Нэнси Спрингер

Енола Голмс. Справа про зникнення маркіза

«Я надто довго стояла тихо…»

Позаду мене почулися важкі кроки.

Я кинулася навтьоки, проте було вже запізно. Кроки лунали дедалі ближче. Хтось міцно стиснув мою руку. Я закричала, проте мій рот грубо прикрила чиясь дужа долоня. Біля вуха пролунав глибокий низький голос:

— Якщо ворухнешся або закричиш, я тебе вб'ю.

Я заціпеніла від жаху. Широко розплющивши очі, я напружено вдивлялась у темряву, проте не могла ступити ані кроку. Мені забило дух. Доки я перелякано хапала ротом повітря, незнайомець нарешті відпустив мій лікоть і силоміць притиснув мої руки до тулуба. Здавалося, мене розчавили об кам’яну стіну, проте насправді то були його груди. Незнайомець забрав руку від мого рота. Втім, мої тремтячі губи не встигли видати жодного звуку, коли в сутіні я розгледіла відблиск леза. Довгого леза. Звуженого на кінці, наче уламок криги. То було лезо ножа.

ІСТ-ЕНД, ЛОНДОН,

СУТІНКИ, СЕРПЕНЬ

1888 РОКУ

Темряву розтинали лише тьмяні проблиски світла від кількох уцілілих гасових вуличних ліхтарів, а також вогники від казанків, що висіли над бруківкою біля трактирів. У них старенькі продавці варили молюсків. Незнайомка, від маківки до п’ят одягнена в усе чорне, ковзала від тіні до тіні, силкуючись залишатися непоміченою, мовби й сама була примарою. У її колі не могло бути й мови про те, щоб жінка вийшла з дому ввечері без супроводу чоловіка, батька чи брата. Проте вона однаково робитиме все можливе й неможливе, щоб відшукати зниклу.

Уважним поглядом, прихованим чорною вуаллю, вона роздивлялася все довкола, шукала якісь зачіпки та ретельно вивчала все, що траплялося на її шляху. Вона бачила розбите скло на потрісканій бруківці. Сахалася велетенських щурів, які нахабно дріботіли вулицею, тягнучи за собою огидні безшерсті хвости. Їй траплялися розхристані діти, що бігали босоніж поміж щурів і скляних дрізок. Зустрічалися й парочки — чоловіки в червоних фланелевих жакетах та жінки в дешевих солом’яних капелюшках, які спокійно прогулювалися, тримаючись за руки. Трохи поодаль, біля стіни, спав чи то просто відпочивав якийсь чоловік, а по ньому снували щури. Хтозна, може, його приспав не хміль, а сама смерть?

Втім, дівчина не лише уважно роззиралася навкруги, але й прислухалася до звуків вулиці. Тишу закіптюженого повітря раз по раз порушувала мелодія колісної ліри[1]. До незнайомки під чорною вуаллю долинули веселі, хмільні акорди. Вона помітила, як біля входу до пабу маленьке дівча розпачливо кликало:

— Татку! Тату?

Вона чула крики, сміх, хмільні суперечки та вигуки вуличних торговців:

— Устриці! Трохи оцту — й пальчики оближете! Смачнючі, соковиті устриці! Чотири штуки на пенні!

У ніс ударив пряний запах оцту. Незнайомка відчула й аромати джину, тушкованої капусти та гарячих ковбасок, солоної води з найближчої пристані, а ще затхлий запах Темзи. Смерділо гнилою рибою та каналізацією.

Дівчина пришвидшила ходу. Варто поквапитися, адже не лише вона вирушила на пошуки. Її так само зараз шукають. На мисливицю в чорній вуалі теж полюють. Вона має тікати якомога далі, аби чоловіки, що прагнуть її знайти, не змогли дістати свою жертву.

Поряд із наступним вуличним ліхтарем, у дверному отворі, незнайомка помітила повію з яскраво нафарбованими губами та розмазаними на очах тінями. Вочевидь, вона на когось чекала. Раптом до жінки під’їхав екіпаж і з нього вийшов чоловік у фраку з блискучим шовковим циліндром. Попри те що на жінці у дверях була ошатна вечірня сукня із глибоким декольте, яка колись могла належати панянці з оточення цього джентльмена, незнайомка в чорному сумнівалася, що чоловік приїхав сюди потанцювати. Вона звернула увагу на виснажені очі повії, сповнені неприхованого жаху, хоч її яскраво-червоні вуста досі силкувалися посміхатися. Нещодавно продажну жінку із понівеченим порізами тілом знайшли мертвою за кілька кварталів звідси. Відвівши погляд убік, незнайомка поквапилася далі.

