāvus, nekā dzīvot uz ceļiem!

- Beidziet runāt muļķības. Labāk dzīvot ķēdēs, nekā nomirt badā. Beidziet muldēt un ēdiet. Mēs neko nevaram izdarīt, kamēr jums nepaliks labāk.

Visu atlikušo dienu vergi turpināja meklēt saknes - krenodžu, kā tās šeit sauca. Pat Jazons, neskatoties uz to, ka lielākoties bija aizņemts ar Maiku, atrada divas saknes.

Viņi apstājās tikai tad, kad iestājās krēsla. Čaka atkal izdalīja saknes, bet Jazons šoreiz saņēma divreiz lielāku porciju – atlīdzību par izcilajiem sasniegumiem krenodžu vākšanā.

***

Nākamais rīts sākās kā parasti. Tikai šoreiz pārtikas meklēšana ritēja paralēli neredzamajam okeāna krastam. Pēkšņi viens no vergiem, kas bija uzkāpis kāpas virsotnē, sāka kliegt, vicināt rokām un novēlās no kāpas. Čaka pieskrēja viņam klāt, kaut ko pajautāja un sāka ātri atraisīt pie pleca piekārto ādas somu. Jazons redzēja, kā viņš no tā izņēma diezgan kvalitatīvu arbaletu un, nospiedis speciālu rokturi, uzlika loka auklu. Šis sarežģītais ierocis šķita nevietā cilvēka rokās, kurš bija pacēlies vienu pakāpienu virs akmens laikmeta. Jazons vēlējās šo mehānismu apskatīt tuvāk.

Čaka izņēma no citas somas bultu un uzlādēja arbaletu. Vergi klusēdami sēdēja smiltīs un vēroja savu saimnieku. Čaka gāja gar kāpu, tad uzmanīgi uzkāpa tās virsotnē, apgūlās uz vēdera, sāka rāpot un pazuda no redzesloka. Pēc dažām minūtēm atskanēja kliedziens, cilvēki pielēca kājās un skrēja skatīties, kas noticis. Jazons pameta Maiku un atradās pirmajās rindās.

Vergi apstājās cienījamā attālumā no sava saimnieka un sāka slavēt ievērojamo mednieku Čaku. Paisuma malā gulēja milzīgs, pūkains zvērs. No viņas kakla rēgojās bulta, no brūces plūda tieva asiņu strūkla.

- Gaļa! Gaļa! – pūlis skandēja.

– Čaka nogalināja rosmaro! Čaka ir liels mednieks!

– Lai dzīvo Čaka, lielais pārtikas piegādātājs! - Jazons pievienojās. - Bet kad mēs ēdīsim?

Čaka vergiem nepievērsa uzmanību. Atvilcis elpu, viņš pielādēja arbaletu, piegāja pie nošautā dzīvnieka un ar nazi izgrieza bultu no tā ķermeņa.

- Savāciet malku, - viņš pavēlēja. - bet tu, Opisveni, - Čaka pagrūda vienu no vergiem ar rungu, - paņem nazi.

Šļūkādams kājas, Čaka uzkāpa kāpā un pavērsa arbaletu pret vergu, kurš bija sācis dīrāt nošauto ķermeni. Un līdz brīdim, kad Opisveni tika galā ar rosmaro, Čaka visu laiku turēja viņu arbaleta tēmējumā.

- Mūsu vergu īpašnieks tomēr nav tik vienkāršs, - Jazons nomurmināja, pievienojies pārējiem malkas meklējumos.

Šķita, ka Čaka pastāvīgi baidījās par savu dzīvību un vienmēr turēja gatavībā ieroci. Ja Opisveni mēģinātu izmantot nazi citiem mērķiem, viņš nekavējoties saņemtu bultu pakausī.

Kad bija savākts pietiekoši daudz malkas ugunskuram un rosmaro sagriezts gabalos, Čaka izņēma no somas kādu nelielu ierīci. Ieinteresēts, Jazons pienāca pēc iespējas tuvāk. Viņam uzreiz viss kļuva skaidrs. Čaka iesita ar akmeni pa dzelzs gabalu, uzlidoja dzirksteles un aizdedzināja posu.

No kurienes radās krams un arbalets – acīmredzamas augstākās kultūras liecības? Šis apstāklis Jazonu noveda pie domas, ka uz planētas bez nomadiem vergu īpašniekiem pastāv arī cita, attīstītāka sabiedrība.

Vēlāk, kad viņi ēda ceptu gaļu, viņš pavilka Maiku malā.

- Mums ir cerība, - sacīja Jazons. - Šie nezinošie mežoņi paši nekad nebūtu izdomājuši kramu, vēl jo mazāk arbaletu. Mūsu uzdevums ir noskaidrot, no kurienes viņi ieguvuši šīs ierīces. Varu dot galvu ķīlā, ka bultai ir tērauda uzgalis.

- Ko tas nozīmē? – Maiks bija pārsteigts.

– Tas nozīmē, ka uz planētas ir industriāla sabiedrība, un tāpēc var būt iespējami starpzvaigžņu sakari.

- Tādā gadījumā jāpajautā Čakam, kur mums vajadzētu iet. Kaut kādai valdībai ir jābūt. Mēs ar tiem sazināsimies, paskaidrosim situāciju un pieprasīsim mūsu aizsūtīšanu uz Kasīliju. Es apsolu nepieprasīt jūsu arestu, kamēr mēs neatstāsim šo planētu.

- Jūs nu gan esat velnišķīgi pretimnākošs, - sacīja Jazons. - Joprojām alkstiet manu nāvi, Maik? Galu galā mēs esam nelaimes gadījuma upuri, biedri, un es izglābu jūsu dzīvību.

– Man ļoti žēl, Jazon DinAlt. Es redzu, ka ne viss labais jūsos gājis bojā, bet jūtas nevajadzētu stādīt augstāk par pienākumu. Neaizmirstiet, ka esat izdarījis vairākus smagus noziegumus un par tiem jums ir jāsaņem sods. Jazon, jums pietrūkst normālas audzināšanas...

Tad Čaka sātīgi atraugājās no ķiveres dziļumiem un uzkliedza:

- Ei jūs cūkas! Pietiks rīt! Kļūsiet pārāk resni. Līdz krēslai vēl daudz laika; mēs vēl varēsim atrast daudzus krenodžus. Kustieties!

Un vergu rinda turpināja lēnu virzību pa līdzenumu.

Viņi gāja, vāca krenodžus un vienreiz papildināja dzeramā ūdens krājumus no avota. Un atkal gāja, gāja... To mazo, no vakara saules nākošo siltumu, absorbēja virs zemes sablīvēta mākoņu masa.

Jazons drebēja no aukstuma. Pēkšņi viņš pamanīja tuvojošos tādu pašu krenodžu vācēju pulciņu, un viegli pagrūda ar elkoni viņam blakus klibojošajam Maikam.

- Paskatieties, vēl viena jautra kompānija. Interesanti, vai mūsu tikšanās ir iekļauta programmā?

Bet Maiks, aizņemts ar sevi, tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Jazonam par pārsteigumu uz šo notikumu nereaģēja ne tikai Maiks, bet arī pārējie vergi. Abas līnijas lēnām tuvojās viena otrai. Otra grupa sastāvēja no tieši tādiem pašiem skandulāčiem, un viņi, noliekuši galvas, rūpīgi pētīja zemi sev priekšā.

Pie vienas no kāpām bija akmeņu kaudze. Piegājuši tai klāt, vergi apstājās, izkliedza sveicienu un nosēdās zemē. Acīmredzot tikšanās notika pie noteiktas, īpašuma robežu iezīmējošas robežzīmes.

Čaka uzlika vienu kāju uz akmens un sastinga, gaidīdams. Otrs vergturis, ieņēmis pozīciju labus desmit soļus no Čakas, pacēla virs galvas akmens āmuru.

– Ienīstu tevi, Čaka! - viņš rēca.

– Ienīstu tevi, Fasimba!

Šķita, ka lāstu apmaiņa bija tikpat obligāta kā pa de de baletā. Abi kratīja ieročus, izkliedza viens otram vairākus draudus, tad apsēdās un sāka mierīgi runāties.

Fasimba bija ģērbies tādā pašā pretīgā, biedējošā tērpā kā Čaka, izņemot dažas detaļas. Papildus gliemežvākam viņa galvu rotāja Rosmaro galvaskauss, ko papildināja vairākas ilkņu un ragu rindas; pārējās atšķirības attiecās tikai uz apģērba krāsojumu. Abi acīmredzami savā stāvoklī bija līdzvērtīgi.

– Es šodien nogalināju rosmaro! Otro reizi desmit dienu laikā! - teica Čaka.

- Labs medījums. Rosmaro - lieliski! Kur ir tie divi vergi, kurus esi man parādā?

- Es esmu tev parādā divus vergus?

- Tu man esi parādā divus vergus. Netēlo muļķi. Es tev atnesu dzelzs bultu no Dzertanodžiem. Bet otro vergu tu man esi parādā par to, kuru nogalināji.

– Man ir divi vergi. Vakar es sagūstīju divus vergus no okeāna.

- Labs medījums! Vergi - lieliski!

Čaka piegāja pie neuzmanīgā verga, kurš dienas laikā bija izraisījis viņa dusmas.

- Labs vergs, - viņš teica, iespēris savam īpašumam.

- Pārāk vājš.

- Nav taisnība. Vieni muskuļi. Strādā labi un ēd maz.

– Tu melo.

- Ienīstu tevi, Fasimba!

– Ienīstu tevi, Čaka! Bet kur ir tavs otrais vergs?

– Ir svešinieks no okeāna. Viņš var pastāstīt daudz interesantu stāstu. Strādā labi un maz ēd.

Jazons mēģināja izvairīties, taču sitiens tomēr nogāza viņu zemē. Un, pirms viņš ko saprata, Čaka sagrāba Maiku aiz rokas un aizvilka viņu pāri neredzamajai robežlīnijai.

- Slikti izskatās. Galvā liels caurums, - sacīja Fasimba, pētīdams jauno vergu.

- Labi strādā, bet caurums gandrīz aizaudzis. Viņš ir ļoti spēcīgs.

- Tu man iedosi citu, ja viņš nobeigsies?

- Iedošu. Ienīstu tevi, Fasimba!

– Ienīstu tevi, Čaka!

Saruna bija beigusies, un vergu rindas devās atpakaļ katra savā virzienā.

- Pagaidi, Čaka, - Jazons neizturēja. - Pagaidi, neatdod manu draugu! Mēs strādāsim labāk ja būsim kopā. Tu vari atdot citu...

Vergu acis iepletās, un Čaka pacēla rungu.

- Apklusti, vergs.Vēl vienu reizi pateiksi man, kas jādara un es tevi nogalināšu.

Jazons iekoda mēlē. Ko viņš varēja izdarīt? Viņam nebija šaubu par Maika likteni. Pat ja viņš atveseļosies no brūces, tad nesamierināsies ar verga likteni. Turpmāk Jazons rūpēsies tikai par sevi.

Pēc neliela pārgājiena vergi apstājās uz nakti.

Jazons ielīda pajumtē starp diviem akmeņiem un izņēma pie krūtīm paslēptu gaļas gabalu. Tas bija auksts un ciets, bet tomēr labāks par divām krenodžu devām, kas veidoja lielāko daļu no vietējā uztura.

- Iedodiet man arī, - pēkšņi atskanēja žēlabaina balss, kas nepārprotami piederēja meitenei.

Pirms tam visi vergi Jazonam šķita bezdzimuma radījumi: visi bija vienādi ģērbušies, netīri, mati bija sapinkājušies un neapgriezti...

- Ņem.  - Viņš nolauza gabalu. - Apsēdies un ēd. kā tevi sauc? – Jazons domāja, ka varbūt varēs no šīs meitenes iegūt vismaz kādu informāciju.

- Aidžeila.  -Viņa vienā rokā satvēra gaļu, bet ar otru lasīja kukaiņus no saviem netīrajiem matiem.

- No kurienes tu esi? Vienmēr esi šeit dzīvojusi?

- Nē. Vispirms es biju pie Bulvadžio, tad pie Fasimbas. Tagad piederu Čakam.

-Kas ir Bulvadžio? Tāds pats saimnieks kā Čaka?

Viņa pamāja.

– Un tie... dzertanodži... no kuriem Fasimba saņēma bultu, kas viņi ir?

- Tu daudz ko nezini, - viņa teica, apēda gaļu un aplaizīja pirkstus.

- Es zinu pietiekami daudz, lai dabūtu gaļu, kuras tev nav. Tāpēc neizmanto manu viesmīlību ļaunprātīgi, bet pastāsti, kas ir dzertanodži.

– Visi zina, kas viņi ir. – Viņa neizpratnē paraustīja plecus. - Viņi dzīvo lielajā tuksnesī un brauc ar karodžām. Slikti smird. Viņiem ir daudz interesantu lietu. Viens no viņiem man iedeva savu vislabāko lietu. Ja es tev parādīšu, tu to neatņemsi?

- Nē. Es tai pat nepieskaršos. Lūk, paņem vēl gaļu un parādiet man savu labāko lietu.

Aidžeila parakņājās somā un kaut ko izvilka, cieši saspiedusi to dūrē. Kad viņa lepni atpleta pirkstus, Jazons ieraudzīja viņas plaukstā apaļu sarkanu krellīti.

- Skaista, vai ne?

- Ļoti, - Jazons skumji nopūtās, skatoties uz nožēlojamo rotaslietu. Šīs meitenes senči apmetās uz šīs planētas kosmosa laikmetā, un viņiem bija grandiozas tehnoloģijas un zināšanas. Atšķirti no pārējās pasaules, viņu bērni deģenerējās un pārvērtās par šiem pussaprātīgajiem vergiem, kuri tukšu stikliņu vērtē augstāk par visu.

- Nu labi,- sacīja Aidžeila un sāka izritināties no savām ādām.

- Pagaidi. Tu man neko neesi parādā. Es tev gaļu uzdāvināju.

- Tev mani nevajag? – meitene bija pārsteigta. - es tev nepatīku? Tu domā, ka es esmu neglīta?

-Tu esi jauka. Bet es esmu pārāk noguris.

Vai meitene bija skaista vai nē, Jazons nezināja. Viena viņas sejas puse bija klāta ar nemazgātiem, taukainiem matiem, otra bija pilnībā noklāta ar netīrumiem. Lūpas bija sasprēgājušas un uz pieres - zilums.

- Atļauj man palikt pie tevis šonakt, pat ja esi vecs un es tev neesmu vajadzīga." Mzilkazi mani vajā un nodara sāpes. Lūk kur viņš ir.

Cilvēks, uz kuru Aidžeila norādīja, patiešām viņus vēroja, taču, tiklīdz Jazons paskatījās viņa virzienā, pazuda.

– Neuztraucies par Mzilkazi. Mēs savas attiecības noskaidrojām jau pirmajā dienā... Redzēji bumbuli uz viņa galvas?

- Tu man patīc. Es tev atkal parādīšu savu labāko lietu.

- Nē, ne tagad. Tu man arī patīc. ar labu nakti.

5. nodaļa

Visu nākamo dienu Aidžeila neatkāpās no Jazona sāniem. Un viņš ik pa laikam iztaujāja meiteni, līdz iztukšoja viņas zināšanu niecīgo krātuvi.

Okeāns Aidžeilai šķita kā brīnums, dāvājošs garšīgus ēdienus un reizēm izskalodams krastā cilvēku līķus. Reizēm uz okeāna virsmas parādījās kuģi, taču viņa par tiem neko nezināja. Otrpus līdzenumam, kurā viņi vilka savu eksistenci, pletās milzīgs nedzīvs tuksnesis, tajā dzīvoja noslēpumainie dzertanodži ar saviem apbrīnojamajiem brīnumkarodžiem. No Aidžeilas paskaidrojumiem bija grūti saprast, vai šie karodži bija kaut kādi dīvaini dzīvnieki vai īpaši mehānismi. Okeāns, krasts, līdzenums - tā bija visa viņas pasaule, un viņa pat nevarēja iedomāties, ka varētu pastāvēt kaut kas cits, izņemot to.

Bet kaut kas tomēr pastāvēja, un Čaka arbalets tam bija tiešs pierādījums. Jazons nolēma par katru cenu to noskaidrot un mainīt savu sociālo stāvokli. Viņš iemācījās veiksmīgi izvairīties no Čaka smago zābaku spērieniem, pārtikas vispār bija pietiekami daudz, un tās iegūšana nebija īpaši apgrūtinoša... tātad, varētu teikt, Jazons sāka pielāgoties aborigēnu dzīves apstākļiem...

Tajā pašā dienā viņi sastapa vēl vienu vergu kolonnu. Jazons gaidīja vakardienas scenārija atkārtošanos, taču viņam par pārsteigumu tas nenotika.

Tuvojošos vergu izskats, Čaku iedzina neaprakstāmas dusmas, un viņa paša vergi bailēs aizbēga un paslēpās aiz tuvākajiem akmeņiem. Nikni lēkādams, izdodams neiedomājamas skaņas un dauzīdams ar rungu pa biezo bruņu ādu, Čaka satracināja sevi un smagu riksi metās pretī ienaidniekam.

Ārkārtīgi ieintriģēts par notiekošo, Jazons sekoja Čakam. Viņš redzēja, kā ienaidnieka vergu rinda pašķīrās, palaida pa priekšu līdz zobiem apbruņotu vadoni, un kā tas ar rēcienu metās pretim Čakam. Saniknotie vadoņi strauji tuvojās, un Jazons nodrebēja, domājot par trieciena spēku, sadursmes brīdī. Bet pēkšņi abi palēnināja ātrumu un sāka riņķot viens ap otru.

- Ienīstu tevi, Mšika!

– Ienīstu tevi, Čaka!

Šķiet, vārdi tādi paši kā vakar. Taču šoreiz intonācija bija neviltota.

- Es nogalināšu tevi, Mšika! Tu atkal ar saviem maitu ēdājiem pārkāpi robežu!

-Tu melo, Čaka! Šī zeme vienmēr ir bijusi mana.

- Es tevi nogalināšu!

Izkliedzis šos vārdus, Čaka augstu palēcās un izdarīja graujošu sitienu. Ja runga būtu sasniegusi mērķi, Mšikam neapšaubāmi būtu lielas nepatikšanas, taču viņam izdevās izvairīties un atbildēt Čakam. Sekoja zibenīga uzbrukumu apmaiņa, taču rungas tikai satricināja gaisu, un vergu īpašnieki pārgāja uz tuvcīņu. Saķērušies viens pie otra, viņi valstījās zemē, ņurdēja, rēca, gārdza un apmainījās ar lāstiem, smagās rungas nomestas malā, izmantoti naži un ceļgali. Tikai tagad Jazons saprata, kāpēc virs Čaka ceļgaliem bija uzšūti gari, asi ilkņi.

Cīņa bija ne par dzīvību, bet uz nāvi. Zeme visapkārt bija nokaisīta ar drēbju skrandām, ieroču atlūzām, dzīvnieku ilkņiem... Līdzenumu piepildīja gaudošana, lamas un lāsti.

Vienubrīd Jazonam šķita, ka tuvojas neizšķirts: pretinieki, elpu atvilkuši, apstājās, bet pēc tam ar jaunu sparu metās atkal cīņā. Čaka bija nometis nazi zemē un pie kārtējā kūleņa satvēra tā rokturi ar zobiem. Sagrābis pretinieka rokas un grozīdams galvu, viņš meklēja vājo vietu Mšika bruņās.

Mšika iekliedzās un ar izmisīgām pūlēm izrāvās no sīkstā apskāviena. Asinis tecēja pār viņa rokām un pilēja no pirkstu galiem, apslacīja smiltis.

Čaka uzlēca kājās, cenšoties viņu noturēt, bet Mšika paspēja izlocīties. Bēgdams viņš mēģināja paķert zemē izkaisītos ieročus. Čaka sāka vajāt, bet apstājās un vicinādams rokas, izkliedza gļēvulim lāstus, neaizmirsdams pieminēt savu spēku un veiklību.

Jazons, izmantodams mirkli, pacēla no zemes kāda dzīvnieka ragu.

Tiklīdz Mšika vairs nebija redzams, Čaka rūpīgi apskatīja kaujas lauku un savāca visu, kas kaut nedaudz līdzinājās ieročiem. Tad viņš pasauca vergus un izdalīja krenodžu vakara porciju, lai gan līdz nākamajai ēdienreizei vēl bija vairākas stundas.

Jazons sēdēdams uz akmens mehāniski grauza savu sakni. Viņam blakus ritmiski kustējās Aidžeilas pleci, viņa mēģināja izķemmēt savus uzticīgos pavadoņus - kukaiņus.

No utīm nebija nekāda glābiņa. Jazonam arī bija sava daļa parazītu, un viņš arī enerģiski kasījās. Šī kārtējā kašķa lēkme viņu padarīja traku.

- Pietiek! Esmu pietiekami kalpojis, - viņš teica, pielekdams kājās. -Parādi man īsāko ceļu pie dzertanodžiem.

- Ceļojums ilgs divas dienas. Bet kā tu nogalināsi Čaku?

- Kāpēc man viņš būtu jānogalina? – Jazons paraustīja plecus. - Es jau tāpat te par ilgu kavējos. ir tak jāievēro viesmīlības likumi.

- Ja tu nenogalināsi viņu, viņš nogalinās tevi.

- Kā viņš varēs mani nogalināt, ja es šeit nebūšu?

- tevi nogalināt varēs jebkurš. Izbēgušie vergi vienmēr tiek nogalināti. Tāds ir likums.

Jazons apsēdās, nokoda krenodžu un apdomāja.

- Tu saki, ka man jānogalina Čaka? Bet es nevēlos viņa nāvi. Pat ja viņš novilka man zābakus... Nesaprotu, ko šī slepkavība dos?

- Tu esi muļķis. Ja tu viņu nogalināsi, tu pats kļūsi par jauno Čaku. Un varēsi darīt visu, ko vēlies.

Tikai pēc šiem vārdiem Jazons ar pilnīgu skaidrību ieraudzīja sabiedrības sociālo struktūru. Pirms tam viņš redzēja tikai vergus un vergu īpašniekus un kļūdaini sadalīja tos klasēs. Patiesībā tā izrādījās viena klase ar barbarisku likumu. Jazonam to vajadzēja saprast jau agrāk, jo viņš jau bija pamanījis, kā Čaka nevienu nelaida sev pietiekami tuvu, kā viņš katru nakti pazuda nezināmā virzienā...

Jā, Jazons bija saskāries ar sabiedrību, kura dzīvoja saskaņā ar līdz galējībai, līdz absurdam novestas brīvas iniciatīvas likumu. Katrs cilvēks par sevi. Visi pret vienu. Sabiedrība, kurā stāvokli nosaka muskuļu spēks un reakcijas ātrums. Bet tas, kurš, palikdams viens, izlika sevi ārpus likuma, kļuva par ienaidnieku, un pirmais, kurš tādu satika, varēja viņu nogalināt. Tātad, ja Jazons vēlas būt brīvs, viņam jānogalina Čaka. Un, lai kā viņam tas nepatiktu, nepieciešamība viņu piespieda spert šo soli.

Vakarā Jazons sekoja Čakam un ievēroja virzienu, kurā viņš pazuda. Tas, protams, neko daudz nepalīdzēs: saimnieks noteikti sāks līkumot un visādi aizsegs pēdas, pirms uz nakti patversies kādā patversmē. Taču Jazons bija apņēmības pilns, ka tomēr spēs viņu atrast.

Nē, Jazonam nekad nebija bijusi tieksme uz nakts slepkavībām; viņš vienmēr uzskatīja, ka guļoša cilvēka nogalināšana ir nelietība un gļēvums. Taču īpašām situācijām nepieciešami īpaši risinājumi. Viņš nav līdzvērtīgs apbruņotam cilvēkam, kurš apguvis tuvcīņas pamatus. Izvēles nebija.

Jazons uzmanīgi izslīdēja no ādām un klusēdams devās starp guļošajiem aborigēniem. Viņš zvaigžņu gaismā redzēja mirdzam Aidžeilas acis; viņa visu saprata, bet nekustējās un neteica viņam ne vārda.

Čaku atrast nakts tumsā nebija viegli. Jazons nolēma virzīties pa spirāli, pamazām attālinādamies no nometnes. Teritorija bija izvagota ar gravām un aizām, un tās visas bija jāapskata.

Ka Čaka bija veicis īpašus piesardzības pasākumus pret nakts piedzīvojumu meklētājiem, kļuva skaidrs, tiklīdz Jazons izdzirdēja zvaniņa skaņu. Tā bija vāja, tikko dzirdama skaņa, taču tā lika Jazonam sarauties un sastingt. Viņš paspēra soli atpakaļ, atkal atskanēja zvaniņš, un tajā pašā brīdī parādījās Čaka. Gaisā nosvilpa runga. Brīnumainā kārtā Jazonam izdevās izvairīties no sitiena, un, netērēdams ne mirkli, viņš ar visiem spēkiem metās lejup pa gravas nogāzi. Kājas slīdēja pāri brūkošiem akmeņiem. Tikai nepakrist. Kritiens nozīmētu nāvi. Un Jazons skrēja pa galvu pa kaklu, jo nekas cits neatlika - smagi bruņotais Čaka gārdza viņam aiz muguras, bet pamazām viņa kāju dipoņa kļuva klusāka un pēc tam pilnībā apklusa.

Izmetis milzīgu līkumu, Jazons atgriezās sākotnējā pozīcijā. Drebēdams no aukstuma un pārpūles, viņš atkal ielīda zem ādām, cerēdams, ka varbūt Čaka viņu tumsā nebūs pazinis.

Kad uzlēca saule parādījās Čaka. Viņš trīcēja no niknuma.

- Kas tas bija? - viņš rēca. - Kas atnāca pie manis naktī? – Čaka nāca arvien tuvāk vietai, kur gulēja Jazons, mezdams niknus skatienus pa labi un pa kreisi.

Pieci vergi klusēdami norādīja uz Jazonu. Aidžeila nodrebēja un steidzās atkāpties no viņa.

Nolādēdams visus nodevējus pasaulē, Jazons pielēca kājās un aizbēga no viņam pakaļ lidojošās rungas. Viņš rokā cieši turēja uzasināto ragu, labi zinādams, ka atklātā cīņā tas diez vai palīdzēs. Kāds vergs mēģināja viņu paklupināt. Visi bija pret viņu! Visi bija pret visiem, un neviens nevarēja justies drošībā.

Pieķerdamies cietās zāles stiebriem, Jazons uzkāpa augsta kalna galā, paņēma sauju smilšu un iesvieda tās saimniekam sejā, cerēdams padarīt viņu aklu, taču bija spiests skriet tālāk: Čaka izņēma arbaletu.

Vergi palika tālu aiz muguras, kad Jazons, nokāpis pa akmeņaino nogāzi, pēkšņi pagriezās pret Čaku. Čaka to negaidīja, viņš pacēla rungu virs galvas, bet Jazons ienira zem sitiena un, izmantodams Čakas ķermeņa inerci, pārtvēra viņa roku un nometa ienaidnieku uz akmeņiem - Pirras mācība Jazonam nebija velta. Pirms Čaka sasniedza zemi, Jazons jau sēdēja viņam uz muguras un sagrāba saimnieka zodu. Pārgriezis pirkstu uz kaklarotas ar ilkņiem, Jazons sagrāba netīro bārdu. Čaka galva atkrita, un Jazons iegrūda ragu uz mirkli atsegtajā rīklē. Čaka pēdējo reizi zem viņa noraustījās un uz visiem laikiem nomierinājās.

Pilnīgi pārguris Jazons piecēlās kājās. Nopūties viņš noslaucīja asiņainās rokas ādā un sāka novilkt bijušā vergu īpašnieka drēbes. Pārgriezis ādas siksnas, viņš atbrīvoja ķiveri un aizmeta to malā.

Viņa priekšā gulēja cilvēks ar retiem sirmiem matiem un bālu, savecējušu seju. Starp Čaka lietām bija Jazona apavi, netīri, bet neskarti. Un ar lielu prieku viņš tos atkal uzvilka kājās.

Kad pārģērbšanās bija beigusies, pasaulei parādījās jauns Čaka. Čaka bija augšāmcēlies. Ķermenis uz smiltīm piederēja parastam vergam. Jazons izraka seklu kapu, noguldīja viņu tur un apbēra ar smiltīm. Tad, paņēmis līdzi visus Čaka ieročus, viņš devās atpakaļ.

Vergi, viņu ieraudzījuši, sastājās rindā.

Jazona skatiens sastapās ar Aidžeilu. Viņa ar satraukumu paskatījās uz viņu, mēģinādama uzminēt, kā beidzās kauja.

– Viens nulle par labu viesu komandai! – viņš paziņoja, un viņas lūpās uzplaiksnīja īslaicīgs smaids. - Galvu augšā! – Jazons uzkliedza. – Jums ir pienākusi jauna diena. Un pat ja jūs man neticat, jums pavērušās lieliskas iespējas.

Svilpodams Jazons sekoja vergiem un laimīgs noēda pirmo krenodžu, ko viņi atrada.

6. nodaļa

Viņi krastā iekūra uguni.

Jazons sēdēja ar muguru pret okeānu un turēja rokās ķiveri. Šī lieta viņam sagādāja nepanesamas sāpes.

Viņš paaicināja pie sevis Aidžeilu.

– Klausos tevi, Čaka. Un paklausu.

Viņa pieskrēja viņam klāt, apgūlās pie viņa kājām un sāka steigšus atbrīvot savu ķermeni no ādām.

– Ko gan tu domā par cilvēkiem?! – Jazons kļuva nikns. - Apsēdies! Es gribu ar tevi parunāt. Un mani sauc nevis Čaka, bet Jazons. Skaidrs?

- Jā, Čaka, - viņa atbildēja, uzmetusi Jazonam izbiedētu skatienu.

Viņš noburkšķēja un pastūma viņai pretī krenodžu grozu.

- Hm... nomainīt sociālo struktūru nav nemaz tik viegli... - Viņš paklusēja. – Saki, Aidžeil, tu vēlētos kļūt par brīvu cilvēku?

– Ko nozīmē “brīvs cilvēks”?

- Brīvība ir tad, kad nav ne vergu, ne vergu īpašnieku. Katrs var iet, kurp vien vēlas, un darīt, ko vēlas.

- Man nepatīk. – Aidžeila pat nodrebēja. – Kurš par mani parūpēsies? Kā es varu meklēt krenodžus vienatnē? Krenodži mums jāmeklē visiem kopā. Viens pats cilvēks nomirs badā.

– Ja visi būs brīvi, lai meklētu krenodzus, varēs sadarboties ar citiem cilvēkiem.

- Muļķības! Kurš krenodžu atradīs, tas to ēdīs. Neviens nedalīsies ar ēdienu, kā to dara saimnieks. Man patīk ēst krenodžus.

Jazons neizpratnē noglāstīja savu ataugošo bārdu.

- Visi grib labi paēst, bet tas nebūt nenozīmē, ka cilvēkiem ir jākļūst par vergiem, - viņš teica. – Tomēr tev laikam ir taisnība. Ir vajadzīgas krasas izmaiņas. Citādi par nekādu atbrīvošanos nevar būt ne runas. Tikmēr, lai izvairītos no nepatikšanām, man visā būs jārīkojas kā Čakam.

Jazons paņēma rungu un devās tumsā, izvairīdamies no nometnes. Viņš izvēlējās piemērotu pakalnu, taustīdamies izņēma no somas mazus mietiņus - mantojumu no Čaka - un piesēja tiem auklu ar tērauda zvaniņiem. Tādējādi aizsargāts viņš apmetās pašā tīmekļa centrā. Bet Jazonam izgulēties neizdevās. Visu nakti viņš lēca augšā un klausījās tukšumā; visu nakti viņš iztēlojās aborigēnu klusos soļus un stūrainas ēnas.

Rītausmā viņi atkal devās ceļā, bet drīz vien apstājās pie robežzīmes.

Jazons deva pavēli doties tālāk, un visiem šis lēmums patika. Cilvēki, noguruši no ikdienas dzīves garlaicības, gaidīja labu kautiņu. Un, kad pie apvāršņa parādījās šurpnākošo krenodžu savācēju pulciņš, vergu sejās uzplaiksnīja zināms prieks.

– Ienīstu tevi, Čaka! – Fasimba skrienot bļāva. -Tu atnāci uz manu zemi. Es tevi nogalināšu!

– Pagaidi!.. Jā, jā, es arī tevi ienīstu, Fasimba, piedod, gandrīz aizmirsu. Man tava zeme nav vajadzīga. Es gribu ar tevi parunāt...

- Tev jauna balss, Čaka, - teica Fasimba un apstājās. Viņš pacēla virs galvas akmens cirvi un sastinga gaidās.

- Jā, es esmu jaunais Čaka. Vecā Čaka vairs nav. Viņš nomira. Es gribu paņemt no tevis savu vergu. Atdod un mēs aiziesim.

– Čaka bija labs karotājs. Tu droši vien esi labāks par Čaku, — viņš dusmās pakratīja cirvi, — bet ne labāks par mani!

- Tu esi labāks par visiem, Fasimba. - Deviņi no desmit vergiem vēlētos, lai tu būtu viņu saimnieks, Fasimba. Bet parunāsim par darīšanām. Man vajag vergu ar caurumu galvā. Es par viņu atdošu tev divus citus, pēc tavas izvēles. ko teiksi?

- Labs darījums, Čaka. Paņem jebkuru, man to re cik daudz. Es izvēlēšos divus no tevējiem. Bet verga ar caurumu man nav. Daudz satraukuma. Viņš visu laiku runāja. Es noberzēju savu kāju, spārdot viņu. Es ar prieku no viņa atbrīvojos.

-Tu viņu nogalināji?

- Es netērēju vergus. - Pārdevu dzertanodžiem. Paņēmu divas bultas. Tev vajag bultas, Čaka?

- Nē, tagad tās nav vajadzīgas, Fasimba. Bet vienalga paldies par labajām ziņām. – Jazons parakņājās pa grozu un izvilka krenodžu. - Lūk, ņem.

- Kur tu dabūji saindētu krenodžu? – Fasimba bija pārsteigts. - Es to izmantošu.

- Nav saindēts, Fasimba. Tas ir ēdams tieši tik daudz, cik ir ēdami visi šie augi.

- Tu labi melo, Čaka. Es tev par to iedošu bultu, — Fasimba iesmējās.

- Tas ir tavs, - sacīja Jazons, pameta augu Fasimbam,  - bet es tev saku: tas nav saindēts.

- Es to pateikšu cilvēkam, kuru uzcienāšu. Es labi izmantošu tavu krenodžu. – Un Fasimba pameta Jazonam bultu.

Jazons paskatījās uz Fasimbas dāvanu. Bulta bija sarūsējusi un saplaisājusi.

- Lieliski, - viņš teica. - Bet tu gaidi, kamēr tavs draugs apēdīs šo krenodžu.

Darījums notika, taču aizdomīgais Fasimba nepakustējās, līdz Jazons nepameta viņa īpašumus.

Pagāja apmēram trīs dienas, līdz Jazonam izdevās pietuvoties savam galamērķim.

Tiklīdz vienīgais orientieris - okeāns - pazuda no redzesloka, viņš bija spiests vadīt cilvēkus uz labu laimi. Tiesa, jaunizceptais vergu īpašnieks nekādā veidā neizrādīja savu nezināšanu, un vergi paklausīgi gāja uz priekšu, neko nenojaušot. Viņi gāja, vāca krenodžus, divreiz piepildīja ādas maisus ar ūdeni no ceļā uzietajiem avotiem, un vienreiz gandrīz pamielojās ar kāda dzīvnieka gaļu. Bet Jazons, par lielu sarūgtinājumu vergiem, aizšāva garām.