Неголений чоловік, що притулився до стіни, весело підморгнув дівчині:

— Паняночко, що ви тут робите однісінька? Скласти вам компанію?

Якби він був справжнім джентльменом, то нізащо б не звернувся до неї, не відрекомендувавшись. Не звертаючи на нього уваги, незнайомка поспішила далі. їй не варто ні з ким розмовляти, їй тут не місце. І цей факт анітрохи її не засмучував: здавалося, що місця їй немає ніде, і дівчина чудово це розуміла. Вона завжди почувалася самотньою. Втім, її серце тривожно щеміло, коли вона напружено вдивлялась у темряву. У неї більше немає дому, вона чужинка в найбільшому місті у світі, а ще вона й гадки не має, де їй сьогодні доведеться заночувати.

І навіть якщо, з волі Господа, їй вдасться дожити до ранку, з нею залишиться тільки примарна надія знайти ту, кого вона так любить.

Дедалі глибше й глибше незнайомка занурювалася у похмурі нетрі лондонського Іст-Енду. Вона впевнено крокувала далі. Сама.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Як би мені хотілося дізнатися, чому матінці спало на думку назвати мене саме Енолою[2], тобто від народження приректи на самотність! Матуся завжди цікавилася (а можливо, й досі захоплюється) різними шифрами, тож, мабуть, мала щось на меті, даючи мені таке ім’я. Може, хотіла щось передбачити або ж якимось загадковим чином благословити мене, чи то намагалася підготувати мене до майбутнього, хоча татусь тоді ще був живий.

За будь-яких обставин мало не щодня вона обов’язково повторювала:

— Еноло, ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами.

Таким було її звичне прощання, перш ніж піти блукати полем, прихопивши із собою альбом, пензлі й акварельні фарби. Та якось вона й справді залишила мене саму, коли одного липневого вечора, у день мого чотирнадцятиліття, не повернулася додому в наш Ферндел-Хол.

Спочатку материної відсутності ми й не зауважили, адже в мене було чудове святкове застілля з дворецьким Лейном та його дружиною, нашою кухаркою. Попри те що ми з мамою завжди були привітними при зустрічі, насправді ж мало цікавилися життям одна одної. Я подумала, що в неї нагодилися термінові справи, тож вона дала місіс Лейн розпорядження передати мені кілька пакунків за чаєм.

Серед маминих подарунків я знайшла:

* набір для малювання: папір, олівці, канцелярський ніж для їх заточування, а ще кілька гумок із індійського каучуку. І все це було охайно вкладене в дерев’яний ящичок, який виявився складаним мольбертом;

* важкенький том під назвою «Таємні значення квітів, включно з нотатками про віяла, носові хустинки, сургучеві печатки та поштові марки»;

* тоненький буклет із шифрами.

Хоч я й не мала особливого хисту до малювання, матінка завжди підтримувала мою цікавість до цієї справи. Вона знала, що мені до вподоби робити нариси та майже ковтати книги одна за одною, проте до шифрів я інтересу не виявляла. попри це, мама власноруч виготовила для мене ось цей маленький буклет, зігнувши та зшивши разом кілька сторінок, які вона прикрасила витонченими акварельними квітами.

Вочевидь, матусі довелося витратити чимало часу на цей подарунок. Отже, вона й справді про мене турбується, подумки твердила я. Переконувала себе. Кілька разів за вечір.

Хоч я й гадки не мала, куди могла подітися мама, я все одно сподівалася, що вона повернеться додому або хоча б надішле звісточку ввечері, тож я зі спокійною душею вляглася спати.

Однак наступного ранку Лейн заперечливо похитав головою у відповідь на моє німе запитання. Ні, господиня й досі не повернулася. Ні, жодних звісток від неї не було.

Небо надворі запнули сірі хмари, періщив дощ — навіть погода сумувала разом зі мною.

Після сніданку я пішла нагору до своєї спальні — мого затишного прихистку, де шафа для одягу, умивальник, комод та інші меблі, пофарбовані в білий колір, були прикрашені блакитно-рожевими букетиками по кутках. У народі такі меблі називали сільськими. Їх вважали дешевими та ставили лише в дитячих кімнатах, проте мені ці меблі неймовірно подобалися. Зазвичай.

Однак не сьогодні.

Я просто не могла більше терпіти ані хвилини вдома. Не мала сил навіть всидіти на одному місці. Присіла лише для того, аби похапцем взути калоші поверх черевиків. Я вбралася в сорочку та бриджі — зручний одяг, який дістався мені від старших братів, — а зверху накинула дощовик. Зодягнута від маківки до п’ят у все гумове, я потупотіла на перший поверх і прихопила парасольку зі спеціальної підставки в передпокої. Опісля зайшла на кухню та повідомила місіс Лейн:

— Я піду на прогулянку.

Справді дивно. Чи не щодня я казала ці самі слова, не знаючи напевне, куди йду та що хочу відшукати. У мене й не було конкретної мети. Я видиралася на дерева, аби хоча б одним оком поглянути, що ховається нагорі, й зазвичай знаходила брунатно-жовтих равликів, жмені горіхів і пташині гнізда. А якщо доводилося натрапити па гніздо сороки, на мене чекала безліч скарбів: застібки від черевиків, відрізи яскравих стрічок, загублені сережки… Я повсякчас удавала, наче хтось загубив якусь коштовну річ, а мені дали завдання її відшукати.

Однак цього разу щось вдавати мені не довелося.

Здається, місіс Лейн теж зрозуміла, що сьогодні все інакше. Вона мала б гукнути:

— Де ваш капелюшок, міс Еноло?

Я завжди забувала його надягнути. Втім, цього разу вона лише мовчки провела мене поглядом.

Зараз я йшла не просто роздивлятися околиці — я намірилася знайти матінку.

Дивно, та мені справді здавалося, що я зможу відшукати її самостійно.

Щойно я вибігла з кухні, то кинулася нишпорити двором, наче бігль на полюванні. Я намагалася знайти бодай мізерний натяк на те, куди могла запропасти мама. З нагоди мого дня народження вчора зранку мені дозволили трохи довше поніжитись у ліжку, тож я не помітила, як матуся вийшла з дому. Я подумала, що вона знову малює рослини та квіти, як і завжди, тому й вирішила спочатку ретельно перевірити територію Фернделу.

Зазвичай мама не втручалася у догляд за маєтком, і рослинність буяла, як їй заманеться. Отже, мене оточували густі сади, порослі дроком[3] та ожиною галявини, а ще дикі чагарники, оповиті плющем і виноградними лозами. Й увесь цей час сірі небеса безупинно поливали мене дощем.

Наш старенький колі Реджинальд біг поруч зі мною, аж доки не втомився від холоду й зливи, а відтак вирушив на пошуки сховку. Напрочуд розумне створіння. Мені, промоклій до рубчика, варто було взяти з нього приклад, та я не могла. З кожним кроком моє хвилювання невпинно зростало, а жахливі передчуття підганяли мене, неначе удари батога. Я боялася, що цієї миті моя матуся десь лежить — поранена чи хвора, — і цей страх я не могла вгамувати. Мама була в літах, тож її серце могло відмовити будь-якої миті. А що як вона вже… Ні, навіть уголос таке сказати несила. Є ж інші слова. Відійшла. Догоріла. Відлетіла до раю. Возз’єдналася з моїм батьком.

Ні. Благаю, тільки не це.

Комусь може здатися, що ми з матір’ю були не надто близькими, то чому б мені так побиватися за нею? Однак усе було інакше: мене охопив неймовірний жах. Якщо з нею щось трапиться, це буде цілком моя провина. Я завжди почувалася винною, бо мама народила мене в непристойно пізньому віці, й відтоді я назавжди стала тягарем для родини й приводом для суперечок. Я щиро сподівалася все виправити, коли виросту. Мені здавалося, що одного дня я проллю на своє життя яскраве світло та навіки змию цю тінь ганьби.

І тоді матуся нарешті мене полюбить.

Тож вона просто мусила жити далі.

А я мушу її знайти.

У пошуках я кілька разів перетнула ліс, де сквайри споконвіку полювали на зайців і куріпок. Я залізла мало не на кожну скелю, порослу папороттю, яка й дала назву нашому маєтку[4], побувала в кожному гроті, де зазвичай полюбляла ховатися від усіх, проте цього разу вирішила не затримуватися. Я попрямувала до виходу з парку, де закінчувалися дерева та простягнулися фермерські угіддя.

Я продовжила свої пошуки у полях, адже матінка часто ходила сюди, щоб малювати квіти. Оскільки Ферндел розташовувався неподалік від міста, місцеві фермери вирощували не овочі, а дзвіночки, братки та лілії, аби потім доправляти свіжі букети до Ковент-Гарден. Тут рядочками вишикувалися витончені троянди, барвисті дівочі очка, полум’яні цинії та маки. І все це призначалося для Лондону. Споглядаючи оте квіткове море, я щоразу уявляла велике місто, де в розкішних маєтках усміхнені служниці неквапно розкладають свіжі букети в кожній кімнаті, де щовечора збираються шляхетні багаті панянки зі святковими зачісками та в розкішних сукнях, від голови до п’ят просочені ароматами анемон і фіалок. Лондон, де…

Втім, зараз велетенське квіткове поле похнюпилося від дощу, і всі мої мрії про Лондон миттю розтанули, наче туман над полями. Безкрайніми полями, які простягнулися на багато кілометрів звідси.