Trešās dienas rītā Jazons virs miglainā horizonta pamanīja izmaiņu pazīmes ainavā. Un pirms pusdienām viņi iznāca pie viļņotas zilgani pelēku smilšu jūras. Viņu priekšā bija tuksnesis.

– Kā es varu šeit atrast dzertanodžus? – Jazons jautāja tuvākajam vergam.

Bet tas tikai sarauca pieri un skatījās prom.

Pēdējā laikā Jazonam ik pa laikam radās grūtības ar disciplīnu. Vergi, ja viņš tos kārtīgi nespārdīja, negribēja sist ar pirkstu pret pirkstu. Pavēle, ko nepavadīja spēriens, tika ignorēta, un Jazona nevēlēšanās izmantot fizisku spēku tika uztverta kā vājuma pazīme. Visi viņa mēģinājumi uzlabot vergu apstākļus bija lemti neveiksmei.

Lamādams cilvēku domāšanas inerci, neapmierinātais Jazons izmantoja zābaka purngalu, lai ļautu vergam sajust, kas viņš patiesībā ir.

- Viņi ir tur, aiz tā lielā kalna, - atskanēja tūlītēja atbilde. Un Jazons pašā tuksneša malā ieraudzīja mazu tumšu plankumu, ko iepriekš nebija pamanījis.

Viņiem tuvojoties, kļuva skaidrs, ka kalns ir parasts klints atsegums. Bet tam blakus bija uzcelta ķieģeļu siena, aiz kuras varēja izmitināt ievērojamu skaitu karavīru. Jazons negrasījās riskēt ar saviem dārgajiem vergiem un vēl dārgāko ādu, un pēc viņa signāla kolonna apstājās. Vergi apmetās uz smiltīm, bet Jazons, turēdams gatavībā savu rungu un aizdomīgi skatīdamies apkārt, pagāja dažus soļus uz priekšu.

Tad no aiz sienas stūra parādījās cilvēks un lēnām devās uz Jazona pusi. Viņš bija ģērbies brīvā apģērbā un rokā nesa lielu grozu. Nogājis apmēram pusceļu, viņš apstājās un, sakrustodams kājas, apsēdās smiltīs. Jazons rūpīgi nopētīja apkārtni un nolēma, ka viņam pagaidām nekas nedraud – likās, te nebija kur ierīkot slazdus, bet no viena svešinieka viņš nebaidījās – un Jazons, pagājis vēl mazliet, apstājās trīs soļus no cilvēka ar grozu.

- Laipni lūgts, Čaka, - viņš teica. - Baidījos, ka tevi vairs neredzēšu pēc tā... hmm... nelielā pārpratuma, kas notika starp mums.

Svešinieks sēdēja un glāstīja savu bārdiņu. Viņa tīri skūtās galvas redzamākā daļa bija milzīgs deguns ar aizsargbrillēm. Brilles bija no kaula, un šķita, rūpīgi pielāgotas viņa iedegušajai sejai. Dziļu grumbu tīkls uz pieres un vaigiem liecināja, ka Jazonam priekšā ir vecs vīrs, no kura nemaz nevajadzētu baidīties.

- Es kaut ko gribu, - Jazons paziņoja Čaka manierē.

– Jauna balss un jauns Čaks? – svešinieks pabrīnījās. - Laipni lūgts. Vecais bija īsts suns. Ceru, ka viņš nomira mokās? Sēdies, Čaka draugs, iedzer ar mani. – Un viņš paņēma no groza māla krūku un divas krūzes.

- Kur tu dabūji saindētu dzērienu? – Jazons jautāja, atcerēdamies vietējās paražas. Šis dzertanodžs ir vērīgs cilvēks, ja no pirmā acu uzmetiena nojauta, ka viņa priekšā nav Čaka. - Kā tevi sauc?

- Edipons, - viņš atbildēja, ieliekdams krūku atpakaļ grozā. - Ko tu gribi? Mums vienmēr vajadzīgi vergi, un mēs piekrītam tirgoties ar tevi.

- Man vajag vergu ar caurumu galvā, ko jūs nopirkāt no Fasimbas. Par viņu es atdošu divus.

Vecis pasmaidīja.

– Nevajadzētu atdarināt piekrastes barbaru analfabētisko runu. Jau pēc akcenta varu pateikt, ka manā priekšā ir izglītots cilvēks. - Vecais izrādījās daudz gudrāks, nekā Jazons bija gaidījis. - Tas ir viss, ko vēlies?

- Pagaidām jā. Tu atdosi manu vergu, un tad mēs parunāsim par citām lietām.

– Man ir cits viedoklis šajā jautājumā. – Edipons izsmējīgi un draudīgi atņirdzās. Tad viņš iebāza mutē divus pirkstus un nosvilpa.

Kļuva dzirdama smilšu šalkoņa, un Jazons redzēja, kā no zemes apakšas sāka parādīties cilvēki. Viens, divi... Seši ar rungām un vairogiem bruņoti karotāji ātri izrāpās no savām paslēptuvēm.

Jazons nolādēja savu stulbumu. Kāpēc viņš piekrita satikties Edipona ieteiktajā vietā? Viņš ļoti gribēja veco nogalināt, bet tā vietā trieca ar rungu karotājam, kurš vēl nebija paguvis izlīst no bedres. Tas uztvēra sitienu pa paceltu vairogu. Jazons mēģināja bēgt, bet ienaidnieks viņam aizšķērsoja ceļu. Nebija kur atkāpties.

Viņš tomēr mēģināja pretoties, grabinādams ragus un ilkņus, vēzēdams rungu, taču spēki bija acīmredzami nevienlīdzīgi, un kauja izvērtās īsa, lai arī sīva. Divi karotāji palika nedzīvi guļot, viens nokrita uz ceļiem ar rokām saķēris galvu, bet pārējie nogāza Jazonu zemē. Viņš sauca palīgā savus vergus, bet tie pat nepakustējās.

Jazons tika sasiets un aizvilkts pie klints. Edipons kaut ko uzkliedza uz zemes sēdošajiem vergiem. Šoreiz tie paklausīgi piecēlās un aizvilkās pakaļ visiem pārējiem.

Sienā atklājās slēptas durvis, kurās tika iegrūsts Jazons. Un tad visas viņa dusmas aizpūta kā ar vēju. Viņš ieraudzīja vienu no karodžiem, par kuriem viņam bija stāstījusi Aidžeila. Tagad viņš saprata, kāpēc nezinošie mežoņi nespēj atšķirt mehānismu no dzīvnieka.

Mašīna bija labus trīsdesmit metrus gara un pēc formas līdzīga laivai. Tās priekšgalu rotāja milzīgs un acīmredzami stilizēts dzīvnieka purns ar divām asu ilkņu rindām un dzirkstošu kristālisku acu pāri, bet viss mašīnas korpuss bija izklāts ar biezām, smirdīgām ādām. Šāds maskējums varētu piemānīt tikai vecu mežoni, bet pat bērns no normālas civilizētas sabiedrības, no apakšas ieraudzījis sešus lielus riteņus, bez šaubām, šajā briesmonī pazītu parastu mašīnu.

Motors bija kaut kur paslēpts – Jazons par to nešaubījās. Un, kad viņš saoda pazīstamo benzīna smaku, gandrīz iekliedzās no prieka. Izredzes uz glābšanos strauji pieauga.

Vergi, šausmās trīcēdami, tika samesti iekšā karodžā. Arī Jazons tika iegrūzts tur, un kā baļķis uzmests uz neparastā kuģa klāja.

Viņš gulēja un meklēja vietu, kur varētu būt novietots motors. Priekšā bija stūre, kaut kāds rokturis un nekā vairāk. Jazons pagriezās, lai paskatītos uz aizmuguri un ieraudzīja kabīni visa klāja platumā, bez neviena loga, bet ar smagām metāla durvīm, ar daudzām slēdzenēm un aizbīdņiem. Nebija šaubu – tā ir mašīntelpa, jo īpaši tāpēc, ka uz kabīnes jumta rēgojās resns skurstenis. Jazona sirds bija gatava izlēkt no krūtīm.

- Dodamies prom, - Edipons skaļā balsī notaurēja. - Pacelt kāpnes! Narsisi, tu rādīsi karodžam ceļu. Tagad visiem lūgties! Es lūgšu dievus, lai viņi mūs aizved uz Putliko. – Viņš devās uz kabīnes pusi. - Erebo, slinkais suns, - Edipons pēkšņi uzkliedza vienam karavīram, - tu aizmirsi uzpildīt tvertnēs ūdeni! Dievi ir izslāpuši.

- Es uzpildīju, - nomurmināja Erebo, gandrīz aizrīdamies ar krenodžu.

Edipons piegāja pie kabīnes durvīm un pārmeta tām pāri aizsargaizkaru. Atskanēja klikšķēšana, aizbīdņu atvēršanās čerkstoņa, un pēc dažām minūtēm no skursteņa izkūpēja brūns dūmu mākonis.

Pagāja apmēram stunda, līdz svētais aparāts sāka šņākt, trīcēt un izgrūda baltu tvaiku strūklu. Vairāki vergi šausmās iekliedzās un noģība, pārējie, šķiet, pat nāvi uzskatītu par lielu laimi. Jazonam bija zināma pieredze darbā ar primitīviem mehānismiem, tāpēc tvaika dzinējs viņā neizraisīja nekādu pārsteigumu, vēl jo mazāk bailes.

Karodžs satricinājās kā drudzī un lēnām izkustējās no vietas. Divi pārbiedētie mežoņi mēģināja pārlēkt pāri bortam, taču tika laikus apturēti.

Savdabīgos tērpos tērpušies dzertanodži staigāja starp vergiem un lēja viņiem mutē pilnus kausus ar kaut kādu šķidrumu. Nelaimīgie nekavējoties bez samaņas nokrita uz grīdas. Protams, viņus negrasījās indēt, nebija pamata nogalināt sagūstītos vergus, taču cilvēki to nesaprata un izmisīgi pretojās, domājot, ka cīnās par savu dzīvību.

Kad pienāca Jazona kārta, viņš paguva iespert vienam dzertanodžam pa vēderu un gandrīz nokoda pāris pirkstus citam, pirms viņam sakrita  virsū visi, aizspieda degunu un ielēja viņam mutē applaucējošu šķidrumu. Viņš uzreiz sajuta reiboni un mēģināja izspļaut indi... Tas bija pēdējais, ko viņš atcerējās.

7. nodaļa

- Iedzeriet vēl, - atskanēja kāda balss.

Aukstais ūdens apdedzināja rīkli, un Jazons sāka klepot. Šausmīgi sāpēja galva un plaukstas. Lēnām, bet noteikti kļuva skaidrāka atmiņa. Kauja, gūsts, karodžs, inde... Jazons atvēra acis un ieraudzīja sev priekšā vāji mirgojošu lampu. Viņš skatījās uz to kā hipnotizēts, mēģinot saprast, kur atrodas un kas ar viņu noticis. Pēkšņi gaismu aizsedza pazīstama seja. Jazons ievaidējās un aizvēra plakstiņus.

-Ko tas nozīmē, Maik? Sapnis, vai?

– No taisnīgas tiesas neizbēgt, Jazon DinAlt. Jā, tas esmu es. Un man ir daži nopietni jautājumi.

Jazons atkal ievaidējās.

- Jā, tagad redzu, ka tas tiešām esat jūs. Pat ļaunākajā murgā diez vai var dzirdēt kaut ko tādu. Bet varbūt vispirms varat man aprakstīt situāciju vismaz dažos vārdos? Jūs droši vien zināt vairāk nekā es.

Jazons beidzot saprata, ka sāpes viņa plaukstu locītavās ir no smagajiem dzelzs rokudzelžiem. Viņš bija pieķēdēts ar sarūsējušu ķēdi pie resna baļķa, uz kura balstījās viņa galva.

– Kāpēc tās ķēdes? Un vispār, ko vērta vietējā viesmīlība?

Maiks ignorēja Jazona jautājumus.

- Kad mēs pēdējo reizi redzējāmies, - viņš teica, - ja atmiņa mani neviļ, jūs bijāt vergs. Pagājušajā naktī, kad jūs atveda uz šejieni un saķēdēja ar visiem pārējiem, jums bija Čaka ķivere un citas bruņas. Man izdevās to redzēt, pirms jūs izģērba. Kā to visu saprast? Kas notika ar Čaku?

- Es esmu Čaka, - Jazons nočērkstēja, - vecais muļķi, jūs esat pārāk sliecīgs apvainot visus un visu. Bet nesakiet, ka dievinājāt cilvēku, kurš uztaisīja jums galvaskausā caurumu un pārdeva kā kādu zvēru. Ja jūs tā rūpējaties par taisnīguma likumu, tad teorētiski jums vajadzētu būt apmierinātam. Ļaunā Čaka vairs nav. Viņš ir aprakts plašajās smiltīs. Un pēc visu cienīgo kandidātu izskatīšanas es ieņēmu viņa vietu.

- Jūs viņu nogalinājāt?

- Jā... Jā! Un nedomājiet, ka to izdarīt bija tik vienkārši! Viņam bija visas priekšrocības, bet es biju apbruņots tikai ar savu dabisko attapību, par laimi ar to pietika. Tiesa, sākumā grasījos nosist to nelieti naktī, kamēr viņš guļ...

- Ko?! Jūs mēģinājāt... - Maiks no sašutuma pat kļuva zaļš.

- Jūs taču nedomājat, ka es uzreiz uzdrošinājos cīnīties ar šo briesmoni viens pret vienu?! Lai gan tieši tā viss beidzās. Īsi sakot, es uzvarēju un pats kļuvu par Čaku. Tomēr mana valdīšana nebija ne ilga, ne slavena. Es jūs meklēju bet saskrējos ar viltīgo Ediponu un viņa komandu. Mani sagūstīja un atveda pie jums. Tas, iespējams, arī viss stāsts. Tagad ir jūsu kārta, dalīsimies ar visu, ko zināt. Kur mēs esam un kas mūs sagaida?

- Slepkava! Vergu saimnieks! – Maiks atkāpās no Jazona, cik vien ķēde atļāva, un pakratīja rādītājpirkstu. – Jūs savam apkaunojošajam sarakstam esat pievienojis vēl divus jaunus noziegumus. Es nicinu sevi par to, ka kādā brīdī izjutu pret jums simpātijas. Un ticiet man, es izdarīšu visu... Jā, es izdarīšu visu, lai mēs paliktu dzīvi. Es atradīšu veidu, kā nogādāt jūs Kasīlijā un saukt pie atbildības.

– Jūs, stulbeni, esat kādreiz dzirdējis par nevainīguma prezumpciju, Maik? Nē? Bet tas ir jurisprudences principu pamatā. Kamēr personas vaina nav pierādīta, viņš tiek uzskatīts par nevainīgu. Un vispār, kā mani var tiesāt uz Kasilijas par noziegumiem, kas izdarīti uz šīs planētas, ja tie tur netiek uzskatīti par noziegumiem? Tas ir tāpat kā izvilkt kanibālu no viņa laika un tiesāt viņu par kanibālismu.

- Un pareizi. Kanibālisms ir pretīgs! Man drebina no domas... Un ir dabiski, ka tāds cilvēks ir bargi jāsoda.

- Ja viņš būtu apēdis kādu no jūsu radiniekiem, es jūs saprastu, Maik. Bet gadījumā, ja viņš un viņa dzīvespriecīgie cilts biedri uzkoda ar sakauto ienaidnieku, piedodiet, viņu uzvedībai nav nekādas vainas. Saprotiet, ka nav iespējams spriest par cilvēku, neņemot vērā konkrēto situāciju. Uzvedības standarti ir relatīvi. Kanibāls kanibālu sabiedrībā ir tikpat morāls kā baznīcas apmeklētājs mūsējā.

- Zaimotājs! Noziegums vienmēr un visur ir noziegums! Ir morāles likumi, kas ir obligāti jebkurai sabiedrībai.

– Tādu likumu nav. Un šajā punktā jūsu pasaules uzskats atpaliek viduslaiku līmenī. Jebkuri morāles likumi ir vēsturiski un relatīvi. Un tie nekādā gadījumā nav absolūti. Tie ir saistīti ar laiku un vietu un zaudē visu nozīmi, kad tiek izņemti no turienes. Šajā primitīvajā, netīrajā sabiedrībā sava kunga nogalināšana ir vienīgais veids, kā kādam ambiciozam vergam tikt uz priekšu. Es nešaubos, ka Čaka savā laikā izdarīja tieši to pašu. Manā gadījumā tiešas slepkavības nebija – es uzvarēju godīgā kaujā. Lai gan rezultāts ir tāds pats. Ieguvis varu, centos atvieglot dzīvi saviem vergiem, taču viņi to nenovērtēja un ar lielu prieku būtu iegrūduši nazi man rīklē. Tāds ir šīs planētas likums. Vienīgais, par ko vainoju sevi, ir tas, ka, lai sameklētu Maiku Saimonu, atvilku viņus līdzi un...

Pēkšņi ar čīkstoņu atvērās durvis, un viņu kazemāta krēslā iekļuva spoža saules gaisma.

- Augšā, vergi!

Cilvēki, grabinot ķēdes, lēnām, ar vaidiem, sāka celties augšā. Cilvēks, kurš bija pieķēdēts garā baļķa pašā galā, bija kaut kas līdzīgs vecākajam. Viņš ar kliedzieniem mudināja pārējos.

- Uz priekšu, uz priekšu. Mums iedos kaut ko paēst. Neaizmirstiet krūzes. Ja jums nebūs krūzes, jūs visu dienu neēdīsiet un nedzersiet. Un mums ir jāstrādā, cik vien spēka. Tas attiecas uz visiem, īpaši uz iesācējiem. Tāda ir kārtība, jūs nevarat... Tā. Tagad visi kopā... Viens, noliecamies, satveram... un divi, paceļam baļķi... trīs, pieceļamies, ejam.

Un viņi piecēlās un izgāja saules gaismā.

Aukstais vējš, kas ielauzās cauri Čaka ādu paliekām un piriešu drēbēm, nepatīkami saldēja Jazona ķermeni. Dzertanodži viņam bija noģērbuši gandrīz visas drēbes, taču nebija pamanījuši viņa mīļos apavus, un tagad Jazons pateicās liktenim par šo gaišo plankumiņu drūmajā verdzības perspektīvā. Viņš mēģināja smaidīt, bet  lūpas drebēja no aukstuma, un smaids neizdevās. Pēc iespējas ātrāk jāmaina situācija! Jazonam bija izdevies pabūt verga ādā un viņš uzskatīja, ka ir pelnījis labāku likteni.

Viņi izgāja pagalmā, nolika baļķi pie sienas un apsēdās uz tā. Izstiepuši krūzes, kā nožēlojoši grēcinieki, vergi katrs saņēma kausu remdenu samazgu, pēc kuru nogaršošanas Jazons uzreiz zaudēja apetīti. Tā bija krenodžu zupa. Bet izdzīvošana bija svarīgāka, un viņš norija pretīgo brūvējumu vienā rāvienā.

Pēc brokastīm viņi pārcēlās uz jaunu vietu, kur redzētais lika Jazonam aizmirst savas bēdas.

Pagalma centrā stāvēja liels kabestāns, kurā vergu komanda jau iebāza sava baļķa galu. Jazona grupa un vēl divas tieši tādas pašas grupas arī nostiprināja savus baļķus vinčā, izveidojot četrus milzīga riteņa spieķus. Uzraugs deva pavēli, un vergi atspiedās uz baļķiem. Ar neiedomājamu čīkstoņu ritenis sāka kustēties.

Jazons iegrima šī rupjā mehānisma pētīšanā. Vertikālais stabs, kas nostiprināts kā vinča, grieza riteni, savienotu ar veselu piedziņas siksnu sistēmu. Platākā no tām iekustināja ar kaut ko līdzīgu sūknim. Atlikušās siksnas pazuda iekšā pa augstas mūra ēkas logiem. Visa sistēma izskatījās pēc neefektīvas ierīces ūdens sūknēšanai.

Asā, pagalmu piepildošā smaka, bija pārsteidzoši pazīstama, un, kad no spiediena caurules atskanēja burbuļojoša skaņa un tad izplūda melns šķidrums, viss uzreiz kļuva skaidrs.

- Nafta! Protams, nafta! – Jazons bija sajūsmā, taču uzreiz apspieda prieka vilni. Uzraugs nikni paskatījās viņa virzienā un draudīgi pavicināja pātagu.

Te nu ir dzertanodžu noslēpums un viņu varas avots! Šeit, aizsargātā ielejā, viņi iegūst naftu, kura darbina viņu neveiklās mašīnas. Bet vai dzertanodži tiešām izmanto tikai jēlnaftu? Kas notiek tajā ēkā, uz kuru ved piedziņas siksnas un plūst nafta? Kāda velnišķība notiek cietoksnī, kura virsotnē ir resns skurstenis, kas debesīs izdala melnu dūmu mākoņus?..

Tajā brīdī, kad Jazons visu sāka nojaust, durvis atvērās un parādījās Edipons, kurš ejot noslaucīja savu izcilo degunu ar lupatas gabalu.

Čīkstēja ritenis. Darbs ritēja savu gaitu. Bet, satiekoties ar saimnieku, Jazons uzkliedza viņam tieši sejā:

- Ei, Edipon, pienāc pie manis! Man tev kaut kas jāpasaka! Es esmu bijušais Čaka.

Bet Edipons novērsās. Bija acīmredzams, ka vergs, lai arī kas viņš būtu bijis, viņu neinteresēja ne mazākajā mērā. Uzraugs pacēla pātagu, un ritenis aizveda Jazonu tālāk.

- Paklausies, es zinu daudz! Es varu tev palīdzēt! – Jazons kliedza pār plecu.

Atbilde bija pātagas svilpiens.

"Steidzami kaut kas jādara," Jazons nodomāja un atkal uzkliedza:

- Uzklausi mani! Es zinu: kas iznāk pirmais, ir labāk... Oi! – Pēdējais izsauciens izspruka neviļus. Viņu beidzot bija atradusi pātaga.

Jazona vārdi bija bezjēdzīgi gan vergiem, gan uzraugam, taču tie ietekmēja Ediponu tā, it kā viņš būtu uzkāpis uz karstām oglēm. Satrūcies viņš pagriezās, un Jazons ieraudzīja, ka uz viņa iedegušās sejas parādījušies pelēki plankumi.

- Apturiet riteni! – viņš uzkliedza.

Negaidītā pavēle piesaistīja visu uzmanību Jazonam, uzraugs atvēra muti un nometa pātagu, vergi sastinga kā iemieti. Ritenis pēdējo reizi nočīkstēja un apstājās. Klusumā, kas sekoja, skaļi atbalsojās Edipona soļi. Viņš pieskrēja pie Jazona, atņirdzis zobus, it kā gribētu viņu nokost.

-Ko tu teici? – Edipons steidzīgi jautāja, izrunādams vārdus un vienlaicīgi izvilkdams no paduses nazi.

Jazons centās pasmaidīt, sapratis, ka dabūt ribās nazi nav labākā izeja no šādas situācijas.

-Tu dzirdēji, ko es teicu. Un nedomāju, ka tev būtu vēlēšanās to dzirdēt vēlreiz svešinieku klātbūtnē. Es zinu, kas šeit notiek, es nāku no turienes, kur to dara jau ļoti sen. Zinu kā organizēt darbu, lai panāktu labāku kvalitāti un lai karodžs kustētos ātrāk. Bet vispirms atbrīvo mani, - Jazons teica un gaidīdams uzlika rokas uz baļķa.

Par spīti aukstumam pār muguru tecēja sviedri. Jazons ļoti cerēja, ka uzvarēs ziņkāre un veselais saprāts. Galu galā vergu vienmēr var nogalināt, un, ja pirms tam uzdot viņam pāris jautājumus, tad nekas briesmīgs nenotiks.

Un ziņkāre uzvarēja. Nazis ieslīdēja atpakaļ makstī, un Jazons atviegloti nopūtās. Pat profesionālam spēlētājam tas bija pārāk liels izaicinājums. Likme – dzīvība – bija nedaudz augstāka par parastajām likmēm.

- Atbrīvojiet viņu un atvediet pie manis, - Edipons pavēlēja un aizgāja.

Tagad Jazonam vajadzēja pārliecināt veco, ka viņš ir piemērotāks kādam prasmīgākam darbam nekā riteņa griešanai.

Istaba, kur sargi viņu ieveda, bija pirmā dzīvojamā istaba, ko Jazons redzēja uz šīs planētas. Kvalitatīvas, izturīgas un arī ar grebumiem rotātas mēbeles: galds, krēsli, gulta noklāta ar austu paklāju...

Edipons nervozi bungoja ar pirkstiem pa pulēto galda virsmu.

- Pieķēdēt viņu, - viņš noķērca, un ķēde, kas karājās pie Jazona roku dzelžiem, tika piestiprināta ar slēdzeni pie resna, sienā iestrādāta gredzena.

Tiklīdz sargi aizvēra aiz sevis durvis, Edipons piegāja pie Jazona un izvilka nazi.

- Saki, ko tu zini. Vai arī es tevi nogalināšu uz vietas.

– Mana pagātne tev ir atvērta grāmata, Edipon. Es nāku no zemes, kur dabas noslēpumi jau sen vairs nepastāv.

– Kā sauc to tavu zemi? Tu esi Appsalas spiegs?

– Nekad neesmu dzirdējis par tādu vietu. Neesmu spiegs. – Jazons drudžaini prātoja, cik atklāts viņš drīkst būt un cik Edipons ir gudrs un saprātīgs, lai viņu saprastu. Tagad nav īstais brīdis stāstīt sarežģītus stāstus par kosmosu. Lai gan labāk ir teikt patiesību. Bet mazās devās. – Ja es teikšu, ka esmu nācis no citas planētas, no citas pasaules, tu tam ticēsit?

- Varbūt. Ir daudz leģendu, ka mūsu senči atnākuši no debesīm. Bet es vienmēr tos uzskatīju par reliģiskiem izgudrojumiem, kas domāti tikai vājām sievietēm un bērniem.

– Tās nav leģendas vai izdomājumi. Jūsu planētu patiešām apdzīvo cilvēki, kas pirms daudziem gadsimtiem šķērsoja kosmosu, tāpat kā jūs šķērsojat tuksnesi savos karodžos. Un jūs, viņu pēcnācēji, par to esat aizmirsuši. Aizmirsuši zinātni, zināšanas, kas kādreiz jums bija. Bet citās pasaulēs...

- Muļķības!..

– Nemaz. Un esmu gatavs pierādīt, ka man ir taisnība. Es nekad neesmu bijis ēkā, kurā jūs apstrādājat naftu, tu to zini, taču es varu zvērēt, ka detalizēti aprakstīšu visu rafinēšanas procesu. Un nevis tāpēc, ka es to būtu redzējis, bet tāpēc, ka es zinu, kā tas tiek darīts. Gribi paklausīties?

- Turpini, - sacīja Edipons, apsēdies uz galda stūra.

– Nepateikšu, kā jūs saucat pašu ierīci, bet pie mums to sauc par destilācijas kubu un izmanto šķidrumu atdalīšanai. Jēlnafta vispirms tiek ievadīta rezervuārā un no turienes iesūknēta retortē, īpašā noslēgtā traukā. Jūs iededziniet zem tā uguni un uzsildiet šķidrumu līdz vajadzīgajai temperatūrai. No naftas izdalās gāze, un jūs to izlaižat caur saliektu cauruļu sistēmu ar pastāvīgu dzesēšanu. Droši vien atdzesējat ar ūdeni. Caurules brīvais gals tiek novadīts uz kādu konteineru, kurā satek destilācijas galaprodukts - benzīns, kas jums ir tik nepieciešams, lai pārvietotu milzīgo karodžu.

Kamēr Jazons runāja, Edipona acis atplētās arvien platāk.

- Velns! – viņš kliedza, tuvojoties Jazonam. - Tu nevari redzēt cauri sienām. Tikai mana ģimene...

- Nomierinies, Edipon. Es teicu, ka manā dzimtenē jau sen iemācījušies iegūt benzīnu. - Jazons lieliski saprata, ka vecā vīra nervi var sabrukt jebkurā brīdī, un viņš bija gatavs uz visu. - Es tavus noslēpumus nenozagu. Katram fermerim pie mums ir līdzīga iekārta. Zvēru, ka varu ieteikt dažus uzlabojumus, piemēram, kā jūs izmērat naftas temperatūru? Jums termometrs ir?

- Kas ir termometrs?

-Tā jau domāju, - Jazons pasmaidīja. – Ja gribi, es uztaisīšu jūsu benzīnu kvalitatīvāku, tīrāku. Kamēr jūs nekontrolēsiet temperatūru, iegūsiet dažādu vielu maisījumu. Un gazolīns un benzīns, ko jūs izmantojat karodžiem, ir visgaistošākie šķidrumi. Ir nepieciešams paaugstināt temperatūru, un papildus jums būs petroleja, kas piemērota iekštelpu apgaismojumam un daudz kas cits. Turklāt izdalīsies bieza darvaina masa, ar kuru varēs nosegt ceļus. Kā tev tas patīk?

Raustīgais vaiga sejas muskulis liecināja par Edipona stāvokli.

- Tu kļūdījies dažās detaļās, - viņš teica, - lai gan būtībā viss ir pareizi. Bet mani tavi termometri un citi uzlabojumi neinteresē. Tas, kas ir bijis labs daudzām manas ģimenes paaudzēm, ir labs arī man.

– Tavs lēmums nav īpaši oriģināls...

- Bet, ja tu izdarīsi kaut ko citu, tad, tici man, es varēšu tev pateikties, mēs protam būt dāsni. Tu redzēji mūsu karodžus un pat brauci ar vienu no tiem. Vari pateikt, kāds spēks virza šīs mašīnas?

- Ceru, ka tas ir pēdējais jautājums, Edipon? Un vienosimies: ja es kaut kur kļūdīšos, nekāda soda nebūs. Un tagad, atmetuši visādus svētos spēkus un svētvietas, varu pateikt, ka, ienācis mašīntelpā, tu ķēries pie darba, kam vismazāk palīdz lūgšanas. Ir vairāki veidi, kā iedarbināt mašīnu. Iekšdedzes princips acīmredzami aizmirsts, un šaubos, vai jūs varētu to atjaunot. Tas, ka karodža sagatavošana prasīja veselu stundu, nozīmē, ka jūs izmantojat visvienkāršāko metodi. Ūdens tvertnes un tvaika svilpošana no vārstiem var nozīmēt tikai vienu - tvaika dzinēju. Aizvēris aiz sevis kabīnes durvis, tu atvēri vārstus, lai piegādātu kurtuvei degvielu, un pēc tam degvielu aizdedzināji. Tomēr pārāk liels spiediens var izraisīt sprādzienu, un tu pārliecinājies, ka ūdens līmenis katlā nav pazeminājies un tvaika spiediens cilindros nepārsniedz normu. Un visbeidzot...

Edipons ietrieca nazi galdā, pieskrēja pie Jazona, satvēra viņu aiz pleciem un sakratīja tā, ka nograbēja ķēdes.

- Tu zini, ko tu pateici?

- Jā, zinu. Tas nozīmētu, ka es izturēju eksāmenu un tagad tu mani uzklausīsi?

– Nezinu... Nezinu, vai tev ir taisnība vai nav... Es nekad neesmu ieskatījies tajās velnišķīgajās Appsalas kastēs. – Edipons ātriem, smagiem soļiem apstaigāja istabu. - Tu par to zini vairāk nekā es. Es dzīvoju savu dzīvi, rūpējoties tikai par karodžiem un nolādēdams Appsalas ļaudis, kuri no mums noslēpuši savus noslēpumus. Bet tu... Tu mums atklāsi viņu noslēpumu. Būvēsim paši savas mašīnas. Un, ja Appsalieši vēlēsies tos iegādāties, viņiem būs jāmaksā ļoti dārgi.

- Tu nevarētu izteikt savas domas skaidrāk, Edipon? Es nekad savā dzīvē neesmu dzirdējis neko mulsinošāku.

- Es tev visu parādīšu, cilvēk no tālas pasaules. Es redzu, kā pār Putliko paceļas jaunas dienas rītausma. - Viņš atvēra durvis un izsauca sargus un savu dēlu Narsisi.

Narsisi parādījās, kad ķēde no gredzena jau bija noņemta. Jazons viņu pazina kā miegaino dzertanodžu, kurš palīdzēja Ediponam vadīt mašīnu.

- Ņem šo ķēdi, mans dēls, un turi savu ieroci gatavībā. Ja šis vergs mēģinās aizbēgt, nogalini viņu. Bet viņš ir ļoti vērtīgs. Neviens nedrīkst viņam nodarīt kādu kaitējumu.

Narsisi pavilka ķēdi, bet Jazons nepakustējās. Visi pārsteigti saskatījās.

– Cilvēks, kurš ienesīs Putliko jaunu pasauli, nebūs vergs. Tas būtu jāzina visiem. Piekrītu strādāt apsardzībā, bet verdzība priekš manis ir beigusies.

-Bet tu neesi viens no mums. Tāpēc esi vergs.

– Es ieviešu jūsu sociālajā struktūrā trešo personu kategoriju: darbiniekus, kuri strādā algotu darbu. Bez īpašas vēlmes tomēr piekrītu iestāties darbā, bet pieprasu, lai pret mani attiecīgi izturas. Ko jūs zaudējat, nogalinājuši vergu? Ļoti maz. Jūsu aplokā to ir daudz. Ikviens aizstās mirušo. Bet, ja tu nogalināsi mani, kas tev paliks? Smadzenes uz rungas? Maz ticams, ka tās tev noderēs.

- Tēvs, viņš saka, ka es nevaru viņu nogalināt? – Narsisi pārsteigts jautāja.

- Nē. Viņš tā nedomā. Viņš saka, ka, ja mēs viņu nogalināsim, neviens viņa vietā neizdarīs mums tik nepieciešamo darbu. Es to saprotu un man tas nepatīk. Ir tikai vergi un vergu īpašnieki. Tā tas ir bijis vienmēr. Viss pārējais ir pretrunā ar dabisko kārtību. Bet viņš mūs nostādījis tādos apstākļos, ka mums ir jādod viņam zināma brīvība. Tomēr mēs vēl redzēsim, vai viņš spēs izdarīt visu, ko man šeit sasolīja. Ja nē, es personīgi izdauzīšu viņa galvu pret sienu. Es ienīstu jebkādas jaunas idejas.

Viņi sastājās ķēdē un iegāja slēgtā, no visām pusēm apsargātā ēkā, kur stāvēja septiņi karodži.

- Paskaties uz tiem, - sacīja Edipons. – Tas ir mūsu spēks un vara. Tas ir mūsu galvenais ierocis, kas iedveš nāvīgas šausmas mūsu ienaidniekiem. Bet tikai trīs no tiem tagad ir kaujas gatavībā.

- Kaut kādas problēmas? – Jazons vienaldzīgi jautāja.

Edipons, pūšot un lamājoties, piegāja pie mašīnām. Tās visas bija izrotātas ar nāves galvām un sakrustotiem kauliem. Sarkanās krāsas straumes un šausminoši kabalistiski simboli sānos papildināja jau tā murgaino skatu.

- Šie cūkas no Appsalas paņem mūsu ūdens spēku un neko nedod pretī. Ak, protams, viņi mums iedod šos zārkus uz riteņiem, kas sabojājas jau pēc dažiem mēnešiem. Un mēs esam spiesti tos atdot atpakaļ. Mainīt pret jauniem un maksāt...maksāt vēlreiz.

- Laupīšana! – Jazons piekrita, pētīdams aizzīmogotos karodžu korpusus. - Kāpēc nemēģinājāt tos salabot paši? Nedomāju, ka tas būtu īpaši grūti.

- Nāve! - iekliedzās Edipons. – Arī mūsu tēvi mēģināja... Arī šeit mums ceļā stājās šīs viltīgās Apsalas čūskas. Mēģinot atvērt korpusu, no mašīnas izplūst nāve un piepilda visu gaisu. Cilvēki, kas to ieelpo, mirst. Pietiek ar vienu elpas vilcienu, un cilvēks pārklājas ar čūlām un mirst šausmīgā agonijā. Cilvēki Appsalā ilgi smējās, kad par to dzirdēja, un paaugstināja cenas vēl vairāk.

Jazons apstaigāja mašīnu un rūpīgi to nopētīja. Narsisi sekoja viņam uz papēžiem, nelaižot vaļā ķēdes galu.

Karodžs bija milzīga kaste augstāks par cilvēku. Cauri ejošā metāla vārpsta, acīmredzot kalpoja ass griezes momenta pārvadīšanai uz riteņiem.

Caur nelielu caurumu korpusā bija redzams vadības panelis ar trim vārstiem un diviem krāsainiem diskiem, virs kuriem atradās trīs piltuves formas padziļinājumi. Pacēlies uz pirkstgaliem, Jazons paskatījās uz jumtu, bet neatrada neko, izņemot aizkvēpušu caurumu. Tas laikam bija skurstenis.

- Nu ko, - viņš teica, slaucīdams rokas, - kaut kas kļūst skaidrāks. Bet tev jāpastāsta viss, ko tu par to zini.

- Tu vispirms nomirsi! - Narsisi iekliedzās. - Tikai mana ģimene...

- Aizveries! – Jazons viņu pārtrauca. - Atceries, ka draudi ir beigušies. Nav vairs nekādu noslēpumu. Pietiek! Es varu visu saprast arī bez tavas palīdzības... Pa trīs piltuves formas caurumiem jūs padodat eļļu, ūdeni un degvielu. Kaut kur jābūt vēl vienam, pa kuru piegādāt uguni. Un viens no vārstiem ir īpaši paredzēts šim nolūkam. Otru izmanto ātruma regulēšanai, trešo – ūdenim. Diski ir norādes. – Narsisi nobālēja un atkāpās. - Tāpēc paklusē, kamēr es runāju ar tavu tēvu.

- Viss pareizi, - Edipons apstiprināja. – Piltuves mutēm vienmēr jābūt pilnām. Bēdas mūs piemeklēs, ja tās kļūs tukšas, kamēr mēs pārvietosimies. Uguns tiek ienesta caur šejieni, — Edipons norādīja uz mazu aizkvēpušu caurumu, — un, kad zaļā bultiņa novirzās, jāpavelk šis rokturis un jātur, līdz bultiņa atgriežas atpakaļ. Balta elpa izplūst no cauruma mašīnas aizmugurē. Tas arī viss.

- Tā jau domāju, - Jazons nomurmināja, turpinot pētīt melno kasti. - Karodžu aprīkojuši ar minimālu instrumentu skaitu, lai jūs nekad nenojaustu, kā mašīna darbojas. Bez teorētiskām zināšanām tu esi bezspēcīgs. Zaļā bultiņa uz diska reaģē uz paaugstinātu spiedienu. Sarkanā līnija uz tā ir maksimālais līmenis. Un, ja bultiņa aizlien aiz tā, tas nozīmē, ka viss ūdens katlā iztvaikojis. Bet, kad tu mēģini iekļūt mašīnā, ir liela bēda. Nav slikti izdomāts. Skaņa ir tāda - Jazons teica piesitot sāniem ar pirkstiem, - it kā tas būtu dubults apvalks. Un acīmredzot tur ir kāda indīga viela, piemēram, sinepju gāze. Tagad tā ir šķidrā stāvoklī. Bet, saskaroties ar gaisu, veidojas gāze, un ikviens, kurš mēģinās atvērt bruņas, saņems savu indes devu. Tomēr vienalga ir jābūt pieejamai dzinēja remontam un apkopei. Ņemot vērā tehnoloģiju līmeni, domāju, ka varu apiet visus slazdus un tikt iekšā mašīnā. Es uzņemos šo darbu.

-Labi, tad sāc.

- Vienu mirklīti. Pirms pieņemt darbā darbinieku, vajag uzklausīt arī viņa nosacījumus. Es labprāt tos tev uzskaitīšu.

8. nodaļa

-  Nesaprotu, kāpēc tev vajadzīgs vēl viens vergs, - burkšķēja Narsisi. – Sieviete, atsevišķa istaba – tas ir saprotams. Es un mani brāļi tev palīdzēsim. Kāpēc vēl kāds? Mūsu noslēpums nedrīkst tikt atklāts.

– Ej pie sava tēva, lai viņš dod rīkojumu vergam Maikam man palīdzēt. Pasaki viņam, ka Maiks nāk no tās pašas valsts, no kuras es, un jūsu noslēpumi viņam ir kā bērnu spēlītes. Ja viņš nav pārliecināts, pasaki viņam, ka man ir vajadzīgs kvalificēts palīgs, kurš precīzi izpildīs manus norādījumus. Tu un tavi brāļi esat pārlieku pašpārliecināti un nepievērsīsiet uzmanību detaļām, turklāt, ja kaut kas neizdosies, jūs labāk izmantosiet āmuru, nekā centīsieties izmantot savas smadzenes.

Narsisi aizgāja, vārīdamies dusmās, bet Jazons apsēdās pie plīts, plānodams turpmākās darbības.

Pagāja vairāk nekā puse dienas, lai karodžu uz ruļļiem aizvilktu smilšainā ielejā tālāk no cilvēkiem. Jebkura kļūda varēja maksāt daudzu cilvēku dzīvības. Pat Edipons galu galā saprata šī pasakuma gudrību, lai gan vēlētos eksperimentu veikt aiz septiņām atslēgām un visdziļākajā noslēpumā. Bet, devis piekrišanu, viņš tomēr pavēlēja ap mašīnu uzbūvēt augstu aizsegu no ādām un stingri apsargāt vietu. Par laimi, aizkari kalpoja kā laba barjera aukstajiem vējiem.

Pēc daudzām debatēm, strīdiem, draudiem un vaimanām Jazonam beidzot tika noņemtas ķēdes, un smagie roku dzelži tika aizstāti ar vieglām važām. Tiesa, tagad viņš ejot kliboja, bet rokas bija brīvas.

Atlika tikai dabūt nepieciešamos instrumentus un iegūt visu informāciju par dzertanodžu tehnoloģiskajām iespējām. Un tas, bez šaubām, prasīs vēl vienu nogurdinošu cīņu par viņu dārgajiem noslēpumiem.

- Ejam, - viņš teica sargam, - mums jāatrod Edipons.

Pirmais prieka uzplaiksnījums bija pārgājis, un Putliko saimnieks par Jazona jaunajām prasībām neizrādīja ne mazāko entuziasmu.

- Tev tagad ir vieta, - viņš kurnēja, - verdzene, kura gatavos tev ēdienu. Es devu atļauju lai tev būtu vēl viens vergs. Ko tu vēl gribi? Tu laikam esi nolēmis izdzert no manis visas asinis!

– Nevajag te dramatizēt. Man vajag instrumentus, lai būtu ar ko strādāt. Tev tas būtu jāsaprot. Man vismaz vienu reizi jāieskatās instrumentu noliktavā, lai zinātu, kas mums ir. Pirms es sāku strādāt pie šīs melnās pārsteigumu kastes, man ir nepieciešams kaut kāds priekšstats par jūsu tehniskajām iespējām.

- Ieeja aizliegta...

- Pietiek! Tavi aizliegumi man kļūst par nepārvaramu šķērsli. Lai lietas virzītos uz priekšu, tos vienkārši laiku pa laikam ir jāatceļ. Tu mani pavadīsi pats?

Bija nepieciešams atslēgt daudzas slēdzenes un atskrūvēt skrūves, pirms sargs ieveda Jazonu telpā, kur tika apstrādāta nafta. Divi veci dzertanodži, smirdēdami pēc benzīna, kliegdami pieskrēja pie Edipona. Bet pēdējais vārds tomēr palika viņam, un Jazons, atkal saķēdēts un apsargāts kā slepkava, tika ielaists šī savdabīgā tempļa dārgumu glabātavā.

- Kādi krāmi! – viņš nikni nošņāca, paspārdījis instrumentu kasti.

Tur galvenokārt bija kalēju knaibles un āmuri, ārkārtīgi rupji izgatavoti, nedaudz labāki par mežoņu akmens cirvjiem. Destilācijas retorte bija saliekta vara loksne, sametināta ar sadursmi. Metinātā šuve vairākās vietās tecēja. Vienīgā lieta, kas iepriecināja Jazona sirdi, bija masīva urbjmašīna un virpa, ko darbināja piedziņas siksnas, kuras, savukārt, grieza vergu komanda. No virpas galvas rēgojās cieta metāla gabals.

Jazons atklāja pat ierīci vītņu griešanai. Jā, varēja būt arī sliktāk.

Viņš izvēlējās vieglākos un ērtākos instrumentus un nolika tos malā. Nu ko, rīt viņu sagaida lieli pasākumi.

Bruņotā procesija izgāja tādā pašā secībā, kādā bija ieradies. Jazons tika aizvests uz mazu būcenim līdzīgu istabu. To apgaismoja blāva petrolejas lampa, un viņš klepoja no tās izdalītajiem dūmiem un izgarojumiem.

Aiz muguras nograbēja slēdzene un pirmā darba diena bija beigusies.

Aidžeila bija noliekusies pie plīts un kaut ko gatavoja māla katlā. Jazons pienāca klāt, paostīja sautējumu un nodrebēja.

– Kāds trieciens! Krenodžu zupa. Un uzkodai droši vien salāti no tā paša sūda. Vajadzēs dažādot ēdienkarti.

- Lielais Čaka! – nepaskatīdamās uz viņu, Aidžeila nočukstēja. – Varenais Čaka!

- Mani sauc Jazons. Es nometu Čaka vārdu kopā ar viņa apģērbu.

- Lielais Jazons! Viņš prot apburt dzertanodžus un piespiest pakļauties viņa gribai. Verdzene pateicas viņam.

Jazons paskatījās uz viņu. Bezvārdu padevības izteiksme, kāda stinga Aidžeilas acīs, lika viņam nodrebēt.

- Tu vari uz mirkli aizmirst par savu verdzību? Mēs atnācām šeit kopā, un mēs kopā aiziesim.

– Jā, mēs aiziesim, izglābsimies. Es zinu. Tu nogalināsi visus dzertanodžus, atbrīvosi vergus un aizvedīsi mūs mājās. Un mēs atkal klaiņosim gar krastu un ēdīsim krenodžus.

– Cik viegli ir izpatikt dažām meitenēm. Tikai, izbēdzis no šejienes, es došos otrā virzienā, prom no taviem krenodžiem.

Aidžeila klausījās viņā, ar vienu roku maisīdama zupu, bet ar otru kasīdamās zem savām ādām. Tad Jazons atklāja, ka arī pats dara to pašu. Un, spriežot pēc sāpīgajiem skrāpējumiem uz viņa ādas, viņš tam veltījis diezgan daudz laika.

- Pietiek! – viņš iesaucās un padauzīja pa durvīm. – Lai cik tālu no šejienes līdz normālai civilizācijai būtu, kāpēc gan nemēģināt radīt sev vairāk vai mazāk komfortablus apstākļus?

Nograbēja slēdzenes, un durvīs parādījās Narsisi galva.

- Ko klaigā? Kas noticis?

- Man vajag ūdeni. Daudz ūdens.

- Vai tad jums nav ūdens? – Narsisi bija pārsteigts un norādīja uz māla krūzi uz grīdas. – Ar to pietiks daudzām dienām.

- Pēc taviem standartiem, vecais Narsisi, bet ne pēc manējiem. - Man vajag desmit reizes vairāk. Un uzreiz! Un ziepes, ja tādas atrodamas šajā nomalē.

Pēc ilgiem strīdiem Jazons beidzot panāca savu, paziņojot, ka viņam nepieciešams ūdens, lai veiktu reliģiskus rituālus. Pretējā gadījumā viņš nevar galvot par rītdienas darba panākumiem.

Ūdens tika piegādāts. Starp daudzajiem traukiem Jazons atklāja trauku, pilnu ar brīnišķīgām šķidrām ziepēm.

- Pavisam cita lieta! – viņš priecīgi iesaucās. - Novelc drēbes, Aidžeil. Man tev ir pārsteigums.

- Jā, Jazon, - viņa atbildēja, guldamās uz muguras un priecīgi smaidīdama.

- Nē. - Jazons iesmējās. - Tu nomazgāsies. Zini, kas tas ir?

- Nezinu, - Aidžeila atbildēja, drebēdama. – Bet tas izklausās nelabi.

- Drēbes nost, nostājies šeit, - viņš pavēlēja, norādot uz caurumu grīdā. – Tas kalpos kā kanalizācija.

Viņš pats uzsildīja uz plīts ūdeni. Aidžeila stāvēja atspiedusies pret sienu un drebēja no bailēm. Viņa trīcēja vēl vairāk, kad Jazons viņai uzgāza krūzi ar siltu ūdeni. Un, kad sāka ziepēt viņas matus, viņa šausmās iekliedzās. Jazonam bija jāaizsedz viņas mute un jāpagaida, līdz Aidžeila nomierinājās. Tad viņš parūpējās par sevi, saputoja matus un piedzīvoja jauku tirpšanas sajūtu uz galvas. Aizsmacis kliedziens viņu atgrieza realitātē. Viņš izberzēja acis un ieraudzīja durvīs stāvam Maiku Saimonu. Narsisi skatījās pār plecu, pārsteigts par tik neparastu rituālu.

- Izvirtība! - Maiks dārdināja. - Jūs piespiedāt nelaimīgo radījumu pakļauties savai gribai. Jūs viņu pazemojāt! Kā jūs uzdrošināties izģērbt meiteni, ja neesat ar viņu svētā laulībā? – Viņš aizsedza acis ar roku. -Jūs esat pats ļaunums, Jazon! Jūs esat ļaunuma dēmons! Es jūs nodošu tiesāšanai! es…

- ĀRĀ! - Jazons iekliedzās, izmezdams Maiku pa durvīm, izmantojot paņēmienu, ko bija apguvis no Čaka. – Vienīgais ļaunums ir jūsu smadzenēs. Stulbais fanātiķis! Meitene mazgājas pirmo reizi mūžā! Mani vajadzētu izvirzīt apbalvošanai par higiēnas veicināšanu mežoņu vidū. Narsisi, man vajag šo vergu, bet ne tagad... ne tagad. Ķēdēs viņu un no rīta pie manis. – Jazons aizcirta durvis un nolēma, ka turpmāk tās aizslēgs no iekšpuses.

Aidžeila trīcēja.

Jazons aplēja viņu ar ūdeni, izskaloja matus un pasniedza viņai vistīrāko ādas gabalu. Meitenes kailais ķermenis, atbrīvots no daudzu gadu netīrumiem, bija jauns un skaists. Viņai bija stingras krūtis un spēcīgi gurni. Jazons viņu neviļus apbrīnoja, bet, atcerējies Maika apsūdzības, novērsās.

Viņš izmazgāja drēbes atlikušajā ūdenī, un viņu pārņēma neizsakāma tīrības sajūta.

Izdzēsis lampu, Jazons apgūlās un sāka domāt par savu rītdienas plānu. Taču tajā brīdī Aidžeila klusi ieslīdēja zem viņa ādām. Spēcīgs, karsts ķermenis apdedzināja Jazonu, un visas viņa problēmas tajā pašā brīdī aizmirsās.

- Tā esmu es, - viņa bez lielas vajadzības paziņoja.

- Jā, - viņš atbildēja un noklepojās. Nez kāpēc kļuva grūti runāt. - Bet  ne jau to, es domāju, kad organizēju mazgāšanos...

- Tu neesi vecs, kas tev traucē?

Viņa likās aizkaitināta.

- Tev jāsaprot, ka es nevēlos izmantot savu pārākumu. – Viņš bija samulsis.

- Ko tas nozīmē? Varbūt tu esi no tiem, kam nepatīk meitenes? - Viņa sāka raudāt, un bija jūtams, kā trīc viņas ķermenis.

- Kādreiz Romā... - viņš nopūtās un paglaudīja viņai muguru.

Dabiski, ka brokastīs bija krenodži, bet pirmo reizi šis fakts Jazonu neapbēdināja. Viņš bija lieliskā noskaņojumā. Pēc vakardienas peldes viņš atkal jutās kā cilvēks.

Aidžeila vēl tikai atguvās pēc mazgāšanās traumējošajām sekām, taču ar savu tīro ādu, izmazgātiem un nedaudz saķemmētiem matiem viņa izskatījās ļoti pievilcīgi. Nācās viņai sameklēt pieklājīgu apģērbu, jo  nebija vēlēšanās sabojāt sava darba rezultātus, ļaujot viņai uzvilt netīrās ādas.

Labā noskaņojumā viņš pakliedza, lai atver durvis, un pa auksto rīta gaisu devās uz savu darba vietu. Maiks jau bija tur, viņš izskatījās ļoti netīrs, nikns, un grabināja ķēdes. Jazons viņam draudzīgi uzsmaidīja, piebērdams sāli viņa emocionālajām brūcēm.

-Noņemiet viņam ķēdes, - Jazons pavēlēja, - un ātrāk. Šodien mūs gaida daudz darba.

Viņš pievērsās aizzīmogotajai mašīnai, gaidās berzēdams rokas. Aizsargvairogs bija no plāna metāla un, šķiet, nespēja slēpt nekādas negantības. Jazons vairākās vietās uzmanīgi un rūpīgi nokasīja krāsu, atklājot rievotu un hermētisku savienojumu vietas, kur sastapās malas.

Viņš veselu stundu klaudzināja korpusu un beidzot pārliecinājās, ka pieņēmums ir pareizs: korpuss ir dubults, un telpa starp sienām - piepildīta ar šķidrumu. Iztaisi sienā caurumu un tu nomirsti. Acīmredzot šīs ierīces mērķis bija sargāt noslēpumus. Tomēr kaut kur jābūt piekļuves iespējai. Kur? Konstrukcija - kubiska, un aptvēra tikai piecas puses korpusa. Bet kā ar sesto?

- Tagad ir vērts padomāt par to, Jazon,- viņš teica sev un noliecās, lai paskatītos zem mašīnas. Tur bija plata plāksne, šķietami metāliska. Tā aizsedza visu apakšu un tika saturēta ar četrām lielām skrūvēm. Tātad atbilde slēpjas sestajā pusē.

- Šurp, Maikl,- viņš pasauca un tas negribīgi atrāvās no karstās plīts. - Pienāciet tuvāk un izliecieties, ka apskatāt šo viduslaiku automātu, kamēr mēs apspriedīsim savas darīšanas. Gribiet strādāt ar mani?

- Negribu, Jazon. Baidos, ka jūs mani aptraipīsiet ar saviem pieskārieniem, kā to izdarījāt ar citiem.

- Bet tagad jūs neesat tik tīrs, lai...

- Es nedomāju fizisko tīrību.

- Bet es domāju to. Jūs arī varat nomazgāties. Es neuztraucos par jūsu dvēseli,  pats par to parūpēsieties. Ja jūs strādāsiet pie manis, es atradīšu veidu, kā jūs dabūt prom no šejienes un aizvest uz pilsētu, kur tika būvētas šīs mašīnas. Ja ir kāda  iespēja tikt prom no šīs planētas, tad tikai tajā pilsētā...

- Es to visu zinu, bet neuzdrošinos.

- Neliela jūsu svētumu zaimošana tagad, lielam nākotnes mērķim. Jūsu galvenais mērķis taču ir vēlme aizvest mani tiesā un sodīt?

Pavadot atlikušo mūžu šeit kā vergs, šo mērķi jūs nesasniegsiet.

- Jūs esat sātana advokāts, jūs piepildāt mani ar šaubām, un tomēr jums ir taisnība. Es jums palīdzēšu šeit, lai jums neizdotos aizbēgt.

- Lieliski, tad ķersimies pie darba. Aizejiet pie Narsisi un pagādājiet trīs baļķēnus... tādus pašus, pie kādiem bijām pieķēdēti kad strādājām pie sūkņa. Paņemiet arī dažas lāpstas.

Vergi atnesa baļķus tikai līdz ādas aizslietņiem, jo Edipons aizliedza tiem ienākt iekšā. Jazonam un Maikam bija jāvelk tie uz mašīnu pašiem.

Jazons izraka rievas zem mašīnas un iestūma tajās baļķēnus. Kad tas bija izdarīts, Jazons, šoreiz, kopā ar Maiku izraka smiltis no mašīnas apakšas, līdz tā stāvēja uz bedres, balstoties tikai uz baļķiem. Jazons apgūlās bedrē un vēlreiz apskatīja mašīnas apakšu. Tā bija gluda un bez izvirzījumiem. Ar lielu rūpību viņš notīrīja apakšu pie malām. Šeit tika atrasts lodējums, un Jazons to skrāpēja, līdz atklājās metāla sloksne, pielodēta pie malām kopā ar apakšējo plāksni.

- Šie appsalieši ir ļoti viltīgi, - viņš nomurmināja, ar naža asmeni urbinādams lodējumu. Kad malas bija notīrītas, viņš uzmanīgi pavilka metāla sloksni, atskrūvējis četras skrūves un pārliecinājies, ka nekas to netur vietā un vai nekur nav slazdu. Tā negaidīti viegli atdalījās un nokrita bedrē.

Atsedzās gluda metāla virsma un arī bez izvirzījumiem.

- Šodienai pietiks, - Jazons sacīja, izkāpdams no bedres un noslaucīdams rokas. Bija jau tumšs. - Mēs esam šo to sasnieguši, un tagad es, pirms turpināt, gribu padomāt. Mums līdz šim ir veicies, taču domāju, ka nākotnē viss nebūs tik vienkārši. Ceru, ka jūs paņēmāt līdzi savas panckas, Maik: jo jūs nakšņosiet pie manis!

- Nekad! Grēka bedrē, izvirtībā...

Jazons piegāja Maikam klāt. Un, kad viņš ierunājās, viņa balss šķita no ledus un metāla. Skatoties Maikam tieši acīs un ar katru vārdu iebakstīdams viņam pirkstu krūtīs, Jazons sacīja:

– Jūs nāksiet man līdzi. Es to tā gribu. To lieta prasa. Man ir apnicis, ka jūs pastāvīgi norādāt uz manām morālajām vājībām. Ejam!

Sadzīvot ar Maiku nebija tik vienkārši. Kamēr viņš mazgājās aiz ādas aizslietņa, Jazonam un Aidžeilai nācās stāvēt ar seju pret sienu un nekādā gadījumā neskatīties. Taču Jazonam ļoti sagribējās pakaitināt savu gūstītāju, un viņš sāka izklaidēt Aidžeilu. Aidžeila jautri smējās, un samulsušajam un dusmīgajam Maikam likās ka smējās par viņu. Pēc mazgāšanas viņš, ne vārda neteicis, labāk nostiprināja aizslietni un nolikās gulēt aiz tā.

Nākamajā rītā Jazons enerģiski ķērās pie darba. Visu nakti viņš domāja par karodža noslēpumiem un tagad nolēma savus pieņēmumus pārbaudīt praksē.

Stingri spiežot uz naža roktura, Jazons izveidoja metālā rievu. Apakšējais metāls nebija tik kaļams kā lodējums, taču tas tomēr bija sakausējums, saturošs ievērojamu daudzumu mīksta svina. Ko tas varētu nozīmēt? Uzmanīgi strādādams ar nazi, viņš noskaidroja, ka metāla biezums visur vienāds, izņemot divas vietas, pašā taisnstūra apakšas centrā. Jazons tos izbakstīja ar naža galu, kā rezultātā izveidojās divi apļi vīrieša galvas lielumā.

- Maik, nāciet šurp. Paskatieties uz šīm lietām. Ko jūs domājat?

Maiks pakasīja bārdu un ar pirkstu pataustīja apļus.

– Tie ir pārklāti ar metālu, bet es neesmu pārliecināts...

- Es nejautāju, vai jūs esat pārliecināts vai nē. Ko jūs par to domājat?

– Izskatās pēc milzīgiem uzgriežņiem... Bet tie ir tik lieli!

- Tādiem tiem jābūt. Visa šī mašīna turas uz tiem. Uzskatu, ka esam tuvu karodža noslēpuma atrisinājumam. Bet tagad mums jābūt īpaši uzmanīgiem. Īsti nespēju noticēt, ka viss ir tik vienkārši. Mums ir jānotīra metāls, kas pārklāj uzgriežņus. Tas nebūs stundas darbs, bet agri vai vēlu savu darbu izdarīsim. Turklāt mēs nedrīkstam aizmirst par indīgo gāzi.

Kad pirmais uzgrieznis bija atbrīvots, Jazons atstāja turpmāko tīrīšanu Maikam, kamēr pats ķērās pie uzgriežņu atslēgas koka veidnes izgatavošanas.

Bet veidne ir veidne, bet pašas atslēgas izgatavošana izrādījās ārkārtīgi grūts uzdevums. Labākie dzertanodžu meistari ilgi domāja un sprieda, kā pareizi pieiet šīs sarežģītās problēmas risināšanai. Un visbeidzot pēc ilgām pārrunām viņi izvēlējās kalēju, kuram tika uzticēts šis tik svarīgais uzdevums.

Pirmā lieta, ko kalējs izdarīja, - noskaitīja ļoti daudz lūgšanu, un tikai pēc rituālas upurēšanas sāka darboties.

Atslēga tika izkalta un norūdīta eļļā. Tagad Jazonam bija nepieciešamais instruments, un viņš steidzās uz darbnīcu. Tur viņu gaidīja Edipons.

- Es paskatījos uzgriežnus, - viņš teica. - Tie velni appsalieši aizlējuši tos ar eļļu.

- Tā nav eļļa, tas ir metāls, - Jazons atbildēja.

– Bet tas ir neticami! Kāpēc slēpt vienu metālu zem cita? Un kā viņiem tas izdevās?

- Elementāri. Gatavās mašīnas pamatne tika nolaista veidnē, kurā bija izkausēts metāls ar zemāku kušanas temperatūru nekā tēraudam. Līdz ar to tas nesabojāja mašīnu, bet tās dibens tika pārklāts ar aizsargpārsegu. Pilsētā ir labas zināšanas metālu tehnoloģijā. Viņi rēķinājās ar jūsu nezināšanu.

– Nezināšanu?! Tu mūs apvaino...

– Ņemu savus vārdus atpakaļ. Es gribēju teikt, ka viņi mēģināja jūs apmānīt ar šo viltību. Bet tomēr viņi tika atstāti muļķos. Tagad esi apmierināts?

– Ko tu domā darīt tālāk?

- Es noskrūvēšu uzgriežņus. Un tad, iespējams, bez īpašiem sarežģījumiem varēšu noņemt apvalku ar indīgo šķidrumu.

– Tas nav pārāk bīstami? Galu galā ir iespējamas arī citas lamatas. Lai vergs atskrūvē uzgriežņus, bet mēs pagaidīsim tālāk. Ja ar viņu kaut kas notiks, tas būs neliels zaudējums.

– Mani aizkustina tavas bažas, Edipon. Bet man viss jādara pašam. Man šķiet aizdomīgi, ka noslēpums ir tik vienkāršs. Atskrūvējot uzgriežņus, es varētu atklāt vēl kādus pārsteigumus. Neviens nevarēs paveikt šo darbu, izņemot mani. Tāpēc liec visiem pārvākties uz drošu vietu.

Nevienu nebija nepieciešams pārliecināt, un Jazons drīz palika viens. Nebija dzirdama neviena skaņa, tikai vāji drebēja vējā ādu aizslietņi. Jazons nomierināja vieglo trīcekli, cauri ķermenim, un, saspļāvis plaukstās, ielīda bedrē.

Uzgriežņu atslēga lieliski aptvēra uzgriezni. Atspēris kājas pret bedres malu, Jazons atspiedās uz sviras un nekavējoties pārtrauca. Skrūve iestrēga apmēram pie trešās vītnes. Kaut kas griešanās jomā Jazonam šķita aizdomīgs, un ar to pietika, lai pārtrauktu darbu.

- Maik! - viņš uzkliedza. – Aizskrien pie dzertanodžiem un atnes uzgriezni un skrūvi. Izmēram nav nozīmes. – Jazons izlīda no bedres un apsēdās pie plīts, sildīdams rokas.

Kad Maiks atgriezās, Jazons paņēma no viņa skrūvi un uzgriezni un atkal ielīda zem mašīnas. Salīdzinājis abus pārus, viņš skaļi iesmējās. Vītne appsaliešu skrūvei bija uzgriezta citā leņķī un vijās no kreisās puses uz labo.

Uz dažādām Galaktikas planētām ir daudz kultūras un tehnisko īpašību, bet vītnes virziens, sens izgudrojums, mantots no tālajiem senčiem, visur bija vienāds. Jazons nekad agrāk par to nebija domājis, bet tagad viņš domās atgriezās savā pagātnē - visur vienmēr bija vienādi: urbji iedziļinājās kokā, uzgriežņi tika uzskrūvēti uz skrūvēm, skrūves tika ieskrūvētas ligzdās vienmēr pulksteņrādītāja virzienā. Pat raupjajai dzertanodžu skrūvei, ko viņš turēja rokā, bija tieši tāda pati labās puses vītne. Bet karodža skrūvei bija pretēja, kreisā vītne.

Jazons atkal paņēma uzgriežņu atslēgu, smagais uzgrieznis sāka negribīgi piekāpties. Vispirms ceturtdaļapgrieziens, tad trešdaļa, pusapgrieziens... un visbeidzot, atskrūvēts, tas nokrita zemē. Nometis atslēgu malā, Jazons izlēca no bedres, gatavs bēgt, ja sajutīs mazāko indes smaku.

Bet nekas nenotika. Drīz vien otrais uzgrieznis, sekoja pirmajam un nokrita bedrē.

Iedzinis ķīli spraugā starp virsbūvi un mašīnas apakšu, Jazons uzspieda sviru, un milzīgā plāksne nokrita.

- Ei, tu tur, nāciet šurp! Viss kārtībā, - Jazons uzsauca, un dzertanodži pārmaiņus nokāpa bedrē, lai aplūkotu atvērto karodža apakšu. – Domāju, ka piesardzība nenāks par ļaunu arī turpmāk. Esmu pārliecināts, ka tiem, kas atskrūvētu uzgriežņus pretējā virzienā, tādējādi, gluži pretēji, tos pievelkot, bija sagatavots vēl viens pārsteigums. Kamēr mēs pilnībā neesam sapratuši šo mehānismu, mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem. tev, Edipon, ir iespējams dabūt lielus ledus gabalus? Galu galā tagad taču ir ziema.

- Ledus? Ziema? – Ediponu nepārprotami apmulsināja pēkšņā tēmas maiņa. Viņš pakasīja sava izcilā deguna galu. - Protams, tagad ir ziema. Augstu kalnu ezeros ir ledus... daudz ledus. Vienmēr aizsalst šajā gada laikā. Bet kāpēc tev vajadzīgs ledus?

- Dabū ledu, tad redzēsi. Un pavēli to sagriezt taisnstūrveida gabalos.

Kamēr vergi izpildīja pavēli, Jazons izmantodams koka rāmi un metāla ķīļus, nostiprināja mašīnas korpusu. Tagad, ja pašu mašīnu nolaistu bedrē, korpuss paliktu uz zemes virsmas. Viņš grasījās to visu izdarīt ļoti oriģinālā veidā.

Jazons piepildīja bedri ar ledus ķieģeļiem un izvilka no mašīnas apakšas baļķus, kas to bija turējuši. Tagad atlika tikai gaidīt, kad ledus izkusīs.

Taču uz vakara pusi kļuva vēsāks, un Jazons bija spiests ap bedri sakurināt ogļu krāsnis. Maika uzdevums bija pastāvīgi izsmelt uzkrājušos ūdeni. Viņi strādāja visu nakti. Un, kad dzertanodži atgriezās rītausmā, mašīna jau stāvēja dubļos bedres apakšā. Korpuss bija noņemts.

– Appsalas velni ir viltīgi, bet Jazons DinAlts arī nav dzimis vakar! – iesaucās nogurušais, bet apmierinātais Jazons. - Paskatieties uz to krūku mašīnas augšpusē, - viņš norādīja uz, no plāna stikla izgatavotu trauku, nelielas mucas lielumā piepildītu ar eļļainu zaļganu šķidrumu, - Lūk kur ir tas pārsteigums. Nolādētie uzgriežņi tika savienoti ar korpusu ar sloksni, pāri šim traukam. Un, ja tie netiktu atslābināti, bet pievilkti, tad loksne liktu traukam  saplīst. Kas notiktu tālāk, ceru, ka  ir skaidrs?

- Indīgais šķidrums!

- Pareizi. Un arī dubultsienu korpuss ir piepildīts ar to. Es nedomāju, ka mums vēl būs sagaidāmi pārsteigumi, tāpēc tomēr nebūs par ļaunu būt uzmanīgiem.

– Un tu varēsi salabot karodžu? Tu zini kur bojājums? – Edipona balss ieskanējās prieks.

– Vēl nē. Es tikai īsi apskatīju to kasti. Bet ar to pietiek. Darbs man šķiet tikpat viegls kā nozagt aklajam krenodžu. Šī mašīna ir tikpat nepilnīga kā tā jūsu naftas iekārta. Ja kaut desmitā daļa enerģijas, ko tērējat savu noslēpumu glabāšanai, tiktu iztērēta ražošanas attīstībai, tad jūs jau sen lidotu ar reaktīvajām lidmašīnām.

- Es tev piedodu šo apvainojumu, tu man labi kalpoji. Un, ja tu salabosi mūsu karodžus, mums visiem sāksies jauna ēra.

– Varbūt... varbūt... Bet pagaidām mani sagaida vēl viena negulēta nakts. – Jazons nožāvājās. - Iešu gulēt un lūdzu nemodināt mani līdz vakaram. Bet, lai automašīna nesarūsētu, lieciet saviem dēliem izsmelt ūdeni. Kad izgulēšos, turpināšu strādāt.

9. nodaļa

Edipons turpināja būt labā noskaņojumā, un Jazons to izmantoja, lai iegūtu pēc iespējas vairāk piekāpšanās.

Atsaucoties uz to, ka mašīnā varētu atklāties citi negaidīti pārsteigumi, viņš saņēma atļauju turpināt darbu tajā pašā  ar ādām nožogotajā vietā. Tā bija liela priekšrocība; Jazonam nebija vēlmes turpināt darbu slēgtā, apsargātā telpā sargu uzmanīgā uzraudzībā.

Viņa vadībā tika uzbūvēts unikāls izmēģinājumu stends, kas balstīja mašīnu, kamēr Jazons strādāja zem tās. Neviens, ieskaitot Maiku, nekad savā dzīvē nebija saskāries ar šādām stendiem, kas Jazonam bija izdevīgi. Un viņš nolēma izmantot šo apstākli saviem mērķiem.