Як же мені знайти матусю?

У моїх мріях (зауважте, мріях про маму, а не про Лондон!) я знаходжу її сама. Я стану для неї героїнею, і вона не зводитиме з мене захопленого та вдячного за її порятунок погляду.

Та це лише марні мрії.

Дотепер мені вдалося оглянути тільки чверть маєтку, що там уже казати про поля? Якщо мама й справді хвора, вона відійде на той світ задовго до того, як мені вдасться її відшукати.

Я розвернулася та побігла назад до будинку.

Містер і місіс Лейн одразу кинулися до мене. Вони кружляли наді мною, наче горлиці над гніздом. Щойно дворецький стягнув із мене мокрий дощовик і черевики, його дружина поквапила мене до кухні, аби я хоч трохи зігрілася. Попри те що вона не мала права робити мені зауваження, місіс Лейн не змовчала:

— Хіба ж можна отак нерозважливо годинами блукати під дощем?! — сварливо запитала вона у великої вугільної печі, знімаючи з неї заслінку. — Байдуже, аристократ ти чи простого роду, недуга не пошкодує нікого, — пояснила вона чайнику, ставлячи його на піч. — Смерть не зглянеться ні на становище, ні на обставини, — доводила кухарка коробці з чаєм.

Я навіть не намагалася втручатися в розмову, адже вона зверталася не до мене. їй не можна було звертатися до мене з такими докорами.

— Бути самостійною — це чудово, однак не варто шукати на свою голову ангіну, плеврит, пневмонію чи ще гірші лиха. — Цього разу місіс Лейн скаржилася на мене чашкам. Відтак вона обернулася до мене й запитала вже зовсім іншим, миролюбним тоном: — Чи не бажаєте підкріпитися, міс Еноло? Чого б вам не підсунутися ближче до печі?

— Я ж там підсмажуся, як скибка хліба. І я ще не зголодніла. Скажіть краще, чи не було звістки від мами?

Однак я знала відповідь на своє запитання ще до того, як кухарка розтулила рота. Звісно, що містер Лейн або його дружина повідомили б мені, якби дізналися щось про матір, проте я не могла не запитати.

— Жодної, міс, — відказала місіс Лейн, загортаючи руки у фартух, наче немовля.

Я одразу підвелася зі стільця.

— Мені потрібно написати кілька листів.

— Міс Еноло, камін у бібліотеці не горить. Дозвольте мені принести все необхідне сюди.

Я невимовно зраділа, що не доведеться сидіти в холодному шкіряному кріслі в похмурій кімнаті. Місіс Лейн принесла до теплої кухні папір із нашим родинним гербом, каламар із чорнильною ручкою та декілька промокальниць.

Умочивши ручку в каламар, я написала кілька слів на кремовому аркуші. Мій лист був адресований місцевому констеблю. Я повідомила про зникнення матері та попросила його допомогти з організацією її пошуків.

Потім я замислилася: а чи справді потрібно це робити?

На жаль, так. Далі зволікати не можна.

Уже розважливіше я написала ще одного листа. Повідомлення, яке зовсім скоро надішлють телеграфом за десятки кілометрів:

ЛЕДІ ЮДОРІЯ ВЕРНЕТ ГОЛМС УЧОРА ЗНИКЛА КРАПКА ПОТРІБНА ДОПОМОГА КРАПКА ЕНОЛА ГОЛМС

Цей лист призначався Майкрофту Голмсу, який мешкав на вулиці Пел-Мел у Лондоні.

Таке саме повідомлення мав отримати й Шерлок Голмс із Бейкер-стріт, що теж у Лондоні.

Мої старші брати.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Допивши чай під прискіпливим по глядом місіс Лейн, я переодягнулася в сухі бриджі та заходилася збиратися в село, аби доправити свої листи до адресатів.

— Але ж надворі досі ллє як із відра… Ви знову промокнете до рубчика. Я скажу Дікові, аби він відвіз листи, куди скажете, — запропонувала місіс Лейн, знову сповиваючи руки у фартух.

Вона мала на увазі свого сина, який часто виконував у маєтку дрібні доручення під наглядом значно розумнішого за нього пса Реджинальда. Я не наважилася зізнатися місіс Лейн, що не довіряю Дікові цю важливу справу, тож просто відповіла:

— Я розпитаю людей про матусю, доки буду там. Поїду на велосипеді.