Pirmajai automašīnai, pie kuras Jazons sāka strādāt, bija norauts gultnis. Turklāt, noskrūvējot lielā cilindra galvu, viņš izbrīnā pat nosvilpās, ieraudzījis tik lielu spraugu starp cilindra sienām un virzuli, ka tajā varēja viegli iebāzt pirkstu. Jazsons izgatavoja jaunu gultni un gredzenus virzulim, dubultodams dzinēja jaudu.

Edipons, redzēdams, kā pieaudzis salabotās automašīnas ātrums, piespieda Jazonu pie krūtīm un apbēra ar komplimentiem, solot dāsnu atlīdzību. Šī atlīdzība izpaudās nelielā gaļas gabaliņā - papildinājumā krenodžu ikdienišķajai ēdienkartei - un dubultā apsardzē. Edipons katram gadījumam nolēma pārliecināties, ka viņa vērtīgais īpašums nemēģinās aizbēgt. Bet Jazonam bija savas domas par šo lietu, un viņš lēnām strādāja pie dažu ierīču izgatavošanas, kas nebija īpaši vajadzīgas karodžu remontam. Kad lietas tehniskā puse bija pabeigta, viņš sāka meklēt sabiedrotos sava plāna īstenošanai.

- Ko tu darītu, ja es tev iedotu rungu? - viņš jautāja gara auguma, spēcīga izskata vergam, palīdzēdams viņam vilkt uz darbnīcu baļķi.

– Ko es darītu? – vergs noķērkstēja, saraucis pieri un pavēris muti no intensīvā domu darba.

– Jā, tieši par to es tev jautāju. Un neapstājies, Dieva dēļ, es negribu, lai sargi kaut ko pamana.

- Ja man būs runga, es nogalināšu, - satraukti atbildēja vergs, satvēris iedomāto ieroci.

- Arī mani nogalinātu?

- Protams, - viņš paskatījās uz Jazonu, - tevi vispirms, tu esi īpaši stiprs.

- Bet, ja es tev iedošu rungu, vai tad es nekļūšu par tavu draugu? Kāpēc tev nenogalināt kādu citu?

Šāds jautājuma pavērsiens vergu samulsināja. Viņš sāka domīgi kasīt galvu un kasījās, kamēr viņam uzkliedza Narsisi.

Jazons nopūtās un nolēma atrast citus, gudrākus vergus.

Gāja laiks, un viņš pakāpeniski, soli pa solim iedzina vergu galvās to, kas viņam bija vajadzīgs. Viss, ko var sagaidīt no dzertanodžiem, ir smags darbs un ātra nāve. Jazons viņiem piedāvāja kaut ko citu: ieročus, atbrīvošanu no saimniekiem un daudz asiņu un līķu karā pret Appsalu. Vergiem bija grūti pierast pie domas, ka viņiem būs jārīkojas kopā, ka viņi nedrīkst nogalināt Jazonu, tāpat kā viens otru.

Tā bija riskanta avantūra. Bet jebkurā gadījumā, lai kas arī notiktu, sacelšanās palīdzēs Jazonam iegūt brīvību, pat ja vergi aizbēgs tūlīt pēc Putliko ieņemšanas. Naftas urbumā strādā tikai ap piecdesmit dzertanodža vīru; visi pārējie, arī sievietes un bērni, dzīvoja kalnu ciematā. Jazonam nešķita īpaši grūti nogalināt vai izklīdināt naftas ieguvējus, pirms no kalniem ieradīsies papildspēki. Viens vienīgais apstāklis neļāva īstenot šo grandiozo plānu, taču jaunais vergu pieplūdums šīs grūtības atrisināja.

- Veiksmīga diena, - Jazons iesmējās, attaisīdams durvis un ar prieku berzēdams rokas. Viņš aizgrūda iekšējo aizbīdni un norādīja Aidzeilai un Maikam uz istabas tālāko stūri. – ieradušies jauni vergi. Viņu vidū ir sadursmē sagūstīts algotnis no Appsalas. Viņš zina, ka šeit neizdzīvos, un būs pateicīgs par jebkuru iespēju aizbēgt no šejienes.

– Tā ir vīriešu saruna. Es tādu nesaprotu, - sacīja Aidžeila un pagriezās pret plīti.

– Tūlīt sapratīsi. – Jazons saturēja viņu aiz pleciem. - Appsalietis zina ceļu uz pilsētu. Pienācis laiks domāt par bēgšanu.

- Kā tā? – Aidžeila bija pārsteigta.

- Es netērēju laiku, bet sagatavoju visu, kas būs nepieciešams, lai aizbēgtu: vīles, mūķīzerus, ieročus... Turklāt lielākā daļa vergu ir manā pusē.

- Ko tad jūs grasāties  darīt? – Maiks jautāja.

- Sacelšanās! Sacelšanās labākajās tradīcijās. Vergi iznīcina nīstos ekspluatatorus, un mēs esam brīvi!

- Ko?! Tā taču revolūcija! – Maiks ierēcās ar tādu spēku, ka Jazons bija spiests nomest viņu uz grīdas un aizklāt muti.

– Jūs ko, vēlaties visu atlikušo dzīvi pavadīt, labojot automašīnas? Saprotiet beidzot, ka mēs paši nevaram izkļūt no šejienes. Mēs tiekam pārāk labi apsargāti.

- Rev... olūc... - Maiks ķērca.

– Jā, revolūcija. Un nekas cits mums nav dots. Dzertanodžiem nevar just līdzi, katrs no viņiem ir īsts slepkava, un jūs to labi zināt. Viņiem vergi ir cilvēkveida lopi; gluži dabiski, ka viņi cietīs sacelšanās laikā.

Jazons palaida Maiku vaļā, taču bija gatavs jebkurā brīdī uzklupt viņam un apklusināt, ja viņš atkal sāks bļaut.

- Protams, dzertanodži ir pretīgi zvēri cilvēka izskatā. - Maiks nevarēja atvilkt elpu. - Un man pret viņiem nav nekādas līdzjūtības. Gluži pretēji, es uzskatu, ka viņi ir jānoslauka no zemes virsas, kā Sodoma un Gomora, bet taču ne ar revolūcijas palīdzību. Revolūcija ir ļaunums! Tas vienmēr tā ir bijis visur.

Jazons novaidējās.

– Divas trešdaļas no šodien pastāvošajām valdībām radušās revolūciju rezultātā. Liberāļi... demokrāti... Ejiet un pastāstiet viņiem, kāds ļaunums ir revolūcija. Vai varbūt jums ir kāds cits veids, kā atbrīvoties no verdzības? Piemēram, balsojot? Nē? Tad paņemiet ieroci un šaujiet.

- Asinis?! Nē, tas nav iespējams.

- Labi, lai nebūtu revolūcija. – Jazons aizkaitināti atmeta ar roku. - Mainīsim nosaukumu. Kā ar cietumu iznīcināšanu? Nē, arī tas tev nepatiks... Aha, atradu! Atbrīvošanās! Mēs noraujam ķēdes nelaimīgajiem mocekļiem un atdodam viņus dzimtajām zemēm, no kurienes satrapi viņus ar varu padzinuši. Un tas, ka dzertanodži acīmredzot mums nepiekritīs, jums nevajadzētu traucēt. Tātad, jūs pievienojaties mūsu atbrīvošanas kustībai?

– Tā tomēr ir revolūcija.

- Tā būs tāda kā es to nosaukšu, - Jazons beidzot kļuva dusmīgs. - Jūs nāksiet ar mani vai paliksiet šeit... uz visiem laikiem. Trešā varianta nav. Esmu pabeidzis. - Viņš piecēlās un ielēja sev zupu.

- Es nevaru... Es nevaru to izdarīt... Es nevaru... - Maiks nomurmināja, nolaidis galvu.

Jazons, nespēdams pārvarēt riebumu, novērsās.

— Paskaties, Aidžeil, — viņš teica, ar karoti norādīdams pār plecu, — nedod Dievs, lai jums tā beigtos. Lai gan maz ticams. Jūsu tauta stingri stāv uz zemes. Tā pieņem tikai faktus. Jebkura abstrakcija ir ārpus tās saprašanas. Bet šis klauns ar garo seju prot tikai lidināties mākoņos. Un jo augstāk paceļas, jo gūst lielāku baudu. Varu derēt, ka viņš šobrīd domā, cik eņģeļu var satilpt uz adatas gala.

- Nav taisnība, - Maiks iejaucās. - Bet brīvajā laikā es noteikti par to padomāšu. - Šo problēmu nevar tik viegli atrisināt.

- Redzi?

Aidžeila pamāja.

- Ja nezina viņš un nezinu es, tad taisnība ir tev, - viņa teica un bija nepārprotami apmierināta ar savu atbildi.

- Ir ļoti patīkami, ka tu tā domā, - Jazons pasmaidīja. - Un galvenais ir, ka tā ir patiesība. Es, protams, neesmu svētais, bet būšu nolādēts, ja neredzēšu atšķirību starp konkrēto un abstrakto labāk par tevi, ja es neīstenošu teoriju praksē prasmīgāk, ja es... Labi, pietiek, - viņš pārtrauca, - Jazona dinAlta fanu kluba tikšanās tiek pārcelta uz gaišākiem laikiem.

- Briesmonis! Kāda augstprātība!

- Aizveries, Maik.

– Lepnums nāk pirms kritiena. Jūs nolādētais elku pielūdzējs...

- Brīnišķīgi!

- ... un es nožēloju, ka piekritu palīdzēt jums. - Jūs, grēka iemiesojums. Es nespēju pārvarēt kārdinājumus. Tas mani skumdina. Bet tagad es izpildīšu savu pienākumu. – Maiks piesteidzās pie durvīm. - Sargi! Sargi!

Jazons metās viņam pakaļ, taču paslīdēja un pakrita. Slēdzenes nošķindēja, durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Narsisi.

Viss bija beidzies. Ja Jazons būtu sagrābis idiotu, pirms viņš paspētu atvērt muti, viņu apklusinātu. Galu galā būtu varējis viņu vienkārši apdullināt.

Narsisi iebāza galvu pa durvīm un paskatījās pa istabu. Maiks ieņēma dramatisku pozu un norādīja uz Jazonu.

– Sagrābiet un apcietiniet šo cilvēku! – viņš nodeklamēja. – Es viņu apsūdzu valsts apvērsuma mēģinājumā, revolūcijas organizēšanā un asiņainā terorā.

Saniknotais Jazons izrāva no maisa milzīgu svina āmuru un pacēla to virs galvas.

- Nodevējs! - viņš kliedza un nolaida āmuru uz Narsisi.

Taču Narsisi paspēja sevi pasargāt ar vairogu un atsist āmuru prom. Bet acumirklīgs rungas sitiens trāpīja tieši pa Jazona plaukstas locītavu. Pirksti atslāba un āmurs nokrita uz grīdas.

- Jums abiem vajadzēs sekot man. Tēvs pats ar visu tiks galā, - Narsisi pateica un izgrūda viņus pa durvīm.

Viņi gāja pa gaiteni, grabinot važas. Maiks gāja kā moceklis, lepni atmetis galvu atpakaļ, viņam sekoja Jazons, klupdams un niknumā sakodis zobus.

Edipons nebija muļķis. Viņš saprata situāciju, pirms Narsisi pabeidza savu stāstu.

– Nemaz neesmu pārsteigts. Tieši tas, ko es gaidīju. - Viņš mirkli paskatījās uz Jazonu, un viņa acis nozibēja. - Jā, es zināju, ka pienāks laiks un tu mēģināsi mani pārspēt, tāpēc atļāvu tev iedot vergu, kas tev palīdzētu, lai viņš pārņem tavu mākslu. Man nebija šaubu, ka viņš tevi nodos, un es atalgošu viņu ar tavu vietu.

- Nodevu?! Bet es netiecos pēc personīga labuma! -  Maiks protestēja. - Nē!

- Kā tad! Jūs taču vadīja tikai cēli motīvi, - Jazons ar izsmieklu sacīja. - Neticiet nevienam vārdam, ko viņš saka, Edipon. Es nekādu sacelšanos negatavoju. Šis apmelotājs vienkārši vēlas ieņemt manu vietu.

- Jūs mani apmelojat, Jazon! Es nekad nemeloju. Jūs gatavojāt sacelšanos. Jūs pats man teicāt...

- Apklustiet, jūs abi. Vai arī es pavēlēšu abus sist līdz nāvei. Skaidrs? Tagad klausieties, kas man sakāms. Vergs Maiks nodeva vergu Jazonu, un nav nozīmes tam, vai vergs Jazons gatavoja sacelšanos vai nē. Galvenais, ka vergs Maiks sekoja verga Jazona norādījumiem, līdz bija pārliecināts, ka ar šo darbu tiks galā pats. Pēc tam viņu nodeva. Un tas ir vienīgais, kas mani interesē. Bet tavas idejas par sociālo kārtību, verg Jazon, mani ir uztraukušas vienmēr. Un es vienmēr gribēju tās apglabāt kopā ar tevi. Un tagad beidzot ir pienācis laiks. – Edipons pagriezās pret sargiem. - Aizvediet viņu pie citiem vergiem un pieķēdējiet. Bet tevi, Maik, es atalgoju ar istabu un verga Jazona sievieti. Kamēr vien tu tiksi galā ar tev uzticēto uzdevumu, es tevi neaiztikšu. Strādā un dzīvosi ilgi.

– Tīri ar cēliem motīviem, vai ne, Maik? – no gaiteņa atskanēja Jazona balss.

Kritiens bija straujš. Neviens ne tikai nepapūlējās noņemt viņa kāju važas, bet pusstundu vēlāk uz Jazona plaukstām šķindēja pavisam jauni roku dzelži, un viņš pats tika pieķēdēts pie sienas tumšā, mitrā istabā, pilnā ar guļošiem vergiem.

Kā notiek gatavošanās bēgšanai? – pēkšņi Jazonu sasniedza kāds čuksts.

- Hmm... normāli, - viņš atbildēja, mēģinādams saredzēt savu kaimiņu. - Man šķiet, ka es tevi pazinu. Es šodien runāju ar tevi?

- Jā. Es esmu Snarbi. karavīrs šķēpnesis, prasmīgs ar rungu un dunci. Esmu nogalinājis septiņus.

- Atceros, Snarbi, - Jazons viņu pārtrauca. -  atceros arī, ka tu zini ceļu uz Appsalu.

- Jā, zinu.

- Tad sacelšanās ir sākusies. Bet ko tu domā par to lai bēgtu kopā?

- Labākā ideja kopš spīdzināšanas izgudrošanas. Tie pārējie idioti tikai traucētu. Vienmēr esmu uzskatījis, ka jārīkojas ar maziem spēkiem.

- Tad sāksim.

Jazons izvilka no zābaka vīli un mūķīzeri, ko bija paslēpis, kamēr Maiks vicinājās ar rokām Narsisi priekšā.

Viņš notīrīja mālus, kas slēpa iegriezumu važās, kuras viņš bija izgatavojis iepriekš, un enerģiski sāka strādāt ar mīksto metālu. Trīs minūtes vēlāk važas gulēja uz grīdas.

- Tu esi burvis, - Snarbi čukstēja, atkāpdamies no Jazona.

- Mehāniķis. Tomēr uz šīs planētas tas ir viens un tas pats. – Jazons paskatījās apkārt. Dienas laikā nogurušie vergi redzēja desmito sapni. – Snarbi, mēs esam pieķēdēti ar vienu ķēdi?

- Jā. Tā iziet cauri visu vergu roku dzelžiem. Tikai viens tās gals ir iedzīts sienā.

- Neko labāku nevar vēlēties. Tas nozīmē, ka, pārzāģējot tikai vienu posmu, mēs būsim brīvi. Nekam citam nav nozīmes. Galvenais nevienu nepamodināt, - Jazons nočukstēja un ķērās pie darba.– Jā, vēl... Sargi te pa nakti nenāk?

- kopš esmu šeit, tā nav noticis.

- Cerēsim, ka arī šodien... - Jazons drudžaini turpināja zāģēt, - ... mums vajadzēs kādu laiku...

Tajā brīdī vīle izlauzās cauri metālam, neļaujot Jazonam pabeigt domu. Kopīgiem pūliņiem viņi iztaisnoja posmu, un ķēde sadalījās uz pusēm. Cenšoties radīt pēc iespējas mazāku troksni, Jazons un Snarbi uzmanīgi nolika ķēdi uz grīdas un aizslīdēja uz durvju pusi.

– Kā tu domā, ārā ir sargi? – Jazons jautāja.

- Domāju, ka nē. Viņiem ir pārāk maz cilvēku, lai apsargātu guļošos un, piedevām, pieķēdētos vergus.

Viņi ieklausījās, bet, izņemot krākšanu aiz muguras, neko nedzirdēja.

Durvis bija aizslēgtas. Ielūrējis pa atslēgas caurumu, Jazons tajā iegrūda mūķīzeri.

- Tie idioti atstājušu atslēgu slēdzenē.

Viņš pasmaidīja un paslidināja zem durvīm ādas gabalu. Pēc tam uzmanīgi paspieda atslēgu ar savu mūķīzeri un, kad tā nokrita, ievilka ādu atpakaļ. Atslēga gulēja tās pašā centrā.

Brīdi vēlāk viņi jau vēra aiz sevis durvis un intensīvi skatījās tumsā.

- Bēgsim! Bēgsim prom! - teica Snarbi, bet Jazons sagrāba viņu aiz rīkles un atvilka atpakaļ.

– Uz šīs planētas ir kaut pilīte saprāta? Kā mēs nokļūsim Appsalā bez ēdiena un ūdens? Ja gribi izkļūt no šejienes dzīvs, dari, kā es saku. Sākumā aizslēgsim durvis, lai neviens neko nepamanītu pirms laika. Tad paņemsim mašīnu un aizbrauksim no šejienes ar komfortu. Skaidrs?

Atbildes vietā atskanēja apslāpēta sēkšana. Jazons nedaudz atlaida pirkstus, ļaujot gaisam iekļūt Snarbi plaušās, un, kad tas atjēdzās, klusi sekoja Jazonam pa tumšajām ejām gar akmens ēkām.

Iziet ārpus pilsētas robežām nebija grūti. Viņi viegli sasniedza darbnīcu no neapsargātās puses un iekļuva iekšā caur paslēptu caurumu ādās.

- Stop. Esam ieradušies. Sēdi klusi un nepieskaries nekam. – Jazons paņēma nelielu āmuru un devās uz izeju, kur, atspiedies pret stabu, snauda viens no Edipona dēliem. Ar kreiso roku viņš noņēma no galvas ādas ķiveri un ar īsu sitienu apdullināja sargu.

- Tagad pie darba, - sacīja Jazons, atgriezies pie Snarbi.

Viņš nometa āmuru un pielika uguni lampas daktij.

- Ko tu dari? Mūs pamanīs!

- Turies pie manis, Snarbi, un tu būsi atamans. Neviens sargs neko neredzēs. Es pārbaudīju. Bet tagad mums ir ko darīt.

Uz izmēģinājumu stenda stāvēja milzīgs, visspēcīgākais karodžs. Šī automašīna bija Jazona lepnums. Ārēji tas izskatījās pēc raupja, nevīžīga dzertanodžu karodža, bet Jazons bija rūpīgi pastrādājis pie iekšējās struktūras, sagatavojis to savām vajadzībām. Motors, instrumenti - viss tika pārbaudīts līdz mazākajai detaļai un, kur iespējams, uzlabots. Cita starpā Jazons pārcēla visu mašīntelpu uz izmēģinājumu stendu, kas tagad kalpoja par platformu mašīnai, tādējādi padarot to daudzkārt vieglāku.

Atlika pabeigt tikai dažas sīkas detaļas.

Trīs riteņi gulēja malā un bija jāpieskrūvē atpakaļ vietā. Atbrīvot zonu no instrumentiem, baļķiem un citiem krāmiem, uzpildīt automašīnu ar degvielu - un varēs doties ceļā.

Kad šis darbs bija pabeigts un Snarbi bija sanesis māla krūkas ar eļļu, ūdeni un benzīnu, Jazons zem katla pakūra uguni un iekrāva mašīnā dažādus instrumentus un nelielu pārtikas krājumu. Viņš paredzēja, ka ar to pietiks visam braucienam.

Tuvojās rītausma. Bija pienācis laiks doties ceļā, taču Jazons nespēja atbrīvoties no vienas domas, kas viņu mocīja: Aidžeila... Viņu šeit atstāt nedrīkst. Nevar viņu vienkārši tā, ņemt un atstāt. Bet Maiks!.. Jā, viņš izdarīja daudz idiotisku stulbību. Jā, no viņa noguris vairāk nekā ienīstajiem krenodžiem. Un tomēr kaut kas neļāva Jazonam tā vienkārši atmest ar roku un aizmirst šo cilvēku.

Tomēr šī reize būs pēdējā! Jazons trieca ar dūri pa karodžu.

- pieskati automašīnu, es drīz atgriezīšos, - viņš teica Snarbi.

- Tu ko, gribi, lai es palieku viens ar šo dēmonu? Šī automašīna pati uzsprāgs un mani nogalinās.

- Nomierinies. Dēmoniem ar to nav nekāda sakara. Šos krāmus uz riteņiem taisa cilvēki bet uzlaboju es. Dedzinot degvielu, mēs iegūstam tvaiku, kas iziet cauri caurulei un pārvieto šo te stieni. Stienis griež riteņus, mēs kustamies. Tie ir tvaika dzinēju teorijas pamati. Mēs aprobežosimies ar tiem. Ja vēlies, kādreiz vēlāk paskaidrošu sīkāk, bet tagad, piedod, tam nav laika, tāpēc paliksi šeit un darīsi visu, ko teikšu, citādi es ielauzīšu tavu stulbo pauri. Skaidrs? – Apstulbušais Snarbi pamāja. - Nu, tad lieliski. Viss, kas no tevis tiek prasīts, ir sekot šim zaļajam logam. Ja tas pārstās spīdēt, nekavējoties pagriez šo te rokturi. Skaidrs? Ja visu izdarīsi pareizi, nostrādās drošības vārsts, tas neizlaidīs tvaiku, un mēs varēsim droši tikt ārā no šī midzeņa.

Atstājis Snarbi, Jazons pagāja garām joprojām bezsamaņā guļošajam sargam un devās uz naftas pārstrādes rūpnīcu. Viņš paņēma sev līdzi garu zobenu, kuru bija izdevies izgatavot zem paša sargu deguna. Sargi parasti rūpīgi pārbaudīja visu, ko viņš iznesa no darbnīcas, taču nepievērsa uzmanību tam, ko viņš dara iekšā. Viņiem pat prātā nevarēja ienākt, ka vergs var nodarboties ar ko citu, izņemot darbu. Šis primitīvais domāšanas līmenis bija tieši piemērots Jazonam; viņam izdevās uztaisīt veselu maisu ar aizdedzinošiem šāviņiem un tagad viņš nesa to pār plecu. Tie bija nelieli māla trauki, piepildīti ar viegli uzliesmojošu maisījumu un ietīti benzīnā samērcētās ādās, kuras asā smaka jau sāka reibināt galvu. Taču Jazons cerēja, ka šīs lietas, kad pienāks laiks, nepievils. Ja aizdedzināt apvalku un aizmest, māla trauks saplīsīs un benzīns aizdegsies. Bet tā bija teorija, bet kā tas būs patiesībā? Galu galā par pārbaudēm nevarēja būt ne runas.

Atpakaļceļš izrādījās tikpat drošs kā ceļš uz darbnīcu. Bet kaut kur dvēseles dziļumos Jazons tā vien gaidīja iemeslu, lai visu pamestu, skrietu atpakaļ uz mašīnu un pilnā ātrumā laistos prom no šejienes. Un uz neredzēšanos, verdzene un ienaidnieks Maika izskatā! Turklāt viņu dēļ vēl ir jāriskē ar savu dzīvību.

Tomēr Jazons gāja un gāja, līdz atradās piecus soļus no savas bijušās istabas.

Sargs bija savā vietā. Likās, ka viņš snauda, bet tad kaut kas piesaistīja viņa uzmanību, viņš nošņāca un sāka ošņāt gaisu. Viņu bija sasniegusi benzīna smaka. Sargs kļuva modrs, skatījās apkārt un ieraudzīja Jazonu, pirms tas paguva paslēpties.

- Kas tur ir? – viņš iesaucās un metās Jazonam virsū.

Izejas nebija. Jazons izkliedza atbildi, un asais asmens pārlidoja pāri sargam. Ar aizsmakušu vaidu tas nokrita uz grīdas, no rīkles kā no strūklakas izplūda asinis. Ēka piepildījās ar balsīm un kāju dipoņu. Jazons izņēma no maisa trauku ar aizdedzinošo šķidrumu, pārlēca pāri sarga nedzīvajam ķermenim un metās atvērt durvis. Par laimi, atslēga ātri padevās.

- Ātrāk. Nāciet ārā! Bēgsim! – viņš iekliedzās un pagrūda izbiedēto Aidžeilu uz izejas pusi. Maikam Viņš iespēra tik spēcīgi, ka tas burtiski izlidoja pa durvīm, kur sadūrās ar Ediponu. Pirms kāds paguva atjēgties, Jazons pielēca klāt un ar zobena spalu iesita Epidonam pa ausi.

- Ātrāk uz darbnīcu! - viņš pavēlēja. -Tur mūs gaida mašīna.

Kad Aidžeilai un Maikam beidzot atklājās, ko Jazons no viņiem vēlas, koridorā parādījās bruņotu dzertanodžu pūlis.

- Uz mašīnu! - Jazons uzkliedza un, norāvis lampu no sienas, aizdedzināja vienu no krūkām.

Acumirklī uzliesmojušais šāviņš gandrīz apdedzināja pašam roku, taču viņam izdevās iemest lādiņu pieskrienošajā pūlī. Pudele atsitās pret sienu un saplīsa, benzīna lāses pašķīda uz visām pusēm, taču nekas nenotika, uguns nodzisa.

Jazons nolamājās un satvēra otro krūku. Ja nesprāgs, tad beigas.

Dzertanodži mirkli stāvēja neizlēmīgi benzīna peļķes priekšā, un šajā brīdī Jazons meta otro krūku.

Liesmas apņēma koridoru, un izeju aizsprostoja uguns priekškars. Turēdams lampu tā, lai tā nenodziest, Jazons metās pakaļ Maikam un Aidžeilai.

Iela bija klusa un mierīga. Jazons aizslēdza durvis no ārpuses un aizmeta lampu. Tā vairs nebija vajadzīga. Kamēr dzertanodži atlauzīs durvis, viņš jau būs gabalā.

Un pēkšņi atskanēja garš, taurējošs svilpiens.

- Snarbi... - Jazons ievaidējās, - viņš neieslēdza vārstu.

Nikns uz visu cilvēci, pa ceļam viņš sastapa Aidžeilu un Maiku, apmaldījušos tumsā un aizspārdīja Maiku pareizajā virzienā.

Sacēlās burzma un kņada. Bezsamaņā esošais Edipons tika iznests no uguns pārņemtās ēkas. Dzertanodži acīmredzot nekad nebija piedzīvojuši uzbrukumu naktī un tagad skrēja, tracinājās, kliedza, nolēmuši, ka viņiem uzbrukuši ienaidnieki. Vispārējo apjukumu pastiprināja sirdi plosošs tvaika svilpiens, kas izplūda no automašīnas.

Šajā haosā sākumā neviens nepievērsa bēgļiem nekādu uzmanību; viņi tika pamanīti tikai tad, kad šķērsoja klajo laukumu darbnīcas priekšā. Taču Jazons vairs nedomāja palikt nepamanīts. Ja viss tvaiks izplūdīs, karodžs pārvērtīsies par nederīgu metāllūžņu kaudzi un viņi būs slazdā.

Snarbi sēdēja paslēpies aiz riteņa un trīcēja. Jazons pat nepaskatījās viņa virzienā, viņš metās pie mašīnas, bet tad atskanēja drošības vārsta klikšķis, un pēkšņi iestājās nāvējošs klusums.

Jazons niknumā pagrieza vārstu un paskatījās uz indikatoru. Spiediens bija uz nulles.

Un šajā laikā darbnīcā ielauzās niknie dzertanodži.

Jazons paķēra vēl vienu benzīna krūku, aizdedzināja to krāsnī un uzmeta saviem vajātājiem tieši uz galvām. Šāviņš eksplodēja, un niknie kliedzieni pārvērtās par mežonīgiem šausmu un sāpju kliedzieniem, dzertanodži metās uz visām pusēm. Jazons viņiem pakaļ iemeta vēl vienu lādiņu, kas ievērojami paātrināja ienaidnieka atkāpšanos.

Atgriezies pie mašīnas, viņš - ar ko velns nejoko - paklapēja pa spiediena indikatoru. Bulta nekustējās.

Nu ko, būs jāgaida, kamēr tvaika spiediens katlā atkal paaugstināsies. Jazons atvēra degvielas padeves vārstu un sāka grauzt netīros nagus. Dzertanodži neapšaubāmi atgriezīsies un uzbruks darbnīcai. Ja pa to laiku spiediens kaut nedaudz paaugstināsies...

- Ei jūs! - viņš uzkliedza. - Maik un tu, draņķa Snarbij! Nāciet šurp, stumiet mašīnu.

- Kas vispār notiek? – jautāja Maiks, piegājis pie viņa. - jau esat uzsācis revolūciju? Tādā gadījumā es nepiedalos.

- Mēs bēgam. Ja gribi, paliec.

- Mēs bēgam?! Tad es pievienošos. Neredzu nekā nosodāma bēgšanā no šiem barbariem.

- Man prieks par jums. Tagad stumiet. Es vēlos novietot mašīnu pašā centrā, prom no sienām un pagriezt to tuksneša virzienā. Aizvelciet šos baļķus prom, lai tie neaizķertos, un stumiet.

Laiks vilkās lēnām. Sejas izgaismoja krāsns uguns blāzma. Bēgļi sēdēja karodžā un gaidīja, kad tvaika spiediens katlā paaugstināsies tik daudz, lai mašīnu varētu sākt kustināt. Tagad no viņiem nekas nebija atkarīgs; katra sekunde viņiem šķita kā mūžība. Sienas slēpa no viņiem ienaidnieku, un viņu iztēle zīmēja briesmīgas ainas.

Snarbi neizturēja pirmais.

- Bēgsim no šejienes! – viņš izbļāva un mēģināja izlēkt no mašīnas.

Jazons zibenīgā metienā sagrāba viņu aiz kājas, nometa uz grīdas un turēja līdz nelaimīgais šķēpnesis atjēdzās.

– Jūs esat zvērs, Jazon! – Maika seja sašķiebās no bailēm un naida. - Jūs mīdāt kājām šī jaunā cilvēka dabiskās jūtas. Tūlīt pārtrauciet savus sadistiskos vingrinājumus un pievienojieties manai lūgšanai.

- Ja šis kretīns, par kuru jūs tik ļoti rūpējaties, būtu izdarījis to, ko viņam lika, un pieskatījis katlu, mēs jau sen būtu drošībā un tagad nesēdētu uz šīs šaujampulvera mucas. Jūs domājat, ka mūsu glābiņš ir atkarīgs no Dieva gribas? Es uzdrošinos jums apgalvot, ka jūs esat dziļi kļūdījies, tas ir atkarīgs tikai no tvaika spiediena...

Tobrīd atskanēja kara sauciens, ko pārtvēra daudzas balsis, un darbnīcā ielauzās dzertanodžu pulks. Tajā pašā laikā sabruka pretējā siena, un bēgļi nokļuva starp divām uzbrucēju grupām.

Jazons nolamājās un iemeta pa diviem lādiņiem katrā virzienā. Pirms tie bija paspējuši sasniegt savu mērķi, viņš jau bija atvēris vārstu, karodžs nodrebēja un sakustējās. Apdullinātie dzertanodži metās pretī mašīnai, tricinādami gaisu ar kliedzieniem un šaujot bultas. Taču ar katru sekundi tvaika motors uzņēma arvien lielākus apgriezienus.

Ar triecienu saplēsuši ādas aizslietņu sienu, viņi izlauzās brīvībā. Mašīna, svilpodama un grabēdama, nāvējošā ātrumā metās lejup pa ieleju. Lāpas palika tālu aiz muguras, kliedzieni apklusa.

Pagāja apmēram pusstunda, līdz viņi samazināja ātrumu un apstājās. Aidžeila skaļi vaidēja. Jazons jutās tā, it kā katru viņa ķermeņa kvadrātcollu vienlaikus dauzītu simtiem tūkstošu āmuru.

Vajātāji nebija ne redzami, ne dzirdami, dzertanodži diez vai spēja ar viņiem sacensties ātrumā.

- Celies, Snarbi. – Jazons pakratīja šķēpnesi aiz pleca. - Es izdarīju savu darbu. Tagad tava kārta. - Viņš no kaut kurienes izvilka paša izgatavotu lampu un padeva to Snarbi. - Ej pa priekšu mašīnai un rādi mums ceļu.

Snarbi nolēca no karodža un pārliecināti devās uz priekšu pa ieleju. Maiks stāvēja pie stūres, bet Jazons kontrolēja ātrumu. Drebēdama no aukstuma un bailēm, Aidžeila pieķērās viņam.

– Viss ir ļoti labi. Nomierinies. Mūs sagaida jauka pastaiga, - Jazons teica un cieši apskāva meiteni.

10. nodaļa

Viņi ceļā bija jau sešas dienas. Un jo vairāk attālinājās no Putliko, jo vairāk mainījās apkārtējā ainava. Kalnus nomainīja auglīgs līdzenums, un ik pa brīdim bija redzamas dzīvnieku pēdas un strauti ar dzidru aukstu ūdeni. Un, lai gan pārtikas krājumi bija beigušies, nāve no bada nedraudēja.

Problēma bija degviela.

Pēcpusdienā Jazons ielēja tvertnē pēdējo benzīna kausu. Cik ilgi tā pietiks?

Dažas stundas pirms tumsas viņi izveidoja nometni, un Snarbi, paņēmis arbaletu, devās medībās. No visiem viņš bija prasmīgākais apieties ar šo ieroci, kā arī labi pārzināja apkārtni un vietējo dzīvnieku paradumus.

Uzmetis arbaletu pār plecu, viņš svilpodams pazuda garajā zālē, un Jazons, viņu pavērojis, sajuta pieaugošu satraukumu.

Tuvojoties Appsalai, ar Snarbi notika izmaiņas. Viņa bailes no karodža bija stipri mazinājušās, un viņš pats ar katru dienu kļuva arvien cienīgāks un pašpārliecinātāks.

- Neuzticos es tam algotnim.  Neticu nevienam vārdam, ko viņš saka, - Jazons nomurmināja.

- Jūs kaut ko teicāt? - Maiks atsaucās.

- Hm... Sakiet, Maik, pēdējā laikā esat pamanījis ko neparastu? Jūsu uzmanību piesaistīja kaut kas dīvains šajā apvidū?

- Nē, neko... Mežonīgums, pasaules mala, kur neviens cilvēks nekad nav spēris kāju.

- Jūs, šķiet, esat akls, Maik. Es neesmu labāks pēdu pazinējs par jums, un tomēr pēdējo divu dienu laikā ir kaut kas neparasts. - Aidžeila, - Jazons uzsauca meitenei, - Noliec tos krenodžus! Lai kā tos gatavot, tie nekļūs labāki. Ja Snarbi paveiksies, vakariņās ēdīsim gaļu. Atbildi man, Aidžeila, pēdējā laikā esi pamanījusi kaut ko dīvainu?

- Nē. Neko īpašu. Tikai cilvēku pēdas. Ir viena ugunskura pēda, bet tā ir ļoti veca. Un divas reizes es redzēju nomīdītu zāli un nolauztus krūmu zarus. Laikam kāds karodžs braucis.

- Nu ko, Maik? Skatieties, kā krenodžu medības attīsta novērošanas spējas.

– Es neesmu mežonis. Mani tādi nieki neinteresē.

- Es to no jums arī negaidīju. No jums vispār neko labu nesagaidīt. Bet tagad es gribu lūgt jums palīdzību. Mums šī nakts jāsadala divās maiņās. Jūs un es. Bez Snarbi. Neatkarīgi no tā, vai viņš to sapratīs vai nē, šī nakts būs viņa pēdējā brīvā nakts.

Maiks pacēla uzacis.

- Nesapratu? ko jūs ar to domājat? Kāpēc pēdējā nakts?

- Bet tam vajadzētu būt acīmredzamam pat jums, Maik. Jūs vēl neesat apguvis vietējās paražas? Padomājiet par to, kas notiks ar mums Appsalā, ja mūs tur aizvedīs Snarbi? Es nezinu, ko tieši viņš plāno, bet tas, ka viņam ir noteikti plāni attiecībā uz mums, ir skaidrs. uz visiem maniem jautājumiem viņš atbild ar vispārīgām frāzēm. Protams, Snarbi ir algotnis, taču viņam tomēr ir jāzina daudz vairāk, nekā viņš stāsta. Piemēram, viņš apgalvo, ka mēs joprojām esam četru dienu attālumā no pilsētas, tomēr tie ir acīmredzami meli. Es domāju, ka mums ir atlikušas ne vairāk kā divas dienas. No rīta es domāju viņu sasiet, braukt uz tiem kalniem un tur paslēpties. Mums ir važas, kuras mēs izmantojam. Snarbi būs mūsu ķīlnieks, līdz es būšu rūpīgi izpētījis pilsētu.

– Jūs to nabaga mežoni atkal bez iemesla gribat padarīt par vergu?

– Jums nav taisnība. Es tikai uz laiku atņemšu viņam iespēju izdarīt kaut ko nejauku pret jums un mani. Mans uzlabotais karodžs ir liels kārdinājums jebkuram iezemietim. Un, ja viņam izdosies mani pārdot kādam citam krāpniekam, līdzīgam Edipam, viņš tādējādi nodrošinās savu nākotni līdz sirmam vecumam.

- Negribu jūs pat klausīties! – Maiks sadusmojās. – Pats man stāstījāt par nevainīguma prezumpciju. Bet ko tagad darāt? Liekulis!

– Ja gribat, Snarbi ir vainīgs. Viņš ir vainīgs, ka ir savas barbaru kopienas loceklis un rīkojas saskaņā ar šīs kopienas likumiem. Aidžeila, kā jūs domājat, mēs drīz nokļūsim Appsalā? – meitene paraustīja plecus. - Aidžeila, Snarbi Appsalā ir daudz draugu un paziņu. Kā domā, ko viņš darīs?

- Pasveicināsies ar viņiem. Varbūt viņam iedos krenodžu, -  Aidžeila atbildēja un, apmierināta ar savu atbildi, pasmaidīja.

- Es domāju ko citu. Kas notiks, kad viņa draugi ieraudzīs mūs un mūsu karodžu?

Aidžeila iztaisnojās, viņas acīs pazibēja raižu dzirkstelīte.

- Mums nevajadzētu iet viņam līdzi! Viņi mūs sagūstīs, atņems mūsu karodžu un padarīs mūs par vergiem. Nogalini Snarbi.

- Asinskārīgie pagāni... - Maiks ieņēma mīļāko pozu.

- Nu? Beidzot sapratāt? – Jazons viņu pārtrauca. - Tātad, sasaistīdams Snarbi, es rīkojos saskaņā ar vietējiem ētikas likumiem un pielietoju vishumānāko no visiem. Tas ir apmēram tas pats, kas armijā atdot godu. Es teikšu vairāk: es pat pārkāpšu vietējo likumu - saskaņā ar likumu man nodevējs jānogalina.

- Kā jūs varat! Kā jūs uzdrošināties nosodīt un vēl jo vairāk notiesāt cilvēku uz pilnīgi nepamatotu apsūdzību pamata!

– Es nevienam nepiespriežu nāvessodu! – Jazons sāka zaudēt pacietību. - Nomierinieties! Es tikai vēlos, lai Snarbi tuvākajā laikā mums nesagādātu pārāk daudz nepatikšanu. Un, ja jūs atsakāties man palīdzēt, es lūdzu jūs, vismaz neiejaucieties. Lai viss paliek tikai uz manas sirdsapziņas, tas uz jums neattiecas.

- Snarbi atgriežas, - Aidžeila pačukstēja.

- Lūk! – šķēpnesis lepni paziņoja un nosvieda nogalināto dzīvnieku viņiem pie kājām. - Nodīrājiet un izcepiet. Tagad mums ir ēdiens.

Snarbi šķita pilnīgi nevainīgs un vienkāršs. Jazons pat mirkli apšaubīja savus secinājumus, taču atcerējās, kur atrodas, un atmeta savas šaubas.

"Snarbi - parasts normālas vergu sabiedrības loceklis. Neviens no viņa brāļiem Snarbi neapsūdzētu vai nepārmestu par kāda nogalināšanu vai pārdošanu verdzībā. Viņu nemoka sirdsapziņas sāpes, un viņa dvēsele ir mierā, jo viņš netaisās izdarīt neko noziedzīgu," nolēma Jazons un sāka apdomāt rīta operācijas plānu.

Noguruši no garā ceļa un smagi pieēdušies bagātīgo ēdienu, visi ātri aizmiga.

Jazons ar grūtībām cīnījās ar miegu. Tiklīdz juta, ka vairs nav spēka pretoties un plakstiņi aizverās pret paša gribu, piecēlās un staigāja ap ugunskuru, līdz nakts aukstums viņu aizdzina atpakaļ uguns siltumā.

Pusnaktī Jazons pamodināja Maiku.

- Pienākusi jūsu kārta. Un neaizveriet acis. Ja kaut kas notiks, pamodiniet mani.

…Jazons atvēra acis līdz ar pirmajiem saules stariem. virs līdzenuma karājās bieza bālgana migla. Visi vēl gulēja. Un tad Jazona miegu aizpūta kā ar vēju – Maiks mierīgi gulēja. Jazons izlēca no ādām un sāka viņu kratīt aiz pleca.

- Kāpēc jūs guļat? Kāpēc  neesat sardzē?

Maiks atvēra vienu aci.

- Es stāvēju, - viņš nomurkšķēja, - bet no rīta pamodās Snarbi un piedāvāja mani aizstāt. Nevarēju atteikties.

- Viņš nevarēja?! - Jazons iekliedzās. - Es taču jūs brīdināju!

- Neesmu tik amorāls kā jūs, Jazon. Nosodīt nevainīgos...

- Nevainīgos?! – Jazons sagrāba Maiku aiz ataugušās sirmās bārdas. - Kur tad ir tavs nevainīgais?

Maiks paskatījās apkārt. Izņemot Jazonu, Aidžeilu un viņu pašu, apkārt nebija nevienas dvēseles.

– Snarbi laikam aizgājis. Nu, tagad viņš ir pierādījis savu neuzticamību. Nākotnē mēs vairs neuzticēsim viņam stāvēt sardzē.

Saniknotais Jazons vēlējās visas savas dusmas izgāzt uz Maiku, taču, mainījis domas par laika tērēšanu šim fanātiķim, viņš metās pie mašīnas.

Karodžs iedarbojās no pusapgrieziena, kas ar to notika ārkārtīgi reti. Taču, tiklīdz Jazons paskatījās uz indikatoru, viss viņā salūza: degviela bija uz nulles. Krūka ar benzīna paliekām bija pazudusi.

- Tas izmaina visus mūsu plānus, - sacīja Jazons.

Lai arī kā Snarbi baidījās no tvaika mašīnas, viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka bez uzliesmojošā šķidruma karodžs nespēs kustēties ne collu.

Jazona dusmas pārvērtās īgnumā. Viņš rāja sevi par to, ka atkal uzticējies Maikam. Viņam vajadzēja to paredzēt. Jazons nospļāvās un paskatījās uz šo ētikas speciālistu. Tas mierīgi ēda auksto gaļu.

– Es redzu, ka jūs neuztrauc tas, ka esat mūs atkal nosodījis uz verdzību?

– Es izdarīju pareizi. Man nebija izvēles. Jebkurā situācijā ir jāpaliek cilvēkam un nav jānolaižas līdz dzīvnieka līmenim.

- Bet, ja jūs esat starp cilvēkiem, kuri nekādā ziņā ne ar ko neatšķiras no dzīvniekiem, kā jūs varēsiet izdzīvot šajā gadījumā?

- Nav jābūt tādam pašam kā viņi, - Maiks mierīgi atbildēja. - Jūs, Jazon, lokaties kā zutis, trīcat no bailēm, bet es dzīvoju tā, kā vajadzētu dzīvot civilizētam cilvēkam. Es zinu Patiesību, un nekādi nenozīmīgi šodienas ieguvumi nevar mani novirzīt no Patiesības ceļa.

- Tad mirstiet mierā! - Jazons iekliedzās, satverdams zobenu, it kā grasīdamies savus vārdus pārvērst darbos. - Protams, man vajadzētu jums iedot labu mācību, - viņš teica caur sakostiem zobiem, tik tikko apspiežot niknuma lēkmi, - bet tādu kā jūs, izlabos tikai kaps. Jūsu uzskati jums ir reālāki nekā aukstā zeme, uz kuras sēžat.

- šajā jautājumā es jums piekrītu, Jazon dinAlt. Cik reizes esmu mēģinājis atvērt jums acis Patiesības gaismai, bet jūs vienmēr novērsieties un neklausiet mani. Un pat tagad jūs ignorējat mūžīgo likumu. Un tas viss kaut kādas īslaicīgas vajadzības dēļ. Jūs mirsiet, Jazon. Tieši tāpēc jūs iesiet bojā.

Karodžs izdvesa dīvainu skaņu. Tvaika manometrs nodrebēja, bet spiediena indikatora adata nepakustējās.

- Nav benzīna, - sacīja Jazons. - Aidžeil, savāc visu atlikušo pārtiku. Mēs ejam prom.

- Jā, tūlīt. Es ātri. Mums jābēg ar krājumiem.

- Domāju, ka principā tam nav nozīmes. Snarbi apvidu pazīst kā savu kabatu, baidos, ka mums neizdosies izvairīties no gūsta. Bet kas attiecas uz karodžu, tad to nedabūs neviens! - Jazons pēkšņi iekliedzās, paķerdams arbaletu. - Ejiet prom. Lai dara ar mani, ko grib, bet viņi nekad vairs neredzēs mašīnu. Bet ja pēkšņi sagribēs jaunu, lai maksā.

Trešajā šāvienā bulta iedūrās katla sienā. Notika apdullinošs sprādziens, un metāla un koka gabali pašķīda uz visām pusēm un nolija zemē.

Sprādzienam uzreiz atbalsojās suņu riešana. Atskanēja kliedzieni, un Jazons redzēja no augstās zāles parādamies cilvēkus. Viņi tuvojās straujā riksī. viņiem pa priekšu skrēja suņi.

Appsalieši bija ģērbušies plānās ādas drēbēs, un katram bija loks un bultām pilns maks.

Viņi apstājās ārpus arbaleta šāviena diapazona, izklīda puslokā un sastinga, bet Jazons pat nedomāja izrādīt pretestību. Viņš demonstratīvi nometa arbaletu un pacietīgi gaidīja uzbrucējus pie kūpošajām mašīnas atlūzām, līdz pieskrēja aizelsies Snarbi divu karavīru pavadībā.

- Jūs piederat Hertugam Perssonam... Jūs esat viņa vergi... Kas notika ar karodžu? - Pēdējos vārdus viņš izkliedza pilnīgā izmisumā un nokrita ceļos. Acīmredzot vergu vērtība strauji kritās līdz ar mašīnas zaudēšanu.

Snarbi rāpoja ap bedri un savāca visu, kas bija palicis no Jazona instrumentiem un piederumiem. Neviens no karavīriem brīvprātīgi nepieteicās viņam palīdzēt; visi stāvēja malā un bez intereses vēroja notiekošo. Tikai pēc tam, kad Snarbi bija sasējis visus atrastos labumus un pārliecinājis karavīrus, ka tie nerada briesmas, vairāki cilvēki piekrita nest kravu.

Karotājs, kurš ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, deva pavēli atgriezties. Karavīri aplenca gūstekņus.

- Eju jau eju. Tūlīt, tikai pabeigšu brokastis un tad iešu, - Jazons sacīja, apgrauzdams kaulu. - Jau paredzu, ka mani sagaida jūsu mīļotie krenodži, tāpēc, pirms mainīšu ēdienkarti, kārtīgi iekodīšu.

Blakus stāvošais karavīrs neizpratnē paskatījās uz Snarbi.

- Kas viņš ir? Es varu viņu nogalināt?

- Nē nē! - Snarbi iekliedzās. – Tieši viņš uzbūvēja to velnišķīgo mašīnu. Viņš zina visus tās noslēpumus. Hertugs Perssons viņu spīdzinās, lai izgatavo jaunu.

– Viss, viss, kungi. Esmu gatavs. – Jazons noslaucīja rokas zālē. – Varbūt kāds no jums, mums ejot, var man pastāstīt, kas ir šis Hertugs un kas mūs sagaida?

- Es pateikšu, - Snarbi piekrita, un viņi devās ceļā. - Es cīnījos par Perssoniem, un Perssoni mani pazīst un man uzticas. Viņi ir ļoti ietekmīga ģimene Appsalā, lai gan ne tik ietekmīga kā Trozellingi. Perssoni zina daudz dažādu noslēpumu. Un, ja es viņiem atklāšu karodžu noslēpumu, viņi mani labi atalgos. Un es to izdarīšu! - Viņš piegāja tuvāk Jazonam. - Tu man palīdzēsi. Es pats tevi spīdzināšu, līdz tu visu kas tev zināms izstāstīsi.

Jazonam apnika klausīties Snarbi muļķīgos murgus, viņš palika kāju, un nodevējs izstiepās zemē. Karavīri gāja garām, nepievēršot viņam ne mazāko uzmanību. Snarbi klusēdams piecēlās un aizvainots kliboja rindā pašās gājiena beigās. Jazonam bija daudz ko pārdomāt.

11. nodaļa

No kalna augstuma jūras ieskautā Appsala izskatījās kā degošas krāsmatas. Tikai piegājis tuvāk Jazons ieraudzīja dūmu aizsega iemeslu.

Visas pilsētas ēkas bija ar ķieģeļu skursteņiem, lieliem un maziem. Visi nežēlīgi kūpēja, piepildīdami gaisu ar sodrējiem un smogu.

Visa pilsēta atradās uz salām. Piekrastes ūdeņos kursēja neveikli lieli kuģi, un daudzu kanālu ūdeņos plūda mazi, trausli kuģīši.

Jazons cerīgi pameklēja kosmodroma pēdas vai citas starpzvaigžņu kultūras pazīmes, taču veltīgi.

Taka, pa kuru viņi gāja, atkal nolaidās, un pilsēta pazuda aiz kalnu grēdas. Pagāja vēl vairākas stundas nogurdinoša ceļa, līdz viņi beidzot sasniedza jūru. pie akmens mola pietauvota stāvēja vidēja izmēra buru fregate. Gūstekņiem tika sasietas rokas un kājas un paši iemesti kuģa tilpnē. Jazons ar grūtībām iekārtrojās divu slikti salaistu dēļu tuvumā. Lai uzmundrinātu sevi un savus biedrus, viņš skatījās pa spraugu un sāka aprakstīt viņu jauno ceļojumu – šoreiz pa jūru.

– Un tagad mūsu priekšā paveras skats uz seno romantisko pilsētu Appsala, kas slavena ar savām pretīgajām paražām, asinskārajiem aborigēniem un pilnīgu sanitārijas trūkumu, par ko liecina kanāls, kura ūdeņus nu šķeļ mūsu krāšņā kuģa ķīlis; tos drīzāk varētu saukt par kanalizācijas notekūdeņiem.

Tagad pievērsiet uzmanību – kreisajā pusē mums garām slīd blīvi apdzīvotas salas. Mazākās ir apbūvētas ar būdām, tik netīrām un nevīžīgi celtām, ka žurku midzeņi salīdzinājumā ar tām ir debesu pilis. Uz lielajām salām aiz augstiem mūriem paslēpušies akmens cietokšņi, piepildīti ar visdažādākajiem nāves veidiem, gatavi jebkurā brīdī parādīt visai pasaulei savu zvērisko seju. Kā jūs paši saprotat, tik milzīga cietokšņu skaita koncentrācija vienā pilsētā norāda, ka katrs no tiem ir vienas cilts, grupas vai klana neaizskaramais personiskais īpašums, par kuru mums pastāstīja mūsu neaizmirstamais draugs Jūda Snarbi.

Paskatieties uz šiem pieminekļiem cilvēku alkatībai. Tas ir galaprodukts sistēmai, kas sākas ar tādiem vergturiem kā Čaka, turpinās cauri dzertanodžu dzimtas līnijai un sasniedz savu samaitātības virsotni aiz šīm necaurlaidīgajām sienām.

Tas pats vecais likums: katrs par sevi, vienīgais ceļš uz varu - pāri tautiešu līķiem. Visi tehniskie atklājumi un izgudrojumi ir stingri slepenoti un tiek izmantoti tikai savtīgiem mērķiem. Nekad neesmu redzējis cilvēku alkatību un savtīgumu sasniedzam tādus apmērus. Esmu sajūsmā... – Šajā brīdī kuģis pēkšņi mainīja kursu, un Jazons ievēlās smirdīgajā tilpnes ūdenī. - Cilvēka krišana... - viņš nomurmināja, cenzdamies uztikt atpakaļ augšā.

Kuģis atkal sadrebēja un atsitās pret mola pāļiem. Kaut kur augšā atskanēja skaļi lāsti un kliedzieni, un burinieks sastinga. ar briesmīgu čīkstēšanu aizvērās jūras vārti, atvērās lūka, un gūstekņi tika izvilkti ārā. Viņi atradās augstu sienu iežogotā dokā.

Viņus izgrūda pa atvērtajām durvīm un veda pa bezgalīgu šauru gaiteni, cauri daudzām telpām, garām neskaitāmiem sargiem.

Beidzot viņi nokļuva centrālajā zālē, kurā nebija nekādu rotājumu, izņemot sarūsējušo dzelzs troni, uz kura, bez šaubām, sēdēja pats Hertugs Perssons.

pār viņa pleciem krita lieliski sirmi mati, un baltā bārda šķita izlieta no sniega. Iespaidu sabojāja lielais apaļais deguns un mazās sarkanās acis.

- Ei, jūs! - no zemajām zāles velvēm atskanēja Perssona skaļā balss. - Kāpēc jūs vēl esat dzīvi?

- Mēs esam tavi vergi, o Hertug! Mēs esam tavi vergi! - visi klātesošie vienbalsīgi nokliedza un savicināja rokām.

- Es neesmu vergs, - sekojošajā klusumā pēkšņi atskanēja Maika vienmuļā balss.

Blakus stāvošā karotāja runga aprakstīja loku gaisā, un apdullinātais Maiks nokrita uz grīdas.

- Tev ir jauni vergi, o, Hertug! – teica karotājs.

- Kurš no viņiem zina karodža noslēpumu? – jautāja Hertugs.

Karotājs norādīja uz Jazonu.

Šajā brīdī priekšā izlīda Snarbi.

– Jā, tas ir viņš, ak, varenais Hertug! Viņš var izgatavot karodžu un likt tam paklausīt. Es zinu. Es redzēju viņa darbu. Viņš arī izgatavoja uguns krūkas, kuras dedzināja dzertanodžus. Un viņš darīja daudzas citas lietas, o varenais. Es viņu atvedu pie tevis. Lai viņš kalpo Perssonu godībai un taisa viņiem karodžus. Šeit ir mašīnas paliekas, ko izmantojām, lai izbēgtu no dzertanodžiem, šis karodžs visu apēda un uzspridzināja pats sevi.

Snarbi nolika karodža atliekas un dažus pārpalikušos instrumentus Hertuga priekšā.

Varenais nicīgi sašķieba muti.

- Un tas ir tavs pierādījums? - Viņš dzēlīgi teica un pagriezās pret Jazonu. - Šie krāmi nenozīmē neko. Kā tu man pierādīsi, vergs, ka vari izdarīt visu, ko tikko dzirdēju?

Jazonam bija liels kārdinājums atteikties no visa, ko Snarbi bija teicis, lai atriebtos nodevējam, taču viņš ātri noraidīja šo ideju daudzu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tīri humānu apsvērumu dēļ – Snarbi nav vainīgs, ka ir dzimis un audzis sabiedrībā, kurā valda vilku likumi, un pats galvenais, Jazons lieliski saprata, kādas sekas viņam draudēs atteikuma gadījumā. Viņš atcerējās, ka Snarbi murkšķēja par kaut kādu spīdzināšanu, un nesteidzās ar to iepazīties.

- To nav grūti pierādīt, o, Hertug! Es varu uzbūvēt mašīnas, kas staigā, lido, peld, runā, rej kā suņi un brauc uz muguras.

- Uzbūvēsi man karodžu?

- Protams. Ja tev ir piemēroti instrumenti un materiāli. Bet vispirms man jānoskaidro, uz ko specializējas tavs klans. Tu saproti, par ko es runāju? Trozellingi taisa karodžus, dzertanodži pumpē naftu. Ko dara tavi cilvēki?

- Tu nevari nezināt Perssonu godību!

- Es nāku no tālām zemēm, un ziņas par jūsu pilsētu sasniedz lēnām.

- Bet ne par mums, par Perssoniem! – Hertugs iegrūda ar pirkstu sev krūtīs. – Perssoni var runāt ar visu valsti. Mēs vienmēr zinām, kur ir mūsu ienaidnieks un kur ir mūsu draugs. Mēs pa vadiem sūtām brīnumu, kas iededz stikla lodītes, izsit zobenu no ienaidnieka rokām un iedzen šausmas viņa sirdī.

– Izskatās, ka Perssoni ir monopolizējuši tiesības uz elektrību. Prieks to dzirdēt. Nu, ja jums ir kāds…

- Apklusti! – Hertugs ierēcās. - Visi ārā no šejienes! - Visi, izņemot skilodžus... un šo vergu, - viņš piebilda, redzēdams, ka sargi jau sagrābuši Jazonu.

Pēc minūtes telpā palika tikai daži cilvēki. Visi bija sirmi veči, un visiem uz krūtīm bija saules formas bronzas amuleti. Neapšaubāmi, viņi bija iesvētīti elektrības noslēpumā. Kratīdami ieročus, viņi ielenca Jazonu.

Hertugs viņus apturēja ar žestu un pagriezās pret Jazonu:

– Tu pateici svēto vārdu. Kā tu to pazīsti? Atbildi! Un ātri, pretējā gadījumā tu mirsi.

– Es zinu pilnīgi visu. Es varu uzbūvēt karodžu, varu uzlabot jūsu elektriskās mašīnas. Protams, ja man tam atvēlēs laiku.

– Tu zini arī to, kas ir aiz šīm durvīm? - Hertugs jautāja, norādot uz apsargātām durvīm istabas tālākajā stūrī. - Ja tu, vergs, pastāstīsi, kas tur ir, es tev noticēšu.

- Atkal tas pats, - Jazons nopūtās. - Labi. Tur jūs ražojat elektrību. Iespējams, ķīmiski, bet maz ticams... Droši vien jums tur ir ģenerators. Liels vados ietīts magnēts, nu tas, kas spēj piesaistīt dzelzs gabalu. No turienes elektrība pa vara vadiem plūst uz citiem mehānismiem un iekārtām. Tu teici, ka varat runāt ar visu valsti. Garantēju, ka tas tā nav. Jūs vienkārši pa vadiem pārsūtat šifrētus signālus. Varbūt es kļūdos? – Atbildes vietā Jazons dzirdēja satrauktu rūkoņu, kas liecināja, ka viņš nav tālu no patiesības. - Man ir laba doma, - viņš teica. - Es uztaisīšu jums telefonu. Kā jums patiktu, ja parastās klikšķināšanas vietā no planētas visattālākā stūra jūs dzirdētu parastu cilvēka valodu?

Hertuga mazās cūkas acis iezibējās.

– Runā, ka kādreiz zināja, kā to izdarīt. Mēs arī mēģinājām, bet mums nekas neizdevās. Tu man nemelo? Tu tiešām to vari?

- Varu. Ja mēs vienosimies... Bet man jāpaskatās uz jūsu spēkstaciju.

Šāda nedzirdēta vēlēšanās izraisīja emociju vētru. Taču alkatība galu galā uzvarēja, un Jazona priekšā atvērās durvis uz Vissvētāko vietu. Tiesa, pie viņa sāniem stāvēja divi nikni skilodži ar kailiem dunčiem, gatavi kuru katru brīdi sakapāt gabalos, taču tas vairs nebija tik svarīgi.

Hertugs gāja pa priekšu. Aiz viņa septiņdesmit gadus veco miesassargu pavadībā Jazons. Un viņiem, šļūkājot kājas, sekoja pārējie skilodži.

Pie svētā sliekšņa viņi apstājās, paklanījās un nomurmināja garu lūgšanu, slavinādami dievu Elektro. Jazons, skatoties šo ainu, tikko spēja apvaldīt smieklus.

Rotējošo stieni neapšaubāmi grieza vergi no blakus telpas. To savienoja piedziņas siksnu sistēma ar rupju un neglītu mašīnu, kuras briesmīgā čīkstēšana un grabēšana lika grīdai trīcēt zem kājām.

pirmais skatiens uz šo briesmoni izraisīja Jazona neizpratni. Bet, ieskatījies tuvāk, viņš saprata, kas notiek.

- Tas arī bija sagaidāms, - viņš ievaidējās. - No diviem ļaunumiem cilvēki vienmēr izvēlas sliktāko, no diviem stulbumiem - stulbāko.

Mašīnas galā piestiprinātais skriemelis, kas atgādina zirga ratu riteni, ar siksnu bija savienots ar milzīgu baļķi, kas griezās aizdomīgi lielā ātrumā. Tiesa, siksnas nemitīgi slīdēja nost no diskiem un griešanās ātrums kritās, kas ļāva Jazonam redzēt, ka viss baļķis ir piedzīts ar dzelzs riņķiem, uz kuriem džinkstēja pakavveida metāla gabali. Šausminošo skatu pabeidza pie griestiem piestiprināts, no ļoti daudziem sapiņķerētiem vadiem izgatavots būris.

Tas viss atgādināja ilustrāciju no grāmatas “Elektrības pirmie soļi”.

– Nu, tava dvēsele nedreb no bailēm šo brīnumu priekšā? – Hertugs jautāja, ievērodams Jazona atkārušos žokli un stiklainās acis.

- O jā! Tā trīc, un kā vēl! Trīc no sāpēm, ieraugot tik brīnišķīgu mehānisku stulbību un neatbilstību kolekciju.

- Svētzaimošana! - Hertugs kliedza. - Nogaliniet viņu!

- Mirklīti, - sacīja Jazons, satverdams miesassargus aiz rokām un izmantodams viņu ķermeņus, lai pasargātu sevi no citu Skilodžu asmeņiem, kas sniedzās viņam pretī. - Pietiek pārpratumu. Jā, tas ir lielisks ģenerators, astotais pasaules brīnums. Un pats pārsteidzošākais ir tas, ka tas par spīti visam,  tomēr ražo elektrību. Grandiozs izgudrojums, gadsimtiem apsteidzis savu laiku. Un ar dažiem nelieliem uzlabojumiem tas kļūs vēl grandiozāks. Jūs droši vien zināt, ka elektriskā strāva rodas vados, kuri pārvietojas magnētiskajā laukā?

- Man nav nodoma apspriest tehniskas problēmas ar neticīgajiem, - Hertugs vēsi atbildēja.

– Ticība vai zinātne, sauciet to kā gribiet, atbilde tomēr ir viena. - Jazons sasprindzināja savus uz Pirras trenētos muskuļus, veči iebļāvās, un viņu dunči ar šķindoņu nokrita uz grīdas. – Kā gan jums neienāca prātā pārvietot magnētisko lauku pašos vados? Lai radītu tāda paša stipruma strāvu, jums būtu jātērē desmit reizes mazāk darba.

– Mēs vienmēr esam darījuši to, kas bija labs mūsu senčiem...

- Jā, jā...  zinu. Varat neturpināt. Kaut ko līdzīgu jau esmu dzirdējis. – Satrauktie skilodži atkal sāka ielenkt Jazonu. - Klausies, Hertug, tu tiešām gribi mani nogalināt? Pasaki tak tiem saviem idiotiem...

- Atstājieties no viņa, - Hertugs pēc īsām pārdomām pavēlēja. – Viņa teiktais var būt taisnība. Viņš mums palīdzēs valdīt svētās mašīnas.

Briesmas bija pārgājušas, un Jazons sāka pētīt neveiklo ierīci, kas atradās istabas otrā galā. Šoreiz viņš apsolīja sev atturēties no jebkādiem komentāriem.

– Bet šis te brīnums ir jūsu svētais telegrāfs? – viņš jautāja.

- Pilnīgi pareizi, - Hertugs lepni atbildēja.

Likās, ka Jazona iztēli nekas uz šīs planētas nevarētu pārsteigt, taču tad viņam pārskrēja viegli drebuļi.

Smago vara vadu gali, kuri kā pagadās karājās no griestiem, bija aptīti ap milzīgu elektromagnētu. Kad elektromagnētā radās strāva, tas piesaistīja tikpat iespaidīgu izmēru svārstu. Kad ķēdē nebija strāvas, svārsts atgriezās iepriekšējā pozīcijā. Tā galā bija piestiprināta asa metāla adata, kuras asais gals pārvietojās pa vaskotu dzelzs plāksni.

Kamēr Jazons pārdomāja darbības principu, mehānisms izdvesa savdabīgu skaņu un atdzīvojās. Elektromagnēts iedūcās, svārsts sašūpojās, un adata skrēja pa vaska pārklājumu. Tur gatavībā stāvēja dežurants scilodžs, kurš, tiklīdz adata sasniedza plāksnes malu, ar ierastu kustību nolika zem tās nākamo.

Blakus atradās ziņojumu apstrādes laboratorija. Plāksne tika iemērcta sarkanā krāsā. Krāsa atdalījās no taukainās vaska virsmas, bet palika skrāpējumos. Šifrētais ziņojums, kas tika atklāts šādā veidā, pēc tam tika pārnests uz koka galda, kur tas tika nokopēts uz grifeles dēļa.

Tas viss bija tik lēni un apgrūtinoši, ka Jazons apmierināti berzēja rokas.

- O, lielais Hertug! - viņš teica. - Es paskatījos uz visiem taviem brīnumiem un kļuvu bijības pilns to priekšā. Protams, vienkāršs mirstīgais nevar uzlabot to, ko ir radījuši dievi. Bet es varu tev atklāt dažus elektrības noslēpumus.

- Kādus?

- Nu, piemēram... Kā to pateikt esperanto valodā... Kondensators. Tu zini, kas tas ir?

– Šis vārds ir minēts vienā no mūsu visvecākajām un svētākajām grāmatām. Bet mēs nezinām, ko tas nozīmē.

- Tad sagatavojieties savai grāmatai pievienot vēl vienu nodaļu. Es izgatavošu leidenes trauku un sniegšu visas nepieciešamās instrukcijas, kā to pielietot. Varēsiet elektrību glabāt rezervē kā ūdeni pudelē bet tad sāksim taisīt sarežģītākus akumulatorus...

– Ja tu izpildīsi to, ko soli, es tevi dāsni atalgošu. Ja nē…

- Nevajag draudēt, Hertug. Draudi neko nemainīs. Pagaidām iztikšu bez apbalvojumiem, vienkārši pasniegšu jums savas mākslas paraugu. Varbūt tikai minimālu komfortu, bez važām, normālu ēdienu un tamlīdzīgi. Tad, ja tu būsi apmierināts ar manu darbu, noslēgsim līgumu. Piekrīti?

– Es izskatīšu tavus priekšlikumus.

– Ko tev maksā, pateikt „jā”? Jebkurā gadījumā tev nav ko zaudēt.

- Tavi biedri paliks ķīlnieki. Ja tu mani apmānīsi, viņi mirs. Tāpat kā tu.

- Lieliska ideja. Es pat gribētu palūgt jums atrast kādu grūtāku darbu vergam Maikam. Vienīgais, kas man ir vajadzīgs, ir daži nepieciešamie materiāli: stikla burka ar platu atveri un alvas gabals.

- Alva? Kas tas tāds?

- Tas ir tas baltais metāls, ko jūs sajaucat ar varu, kad kausējat bronzu.

- Dīvaini, mums patiešām ir daudz šī metāla, bet šādu nosaukumu dzirdu pirmo reizi.

Teorētiski, ja pa rokai ir visi nepieciešamie materiāli, leidenas trauku uztaisīt ir samērā vienkārši, taču perssoni stiklu nepūta, un monopols tā ražošanā bija kaut kādiem vitristiem, no kura perssoni iepirka gatavo produkciju: dažādu veidu pudeles, stikla pogas, glāzes, šķīvjus un vēl pusduci citu priekšmetu.

Neviena no pudelēm nebija piemērota leidenas traukam, un Jazona priekšlikums izgatavot jaunu trauku nobiedēja vitristus. Tomēr, kad viņiem tika apsolīts dāsns atalgojums, viņu bailes nedaudz mazinājās. Jazons izgatavoja māla modeli, un vitristi ķērās pie darba.

- Tava nāve būs briesmīga, vergs Jazon! – Hertugs ķērca, maksādams vitristiem ar zelta monētām.

- Viss būs normāli, - Jazons viņam apliecināja un sāka saplacināt alvu plānās loksnēs.

Viņš nebija redzējis ne Maiku, ne Aidžeilu, kopš viņi bija šķirti perssonu pils centrālajā zālē, un neko nebija dzirdējis par viņu likteni. Bet par saviem biedriem viņš īpaši neuztraucās. Aidžeilai vergu darbs nav svešs, bet, kas attiecas uz Maiku, pēc visiem notikumiem Jazonam beidzot bija beigušās visas labās jūtas pret viņu.

- Atnesa trauku, - Hertugs paziņoja.

- Nav tik slikti, - Jazons sacīja, pārbaudīdams sienu biezumu pret gaismu. – Izņemot to, ka tas ir četras reizes lielāks par modeli.

- Liela nauda, liels trauks, - sacīja Hertugs. - Tu esi neapmierināts? Baidies, ka tas nedarbosies?

- Es ne no kā nebaidos, vienkārši modeļa izmērus varēja ierobežot. Šāda izmēra leidenes trauks ir bīstams dzīvībai.

ap Jazonu drūzmējās scilodži. Viņi aizdomīgi skatījās viens uz otru un sačukstējās. Bet viņš, nepievēršot tiem uzmanību, sāka strādāt.