Варто зауважити, що це була не стара розвалюха із величезними колесами, а сучасний «карликовий» велосипед із пневматичними шинами, цілковито безпечний.

Невпинно крутячи педалі під мжичкою, я таки вирішила на мить зупинитися біля маленької сторожки. Насправді Ферндел навряд чи був гідний називатися маєтком, адже ми мешкали в невеличкому кам’яному будиночку (хоч і з випнутим фасадом), однак коло нього, як і належить, була гарна під’їзна алея, ворота та, звісно, сторожка.

— Купере, — звернулася я до сторожа, — чи не відкриєте мені ворота? О, до речі, ви, бува, не пригадуєте, чи відчиняли їх учора для моєї матінки?

Сторожа моє запитання неабияк здивувало, проте він на знак заперечення лише похитав головою. Воно й не дивно — леді Юдорія Голмс ніколи не виходила за межі маєтку.

Виїхавши за ворота, я одразу повернула в напрямку селища Кайнфорд.

Доїхавши до пошти, я надіслала свої телеграми, опісля залишила повідомлення для констебля та поговорила з офіцером. А відтак почалася вервечка різних відвідин: я побувала у священника, продавця зелені, пекаря, кондитера, різника, торговця рибою та ще багатьох мешканців нашого містечка, мимохідь розпитуючи кожного зустрічного про свою матінку. На жаль, ніхто її не бачив. Дружина вікарія здивовано звела брови, побачивши мене, — мабуть, через мої бриджі. Бачте, для катання на велосипеді пристойні дівчата мають відповідно вдягатися — у панталони, прикриті водонепроникною спідницею або ж будь-якою іншою спідницею, що приховує щиколотки. Я знала, що матусі часто докоряли за невміння приховувати вульгарні місця — на кшталт відерця з вугіллям, задньої стінки фортепіано та мене.

Я зажила слави проблемної дитини.

Насправді я навіть не сумнівалася у своїй ганебній репутації, хоча «пристойна» дівчина не повинна цікавитися такими речами. Втім, від моєї уваги не вислизнув той факт, що більшість заміжніх жінок чи не щороку зачинялася у своїх оселях, а за кілька місяців у них з’являлося нове немовля (аж до десятка!). І так тривало, допоки жінки не ставали старими чи не відходили на той світ. А моя матінка народила тільки двох моїх братів, значно старших за мене. Можливо, саме тому мою пізню появу раціоналіст-логік і його витончена творча дружина вважали своїм найбільшим соромом.

Я намотувала кола круг Кайнфорду, розпитуючи відвідувачів таверни, коваля, торговця тютюном і гостей будинку розпусти — місця, куди ніколи не ступала нога жодної «пристойної» дівчини. За моєю спиною люди здивовано перешіптувалися, хитали головами та кидали на мене обурливі погляди.

Так нічого дізнатися й не вдалося.

І хоч я усміхалася якомога привітніше та чемно до всіх зверталася, мене всюди переслідували гучне шепотіння, здогадки та плітки, аж доки я не повернулася до Ферндел-Холу в геть пригніченому настрої.

— Ніхто її не бачив, — відповіла я на німе запитання місіс Лейн, — і не знає, куди вона могла подітися.

Я вкотре відмахнулася від пропозиції кухарки перекусити, хоч уже й наближався час обіду, натомість втомлено попленталася нагору до маминих покоїв. На якусь мить я застигла в коридорі, не знаючи, що робити далі. Матусині двері завжди були замкнені. Мабуть, аби позбавити місіс Лейн зайвих клопотів (бо окрім подружжя Лейнів у нашому маєтку більше не було прислуги), матуся завжди сама прибирала у своїх кімнатах. Та й узагалі вона рідко дозволяла комусь заходити до її спальні, проте за нинішніх обставин…

У мене не було іншого вибору.

Чомусь мені здавалося, що двері будуть замкненими і зараз доведеться обійти весь будинок у пошуках Лейна, аби взяти в нього ключ.

Проте клямка несподівано піддалася й двері відчинилися.

За мить я остаточно збагнула, що моє життя змінилося.

Сторожко роззираючись довкола у маминій ві тальні, я почувалася значно трепетніше, аніж на церковному богослужінні. Звісно, я читала татові книги про логіку, а ще Мальтуса[5] й Дарвіна, тож цілковито розділяла раціональні та наукові погляди своїх батьків. Однак тут, у матусиній кімнаті, в мені раптом прокинулося шалене бажання повірити у щось надприродне. Можливо, в існування душі чи духа.