Sarullējis alvas loksnes caurulēs, Jazons ieguva divus cilindrus. Lielāko viņš aplika ap stikla trauka ārpusi un mazāko ievietoja traukā. Tad, izgriezis no gumiji, gumijai līdzīga materiāla, aizbāzni, ar nazi izurbināja tajā caurumu. Apmulsušie perssoni uzmanīgi vēroja, kā Jazons caurumā ievietoja metāla stieni un vienā galā piestiprina ķēdi, bet otrā – dzelzs lodi.

- Gatavs.

- Un kā tā darbosies? – jautāja Hertugs.

- Demonstrēju! - Jazons paziņoja un aizbāza trauku ar korķi tā, lai lode paliktu ārā. - Tagad mēs savienosim lodi ar ģeneratora negatīvo polu, lādiņš pa stieni nonāks ķēdē un savāksies alvas apvalkā. Kad trauks būs piepildīts ar elektrību, mēs atvienosim ģeneratoru un piegādāsim strāvu lampai.

— Muļķības, — kāds scilodžs nomurmināja un skaidrības labad pagrozīja ar pirkstu pie deniņiem.

- Pacietība un tikai pacietība. – Jazons centās slēpt savu satraukumu. Viņš uzbūvēja šo trauku, pamatodamies uz neskaidrajām atmiņām par savu tālo jaunību, un viņam nebija nekādas garantijas ka viss darbosies. Jazons iezemēja ģeneratora un leidenas trauka pozitīvos polus, sakrustoja rokas uz krūtīm un atkāpās dažus soļus tālāk no trauka. - Iedarbiniet!

Ģenerators iedūcās un iesprakšķējās. Bet nekas redzams nenotika. Jazonam nebija ne jausmas, cik ilgs laiks nepieciešams, lai uzlādētu trauku.

Pagāja piecas minūtes, un zāli piepildīja neapmierinātas scilodžu balsis. Kavēties kļuva bīstami. Jazons pagāja uz priekšu un ar koka nūjas sitienu atvienoja ģeneratoru.

- Viss, - viņš teica. – Akumulators līdz malām piepildīts ar dievišķo elektrības spēku.

Jazons pabīdīja uz priekšu demonstrācijas ierīci - vairākas paralēli savienotas rupji darinātas kvēlspuldzes. Lādiņam burkā vajadzēja būt pietiekamam, lai pārvarētu pretestību oglekļa pavedienos un to uzkarsētu līdz baltkvēlei.

- Svētzaimošana! - viens no večiem iekliedzās. – Svētā grāmata saka, ka dievišķais spēks pastāv tikai tur, kur ir savienojums. Šis svešinieks uzdrīkstas apgalvot pretējo. Meli un zaimošana!

- Nepieskarieties! - Jazons pēkšņi iekliedzās, ieraudzījis citu scilodžu noliecamies pār trauku. -Neaiztiec...

- Te nevar būt nekāda dievišķā spēka... - Vecākais pabakstīja rādītājpirkstu uz lodi, un viņa balss pēkšņi aizlūza. Zila dzirkstele izskrēja starp lodi un veča pirksta galu. Scilodžs aizžņaugti iekliedzās un nokrita uz grīdas.

- Viņš ir miris, - viens no vecākajiem, noliecies pār sava biedra ķermeni, izbailēs sacīja.

- Es taču brīdināju! – Jazonam atkal paveicās, un viņš nolēma pastiprināt iespaidu. - Viņš zaimoja! Viņš šaubījās par dievišķo spēku, un tas viņu nogalināja. Vēlaties sekot viņa piemēram? Mūsu uzdevums ir vairot Hertuga Perssona slavu. Tāpēc lai šis ir pēdējais šaubītājs mūsu vidū.

Pārbiedētie scilodži sastinga kā iemieti, lūkodamies uz nedzīvo ķermeni.

- Dievišķais spēks var nogalināt, - smaidot sacīja Hertugs. - Labas ziņas. Es pat neiedomājos. Ienaidnieki trīcēs mūsu priekšā.

- Bez šaubām, - Jazons atbildēja. – Bet vēl ir daudz, daudz vairāk darāmā. Un tas viss būs tavs, Hertug.

- Sāc nekavējoties.

- Jā. Bet vispirms mēs ar tevi noslēgsim kontraktu.

- Kādu tādu kontraktu? Man nepatīk šis vārds.

– Tev tas patiks vēl mazāk, kad uzzināsi detaļas. Bet nedaudz vēlāk. Tikmēr, ko tu teiksi par mašīnu, kas var iznīcināt tavu ienaidnieku sienas un cietokšņus?

- Visiem iziet no telpas! - Hertugs pavēlēja, un, kad viņi palika vieni, viņš paskatījās uz Jazonu ar iekārē degošām acīm. - Kas tas par kontraktu?

- Pilnīga brīvība, tava personīgā sekretāra amats, vergi, rotaslietas, sievietes, labs ēdiens un vispār viss, kas šādos gadījumos pienākas. Bet es izdarīšu visu to, ko solīju, un vēl daudz ko vairāk. Nav nekā tāda, ar ko es nevarētu tikt galā.

- Es iznīcināšu visus. Es būšu vienīgais Appsalas valdnieks!

– To es arī gribētu. Tu man, es tev. Es dzīvošu un strādāšu laboratorijā, tu valdīsi pār pasauli. Man nav godkāres...

– Jā, bet tu prasi daudz.

– Bet dodu vēl vairāk. Lai gan varu arī pagaidīt. Pēc dienas vai divām es tevi tāpat varēšu pārliecināt.

12. nodaļa

- Kad tu to pabeigsi? – jautāja Hertugs, pētīdams kāda mehānisma detaļas.

- Strādāju visu nakti, o Lielais. Līdz rītdienas rītam viss būs gatavs. Starp citu, man priekš tevis ir neliela dāvana - telegrāfa sistēmas uzlabojums.

- Tur nav vajadzīgi nekādi uzlabojumi! Tas ir tieši tāds pats kā senajos laikos...

- Es neko nemainīju. Senči zināja labāk, piekrītu. Tikai nelielas izmaiņas signāla pārraides sistēmā. Lūk, paskaties. – Jazons pacēla metāla plāksni. – Vari izlasīt, kas šeit rakstīts?

- Protams. Bet tas prasīs intensīvu garīgo darbu. Galu galā tas ir brīnišķīgs brīnums.

- Tas nav nemaz tik brīnišķīgs, ja es no pirmā acu uzmetiena izpratu tā svēto noslēpumu.

– Tu svētzaimo!

– Nemaz. Paskaties, tas ir burts B, vai ne? Divas svārsta šūpas.

Hertugs paskaitīja uz pirkstiem.

- Pareizi. Kā tu uzminēji?

Jazons pacentās paslēpt savu nicinājumu.

- Protams, to bija ārkārtīgi grūti uzminēt, bet zini: man visi noslēpumi ir atvērta grāmata. B ir alfabēta otrais burts, un tas ir norādīts uz plāksnes ar diviem skrāpējumiem, C ir trešais, D ir ceturtais. Pagaidām vienkārši, vai ne? Bet, ja runa ir par, teiksim, divdesmit sesto burtu, ko tad? Jāizdara divdesmit seši skrāpējumi! Bet šo signālu sistēmu ir daudz vieglāk mainīt. Nebūsim oriģināli un nosauksim tos par punktiem un svītrām. Tagad, izmantojot tikai divus signālus - īsus un garus - mēs varam uzrakstīt visus alfabēta burtus ar ne vairāk kā četriem impulsiem. Skaidrs?

– Ne īsti. Man ir grūti izsekot tavam domu gājienam. Galvā ir troksnis...

- Tad ej pagulēt. Līdz rītam mans izgudrojums būs gatavs, un es tev parādīšu jauno kodu.

- Kā tu to nosauksi? – Hertugs vēlreiz jautāja, skatīdamies uz bagātīgi izrotāto koka kasti.

- "Slava Hertugam." Un to vajadzētu uzstādīt vai nu baznīcā, vai tās vietējā ekvivalentā, lai visi draudzes locekļi varētu piedalīties lielā Hertuga godībā. Protams, ne jau par velti. Paskaties uzmanīgi: es esmu draudzes loceklis, es maksāju priesteriem, un viņi ļauj man pagriezt šo te rokturi. – Jazons sāka strauji griezt rokturi, kas izspraucās no brīnumkastes sāniem, un telpu piepildīja šausmīgs kauciens. - Paskaties tālāk. – Kastes augšpusē bija piestiprinātas divas vara bumbiņas, un, kad starp tām izlidoja zila dzirkstele, izbrīnītais Hertugs atlēca un izbrīnā pavēra muti. - Tam vajadzētu atstāt iespaidu uz ticīgajiem, - sacīja Jazons, apmierināts par radīto efektu. - Tagad pievērs uzmanību ciparu secībai. Vispirms trīs īsas dzirksteles, tad trīs garas un tad atkal trīs īsas.

Jazons pasniedza Hertugam ar uzrakstu pārklātu pergamenta loksni, kas bija nedaudz izkropļota parastā starpzvaigžņu koda versija, un neizpratnē Perssons sāka pētīt alfabētu, kas viņam iepriekš nebija zināms.

- Trīs punkti... trīs svītras... - viņš murmināja, - trīs punkti...

- Nu? Saprati? – Jazons neizturēja. Un Hertugs, nespēdams izrunāt ne vārda, pamāja. Viņa acis mirdzēja. - Nu, tad lūk. Kamēr rokturis griežas, dienu un nakti, atkal un atkal mašīna tevi slavinās ar elektrisku balsi: Slava Hertugam! Slava Hertugam! Slava... Pateicoties manam brīnišķīgajam izgudrojumam, priesteri aizmirsīs savas intrigas, draudzes locekļi pielūgs tevi, Perssonu kase papildināsies...

Bet Hertugs vairs neklausījās Jazonā. Viņš drudžaini grieza rokturi un sajūsmināts skatījās uz dzirkstelēm.

- Tūlīt... Nekavējoties tas ir jāuzstāda templī. Nē, vispirms uz tā ir jāizgrebj ģimenes ģerbonis.  No zelta…

- Un dārgakmeņiem, - piebilda Jazons. – Jo bagātāk, jo labāk. Cilvēkiem ir jāredz, par ko viņi maksā.

Jazons nespēja noslēpt savu prieku. Lai glupjais vecis domā, ka burvju kastīte ir paredzēta tikai tam, lai dziedātu viņam alelūju. Bet cilvēkam, kas atradīsies uz kosmosa kuģa borta, Jazona šifrētais signāls nozīmēs tikai vienu - SOS - briesmu signālu. Jebkurš kosmosa kuģis ar pienācīgu uztvērēju, nonākot planētas atmosfērā, nekavējoties uztvers plašā diapazonā pārraidītos dzirksteļu signālus.

Jazons nodrebēja no domas, ka pēc dažiem mirkļiem viņš izdzirdēs nosēšanās motoru rēkoņu un…

Bet par to varēja tikai sapņot. Pirmo signālu viņš aizsūtīja pirms divpadsmit stundām, un zilo sapni par tūlītēju atbrīvošanu nācās atlikt uz nenoteiktu laiku. Labākais, ko viņš varēja izdarīt, bija mēģināt radīt sev vairāk vai mazāk optimālus dzīves apstākļus un gaidīt, gaidīt... Iespējams, ka neviens kuģis nepārlidos šo nostūri.

- Esmu apdomājis tavus lūgumus, - Hertugs sacīja, negribīgi atraujoties no dārgās kastes. - Tu saņemsi personīgas telpas, vienu vai divus vergus, pietiekami daudz pārtikas bet svētajās dienās vīnu un alu.

- Kā būtu ar ko stiprāku?

- Tu nevari pat iedomāties neko labāku! Perssonu vīni no vīna dārziem Malvillvi kalna nogāzēs ir slaveni kā stiprākie!

– Tie kļūs vēl stiprāki un slavenāki, kad es tos destiltēšu caur aparātu. Kamēr esmu šeit, man ir daudz kas jāizdara. Piemēram, es pirms esmu dabūjis reimatismu uztaisīšu klozetpodu, jo jūsu tualetēs pa caurumiem pūš caurvējš. Bet vispirms es izgatavošu mašīnu naudas iespiešanai. Tās būs vajadzīgs daudz. Mani izgudrojumi ir visai padārgi, tāpēc labāk ir sagatavot naudu iepriekš. Ceru, ka tev nav nekādu reliģisku tabu, lai kļūtu bagāts?

- Nē! - Hertugs ar gatavību atbildēja.

- Tad šodienai pietiks. Ar tavas majestātes atļauju es vēlētos nedaudz pagulēt man ierādītajos kambaros. Pēc tam sagatavošu sarakstu...

- Un neaizmirsti to lietu, kas taisa naudu!

- Saraksta aukšgalā!

Jazona važas tika noņemtas, bet četri miesassargi viņam sekoja, elsodami kaklā ienīsto krenodžu smaku.

– Tu zini, kur atrodas mans jaunais dzīvoklis?  - Jazons jautāja sardzes komandierim, drūmi niknam milzim vārdā Benits.

- Hm, - Benits norūca.

Viņi uzkāpa pa līkumotajām akmens kāpnēm uz augšējiem stāviem, tad atkal nokāpa tumšā zālē un nonāca pie durvīm, pie kurām stāvēja cits sargs.

Benits noņēma no jostas smagu atslēgu un atslēdza slēdzeni.

- Lūk, - viņš teica, ar netīru pirkstu norādīdams uz durvīm.

- Jā-a... - Jazons novilka, ieskatījies iekšā un ieraudzīja Maiku un Aidžeilu pieķēdētus pie sienas. – No šitiem būs maz labuma, ja viņi tiks atstāti kā interjers.

Tikpat mierīgi Benits izvilka no kabatas mazāku atslēgu, pasniedza to Jazonam un aizvēra aiz sevis durvis.

- Es zināju, ka tev izdosies, lai viņi tev neko nenodarītu, - Aidžeila sacīja, kad Jazons noņēma viņai dzelzs apkakli. – Bet man tomēr vienalga bija bail.

Maiks augstprātīgi klusēja, līdz Jazons un Aidžeila devās apskatīt pārējās telpas.

- Jūs aizmirsāt atbrīvot mani! - viņš uzkliedza.

- Tiešām? Priecājos, ka pievērsāt tam uzmanību. Sakiet man, Maik, kāds ir vieglākais veids, lai atbrīvotos no nepatīkamiem neliešiem?

- Jūs gribat mani apvainot?

- Es runāju, ko domāju. Jūsu dēļ es zaudēju savu prestižo darbu pie dzertanodžiem un tiku atkal saķēdēts. Bet, bēgot no viņiem, es tomēr paņēmu jūs sev līdzi. Un kā jūs man atmaksājāt par manu dāsnumu? Atļāvāt Snarbi mūs pārdot verdzībā. Atcerieties, Maik, ka es sasniedzu savu pašreizējo labklājību bez jūsu līdzdalības.

– Es rīkojos saskaņā ar savu sirdsapziņu.

– Jūs kļūdāties.

- Jazon dinAlt, jūs esat sīkumains un atriebīgs cilvēks!

– Šajā jautājumā jums ir pilnīga taisnība. Un tāpēc paliksiet pieķēdēts pie sienas. - Jazons saņēma Aidžeilu aiz rokas un ieveda viņu dziļāk telpās. - Tā, ko mēs te redzam? – viņš sāka skaļi spriest. – Ieeja ved tieši galvenajā telpā, kas, šķiet, atbilst jaunākajai modes tendencei. Visādas apbrīnojami skaistas pelējuma sugas... Brīnišķīga vieta siera ražošanai, bet ne priekš manis. - Jazons atvēra durvis uz blakus istabu. - Te jau ir nedaudz labāk. Logi vērsti uz dienvidiem. ir redzama jūra. Lieliski! Atliek pilnveidot stikla ražošanas tehnoloģiju. Saberzts rags vēja necaurlaidīga caurspīdīga stikla vietā man neder. Un rekur ir pavards. Iekursim uguni...

- Krenodži! – Aidžeila papleta rokas un pieskrēja pie liela groza, kas stāvēja tumšā nišā. Jazons nodrebēja, un viņa sāka šķirot saknes. - Ne pārāk veci, desmit līdz piecpadsmit dienas... Tieši zupai.

- Tieši pēc tiem noilgojies mans nabaga, slimais vēders, - Jazons nomurmināja.

Aiz sienas ierēcās Maiks. Bet Jazons aizkūra kamīnu, kārtīgi sasildījās un tikai tad devās paskatīties, ar ko patiesības aizstāvis tik neapmierināts.

- Tas ir noziegums! - viņš bļāva, grabinādams ķēdes.

- Bet ko ta jūs gribējāt no noziedznieka, kāds esmu jūsu acīs? - Jazons pajautāja un pagriezās, lai dotos prom.

- Jūs nevarat mani atstāt tā! Pagaidiet, neatstājiet mani! Galu galā mēs esam civilizēti cilvēki. Atlaidiet mani, es vairs tā nedarīšu. Es jums nesagādāšu nepatikšanas! Dodu savu vārdu!

- Prieks dzirdēt, vecais Maik! Bet lieta tāda, ka manī pret jums nav palicis ne pilītes labu jūtu. Esmu pielāgojies vietējai ētikai un tagad uzticos jums tikai tik ilgi, kamēr redzu. Lai gan pat tas ir par daudz.

Un tomēr Jazons aizgāja pēc atslēgas un atbrīvoja Maiku.

- Kaklarinķis! Jūs aizmirsāt noņemt kaklariņķi!

- Nevar būt! – Jazona lūpās uzplaiksnīja nelaipns smīns. – Es nekad neko neaizmirstu, Maik Saimon. Jūs esat mans vergs. Un, būdams vergs, neatkarīgi no tā, lai kā censtos, jūs nevarēsiet sagādāt pārāk lielas nepatikšanas.

Maika balsī bija dzirdams niknums.

– Es to zināju, jūs esat suns, nevis civilizēts cilvēks. Es atsaucu savus vārdus un atsakos jums jebkādā veidā palīdzēt. Jūs esat ļauns, un es ar jums cīnīšos.

Jazons pacēla dūri, bet pēkšņi iesmējās.

– Jūs nebeidzat mani pārsteigt, Maik. Jūs esat savā veidā vienīgais īpatnis. Jūs esat unikāls. Lai normāls cilvēks būtu tik kurls pret faktiem, loģiku un to, ko sauc par veselo saprātu?! Apbrīnojami! Ziniet, es pat priecājos, ka esam nonākuši atklātas cīņas fāzē. Tagad es vienmēr būšu piesardzīgs. Un lai jūs, nedod Dievs, neaizmirstu savus vārdus, es izturēšos pret jums kā pret vergu. Paņemiet krūku un ejet pakaļ ūdenim. Ātri!

Maiks, dusmās sakodis zobus, izgāja no istabas, bet Jazons atgriezās pie Aidžeilas un krenodžu zupas.

Remdējis izsalkumu, Jazons atlaidās pie kamīna un skatījās, kā Aidžeila ar resnu adatu lāpa saplēstās ādas. Kaut kur aiz sienas bija dzirdama Maika burkšķēšana.

Bija vēls. Jazons bija noguris, bet viņam tomēr bija jāsastāda visu iespējamo Hertugam piedāvājamo brīnumu saraksts.

Pēkšņi nograbēja slēdzene, pavērās durvis, un uz sliekšņa parādījās Benits, ko pavadīja karavīrs, rokā turēdams lāpu.

- Ejam, - viņš teica un norādīja Jazonam uz durvīm.

- Uz kurieni?

- Ejam, - atkārtoja Benits un izvilka no aiz jostas īsu zobenu.

- Es sāku tevi ienīst, - Jazons sacīja, negribīgi pieceldamies no krēsla.

Viņš nometa ādas un sekoja Benitam. Pie durvīm sarga nebija. — Kur tas pazudis? - Jazons padomāja un pagriezās. Aiz viņa aizcirtās durvis, un zobena gals izdūrās caur drēbēm un apdedzināja muguru.

- Ja tu mēģināsi bēgt vai runāt, - mirsi, - Benits čukstēja viņam pie auss.

Jazons apsvēra šos vārdus un nolēma nepretoties. Nē, viņš nebaidījās, viņš zināja, ka būtu varējis tikt galā ar desmit tādiem benitiem, vienkārši dabiskā ziņkāre dzina viņu pretī jauniem piedzīvojumiem. Jazonam sāka rasties aizdomas, ka notiekošais ir bez Hertuga ziņas. Viņš nolēma noskaidrot, kā tas viss beigsies, un uzreiz to nožēloja.

Viņam sasēja rokas, iebāza mutē smirdīgu lupatu un turēja pie krūtīm asu zobena asmeni. Pretošanās kļuva neiespējama, un Jazons paklausīgi sekoja nolaupītājiem.

Pa stāvām kāpnēm viņi uzkāpa uz plakana dakstiņu jumta, kur viņus no galvas līdz kājām aplipināja slapjš sniegs. Karavīrs nodzēsa lāpu. Tumšā nakts aprija priekšmetu aprises, un Jazons, paklupa pār parapetu, gandrīz nokrita. Karavīrs viņu laikus pieturēja. Viņi ātri un veikli sasēja Jazonam zem padusēm virvi un sāka nolaist viņu no jumta. Jazons nemitīgi atsitās ar galvu pret sienu, no visa sirds nolādēdams Benitu, un, kad līdz viduklim atradās ledainā ūdenī, trīskāršoja lāstu straumi.

Pēkšņi viņu satvēra stipras, spīļainas rokas un iemeta laivā.

Pēdējais, iekāpa Benits. Nočīkstēja airu duļļi, un viņi devās prom nezināmā virzienā.

Jazons gulēja piesiets laivas dibenā. Neviens viņam nepievērsa nekādu uzmanību, un, ja viņš nebūtu aizvēlies sānis un piespiedies pie borta, viņš noteikti būtu samīdīts līdz nāvei. No laivas dziļumiem neko nevarēja redzēt. Tikai tad, kad kaut kur augšā parādījās vāja lāpu mirgošana, viņš saprata, ka izbrauc cauri jūras vārtiem. Tātad viņu nolaupījis konkurējošs klans. Šis fakts viņu īpaši neiepriecināja.

Laivu pietauvoja pie mola. Jazonu izvilka no tās un aizvilka pa slapjām akmens plāksnēm. Benits pazuda, acīmredzot aizgāja saņemt savus trīsdesmit sudraba grašus, bet jaunie sargi klusēja kā mēmi...

Beidzot viņu atraisīja, izvilka aizbāzni, iegrūda milzīgā zālē un klusi aizvēra aiz viņa durvis.

Jazonam pavērās skats, kas lika stingt asinīm un matiem saslieties stāvus. Bet viņš tikai pasmējās un paskatījās apkārt, meklējot krēslu.

Neko piemērotu neatradis, viņš noņēma no galda kvēpstošu lampu,  čūskas formā, un apsēdās uz tā.

- Celies, mirstīgais! Sēdēt Mastregulu priekšā - nāve!

Viņi bija septiņi un stāvēja uz platformas. Visi bija ģērbušies garos balahonos, atbalstījušies uz metrīgiem platiem zobeniem, un visiem bija biedējošas maskas. Viņu priekšā šausmīgi smirdot, kūpēja dīvainas formas lampas, un gaiss bija piesātināts ar sērūdeņradi.

- Bet es sēdēšu, - Jazons mierīgi atbildēja, iekārtojies ērtāk. – Vai arī jūs mani nolaupījāt ar nolūku sadedzināt uz sārta? Jo ātrāk sapratīsiet, ka šie operešu murgi mani nemaz neietekmē, jo ātrāk varēsim parunāt par lietām.

- Klusē! Nāve ir tavā priekšā!

- Smird pēc sūdiem! Un visi jūsu draudi ir tās pašas kvalitātes. Tātad ķersimies pie lietas. Līdz jums nonāca noteiktas baumas, un tās jūs ir ieinteresējušas. Karodžs, eksotisks aparāts templī, laikam vēl kaut kas... Tik vilinoši, ka nolēmāt mani nolaupīt. Mazas apsaliešu viltībiņas, trīsdesmit sudraba graši, un es esmu klāt...

- Tu zini, kas ir tavā priekšā? - viens putnubiedēklis iekliedzās spalgā, vecīgā balsī.

- Masterguli? Esmu dzirdējis par jums. – Jazons cieši paskatījās uz veci. – Jūs tiekat uzskatīti par vietējiem burvjiem! O jā! Jūs varat aizdedzināt ūdeni, kas savukārt sadedzina koku, metālu un tā tālāk. Es domāju, ka jūs esat tikai vietējie ķīmiķi vai drīzāk tas, kas no viņiem ir palicis pāri. Un, lai gan jūsu nav daudz, jūs turat pārējos klanus bailēs.

- Tu zini arī to, kas ir šeit? – jautāja centrā stāvošais sirmgalvis un pacēla roku, kurā turēja nelielu stikla lodīti, piepildītu ar dzeltenīgu šķidrumu.

- Nezinu un negribu zināt.

- Tas ir burvju uguns ūdens. Tas izdegs tev cauri, ja tu tam tikai pieskarsies.

- Pārtrauciet komēdiju. Tā ir parasta skābe, visticamāk, sērskābe. Elpot nav ko dēļ tās sapuvušo olu smakas.

Šiem vārdiem bija sprādziena iedarbība. Visi septiņi palēcās kā dzelti, sāka gaudot, spiedzīgi bļaut un stampāt ar kājām. Pēc kāda laika atjēgušies, več nostājās aplī un sāka kaut ko apspriest.

Jazonam bija apnicis spēlēties ar maģiskajām zinātnēm. Pēc tik nedelikātas izturēšanās viņš jutās slikti un daudzu iemeslu dēļ vēlējās atgriezties pie perssoniem. Lai mastreguli tur visu pilsētu bailēs, lai viņi ir, kas grib... Bet viņu bija maz, un viņš piesardzīgi tuvojās večiem.

Tāpat kā jebkuram profesionālam spēlētājam, Jazonam bieži nācās bēgt. Viņa personīgās intereses un policijas intereses, kā likums, nesakrita. Un no savas iepriekšējās pieredzes viņš zināja: jo ātrāk aizbēgsi, jo lielākas iespējas izkļūt sveikam un veselam. Mastreguli pieļāva lielu kļūdu, atlaižot sargus – viņi bija pieraduši uzskatīt sevi par planētas šausmām – un šoreiz aprēķināja nepareizi.

No gados veču klusajām balsīm Jazons saprata, ka viņu vidū nav neviena, kas varētu viņam izrādīt cienīgu pretestību. Un tas, kurš stāvēja pie pašas malas, bija tik savārdzis, ka Jazons pamanīja, kā viņam trīcēja rokas, tik tikko spēdamas noturēt zobenu.

-Kas tev izpauda šķidruma svēto nosaukumu? – jautāja vecis ar bumbu. - Atbildi, spiegs. Vai arī mēs izrausim tev mēli un ielaidīsim iekšās uguni!

- Nedariet tā! - Jazons pēkšņi sāka vaimanāt un, nometies ceļos, pacēla rokas uz augšu. - Visu ko, izņemot to! es runāšu. – Viņš piecēlās un pienāca tuvāk mastregulam. - Tas bija viņš, kurš man atklāja jūsu noslēpumu, - Jazons norādīja uz veci, kurš stāvēja pie malas, un tajā pašā mirklī izrāva zobenu no apmulsušā veča rokām. – Nāvi neticīgajiem! – Jazons norāva melno aizkaru ar vienkāršiem galvaskausu un kaulu attēliem, kas klāja priekšnama aizmugurējo sienu, un pārsvieda to pāri pārbiedētajiem mastreguliem.

Aiz priekškara bija nelielas dzelzs durvis. Jazons tās atrāva vaļā un atradās apgaismotā koridorā, aci pret aci ar diviem sargiem. Pirmais pat nepaguva iekliegties, uzreiz nokrita, saņēmis zobena cirtienu. Jazons nocirta otram karavīram roku, kad tas mēģināja tvert ieroci. Pirrāņu skola atkal deva labu pakalpojumu. Neviens appsalietis nespēja līdzināties Jazonam spēka un veiklības ziņā, un viņš par to vēlreiz pārliecinājās, sastapies ar Benitu.

- Paldies par aizraujošo ceļojumu, - Jazons sacīja, izsitot zobenu no bijušā sarga rokām. – Zinu, ka nodevība ir izplatīta lieta Apsallā. Bet, tev par nožēlu, es neesmu apsallietis, - Jazons sacīja, un Benita galva aizlidoja kaut kur sānis.

Pie izejas viņš atkal uzskrēja bruņotiem sargiem, taču arī šeit pārsteigums bija viņa pusē. Ticis galā ar sargiem, Jazons a visu ķermeni uzspieda uz smagās koka sijas, kas kalpoja kā slēdzene vārtiem. Tikai par lielu laimi viņš pamanīja pēkšņi parādījušos mastregulu.

- Mirsti! - tas iekliedzās un meta sērskābes lodi.

- Pateicos! - Jazons viegli noķēra lodi un ielika to sev azotē.

Īstā vajāšana bija tikko sākusies, bet Jazons jau skrēja pa slidenajiem pakāpieniem. Ielecis pirmajā pamanītajā laivā, viņš ar vienu zobena cirtienu pārcirta virvi un ar airi atstūmās no mola.

Vienam cilvēkam laiva bija par smagu un par lielu, taču viņam palīdzēja straume kanālā.

Uz mola sāka mirgot lāpas, bija dzirdami lāsti un bļāvieni. Taču drīz viss paslēpās aiz slapā sniega plīvura.

Jazons stūrēja laivu, un drūmi smaidīja.

13. nodaļa

Viņš airēja, līdz sasildījās. Tad, ļaujot laivai dreifēt pa straumi, nolēma ieturēt pauzi un noskaidrot, kas noticis.

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kopš mastregulu pils pazuda no redzesloka. Vajāšana bezcerīgi atpalika, un atpūties Jazons atkal paņēma airus un stūrēja laivu tuvākā krasta virzienā.

Dibens noskrapstēja pret smiltīm, Jazons izlēca no laivas un, dziļi iegrimdams dubļos, izvilka to krastā.

Apkārt nebija nevienas dvēseles. Viņš iekāpa atpakaļ laivā, nolika skābes bumbu patālāk no sevis un gaidīja rītausmu.

Nakts bija mitra un auksta. Visam pa virsu atkal sāka snigt. Jazons bija nosalis, bet nepameta savu pajumti.

Beidzot no pustumsas sāka parādīties neskaidras objektu aprises: ar ķēdēm pie koka stabiem piesietas laivas, šķību būdiņu silueti...

No vienas tādas būdiņas iznāca cilvēks, bet, ieraudzījis Jazonu, iekliedzās un pazuda. Bija dzirdamas balsis, un šķita, ka Jazonam bailīgi tuvojas kādi desmit cilvēki. Viņi turēja rokās rungas un airus. Jazons izkāpa no laivas, izņēma zobenu un izdarīja dažus palēcienus, lai sasildītos.

- Ej prom ar mieru. Paņem savu laivu, Mastregul, un ej. Mēs esam tikai nabaga zvejnieki.

- Es neesmu Mastreguls, un es nemīlu Mastregulus vairāk kā jūs, -Jazons atbildēja, atspiedies uz zobena.

- Bet laiva? Lūk, zīme... – zvejnieks norādīja uz pakaļgalā izgrebto ģerboni.

- Es šo laivu nozagu.

Zvejnieki ievaidējās un atkāpās. Daži metās bēgt, daži nokrita uz ceļiem, un viens savicināja rungu, bet Jazons viegli atvairīja sitienu.

- Mēs esam pagalam! Mastreguli atbrauks, ieraudzīs laivu, apvainos mūs un nogalinās. Paņem laivu un brauc prom!

- Jums taisnība, - Jazons piekrita. Laiva varēja viņu atdot. Un turklāt vienai personai tā bija pārāk apjomīga, un bija ārkārtīgi grūti to vadīt vienam. Viņš paņēma bumbu, atspiedās uz priekšgala un iestūma laivu ūdenī. Straume to satvēra, un laiva drīz vien pazuda no redzesloka. - Nu tā problēma atrisināta. Tagad man jāatgriežas Perssonu cietoksnī. Kurš no jums mani tur aizvedīs?

Zvejnieki bailēs atkāpās. Bet Jazons vienam no viņiem aizšķērsoja ceļu un piedraudēja ar zobenu:

- Tātad, kā?

- Es nevarēšu atrast ceļu, - lūdzās zvejnieks. – Migla, sniegs... Es tur nekad neesmu bijis.

– Es tev labi samaksāšu, tiklīdz būsim galamērķī. Nosauc cenu. - Bet cilvēks tikai īgni pasmaidīja un mēģināja aizbēgt. - Jā, saprotu, - sacīja Jazons, atkal aizšķērsodams viņam ceļu ar zobenu. - Jūsu cilts paražās nav kredītu. - Viņš domīgi paskatījās uz zobenu un tad pirmo reizi pamanīja, ka tā rokturis pārklāts ar dārgakmeņiem. - Ja tev ir nazis, tūlīt noorganizēšu samaksu. Tu dabūsi šo sarkano akmeni, rubīnu, uzreiz un šo te zaļo, kad ieradīsimies galamērķī.

Pēc īsa strīda Jazons pielika vēl vienu akmeni. Alkatība, kā vienmēr, uzvarēja bailes.

Zvejnieks sēdās pie airiem, bet Jazons smēla ūdeni no caurā kuģojamā.

Kā izrādījās, šis appsalietis ļoti labi zināja visus ūdensceļus bezgalīgajā kanālu labirintā. Sniega un miglas aizsegā, neviena nepamanīti, viņi nokļuva pie kāda cietokšņa aizslēgtajiem vārtiem. Zvejnieks zvērēja, ka tā ir Perssonu pils, taču Jazons, atcerēdamies vietējās paražas un tradīcijas, deva priekšroku palikt laivā, līdz parādījās sargs ar saules formas ģerboni uz piedurknes. Zvejnieks bija ļoti pārsteigts, saņemdams solīto atlīdzību, un, netērējot laiku, steidzās atpakaļ, tālāk no Perssoniem.

- Nodevējs! - Hertugs iekliedzās, tiklīdz tika ievests atbruņotais Jazons. - Tu nogalināji manus cilvēkus un aizbēgi. Bet tagad tu atkal esi manās rokās!

- Beidz tak muldēt! - Jazons aizkaitināti teica un atgrūda aiz rokām turošos sargus. - Es atgriezos viens pats, un tam vajadzētu būt kaut ko vērtam pat Appsalā. Mani nolaupīja Mastreguli, un kāds cilvēks no tavas apsardzes viņiem palīdzēja.

- Kā viņu sauc?

- Benits. Bet viņš jau ir miris. Tevi nodeva manis dēļ. Masterguli gribēja, lai es strādāju viņu labā, bet es tam nepiekritu. Man viņi nepatika. Es nevērtēju viņu klanu pārāk augstu. Man ir pierādījums. – Jazons izņēma stikla lodi ar skābi. Apsargi atlēca atpakaļ, un Hertugs kļuva balts kā sniegs.

- Dedzinošais ūdens! - viņš iekliedzās.

- Tieši tā. Un tā kā man tagad ir skābe, es varēšu sākt izgatavot baterijas, kas būs nepieciešamas turpmākajiem izgudrojumiem. Es esmu ļoti dusmīgs, Hertug. Man nepatīk, ka mani nolaupa, es neesmu apmierināts ar Appsalu. Man ir daži plāni, un es vēlos ar tevi parunāt aci pret aci. Sūti savus lempjus prom.

Hertugs nervozi savilka lūpas.