Матінка перетворила цю кімнату на святилище творчості. Вікна прикрашали вишукані японські гардини з лотосами, крізь які до вітальні лилося яскраве світло, що вихоплювало із сутіні витончені кленові меблі. їхні ніжки були вирізьблені у вигляді стебел бамбука. Вони були геть не схожими на незграбні лаковані меблі з червоного дерева, які стояли у спільній вітальні. Там вікна запинали важкі портьєри із саржі[6], а зі стін похмуро глипали олійні портрети наших пращурів. Натомість у маминих кімнатах меблі були пофарбовані у білий колір, а на стінах пастельних тонів висіли сотні вишуканих картин. Це були її акварелі: невагомі, із тендітними букетами, кожна завбільшки з аркуш для письма та в тонкій рамці.

На якусь коротку мить мені здалося, що матуся стоїть поруч і нікуди звідси не виходила.

Якби ж то це було правдою!

Обережно, наче боячись її потурбувати, я навшпиньках пройшла до іншої кімнати, маминої майстерні. Це була нічим не примітна кімната без фіранок на вікнах — аби впускати всередину якнайбільше світла, з простим дубовим паркетом — щоб легше прибирати підлогу. Окинувши поглядом мольберт, нахилений стіл для малювання, численні полиці з папером та іншим приладдям, я натрапила на дерев’яну скриньку та вмить заціпеніла.

Куди б не пішла мама, вона не взяла із собою фарби.

А я ж було подумала...

Якою ж я була нетямкою! Треба ж було передусім зазирнути сюди! Матуся не пішла в поле, аби знову малювати квіти. Вона зникла. Подалася кудись і чомусь, і тепер я навіть гадки не маю, куди й навіщо. І як же я сподівалася знайти її самостійно? Дурепа я, несусвітня дурепа!

Я засмучено пошкандибала до наступної кімнати, маминої спальні.

І вражено заціпеніла — з кількох причин. Найбільше мене здивувало мамине гарне сучасне ліжко з латунними ніжками — постіль на ньому була незастеленою. За все моє коротке життя не можу пригадати жодного випадку, аби мама вранці не перевірила, чи застелила я ліжко та чи прибрала в кімнаті одразу після сніданку. Вона нізащо не залишила б своє ліжко незастеленим, із розкиданими подушками та пуховою ковдрою, що майже сповзла на персидський килим.

Ба більше, вона не заховала свій одяг до шафи. Мамин коричневий костюм для прогулянок зараз неохайно висів на дзеркалі, що стояло на підлозі.

У чому ж тоді вона пішла, якщо її улюблений костюм, де спідницю можна підтягнути за мотузки в разі негоди, аби не промочити чи не забруднити поділ, а потім миттєво опустити, щойно на обрії з’явиться чоловік; костюм, який був практичним, сучасним і напрочуд зручним для прогулянок за містом, висів отут?

Я відкинула оксамитові портьєри, аби впустити до кімнати трохи світла, і відчинила навстіж двері маминої шафи для одягу. В очах аж зарябіло від неймовірного розмаїття нарядів із усіх можливих тканин: шерсті, гарусу[7], мусліну[8], бавовни, дамасту[9], шовку, шифону й оксамиту. Бачте, моя матуся має незалежні погляди та вольову вдачу. Вона є прихильницею суфражисток[10] та обожнює зручне вбрання, зокрема витончєні вільні та легкі сукні, оспівані Рескіном[11]. Утім, попа мусила завше пам’ятати про свій статус удови сквайра та певні зобов’язання. Саме тому, окрім костюмів для прогулянок і зручного одягу на щодень, у маминій шафі також накопичилося чимало строгих суконь для офіційних візитів, вечірнє вбрання з глибоким вирізом, манто для відвідин опери та пишна святкова сукня — та сама темно-фіолетова, яку матуся носила вже багато років, бо їй було байдуже до моди. До того ж вона ніколи нічого не викидала. Залишилося навіть траурне вдовине вбрання, яке мама носила впродовж року після татової смерті. Поруч висів бронзово-зелений костюм, який став єдиним спогадом про її захоплення — полювати на лисиць. В очі мені впав і її сірий костюм для міських прогулянок із пелериною й таким довгим подолом, що він замітав увесь порох на вулиці. Хутряні мантії, картаті сатинові жакети, спідниці з візерунком «пейслі», незліченна кількість блузок… Мені було складно навіть второпати, якого саме вбрання бракувало серед цього розмаїття бузкового, бордового, сіро-блакитного, лавандового, оливкового, чорного, бурштинового та коричневого.

Зачинивши дверцята шафи, я ще якусь мить розгублено роззиралася довкола.

У кімнаті панував безлад. Дві половинки маминого корсета й інша спідня білизна лежали на видноті просто на мармуровому умивальнику. Зверху на комоді я помітила дивний предмет, схожий на пухкеньку подушечку. Він був набитий різними завитками та кульками з білого кінського волосу. Я взяла цю незвичайну річ до рук — на диво, вона була дуже пружною на дотик. Мабуть, варто розпитати когось, що це за предмет, тож я вийшла з маминої кімнати у пошуках пояснень.

Унизу в коридорі я натрапила на Лейна, який саме полірував дерев’яні меблі. Показавши йому свою знахідку, я поцікавилася:

— Лейне, що це?

Оскільки дворецькі ніколи не повинні виказувати щирих емоцій, Лейн намагався відповідати спокійно та переконливо. Втім, його голос зрадливо затремтів:

— Це, гм… Як би це краще пояснити… Підкладка під сукню, міс Еноло.

Підкладка під сукню?

Але ж таке навряд чи підкладали б спереду. Отже, ззаду…

Ой!

Тобто зараз я стояла посеред коридору в присутності чоловіка й тримала в руках те, про що жодна жінка ніколи не наважиться сказати вголос, а ховатиме в численних зборках свого вбрання.

— Перепрошую! — вигукнула я, відчуваючи, як моє обличчя заливається рум’янцем. — Я й гадки не мала, що це таке.

І справді, я ніколи не одягала суконь із турнюром[12], тому й не бачила, який вигляд мають такі підкладки.

— Ще раз уклінно прошу мене вибачити. — Досі мені не доводилося почуватися так ніяково, як цієї миті, проте цікавість таки переборола мою сором’язливість. — Лейне, у що була одягнена моя мати, коли вчора зранку вийшла з будинку? — запитала я.

— Міс, мені складно пригадати.

— У неї була при собі якась валіза чи пакунок?

— Точно ні, міс.

— Можливо, вона тримала ридикюль чи сумочку?

— Ні, міс.

Проте його відповідь мене не здивувала, адже матуся рідко носила сумочки.

— Гадаю, я помітив би, якби вона щось несла, — додав Лейн.

— Можливо, на ній був костюм із… — Я не могла промовити слово турнюр у присутності чоловіка. — Зі шлейфом? Чи підкладкою?

Насправді це було геть на неї не схоже.

Однак Лейна раптом осяяв тьмяний спогад,

і він нарешті відповів:

— Не можу точно пригадати, у що господиня була одягнена, міс Еноло, проте на ній точно був короткий жакет.

Такі жакети зазвичай носили з турнюром.

— А ще на господині був сірий високий капелюшок.

О, той капелюшок я чудово пам’ятала: по-військовому лаконічний, а формою скидається на перекинутий догори дриґом квітковий горщик. Чомусь у народі такі капелюхи прозвали «триповерховими будинками з підвалом».

— А ще у вашої матінки була парасоля для прогулянок.

Довга чорна парасоля, міцна, наче тростина.

Хіба не дивина? Моя матінка вийшла з дому в чоловічому капелюсі та з тростиною, проте у найбільш жіночному й кокетливому одязі — у жакеті з турнюром.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Перед вечерею я отримала відповідь на свої телеграми до братів:

ПРИБУВАЄМО ПЕРШИМ ПОЇЗДОМ УРАНЦІ КРАПКА ЧОСЕРЛІ КРАПКА ЗУСТРІНЬ НАС НА СТАНЦІЇ КРАПКА М ТА Ш ГОЛМС

Чосерлі, найближче містечко із залізничною станцією, розташовувалося за шістнадцять кілометрів від Кайнфорду.

Аби встигнути до ранкового поїзду, я мушу вийти з дому на світанку.

Того вечора я старанно готувалася до зустрічі. Спочатку прийняла ванну — доволі марудна справа, адже треба витягнути з-під ліжка величезний металевий таз і поставити його перед каміном, натягати на другий поверх достобіса відер води, а потім принести ще й чайники з окропом. Місіс Лейн відмовилася мені допомагати. Вона саме розпалювала камін у моїй спальні (попри те що надворі було літо) та скаржилася тріскам, вуглинкам і вогникам, що жодна людина при здоровому глузді нізащо не купатиметься такого дощового дня. Я хотіла було помити голову, проте не змогла з цим впоратися без допомоги місіс Лейн. Але в неї несподівано виявився ревматизм рук, і тепер вона довірливо промовляла до рушників, які саме підігрівала для мене:

— Ще й трьох тижнів не минуло від останнього купання, та й погода геть холодна.

Після купання я зручно вмостилася в ліжку, а місіс Лейн, досі щось невдоволено бурмочучи собі під ніс, поклала мені в ноги пляшки з гарячою водою.

Вранці я зо сто разів розчесала волосся, аби воно якнайдужче блищало, і зав’язала його білою стрічкою, яка пасувала до моєї сукні. Бачте, дівчата з вищого світу мусили завше носити біле вбрання, мабуть, щоб на ньому виднілася кожнісінька брудна плямка. Я одягнула свою найновішу та найчистішу сукню, гарненькі панталони з білого мережива й традиційні чорні панчохи з такими ж чорними чобітками, ретельно начищеними до блиску Лейном.

Після цих довгих вранішніх приготувань у мене геть не лишилося часу на снідання. Я схопила з вішака в коридорі теплу шаль (адже ранки були ще доволі холодними) та вивела надвір велосипеда. Слід поквапитися, аби встигнути на станцію вчасно. Дорогою я обмірковувала своє дивне спостереження: коли їдеш на велосипеді, можна думати про все на світі, не переймаючись, що перехожі встигнуть помітити твій вираз обличчя.

Утім, думки про нещодавні події навряд чи можна назвати приємними. Сповнена сумних роздумів, я промчала Кайнфорд і повернула на дорогу до Чосерлі.

Цікаво, що ж усе-таки трапилося з моєю матінкою?

Однак потрібно відкинути неприємні думки, адже зараз переді мною стояло завдання відшукати залізничну станцію і моїх братів.

Я ніяк не могла збагнути, звідки в мами взялася шалена ідея дати моїм братам імена Майкрофт і Шерлок, адже у зворотному порядку вони звучать як Тфоркйам і Колреш.

Цікаво, з матусею точно було все гаразд, коли вона обирала ці імена?

І як їй зараз ведеться? Сподіваюся, з нею все гаразд.

Стоп. Краще думати про Майкрофта й Шерлока.

Цікаво, чи впізнаю я їх, коли вони зійдуть із потяга? Востаннє я бачила братів ще в чотирирічному віці, на татовому похороні. Я запам’ятала їх як двох високих чоловіків у циліндрах із чорними стрічками. Вони здавалися напрочуд суворими у своїх чорних пальтах, чорних рукавичках, чорних нарукавних пов’язках і блискучих чорних шкіряних черевиках.

Мене завжди мучила думка: а що як батько відійшов на той світ через мою появу, як мені повсякчас казали сільські дітлахи? Чи його таки підкосили гарячка та плеврит, як пояснювала мама?

Не знаю, чи впізнають мене брати після десятирічної розлуки.

Звісно, я розуміла, чому вони не навідували мене з матінкою, — через приниження, яке наклало на нашу сім’ю моє народження. Мої брати не могли собі дозволити розкоші мати справу з нами. Майкрофт був упливовим та зайнятим посадовцем і будував успішну кар’єру в уряді Лондону, а мій брат Шерлок став відомим детективом. Про нього навіть написано книгу «Етюд у багряних тонах», а зробив це його товариш і колега, доктор Джон Ватсон. Мама придбала один примірник…

Не смій думати про маму.

…і ми разом прочитали книжку. Відтоді я просто марила Лондоном — чудовим морським портом, серцем монархії, осередком вищого товариства, хоча доктор Ватсон описував це місто як велику вигрібну яму, в яку постійно засмоктує всіх дармоїдів і нероб імперії. Лондоном, де чоловіки у білих краватках та жінки з діамантовими коштовностями прогулюються до опери, а вулицями їздять екіпажі з безсердечними візниками та загнаними до напівсмерті кіньми.

Принаймні саме так описане це місто в одній із моїх улюблених книг — «Чорний красень»[13]. Лондоном, де вчені читають лекції у Британському музеї, а юрмиська людей штурмують театри, аби вкотре зачаровано споглядати сценічні дійства. Лондоном, де знаменитості проводять спіритичні сеанси, щоб поспілкуватися з духами померлих, а інші відомі люди намагаються відшукати наукове пояснення, як спіритуалісту вдалося відірватися від підлоги та вилетіти крізь вікно прямісінько до екіпажу, що стоїть поблизу.

У Лондоні вуличні хлопчиська в лахміттях шастають вулицями замість того, щоб відвідувати школу. У Лондоні жінок легких звичаїв (що б це не означало) можуть завиграшки вколошкати на вулиці, а їхніх дітей викрасти, аби потім продати в рабство. У Лондоні дивним чином уживаються особи королівської крові та безжальні різники. У Лондоні співіснують віртуозні музиканти та художники разом із не менш віртуозними злочинцями, які викрадають дітей та змушують їх гарувати у притонах (звісно, я не мала гадки, що то таке). Однак мені було достеменно відомо, що мій брат Шерлок, якого іноді наймали для розслідування справ самі представники монархії, неодноразово відвідував ті самі пригони, аби кинути виклик розбійникам