– Tu atgriezies, bet kāpēc?

- Jo tu man esi vajadzīgs ne mazāk kā tev es. Tev ir cilvēki, vara, nauda, bet man ir lieli plāni. Aizsūti prom  sargus, un es tev pateikšu, kādi tie ir.

Jazons parakņājās pa krenodžu bļodu uz galda, izvilka vienu gaišāku un iekoda. Hertugs domāja.

- Tu atgriezies, - viņš atkal teica. Šis fakts viņam šķita neticams. - Parunāsim.

- Vienatnē.

- Visi pazūdiet! - Hertugs pavēlēja, taču piesardzības pēc nolika sev priekšā pielādētu arbaletu.

Jazons piegāja pie loga un paskatījās uz salas pilsētu. Mākoņi izklīda un blāva saule apgaismoja jumtus.

- Tu gribi lai tev piederētu tas viss, Hertug?

- Runā...

- Es tev par to esmu devis mājienu ne reizi vien, un tagad es tev saku tieši. Es tev atklāšu visus tavu ienaidnieku noslēpumus, es iemācīšu tev destilēt naftu, kā to dara Dzertanodži, es tev parādīšu, kā Mastreguli iegūst sērskābi, kā Trozellingi taisa karodžus. Es uzlabošu tavus ieročus un izgatavošu jaunus. Karš kļūs tik briesmīgs, ka kļūs neiespējams, Tavs karaspēks vienmēr uzvarēs, tu kļūsi par vienīgo Appsalas un visas planētas valdnieku. Tu priecāsies par varu. Visus tavus ienaidniekus sagaida ātra un briesmīga nāve.

– Slava Perssoniem! - nokliedza Hertugs, palecoties uz augšu.

- Es arī tā domāju. Šķiet, ka man būs jāaizkavējas uz jūsu planētas un jāsakrata visa šī stulbā sistēma. Tā ir pilnīgi neizdevusies, un domāju, ka pienācis laiks to mainīt.

14. nodaļa

Dienas kļuva garākas, slapjais sniegs pārvērtās lietū, bet drīz arī tas pārstāja. Appsalu apspīdēja saule. Kokiem atvērās pumpuri, uzplauka ziedi, un gaiss piepildījās ar pavasara smaržu. Tiesa, no sasilušā kanālu ūdens radās pavisam citas smakas, bez kurām viegli varēja iztikt. Taču Jazonam nebija laika tam visam pievērst uzmanību: dienu un nakti viņš pūlējās pie saviem brīnišķīgajiem izgudrojumiem, dienu un nakti viņš nedarīja neko citu, kā tikai lauzīja galvu par vienas vai otras problēmas atrisinājumiem. Izejmateriāli un ražošana nebija lēti, un Hertugs, tērēdams naudu par vēl vienu Jazona ideju, plēsa bārdu un atcerējās vecos labos laikus. Jazonam bija steidzami jārada viens vai divi jauni brīnumi, lai iedvesmotu Hertugu tālākiem lielajiem darbiem.

Vispirms tas bija elektriskais loks, pēc tam elektriskā krāsns, kas ievērojami uzlaboja darbu ar metāliem un padarīja Hertugu pavisam laimīgu. Un, kad viņš atklāja, ka to var izmantot arī spīdzināšanai, izmēģinājis to uz sagūstītā Trozelinga, viņa priekam nebija robežu.

Bet pagāja laiks, un šis jauninājums vairs neiedvesmoja. Pēc pārdomām Jazons izmantodams galvanizāciju, piepildīja Hertuga kasi gan ar īstiem, gan viltotiem dārgakmeņiem.

Noderēja arī Mastregulu bumba. Dzeltenais šķidrums tajā patiešām bija sērskābe, un Jazons izgatavoja apjomīgu, bet diezgan jaudīgu akumulatoru. Pie tā viņš neapstājās – organizēja Mastregulu kravas baržas sagrābšanu, ieguva vairāk skābes un citas ķīmiskas vielas.

Tiesa, šaujampulveri nebija iespējams iegūt. Palīgi, nolādēdami visu pasaulē, līda visās apkārtējās atejas bedrēs, meklējot salpetri, taču nesekmīgi. Tāpēc Jazonam tomēr bija jāatsakās no daudziem projektiem. Visvairāk viņam veicās karodža un tvaika motora izgatavošanā, lielā mērā pateicoties iepriekšējai pieredzei. Turklāt Jazons uzbūvēja tvaikoni, kas prasīja daudz dārga laika un pūļu, taču kuģis izrādījās tieši piemērots – viegls un jaudīgs. Viņa vissvarīgākais izgudrojums bija tvaika katapulta, pie kuras darbs jau tuvojās noslēgumam.

Brīvajos brīžos izklaides nolūkos Jazons izstrādāja šriftu, telefonu, skaļruni, iespiedmašīnu un fonogrāfiskos ierakstus, ko Appsaliešu ticīgie uzņēma par garu balsīm. Viņš neaizmirsa arī par sevi, savā istabā iekārtojis kandžas aparātu, ražojot zemas kvalitātes, bet diezgan stipru brendiju.

- Nav nemaz tik slikti, - Jazons teica, apmierināts ar sevi, atspiedies krēslā un malkodams brendiju.

Viņam priekšā uz šķīvja gulēja izcils bifšteks, pagatavots paša konstrukcijas krāsnī, apbrūnējuši krenodži un maize, īsta maize, kas arī parādījās ar Jazona pūlēm.

Aidžeila darbojās pa virtuvi, bet Maiks tīrīja kandžas aparāta caurules.

- Vēlaties pievienoties? – Jazons viņam jautāja, labestības pilns pret visu cilvēci.

- "Stiprs dzēriens padara cilvēku dusmīgu," - Salamana sakāmvārdu grāmata, - Maiks atbildēja savā iesīkstējušajā manierē.

- "Vīns ienes prieku cilvēka sirdī." Psalmi. Es arī esmu lasījis šo to no Bībeles. Ja nevēlaties ar mani draudzīgi dalīt dzērienu, tad vismaz iedzeriet ūdeni un atpūtieties.

- Esmu vergs, - Maiks drūmi nomurkšķēja, norādīdams uz kaklariņķi un atgriezies darbā.

– Par to jums jāpateicas tikai sev. Ja jūs nebūtu tik stulbs, es būtu ļoti priecīgs atdot jums brīvību. Dodiet man godavārdu, ka nekad nebāzīsiet degunu manās lietās un neuztrauksieties par maniem morāles standartiem, un es noņemšu jums kaklariņķi. ko teiksiet?

Maiks brīdi padomāja.

- Nē! Atkāpies, sātan! Negaidiet no manis nekādus solījumus. Es jums nedošu savu godu tikt apgānītam. Es nēsāšu savas ķēdes līdz atbrīvošanas dienai, kad redzēšu jūs parādāmies Lielās tiesas priekšā!

- Nu ko. Lai gan es nedalos jūsu jūtās, es tās saprotu. – Jazons iztukšoja glāzi un piepildīja to vēlreiz. – Ceru, ka pirms šīs dienas jūsu viedoklis mainīsies. Atbildiet man, Maik, vai esat kādreiz aizdomājies, cik ilgi mums būs jāgaida, kamēr mēs atbrīvosimies? Varbūt esat kaut ko izdarījis, lai tuvinātu šo dienu?

- Es neko nevaru izdarīt. Es esmu vergs.

– Jā, jums taisnība. Un mēs abi zinām, kāpēc. Bet tomēr, varbūt vismaz kaut ko?.. Nu mēģiniet atcerēties! Nē? Ļoti, ļoti žēl... Bet es, atšķirībā no jums, darīju visu iespējamo un neiespējamo. Pirmkārt, – Jazons nožagojās un salieca pirkstu, – es uzzināju, ka uz šīs nomaļās planētas nav neviena atnācēja no kosmosa, izņemot mūs abus. Otrkārt, atradu dažus labi rezonējošus kristālus un uzbūvēju radio uztvērēju. Tomēr, izņemot atmosfēras traucējumus un savu SOS, neko citu nedzirdēju.

- Par kādām muļķībām jūs runājat?

- Kā? vai tad es neteicu? Es uzbūvēju vienkāršu radioraidītāju un iestāstīju Hertugam, ka šī dievišķā lāde viņam uzticīgi kalpos, sūtot slavu varenajam Perssonam uz debesīm. Kopš tās dienas tā nav apklususi, pateicoties ticīgo pūlēm...

– Jums nekas nav svēts. Zaimotājs!

– Jūs pieprasāt, lai es cienu Lielā Dieva Elektro reliģiju? Domāju, ka tas ir pretrunā ar jūsu pārliecību. Es jūs vispār nesaprotu. Jums vajadzētu priecāties, ka es izsmēju stulbo elkdievību. – Jazons, kurš bija piedzēries, ar acīmredzamām grūtībām spēja pateikt pēdējos vārdus. - Turklāt, ja kāds kosmosa kuģis ienāks planētas atmosfērā, tas nekavējoties uztvers manus SOS signālus, un mēs būsim glābti.

- Kad? – Maiks jautāja, nepārprotami ieinteresēts.

– Varbūt pēc piecām minūtēm, varbūt pēc piecsimt gadiem. Šajā galaktikā ir tik daudz planētu. Pat ja kāds mūs meklē, tik drīz neatradīs. Šaubos, vai racionālie pirrieši visu atmestu un sāktu mani meklēt ļoti nopietni. Un turklāt viņiem ir tikai viens kuģis, un tas ir pastāvīgi aizņemts. Kā ir ar jūsu cilvēkiem, Maik?

– Viņi aizlūdz par mani. Bet par meklēšanu nevar būt ne runas. Visa mūsu nauda tika novirzīta kuģa, kuru jūs tik apzināti iznīcinājāt, nopirkšanai un iekārtošanai. Nu, bet tirdzniecības vai pētniecības kuģi?

– Viss atkarīgs no nejaušības. Piecas minūtes, pieci gadsimti vai nekad – akla laimes spēle. – Maiks satumsa, un Jazons, kaut arī viņam nekad nebija īpašu ilūziju, sajuta melanholijas un vientulības vilni. - Pietiks skumt. Lietas neiet pārāk slikti. Salīdziniet mūsu pašreizējo situāciju ar krenodžu vākšanu jautrā Čaka vergu kompānijā. Tagad mums ir ērts, silts dzīvoklis un pietiekami daudz pārtikas. Laika gaitā mēs iegūsim citas noderīgas lietas. Jūs tiešām domājat, ka es to visu daru Hertuga labā? Es izvilkšu šo pasauli no neziņas un ievirzīšu to jaunā, tehnoloģiskā nākotnē.

- Agrāk nesapratu...

– Diemžēl tas jums ir raksturīgi. Šai planētai ir statiska, mirusi kultūra. Tā nekad nebūtu varējusi attīstīties bez spēcīga grūdiena no ārpuses. Un es jau esmu izdarījis šo grūdienu. Kamēr visas tehniskās zināšanas ir iesaldētas un slepenotas, progresa nevar būt. Ir iespējamas tikai nelielas izmaiņas un uzlabojumi klanu iekšienē. Bet nekā globāla. Es to visu iznīcināšu. Es atdošu Hertugam visus vietējos noslēpumus, kā arī daudz informācijas, ko neviens šeit nezina. Tas izjauks morālo līdzsvaru sabiedrībā. Iepriekš klani bija aptuveni vienādi pēc spēka, tagad Hertugs kļūs spēcīgāks par visiem, viņš uzsāks karu un uzvarēs visus - pa vienam.

- Karš? – Maiks vēlreiz jautāja. Viņa nāsis uzpūtās un acīs parādījās drudžains mirdzums. - Jūs teicāt: karš?

- Jā, - Jazons labsirdīgi atbildēja, iedzerdams malku no glāzes. Viņš bija tik ļoti iegrimis savās domās, ka nepamanīja Maika satraukumu. – Kā jau kāds pareizi atzīmēja: omleti nevar pagatavot, nesasitot olas... Palikusi pašplūsmā, šī pasaule būtu klibojusi pa savu orbītu līdz pat dienu beigām, ja nebūtu manis. Deviņdesmit pieci procenti iedzīvotāju joprojām būtu lemti slimībām, badam, nabadzībai, verdzībai. Bet es sākšu nelielu zinātnisku karu un iznīcināšu Hertuga konkurentus. Kad tas viss beigsies, visiem būs labāk. Hertugs likvidēs robežas starp ciltīm un kļūs par diktatoru. Darbs, ko daru, ir ārpus gados veco Scilodžu iespējām, tāpēc apmācībā ņemšu spējīgus vergus un jaunus cilvēkus no labām ģimenēm. Sāksies straujš rūpniecības uzplaukums. Es apsolu! planētu pārņems zinātniskā revolūcija. Mašīnas, brīvā uzņēmējdarbība, kapitālisms, atpūta, māksla…

- Briesmonis! - Maiks caur zobiem nomurmināja. – Lai apmierinātu savas ambīcijas, jūs esat gatavs sākt karu un nosodīt uz nāvi tūkstošiem nevainīgu cilvēku. Es jūs apturēšu pat tad, ja man būs jāsamaksā ar savu dzīvību.

- Jūs kaut ko teicāt? – Jazons jautāja, paceldams galvu. Viņš aizsnaudās, iegrima vīzijās par planētas zelta nākotni.

Bet Maiks neatbildēja. Nekustīgi noliecies pār kandžas aparātu un turpinot to tīrīt, viņš iekoda lūpu, līdz tā sāka asiņot. Tikai tagad viņš aptvēra klusēšanas priekšrocības.

Perssonu cietokšņa pagalmā atradās liels akmens rezervuārs ar dzeramo ūdeni. Šeit tikās vergi, lai piepildītu traukus, un tas bija visu tenku un intrigu centrs.

Maiks, gaidīdams savu kārtu pēc ūdens, cieši ieskatījās cilvēku sejās. Viņš meklēja vergu, kurš ar viņu bija runājis pirms dažām nedēļām. Maiks viņam toreiz neatbildēja, bet tagad...

Beidzot pamanīja viņu pūlī un pamāja. Viņi pagāja malā.

- Es piekrītu, - Maiks nočukstēja.

Vergs šķībi pasmaidīja:

– Beidzot tu esi kļuvis gudrāks.

Vasara bija pilnā sparā. Karstums norima tikai pēc saulrieta.

Darbs pie katapultas jau tuvojās noslēgumam, kad Jazons bija spiests pārkāpt savu galveno noteikumu – strādāt tikai dienas laikā: stāvēt pašā karstumā, pie karstā katla bija vienkārši neizturami, tāpēc pēdējā brīdī viņš pārcēla gaidāmo katapultas pārbaudi uz vakaru.

Maiks aizgāja pēc ūdens, un Jazons pēc vakariņām devās uz darbnīcu.

Tvaika svilpoņa un mehānismu dārdoņa apslāpēja visas pārējās skaņas. Jazons tikai saprata, ka ārā kaut kas nav kārtībā, kad darbnīcā ieskrēja asiņains karavīrs. Viņam no pleca rēgojās bulta.

- Trozelingi! - viņš iekliedzās un nokrita bez samaņas.

Izcēlās panika. Visi metās uz izeju. Neviens nereaģēja uz Jazona mēģinājumiem apturēt cilvēkus. Lamādamies viņš aizkavējās darbnīcā, nodzēsa uguni un atvēra drošības vārstus, citādi katls varēja uzsprāgt, un tikai tad steidzās pakaļ pārējiem.

Skrienot garām instrumentu plauktam, Jazons pagrāba no tā bronzas "rīta zvaigzni" ["Rīta zvaigzne" (morgenšterns) - aukstā ieroča veids, ar ķēdi pie roktura piestiprināta metāla bumba ar smailēm. (Red. piezīme)] un skrēja cauri tumšajām zālēm uz turieni no kurienes skanēja satrauktie kliedzieni.

Sasniedzis kāpnes, kas veda uz augšējiem stāviem, sadzirdēja apslāpētas balsis un ieroču šķindoņu, taču, nepievēršot tam uzmanību, metās tālāk uz jūras vārtiem. Tomēr, kad Jazons sasniedza centrālo ieeju, viņš atklāja, ka kauja jau tuvojas beigām.

Ogļu elektrodu loki piepildīja kaujas lauku ar spilgtu gaismu. Jūras vārti bija pa pusei nopostīti, un tiem šķērsām stāvēja sašķaidīta barža, kas neļāva aizvērt vārtu vērtnes. Pēkšņajam Trozelingu uzbrukumam izdevās iznīcināt lielāko daļu sargu, taču atnākušie papildspēki tos apturēja, un tagad tie lēnām atkāpās, izcīnot ajergarda kaujas. Ūdenī peldēja ar bultām sabakstīti līķi, ievainotie tika aiznesti malā, un Jazonam būtībā šeit nebija vairs ko darīt. Viņš domāja, kas varēja izraisīt šo pusnakts uzbrukumu, un pēkšņi sajuta dīvainu nemieru.

Uzbrukums bija atvairīts, bet joprojām viņā pieauga neizprotama sajūta, piepildot ar trauksmi.

Un tad viņš atcerējās skaņas, kas nāca kaut kur no augšas – smagi soļi, ieroču šķindoņa un pēkšņi pārtraukts kliedziens, it kā kādam būtu aizspiesta mute. Tanī mirklī savā satraukumā viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību.

- Bet es atstāju darbnīcu pēdējais! Un nevienu neredzēju... - Teikuma vidū pārtraucis sevi, Jazons metās augšā, lecot pāri trim pakāpieniem vienlaikus.

Viņš ieskrēja gaitenī un gandrīz nokrita, paklupis uz kāda guļoša ķermeņa. Tagad Jazons skaidri sadzirdēja kaujas troksni, kas nāca no viņa istabas.

Istabā valdīja pilnīgs haoss. Starp mēbeļu fragmentiem saglabājušās lampas nespodrajā gaismā notika kaut kas, ko diez vai varētu nosaukt par kauju – tas bija slaktiņš.

Pārlecis pāri līķiem, Jazons pievienojās Perssoniem.

- Aidžeil! - viņš kliedza. - Kur tu esi? - Un nolaida "rīta zvaigzni" uz ienaidnieka ķiveres.

- Turiet viņu! Re kur viņš ir! - kaujas haosā atskanēja skaļš kliedziens, un visa Trozelingu uzmanība pievērsās Jazonam.

Viņu bija daudz, ļoti daudz, bloķējot visas ieejas un izejas, viņi uzbruka ar izmisīgu apņēmību. Roka sāpēja no piepūles, kas bija vajadzīga, lai ap sevi ar "rīta zvaigzni" uzaustu nāves tīklu. Pēkšņi asais zobena asmens cirta Jazonam pa kāju.

Taču tad ieradās papildspēki, un uzbrucējus acumirklī izklīdināja svaigie Perssonu spēki. Daudzo lāpu gaismā Jazons redzēja, kā Trozelingi steidzīgi lec ārā pa platajiem logiem. Logu stikls, ko Jazons bija ar tādām pūlēm izgatavojis, tika sasists un sašķaidīts zem kājām. No rāmjiem un sienas rēgojās resnu virvju kāpņu metāla āķi.

Jazons piekliboja pie loga. Tumsā laidās lejup tikko saskatāmas cilvēku ēnas. Perssoni gribēja pārcirst virves, bet Jazons viņus apturēja.

- Viņiem pakaļ! - viņš kliedza, metot kāju pār palodzi.

Satvēris zobos rīta zvaigznes rokturi, Jazons nolaidās arvien zemāk pa ļodzīgajiem pakāpieniem, līdz atklāja, ka kāpnes ir beigušās un zem kājām ir ūdens. Kaut kur tālumā bija dzirdami airu šļaksti.

Pēkšņi sajutis sāpes ievainotajā kājā, Jazons saprata, ka ir nāvīgi noguris un viņam nebūs pietiekami daudz spēka, lai uzkāptu atpakaļ.

- Lai atbrauc laivu, - viņš sacīja karavīram, kas viņam bija sekojis.

Drīz no tumsas parādījās laiva, kuras priekšgalā stāvēja pats Hertugs Perssons ar kailu zobenu rokā.

- Kas te bija? - viņš jautāja, kad Jazons apsēdās blakus sēdeklī.

- Ir acīmredzams, ka uzbrukums tika organizēts manis dēļ.

- Nevar būt!..

– Tas ir acīmredzams. Uzbrukums jūras vārtiem bija uzmanības novirzīšanās manevrs. Otrajai, galvenajai vienībai vajadzēja mani sagūstīt. Vienkārši es nejauši tajā laikā biju darbnīcā. Parasti šajā laikā es jau guļu.

- Bet kam tu varētu būt vajadzīgs?

– Tu vēl neesi sapratis, ka es esmu pats vērtīgākais Appsalā? Kā tu atceries, pirmie to saprata Mastreguli. Bija gaidāms Trozelingu uzbrukums. Galu galā viņiem kādreiz bija jāuzzina, ka es būvēju tvaika motorus, un tas bija uzbrukums viņu ģimenes monopolam.

Laiva izbrauca cauri izlauztajiem jūras vārtiem un pietauvojās pie mola. Jazons ar grūtībām izkāpa krastā.

– Bet kā viņi atrada tavu istabu?

– Nodevējs... Kā parasti uz šīs planētas, kāds zināja manu ikdienu. Viņš arī palīdzēja ienaidniekam nostiprināt virvju kāpnes. Bet tā nebija Aidžeila.

- Es atradīšu nodevēju! - Hertugs iekliedzās. – Iebāzīšu viņu elektriskajā cepeškrāsnī.

- Es jau zinu, kurš tas ir. Es pazinu viņa balsi. Tas ir mans vergs Maiks.

15. nodaļa

- Viņi man samaksās! O, kā viņi man maksās! – Hertuga sīkās ačeles un milzīgais deguns bija sarkanāks nekā parasti. Rokās viņš spieda burvju brendija glāzi.

– Prieks dzirdēt. Ļoti paļaujos uz tevi, Hertug. – Jazons atlaidās krēslā un iedzēra kārtīgu malku apdedzinošā dzēriena. Brūce kājā tika rūpīgi izmazgāta ar vārītu ūdeni un pārsieta ar tīru pārsēju. Bija nedaudz sāpīgi, bet Jazons tam nepievērsa uzmanību. - Ir pienācis laiks sākt, - viņš teica.

Hertugs samirkšķināja ačeles:

- Kā? jau? Mēs esam gatavi?

- Viņi ielauzās tavā pilī, nogalināja tavus karavīrus, apvainoja tevi...

- Nāvi Trozelingiem! – Hertugs ierēcās un trieca glāzi pret sienu.

- Jau labāk. Un neaizmirsti, cik nodevīgi viņi uzbruka. Nodevība nevar palikt nesodīta. Turklāt, jo ātrāk mēs sāksim karu, jo lielākas ir mūsu izredzes gūt panākumus. Ar savu parādīšanos uz planētas es iztraucēju guļošo stropu. Trozelingi, iespējams, sāks gatavot jaunu, sarežģītāku uzbrukumu. Un viņi var apvienoties ar citiem klaniem. Mums ir jāaizsteidzas viņiem priekšā. Lai viņus visus pēc kārtas nogalinātu būs vajadzīgs laiks.

– Mums vajag cilvēkus, daudz cilvēku… veselu armiju… Pēc kāda laika…

- Divas dienas. Divas dienas tev, lai pievilktu rezerves, un divas dienas man, lai es veiktu tehniskos sagatavošanās darbus uzbrukumam.  Uzvarēt iebrukumā mums palīdzēs mana tvaika katapulta.

- Esi to izmēģinājis?

- Visi mehānismi ir kārtībā. Bet ģenerālmēģinājumu mēs sarīkosim uz pašiem Trozelingiem, - Jazons pasmīnēja. Es sākšu darbu rītausmā un iesaku nekavējoties izsūtīt ziņnešus, lai neaizkavētos papildspēki. Nāve Trozelingiem!

- Nāve! - Hertugs atbildēja un nikni atņirdza zobus.

Divas dienas Jazons neatrada ne miegu, ne mieru. Un, kad šķita, ka spēki viņu pametīs, viņš piesauca Maika Saimona tēlu, un atriebības alkas dubultoja viņa enerģiju.

Vēl viņš domāja par Aidžeilu. Viņa vēl dzīva? Maikam būs jāatbild par visu. Par nodevību, par Aidžeilu, un par daudz, daudz ko citu.

Kuģis bija gandrīz gatavs. Atlika tikai nosegt sānus ar tērauda loksnēm zem ūdenslīnijas un uzstādīt katapultu.

Kamēr pārējie ņēmās ar bruņām, Jazons izmainīja savu lēmumu un uzstādīja katapultu uz lielas plakandibena baržas. Jo vienkāršāk, jo labāk. Tad viņi pārcēla turp arī tvaika katlu un degvielas tvertnes un piekrāva baržu līdz augšai ar akmeņiem.

Tieši pirms rītausmas otrajā dienā miegs beidzot uzvarēja Jazonu, taču viņš gulēja ne vairāk kā divas stundas. Viņu pamodināja mežonīgās tauru skaņas un bungu pērkons. Bija sācies uzbrukums.

Eskadras priekšgalā atradās jaunuzbūvētais kreiseris "Drednauts" ar Hertugu un Jazonu uz klāja, Tas vilka baržu ar katapultu. Aiz abiem stiepās gara dažādu kuģu un laivu aste ar karaspēku un munīciju.

Visa Appsala zināja par gaidāmo kauju. Viņi savā ceļā nesastapa nevienu laivu; ūdens virsma bija tukša. Gaisā valdīja draudīgs klusums.

Trozelingi gaidīja. Vārti bija aizslēgti, un uz sienām nekur nebija redzams neviens cilvēks; cietoksnis šķita izmiris.

Jazons pavilka tvaika motora svilpes rokturi, un pēc piecpadsmit sekundēm "Drednauts" apstājās.

- Kāpēc mēs neuzbrūkam? – Hertugs bija pārsteigts.

– Ienaidnieka ieroči nevar mums kaitēt, bet mūsu katapulta... Aha, redzi! – Vairāk nekā simts metrus no viņu flagmaņa ūdenī ietriecās liels metāla šķēps.

- Džetilo bultas, - Hertugs nodrebēja. - Es savām acīm redzēju, kā tāda bulta caurdūra septiņus cilvēkus uzreiz.

– Nieki vien. Tūlīt tu novērtēsi zinātnes priekšrocības.

Jazons pārcēlās uz liellaivas un, kamēr tvaika spiediens katlā pieauga, noregulēja katapultas tēmēkli uz galveno šaušanas līniju un pārbaudīja ieroča pacelšanas mehānismu. Ierīce bija vienkārša un uzticama. Tvaika cilindrs ar virzuli tika uzstādīts uz kustīgas platformas, kuras gals bija savienots ar spēka sviru, un, kad tvaiks tika piegādāts cilindram zem augsta spiediena, virzulis ar asu spiedienu pārnesa spēku uz sviru, bet tā, savukārt, uz akmeni.

- Ieroči kaujai gatavi! - Jazons nokliedza. - Pilnu spiedienu! Uguni!

Akmens nosvilpa debesīs un aizlidoja labus divus simtus pēdu virs sargtorņa, kas bija cietokšņa augstākā celtne.

Trozellingi izplūda velnišķīgos smieklos, kad akmens iekrita ūdenī salas pretējā pusē.

- Piešaude, - Jazons nevērīgi atzīmēja. - Samazināsim pacēluma leņķi un iemetīsim šāviņu pašā viņu pagalma centrā. Paskatīsimies, kā tad viņi smiesies. - Viņš noklikšķināja uz vārstiem, atgriežot sviru horizontālā stāvoklī, pēc tam pagrieza pacelšanas mehānisma riteni.

Otrs šāviens bija nedaudz labāks par pirmo. Lādiņš uzlidoja lielā augstumā, uz mirkli sastinga gaisā un pacēla vilni, nesasniedzis mērķi par simt piecdesmit metriem.

- Tā tava mašīna nav diez cik laba,- drūmi piezīmēja Hertugs. Viņš arī pārcēlās uz liellaivas un uzmanīgi vēroja apšaudi.

- Lauka izmēģinājumos kļūdas un neveiksmes ir neizbēgamas, - Jazons atcirta. – Tas bija treniņšāviens. Redzēsim, ko rādīs nākamais šāviens.

Jazons nolēma atteikties no turpmākiem mēģinājumiem izmantot augsto trajektoriju. Mašīna izrādījās daudz jaudīgāka, nekā viņš bija gaidījis. Un viņš nostādīja katapultu tādā stāvoklī, ka šāviņam, pēc viņa aprēķiniem, vajadzētu lidot paralēli ūdenim.

Šoreiz akmens sadragāja robotā mūra augšējo daļu pulverī un izšķaidīja vairākus tur stāvošos karavīrus.

- Viņi izbailēs slēpjas, - Hertugs satraucās. – Pienācis laiks uzbrukt.

- Par agru. Mēs vēl neesam pilnībā izmantojuši savus aplenkuma ieročus. Un mums ir jāizņem no tiem viss, ko varam. – Jazons pagrieza tēmēšanas riteni, un nākamais šāviņš cietokšņa sienā izveidoja vēl vienu caurumu. – Nepieciešams pastāvīgi turēt viņus saspringumā.

Pēc īsas artilērijas apšaudes, vietā, kur bija mūris, nepalika akmens uz akmeņa. Un Jazons pavēlēja katapultu pielādēt ar īpašiem aizdedzinošiem šāviņiem.

Uz niedrēm klātajiem jumtiem krita liesmojoši akmeņi, sausās niedres viegli uzliesmoja, un drīz vien visu cietoksni apņēma liesmas.

Trozelingi izmisumā uzsāka pretuzbrukumu. Bet Jazons arī to paredzēja.

- Pārtraukt uguni! - viņš pavēlēja. – Uzraudzīt spiedienu. Es personīgi nogalināšu visus, kas paliks dzīvi, ja katls eksplodēs. - Un Jazons ielēca laivā. Satrauktais Hertugs sekoja viņam pakaļ. - Uz "Drednautu"!

– Perssoni vienmēr priekšā! - Hertugs iekliedzās, vicinādams zobenu.

- Ļoti labi. Bet labāk gan paslēp savu zobenu un piesargi galvu.

Kad viņi sasniedza "Drednauta" bortu, cietokšņa vārtos parādījās pirmsplūdu laikmeta tvaikonis. Jazons bija dzirdējis daudzus asinis stindzinošus stāstus par šo sātanisko mašīnu, un tagad, ieraudzījis to savām acīm, gandrīz iesmējās.

- Pilnu gaitu! - viņš iekliedzās un nostājās pie stūres.

Attālums starp kuģiem strauji samazinājās. Džetilo bultas atsitās pret "Drednauta" metāla korpusu un krita ūdenī.

Šausminošais skats uz Jazona zemo, vabolei līdzīgo kreiseri acīmredzot satricināja ienaidnieka kuģa kapteiņa apņēmību un pašapziņu. Viņš saprata, ka sadursme viņam neko labu nesola, un pēdējā brīdī mainīja sava kuģa kursu.

- Turieties! Dosimies taranējošā uzbrukumā! - Jazons uzkliedza, virzīdams "Drednautu" pret ienaidnieka labo bortu.

Garam pazibēja Trozellingu kuģa augstais, paceltais priekšgals, ar drakona galvu, un jūrnieku izbiedētās sejas, un "Drednauts" ietriecās ienaidnieka kuģa bortā.

- Atpakaļgaitu! - Jazons iekliedzās, strauji pagriezdams stūri pa kreisi.

Trozelingu karavīrs, trieciena spēkā izmests no sava kuģa uz "Drednauta" klāja, nenostāvēja kājās un pakrita. Hertugs ar kara saucienu pielēca viņam klāt un uzbruka apdullinātajam ienaidniekam. Ar īsu atvēzienu viņš iegrūda zobenu ienaidnieka rīklē un iemeta mirušo ķermeni ūdenī.

No Trozelingu kuģa atskanēja kliedzieni, un uz Perssonu kreisera nolija bultu krusa. Hertugs steidzās atrast drošu vietu.

"Drednauts" nevarēja pakustēties, tas dūca, trīcēja, bet nekustējās.

- Iestrēdzis, - Jazons nomurmināja un pagrieza stūri.

Kuģis sadrebēja un lēnām sāka atbrīvoties. caurumā, kas bija atvēries Trozelingu flagmanī ieplūda ūdens.

– Redzēji, kā es tiku galā ar to cūku, kura uzdrošinājās mums uzbrukt? - Hertugs pašapmierināti jautāja.

- Redzēji, kā es izdauzīju caurumu tajā sapuvušajā tupelē? - Jazons atbildēja uz jautājumu ar jautājumu. - Aha arī viņu katls eksplodēja, - viņš piebilda, izdzirdus dobju sprādzienu. Tvaikonis sadalījies divās daļās ātri nogrima.

- Ei! Tilnē ir ūdens! - iekliedzās kāds cilvēks pēkšņi, parādīdamies lūkā.

- Ko kliedz kā pustraks? Tieši tāpēc uz kuģa ir sūkņi un vergi. Lai izsūknē ūdeni.

Nekas nevarēja sabojāt Hertuga prieku.

- Šī ir lielas uzvaras diena! - viņš teica, nespēdams atrauties no apļiem uz ūdens no nogrimušā Trozelingu kuģa. – Šie cūkas man samaksās par visu.

- Pirms norietēs saule, viņi mums samaksās vairāk, nekā tu vispār esi sapņojis, - atbildēja Jazons. - Mēs ieejam nākamajā kaujas fāzē. Esi pārliecināts, ka tavi ļaudis saprata pareizi?

- Es personīgi runāju ar viņiem. Un vairākkārt. Viņi tikai gaida signālu. Pasaki tikai, kad un es došu pavēli.

- Drīz. Paliec šeit, un es izšaušu vēl pāris šāvienus.

Jazons uzkāpa uz liellaivas un izšāva uz Trozelingiem ar aizdedzinošām lādiņiem. Jau tāpat kūpošā sala pārvērtās par pamatīgu ugunskuru.

Pēc tam Jazons uguni pārnesa uz jūras vārtiem. Četri šāvieni un tie tika sašķaidīti gabalos. Ceļš bija vaļā. Jazons pamāja Hertugam. Viņš deva komandu pa etapu, un Perssonu eskadra metās uzbrukumā.

"Drednauts" bija vadībā. Tā bruņotais priekšgals ietriecās vārtos, pareizāk sakot, tajā, kas no tiem bija palicis pāri, norāva tos no eņģēm un atsitās pret molu.

Jazons kauju vēroja no "Drednauta" klāja. Viņš bez steigas izņēma blašķi, iedzēra kārtīgu malku brendija un dziļi ievilka elpu.

Viņš bija apmierināts ar sevi. No paša sākuma kaujas iznākums nebija apšaubāms, bet tagad, redzot ievainotos, sadedzinātos, izmisušos Trozelingu karavīrus, viņa sirdi pildīja lepnums. Ienaidnieks varēja tikai atkāpties, un drīz vien kauja virzījās dziļāk cietoksnī.

Jazonam bija pienācis laiks rīkoties. Viņš izdzēra pārpalikušo brendiju, satvēra vieglu vairogu, «rīta zvaigzni» un steidzās uz krastu. Kaut kur šeit bija jābūt Aidžeilai, un Jazons jutās atbildīgs par šīs meitenes dzīvību un bija gatavs par viņu kauties ar jebkuru, nemaz nerunājot par kaut kādiem Trozelingiem. Galu galā, ja nebūtu viņa un viņa ideju, Aidžeila joprojām vāktu savus iecienītos krenodžus un nezinātu nekādu citu rūpju.

Jazons izgāja cauri drūmās pils gaiteņu un zāļu labirintam. Nāve valdīja visur. Ieroču lauskas, asinis, ievainoto, mirstošo vaidi.

Cīņa jau notika centrālajā ēdamzālē. Jazons apgāja kaujas vietu un iegāja virtuvē. ar milzīgu nazi viņam uzreiz uzbruka galvenais šefpavārs. Taču Jazons izsita viņam ieroci no rokām un, kratīdams "rīta zvaigzni", mēģināja noskaidrot, kur atrodas Aidžeila. Bet pavārs klabināja zobus un nevarēja izspiest nevienu artikulētu skaņu. Jazons, sapratis, ka neko nevar dabūt no šī stulbeņa, nospļāvās un ieskrēja zālē.

Kauja atgādināja okeānu vētras laikā. Satrakotais karavīru pūlis, visi savā starpā sajaukušies, viļņo uz priekšu un atpakaļ kā milzu viļņi. Cilvēki slīkst asinīs, klūp pār ievainotajiem, krīt un tūlīt pat mirst zem kaujinieku kājām. Kliedzieni, raudas, vaidi, ieroču šķindoņa... Tas viss saplūda kaut kādā elles kakofonijā.

Negaidīts bultu lietus uz brīdi lika kaujinieku rindām pašķirties. Telpā, kas pavērās, Jazons ieraudzīja greznos un majestātiskos Trozelingus. Viņi stāvēja uz paaugstinātas platformas zāles tālākajā galā un vēroja kaujas gaitu. Tikai viņu bālās, vaskainās sejas liecināja par ārkārtīgo sasprindzinājumu.

Viens no viņiem pamanīja Jazonu un norādīja ar zobenu viņa virzienā. Visi Trozelingi pagriezās pret viņu un, kā pēc pavēles, pakāpās malā.

Jazons ieraudzīja pie sienas pieķēdēto Aidžeilu. Viņas krūtīm bija pielikta zobena smaile. Šīs klusās ainas nozīme nebija apšaubāma.

Protams, par sarunām tagad nevarēja būt ne runas. Jazons nevarēja apturēt Hertugu un viņa zvērīgo kaujas vienību. Un viņš ar vaidu metās uz priekšu.

Šķita, ka Jazonu nekas nespēs apturēt. Rīta zvaigzne sēja nāvi pa labi un pa kreisi. Trozelingu karavīri bija neizpratnē no negaidītā uzbrukuma, viņu bultas neskāra Jazonu, un viņš lauzās arvien tālāk un tālāk.

Ar vienu aci Jazonam starp Trozelingiem izdevās pamanīt Maiku. Nodevējs! Viņš arī bija šeit. Šis fakts Jazonam deva jaunus spēkus.

Bet bija par vēlu! jau par vēlu. Aidžeila bija nolemta. Virs viņas galvas paceltais zobens jau griezās pa gaisu, lai dotu pēdējo cirtienu.

Ar neticamu piepūli Jazons lēcienā sasniedza slepkavu, nogāza viņu un nokrita līdz ar viņu uz grīdas.

Spēki bija nevienlīdzīgi. Seši vīri metās pie nokritušā Jazona, taču viņam tik un tā izdevās atvairīt vienu zobena cirtienu, pēc tam otru, un pat pašam izdarīja ienaidniekam divus vai trīs pretsitienus. Izturēt. Vēl tikai nedaudz. Kaut kur pavisam tuvu Jazons dzirdēja Perssonu uzvaras saucienus. Vismaz kaut dažas sekundes.

Jazons pielēca kājās, nosvieda malā vēl divus Trozelingus, pagriezās... un tieši sev priekšā ieraudzīja ļoti vecu vīru ar mirdzošu zobenu rokā.

- Mirsti, dēmon! Mirsti, iznīcinātāj! – Un tas bija pēdējais, ko Jazons sadzirdēja.

Garais, aukstais asmens dedzinādams ķermeni izgāja tam cauri.

16. nodaļa

Viņš nejuta nekādas sāpes. Bailes no nāves stindzināja Jazonu. Viss beidzies. Ar pēdējo "rīta zvaigznes" vēzienu, viņš notrieca veco vīru malā un paskatījās apkārt. Perssoni bija uzvarējuši.

- Atstāj ķermenī, - viņš nočērkstēja Aidžeilai, kura ar šausmām acīs pastiepa pret viņu rokas, lai izvilktu zobenu.

Aizelsies pieskrēja Hertugs.

- Audumu, - Jazons viņam sacīja. - Tiklīdz zobens būs izvilkts, uzspied uz brūces tīru auduma gabalu.

Karavīru spēcīgās rokas viņu satvēra, un viņš aizvēra acis. Hertugs pavilka zobena rokturi, un neciešamas sāpes caurdūra Jazona ķermeni. Pludoja asinis.

- Kam vēl? Kāpēc vēl uztraukties par kaut ko, kāpēc pagarināt mokas? Nāve tik un tā. Antiseptiķi, antibiotikas – tas viss ir gaismas gadu attālumā no šejienes. Ja nekas nevar apturēt postošo procesu, kas sākās zarnās, tad par ko uztraukties?... - Jazons nodomāja un zaudēja samaņu.

…Viņš atvēra acis un ieraudzīja noliecamies pāri Aidžeilu. Viņa šuva ciet brūci ar resnu, netīru adatu.

Gaisma izdzisa, un Jazons atkal iekrita aizmirstībā.

Pa izsisto logu iespīdēja spoža pusdienas saule.  Šausmīgi gribējās dzert.

- Ūdeni, - Jazons nočukstēja un nedzirdēja savu balsi.

- Man teica, lai nedodu ... - Aidžeila, kā vienmēr, bija blakus.

- Kāda tam nozīme vairs tagad... tā vai tā...

Ienāca Hertugs. Viņš rokās turēja nelielu koka kastīti.

- Tas ir "nāves nāvētājs" - bede. Bet lielos daudzumos tas ir bīstams.

- Vairs ne jau man, -  Jazons nodomāja. - pārāk maz laika atlicis, lai kļūtu par narkomānu.

Bet lai kāds būtu šis "nāves nāvētājs", tas iedarbojās uzreiz. Slāpes un sāpes pazuda, un, lai gan nedaudz reiba, nogurums un nenovēršamā nāve tika nobīdīti otrajā plānā.

- Kā kauja? – viņš jautāja Hertugam.

- Trozelingu klana vairs nav. Mēs ieņēmām cietoksni, slepenās telpas, kur viņi būvēja savas mašīnas... - Hertugs pēkšņi apklusa un sarauca pieri. Viņš pēkšņi pilnīgi skaidri saprata, ka Jazons vairs nebūs viņa palīgs.

- Uzmundrinies. – Jazons pamanīja, kā satumsa Hertuga seja. - Tu uzvarēji vienu klanu,  uzvarēsi arī pārējos. Vienkārši nedod viņiem laiku apvienoties. Sāc ar visnaidīgākajiem. Mēģini sagūstīt tehniķus, jo kādam būs jāatklāj viņu noslēpumi. Rīkojies izlēmīgi, un visa pilsēta būs tev pie kājām.

- Tavas bēres būs viskrāšņākās Appsalā.

– Nešaubos.

- Es sarīkošu grandiozas svinības un lūgšanas. Mēs sadedzināsim tavas mirstīgās atliekas elektriskajā krāsnī par godu dievam Elektro.

– Žēl, ka es to vairs neredzēšu.

- Mēs pārvedīsim pelnus uz kuģi un izbrauksim jūrā milzīgā bēru gājienā. Kuģi būs pilni ar ieročiem un karavīriem. Bet atpakaļceļā mēs uzbruksim Mastreguliem.

- Pareizi, tas jau izklausās pēc tevis. Citādi man likās, ka tu kļūsti pārlieku sentimentāls.

Durvis skaļi atvērās, un telpa piepildījās ar cilvēkiem, kastēm, kabeļiem... Pēdējais ienāca uzraugs, ar pātagas sitieniem dzenot pa priekšu ķēdēs saslēgto Maiku. Viņš tika iegrūsts stūrī un, grabinādams ķēdēs, nokrita uz grīdas.

- Gribēju nogalināt šito nodevēju, - sacīja Hertugs, - bet tad padomāju, ka tu pats labprāt ar viņu norēķinātos. Elektriskais loks ļaus viņu izcept lēnām, pa daļām. Upurē viņu lielajam dievam Elektro. Apmierināsi Dievu, un noteikti nokļūsi debesīs.

- Paldies, Hertug, - Jazons atbildēja, skatīdamies uz nelaimīgo Maiku. - Pieķēdē viņu un atstāj mūs. Es apsvēršu, kādas ir visnežēlīgākās un izsmalcinātākās spīdzināšanas, viņam var izdarīt.

- Labi. Lai ir kā gribi. Bet, kad ķersies pie lietas, neaizmirsti pasaukt mani. Mani ļoti interesē…

- Protams, Hertug.

Viņi bija palikuši trijatā. Aidžeila atvēzējās pret Maiku ar virtuves nazi.

- ū-ū-ū...

– Nevajag, – Jazons viņu apturēja. - Tas nav pareizi... Tas ir ļoti slikti.

Viņa paklausīgi nolaida nazi, paņēma sūkli un sāka slaucīt Jazona pieri.

Maiks pacēla galvu un mēģināja paskatīties apkārt. Viņš neizskatījās labi. Acīmredzot Hertugs to bija iepriekš pamatīgi apstrādājis.

- Ko jūs esat panācis, Maik?

– Jūs neatvērsiet manas lūpas pat spīdzināšanas laikā.

- Neesiet lielāks idiots kā parasti. Neviens nedomā jūs spīdzināt. Es vienkārši nevaru saprast, kādam velnam jums šoreiz vajadzēja mani nodot? Kas jums lika izdarīt šādu stulbību?

– Es rīkojos tā, kā uzskatīju par pareizu.

- Un tas atkal kārtējo reizi tikai pasliktināja situāciju. Jums nepatika, kā es pret jums izturējos?

– Ne jau personiskie motīvi! Bet nelaimīgās cilvēces vārdā!

– Bet ne aiz atriebības?

- Nekad! Es gribēju novērst karu.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Maiks piecēlās, iztaisnojās un ar naidu paskatījās uz Jazonu.

- Kādreiz piedzēries kā cūka, jūs man negribot izpļāpājāt savu plānu sākt karu starp nevainīgiem un neko nesaprotošiem cilvēkiem. Jūs vajadzēja apturēt. Ar jebkādiem nepieciešamajiem līdzekļiem. Un neviens cits, izņemot mani, to nebūtu varējis izdarīt. Tas bija mans pienākums. Kāds cilvēks, ko bija uzpirkuši Trozelingi, man iepriekš bija piedāvājis par jums labu cenu. Lai es palīdzētu nolaupīt jūs no asinskārajiem Perssoniem un pārdot Trozelingiem — godīgu strādnieku un tehniķu klanam, kā viņš man apgalvoja. Tad es viņam neatbildēju, jo mana atbrīvošana varētu maksāt cilvēku dzīvības, un es to uzskatīju par nesamērīgu cenu savām ķēdēm. Kad jūs man izstāstījāt savus viltīgos plānus, manas šaubas izgaisa. Es apspriedos ar savu sirdsapziņu, un tā man pateica, ka man jāpieņem Trozelingu piedāvājums. Viņi apsolīja jums nekādā veidā nedarīt pāri, lai gan paturēs jūs par gūstekni. Un tad karš būtu novērsts.

- Jūs esat vienkārši apbrīnojams stulbenis, - Jazons bezkaislīgi sacīja.

Maiks pietvīka.

- Mani neinteresē, jūsu viedoklis par mani. Ja man būtu vēl viena iespēja, es izdarītu to pašu.

– Pat zinot, ka Trozelingi ir tāda pati pati rīkļurāvēju banda? Jūs pat nemēģinājāt viņus apturēt, kad viņi gribēja nogalināt Aidžeilu! Eh jūs, cīnītājs par morāli!..

– Trozelingi bija afekta stāvoklī. Es nevaru viņus par to vainot.

- Nu ko, karš beidzies. Perssoni un manas idejas uzvarēja. Tagad pat bez manas personīgās līdzdalības industriālā revolūcija Appsalā ritēs pilnā sparā... Vienīgais, ko esat panācis, ir mana nāve. Un es nevaru jums to piedot.

- Kāds neprāts! Par ko jūs runājat?

- Neprāts?! Jūs... - Jazons piecēlās uz elkoņa. Viņam pāršalca asas sāpes, un viņš atkrita atpakaļ gultā. – Jūs domājat, ka es vienkārši apgūlos atpūsties? Mani caurdūra kā suni. Visas jūsu intrigas, Aidžeilas nolaupīšana... Es uzskrēju Trozelingu zobenam...

- Nesaprotu.

- Jūs vienmēr esat bijis izcili neaptēsts, Maik. Mani caurdūra ar zobenu. Caurdūra tiešākajā nozīmē. Es par anatomiju neko daudz nezinu, bet acīmredzot neviens no dzīvībai svarīgajiem orgāniem netika skarts, pretējā gadījumā es tagad ar jums nerunātu. Bet es nezinu nevienu veidu, kā izdurt caurumu vēderā, neievazājot jautru izsalkušu baktēriju koloniju. Ņemot vērā Appsalas ārstu sasniegumus, var dot simtprocentīgu garantiju letālam iznākumam. Kādu dienu, ja jums būs iespēja, pārlasiet pirmās palīdzības rokasgrāmatu.

Viņa vārdi šokēja Maiku, taču Jazonam tas nelika justies labāk. Viņš aizvēra acis.

Kad aiz loga uzausa rītausma, Jazons pasauca Aidžeilu un paprasīja bede.

– Šeit kļuvis karstāks? – viņš jautāja. – Man laikam ir drudzis.

- Tā ir mana vaina, - Aidžeila vaimanāja un izplūda asarās.

- Nieki vien! Es vienmēr zināju, ka vienīgais veids, kā varu nomirt, ir pašnāvība. Uz planētas, kur es pavadīju savu bērnību, nebija nekā cita kā spoža saule, mūžīgs miers un ilgs, ilgs mūžs. Es devu priekšroku citai dzīvei, nevis tai tukšajai – īsai, bet piedzīvojumiem bagātai. Es atstāju savu dzimto planētu... Iedod vēl to sakni. Es gribu aizmirsties.

Jazons uz acumirkli aizsnaudās, iegrima bedes miglā. Reizēm viņš atjēdzās un ar pārsteigumu atklāja, ka nekas nav mainījies un viņš joprojām ir dzīvs, ka Aidžeila ir šeit un pieskata viņu, ka Maiks joprojām grabina ķēdes. Jazons domāja, ka tad, kad viņš nomirs, Maikam klāsies plāni, šī doma viņu nomāca, un viņš atkal iegrima aizmirstībā.

Jazons attapās no uzmācīgas, smagas dūkoņas ausīs. Viņš atvēra acis, cerēdams atbrīvoties no apsēstības, taču troksnis nepazuda. Gluži pretēji, tas kļuva skaļāks un skaļāks, līdz pārvērtās rēcienā. Šajā skaņā Jazons saklausīja kaut ko līdz sāpēm pazīstamu.

- Aidžeil, kur tu esi? Ātri nāc šurp! - viņš uzkliedza.

No blakus istabas izskrēja nobijies Aidžeila. No atvērtā loga atskanēja  izbiedētu balsu troksnis. Kas tas ir? Halucinācijas? Aidžeila mēģināja viņu noguldīt un nomierināt, taču viņš atgrūda un pasauca Maiku.

Dīvainā dūkoņa noklusa tālumā.

- Jūs dzirdējāt? Jūs dzirdējāt?

- Es gulēju, bet šķiet... jā, dzirdēju.

- Ko dzirdējāt?

- Rēcienu. Tas mani uzmodināja. Izklausījās kā... Bet tas nav iespējams! - Maiks iekliedzās.

- Nav iespējams? Kāpēc?

– Bet kosmosa kuģi šeit nekad nav bijuši!

- Tagad tie ir klāt. Idiots! Aidžeila! - viņš uzkliedza. - Lūk, nauda, skrien uz Elektro templi un atdod to priesteriem. Lai nekas tevi neaptur. Tas ir vissvarīgākais tavā dzīvē. Viņi droši vien pārstājuši griezt rokturi un izskrējuši ārā paskatīties, kas noticis. Bet bez vadošā stara mūs neatradīs. Saki viņiem lai griež un ne mirkli neapstājas: mums tuvojas dievu kuģis, un mums noteikti jālūdzas.

Aidžeila izskrēja no istabas, un Jazons, smagi elpodams, atkrita uz spilvena.

Kāds kuģis saņēmis SOS signālu? Uz kuģa būs ārsts? Spēs apturēt iekaisumu? Jāspēj. Noteikti jāspēj. Katrā kuģī ir moderna medicīnas aparatūra. Pirmo reizi Jazonam uzplaiksnīja cerība uz atveseļošanos. Viņš pat uzsmaidīja Maikam.

- Man ir tāda sajūta, vecīt, ka mums vairs nebūs iespējas pamieloties ar krenodžiem. Spēsiet pārdzīvot tādu zaudējumu?

- Es gribu jūs brīdināt, Jazon dinAlt, - Maiks nopietni atbildēja, - jūsu noziegumi ir pārāk smagi, lai tos aizmirstu. Es būšu spiests informēt kapteini un izsaukt policiju. Es nevaru rīkoties citādi.

– Esmu pārsteigts, ka jūs vēl esat dzīvs! Jūs pats neesat? Kāpēc es jūs vēl neesmu nogalinājis?

- Nedomāju, ka jūs kādreiz atļausieties to izdarīt. Jums ir zināmas goda jūtas.

- Zināmas jūtas?! Ko tas nozīmē?! Varbūt jūsu bruņotajās čuguna smadzenēs parādījusies plaisa?

Taču Maiks nepaspēja atbildēt. Kuģim tuvojoties bija dzirdama reaktīvo motoru rēkoņa.

- Tā ir desantlaiva. - Jazons mēģināja pārkliegt motoru rūkoņu. – Nāk vadoties pēc mana signāla. Nevar būt nejaušība.

Ieskrēja Aidžeila.

– Visi paslēpās, priesteri aizbēga. No debesīm nolaižas milzīgs ugunīgs zvērs, lai mūs iznīcinātu!

Un pēkšņi iestājās klusums.

- Veiksmīga nosēšanās, - Jazons nopūtās. - Aidžeil, iedod man zīmuli un papīru. Es uzrakstīšu zīmīti, un tu to aiznesīsi uz kuģi. – Pēc šiem vārdiem Aidžeila iekliedzās un atkāpās no Jazona. – Nebaidies, tā ir tikai parasta kuģa laiva. Tajā ir cilvēki, un viņi tev pāri nedarīs. Iedosi viņiem zīmīti un atvedīsi viņus šurp.

- Man bail…

- Viss būs labi. Šie cilvēki man palīdzēs, viņi mani izārstēs.

- Tad es iešu. – Aidžeila paņēma zīmīti un nepārliecinošiem soļiem devās uz durvju pusi. Jazons noskatījās, kā viņa aiziet.

- Dažreiz, Maik, - viņš teica, - kad es aizmirstu par jums, es jūtos lepns par cilvēci.

Jazons nervozi ņurcīja segas malu. Aiz loga bija dzirdami kareivīgi kliedzieni un metāla šķindoņa. Vai tiešām šie mežoņi uzdrošinājās uzbrukt laivai? Jazons nesekmīgi mēģināja piecelties. Viņa dzīvība bija svešās rokās. Viņš bija izdarījis visu, ko varēja. Tagad atliek tikai viens - gaidīt. Gulēt un gaidīt.

Kaut kur ēkas dziļumā atskanēja vairāki apslāpēti šāvieni. Jazons saviebās. Gaitenī atskanēja soļu troksnis, durvis atvērās un istabā ieskrēja Aidžeila, viņai sekoja Meta, joprojām turēdama rokā kūpošo pistoli.

- Tāls ceļš no Pirras, - sacīja Jazons.

- Tu esi ievainots! – Viņa nometās ceļos pie gultas.

Meta satvēra Jazona roku un, sajutusi viņa ādas sauso karstumu, klusēdama izņēma aptieciņu. Četras analizatora injekcijas pavadīja neliela dūkoņa. Tikai pēc piektās uz spīdīgā korpusa iedegās signāls “draudi novērsti”.

Meta pieliecās un noskūpstīja Jazonu uz viņa karstajām lūpām. Viņam pār vaigu pārkrita zeltainu matu šķipsna. Taču arī tagad viņa nebeidza vērot pusatvērtās durvis. Atskanēja šāviens, lode caursita durvju stenderi un izmeta gaitenī aizdurvē paslēpušos karavīru.

- Nešauj viņus, viņi varētu kļūt draugi.

- Bet ne man. Pirms paspēju nolaisties, viņi apšudīja laivu ar kaut kādiem primitīviem šāviņiem. Viņi gandrīz nogalināja to meiteni, kura atnesa no tevis zīmīti. Ja es viņus nebūtu patriekusi no sienām... Tu jūties labāk?

– Ne labāk, ne sliktāk. Man reibst galva. Mums nenāktu par ļaunu pēc iespējas ātrāk atgriezties uz kuģa. Nez vai es varēšu paiet pats. - Jazons nolaida kājas uz grīdas, atgrūdās no gultas un nokrita ar seju uz grīdas. Meta viņu nolika atpakaļ un apsedza ar segu.

- Tev būs jāpaguļ, līdz kļūst labāk, - viņa teica, apčubinādama spilvenu. – Tu esi pārāk vājš.

- Mums jāsteidzas. Hertugs – viņš šeit ir priekšnieks – tiklīdz sapratīs, ka es viņu atstāju, netaupīs nekādus spēkus un līdzekļus, lai mani apturētu. Mums jātiek prom no šejienes, pirms viņa sīkās smadzenes paspēs to apjēgt.

Meta paskatījās apkārt. Viņas skatiens paslīdēja garām Aidžeilai, kura sēdēja sarāvusies uz grīdas un šausmās skatījās uz svešinieci, tad apstājās pie Maika.

– Šis cilvēks ir bīstams?

- Nenolaid no viņa acis. Viņš mani nolaupīja no Pirras.

- Nogalini viņu pats. – Meta pasniedza Jazonam pistoli.

- Redziet nu, Maik, visi grib, lai jūs mirstat. Jūsos ir kaut kas tik... nejauks... pretīgs...

- Es nebaidos no nāves, - Maiks atbildēja, iztaisnoja plecus un atmeta galvu atpakaļ.

– Jūs nevarat nebaidīties. – Jazons nolaida pistoli. Sadauzīts un pieķēdēts, Maiks izraisīja riebumu un žēlumu. – Apbrīnojami, ka jūs ar savām spējām sagādāt cilvēkiem nepatikšanas, esat izdzīvojis līdz šai dienai. - Jazons atdeva Metai pistoli. - Apnicis slepkavot. Šī planēta ir noslīkusi asinīs. Un turklāt mēs nevarēsim atrast labāku sanitāru-nesēju.

Meta paskatījās uz Maiku un pacēla ieroci. Atskanēja šāviens, Maiks izbijies atkāpās, aizsegdams seju ar rokām, un bija nepārprotami pārsteigts, sajūtot sevi dzīvu un neskartu. Lodes salauztā ķēde gulēja uz grīdas. Viņš bija brīvs.

Meta kā tīģeriene aizslīdēja pie viņa un pielika viņam pie nāsīm kūpošo pistoles stobru.

- Jazons nevēlas, lai tu nomirsti. Bet es ne vienmēr daru to, ko viņš vēlas. Tātad, ja gribi dzīvot, darīsi to, ko es likšu. Skaidrs? Mums vajag nestuves. Noņem no galda virsmu un palīdzēsi nest Jazonu. Mēģināsi bēgt, - mirsi.

Maiks pavēra muti, bet metāls Metas balsī viņu apturēja. Viņš tikai klusēdams pamāja ar galvu un devās uz galda pusi.

Aidžeila pieskrēja pie Jazona un konvulsīvi satvēra viņa roku.

- Kas notiek, Jazon? - viņa čīkstēja. – Šī sieviete tevi noskūpstīja. Viņa ir tava sieva? Tu esi stiprs vīrietis, tev var būt divas sievas. Neatstāj mani.

- Kas ir šī meitene? - Meta jautāja, un viņas balss neko labu nesolīja.

– Vietējā... verdzene. Aidžeila man palīdzēja, - Jazons atbildēja ar vienaldzīgu iecietību, bet ar grūtībām izvēloties vārdus. - Ja mēs viņu atstāsim, viņa ies bojā. Šeit viņu sagaida tikai nāve. Mēs ņemsim Aidžeilu līdzi.

- Nedomāju, ka tu rīkojies gudri. – Meta samiedza acis. Pirras sieviete un mīlestība - kas var būt bīstamāks par šādu kombināciju?

Par laimi, tajā brīdī atskanēja durvju čīkstēšana, un niknā Meta paspēja izšaut divas reizes, pirms Jazons viņu apturēja.

- Beidz! Nešauj, tas ir Hertugs. Es pazinu viņa soļus.

- Es nezināju, Jazon, ka tas ir tavs draugs, - Hertuga balss atskanēja aiz durvīm. - Es gribu ar tevi parunāt. Es sodīšu karavīrus, kuri šāva uz tava drauga kuģi. Uzticies man.

- Nesaprotu, ko viņš tur murmulē, - sacīja Meta, - bet man nepatīk viņa balss.

- Viss pareizi, dārgā. Ja viņam būtu vēl viens acu pāris, mute un deguns pakausī, viņš nebūtu bijis divkosīgāks kā tagad. - Jazons iesmējās. Sāpes bija palikušas, bet galva bija skaidra. Pēc iespējas ātrāk jātiek prom no šejienes. Lai cik laba šāvēja Meta nebūtu, viņa nevarēs stāties pretī veselai mežoņu armijai. Viņam Perssoni jāpiemāna. - Nāc iekšā, Hertug. Nebaidies, noticis pārpratums. - Jazons pagriezās pret Metu. - Nešauj, bet esi uzmanīga. Es centīšos viņu pārliecināt, bet tu esi gatava jebkuram notikumu pavērsienam.

Hertugs izbāza galvu pa durvīm un atkal pazuda. Viņam vajadzēja daudz laika un pūļu, lai pārvarētu bailes.

- Kāds lielisks ierocis tavam draugam! – Hertugs ienāca istabā trīcošām kājām. - Pasaki viņam, ka es par to došu piecus vergus.

- Septiņus.

- Piekrītu.

- Lieliski. Bet tikai par citu ieroci, šis pieder viņa ģimenei un daudzu gadu laikā kļuvis par viņa sastāvdaļu. Uz kuģa ir cits. Mēs tagad dosimies uz turieni, un tu saņemsi to, ko vēlaties.

Maiks un Meta uzmanīgi nolika Jazonu uz nestuvēm.

— Uz kuģa tevi savedīs kārtībā, — Hertugs sacīja, uzmanīgi vērodams sagatavošanās darbus. – Tu nenomirsi. Tu aizlidosi debesu mašīnā.

Jazons nebija gaidījis, ka Hertugs būs atjautīgāks nekā parasti. Viņš ievaidējās un noraustījās, tēlodams agoniju.

- Es mirstu. Tas nav kuģis, Hertug, tā ir bēru kosmosa barža. Mani pelni tiks aizvesti tur un izkaisīti starp zvaigznēm.

Hertugs steidzās pie durvīm, bet Meta laicīgi sagrāba viņa roku un pielika pie deniņiem pistoli.

- Ko darīsim, Jazon? – viņa mierīgi jautāja.

– Lai Maiks stāv nestuvju priekšā, bet Hertugs ar Aidžeilu aiz muguras. Turi viņu pastāvīgi uz grauda, un varbūt mēs izlauzīsimies.

Pazaudējuši vadītāju Perssoni nezināja, ko darīt, un bēgļi droši sasniedza desanta laivu.

- Tagad pati grūtākā daļa, - sacīja Jazons. - Stāvi pie lūkas un vēro veci. Uz šīs planētas nav goda. Viņi var nolemt mūs aizturēt, samaksādami ar Hertuga dzīvību. Nekas viņus neapturēs.

- Loģiski, - Meta piekrita. - Jā, - karš ir karš.

– Tu esi īsta pirriete, Meta. - Jazons pasmaidīja. - Es pārbaudīšu iekārtas un ieslēgšu sirēnu. Tad tu viņu atgrūdīsi un skrien pie manis. Es nedomāju, ka varēšu tikt galā ar vadības ierīcēm.

- Tu tērē laiku.

Jazons ar grūtībām iekārtojās otrā pilota sēdeklī un izgāja visu pirmspalaišanas procedūru. Viņš jau bija pastiepies pēc sirēnas pogas, kad atskanēja dobjš sprādziens, laiva sadrebēja un sāka lēnām gāzties. Tajā pašā brīdī ielidoja Meta, iekrita krēslā, un pēc sekundes viņi jau bija atrāvušies no zemes un cēlās augšup.

- Nav nemaz tik primitīva pasaule, kā man sākumā šķita, - viņa teica, nepaskatījusies uz Jazonu. – Pēkšņi sāka rūkt milzīga mašīna un svieda mums ar akmeni. Abi stabilizatori norauti kā nebijuši. Bet cilvēks, kuru tu sauc par Hertugu, aizbēga.

- Tas ir pat labi, - Jazons pamāja. Viņam nepietika drosmes atzīt, ka viņus bija gandrīz iznīcinājis paša domas ražojums.

17. nodaļa

Pateicoties Metas profesionālajai mākai, laiva viegli un gludi ieslīdēja pirriešu kreisera lūkā, kas veica orbitālu lidojumu uz atmosfēras robežas. Bezsvara stāvoklis samazināja Jazona sāpes, un viņš palīdzēja Aidžeilai iekārtoties triecienus absorbējošajā krēslā, pēc tam pārsēdās pie Metas, kura aprēķināja kuģa kursu.

- Es mirstu no bada, - Jazons ievaidējās. - Mans kuņģis ir iztukšots līdz galam, es mirstu.

Meta klusējot pasniedza viņam pusdienu komplektu. Viņa bija nepārprotami par kaut ko neapmierināta.

Jazons iespieda mutē vienas tūbiņas saturu un paskatījās uz Aidžeilu. Viņa, kaut kā pieradusi pie bezsvara stāvokļa, skatījās uz Metu, nenovērsdama skatienu.

- Lieliski, - Jazons teica ar nepatiesu jautrību balsī. - Tu esi viena uz kuģa, Meta?

- Protams, - viņa atbildēja tādā tonī, kam vajadzēja nozīmēt: "Tu esi stulbs, Jazon."

- Kā tu mani atradi?

- Ļoti vienkārši. Mūsu operatoram izdevās pamanīt ģerboni uz kuģa. Pēc viņa apraksta Kerks pazina Kasīlijas ģerboni. Es devos uz turieni, bet bez rezultātiem. Kuģis Kasilijā neatgriezās. Tad es steidzos atpakaļ uz Piru un noskaidroju, kuras tuvumā esošās planētas varētu reģistrēt jūsu kuģi lēciena režīma kļūmes gadījumā. Izrādījās, ka tādu ir trīs. Uz divām no tām ir moderni kosmodromi ar uzlabotu lidojumu kontroli. Ja jūsu kuģis būtu avarējis netālu no šīm planētām, viņi par to droši vien zinātu. Palika pēdējā. Tiklīdz iegāju atmosfērā, uzreiz saņēmu SOS signālu un steidzos palīgā. Ko tu darīsi ar to meiteni? – viņa pēkšņi bez pārejas jautāja.

– Vēl neesmu par to padomājis. Tomēr... - Jazons atskatījās. Aidžeila iespieda visu ķermeni krēslā. Lai gan viņa nesaprata ne vārda, sievišķīgā intuīcija teica, ka saruna ir par viņas likteni.

-Tavā dzīvē ir vieta tikai vienai sievietei, Jazon, - Meta skadri noskaldīja, - vai arī es nogalināšu ikvienu, kas domā citādi.

Jazons par to nešaubījās. Tātad, ja viņš gribēja pagarināt nabaga meitenes dzīvi, bija nepieciešams viņu pēc iespējas ātrāk aizsargāt no nāvējošām briesmām, ko radīja greizsirdīgā pirriete. Jazons aizdomājās.

- Nolaidīsimies uz tuvākās civilizētās planētas un izlaidīsim Aidžeilu. Uz viņas vārda atstāšu pieklājīgu bankas kontu, kas viņai kalpos daudzus gadus. Tikai būs jāparūpējas, lai nauda viņai tiktu izmaksāta pa daļām, pretējā gadījumā viņa to visu iztērēs trīs dienu laikā. Ja Aidžeilai izdotos izdzīvot uz šīs planētas, viņai civilizētajā pasaulē būtu daudz vieglāk.

Kad Jazons pastāstīja Aidžeilai šīs ziņas, viņa neizturēja un sāka raudāt.

- Es parūpēšos par nelaimīgo sievieti un aizvedīšu viņu pa Patiesības ceļu, - no durvīm atskanēja pazīstamā balss.

- Lieliska ideja, vecais Maik! Tu dzirdēji, Aidžeila? Maiks tevi paņems sev līdzi un parūpēsies par tevi. Es tev atstāšu daudz naudas, un viņš paskaidros, kā ar to rīkoties. Tu nejutīsi nekādu bēdu. Klausies viņu uzmanīgi, bet vienmēr rīkojies tieši pretēji. Tev tas man ir jāapsola un nekad, nekādos apstākļos, nelauz šo solījumu. Protams, no kļūdām nevarēsi izvairīties, bet esmu pārliecināts, ka viss būs labi.

- Es nevaru dzīvot bez tevis! Ņem mani līdzi! Es būšu tava verdzene! – Aidžeila lūdzās.

- Ko viņa tur runā? - Meta aizkaitināti jautāja.

- Jūs esat ļaunums, Jazon! – Maiks uzliesmoja. - Un vienmēr būsiet. Šī nelaimīgā meitene bez šaubām ievēros jūsu idiotisko pavēli. Neatkarīgi no tā, ko es teikšu un lai cik labi par viņu rūpētos...

– Es tiešām ļoti paļaujos un ceru uz to. Tādi kā jūs, mazattīstītie morālisti, nav spējīgi baudīt dzīvi. Visa viņu dzīve ir ideja. Bet normāli cilvēki prot izbaudīt katru minūti, katru mirkli...

- Es teicu: "Jūs esat ļaunums." Bet ļaunums nedrīkst palikt nesodīts! – Maikam pēkšņi rokās parādījās ierocis. - Es pārņemu kuģi. Uz pirmās planētas izlaižam sievietes, un paši dodamies uz Kasīliju.

Meta novērsās no saviem aprēķiniem, un Jazons pamanīja, kā pār viņas lūpām pārslīd smaids.

- Tu teici, ka negribi nogalināt?

- Jā. Es arī tagad negribu… – Jazons vainīgi pasmaidīja atbildei. - Bet vēl vairāk nevēlos doties uz Kasīliju... - Viņš nopūtās un novērsās.

Šāvienu nebija. Atskanēja apslāpēts vaids, krītoša ķermeņa mīksts būkšķis... Maiks Saimons bija zaudējis savu pēdējo likmi.

Tulkojis Imants Ločmelis

Content

Harisons Harijs Ētikas speciālists. (Morālists. , Ētikas inženieris.)

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa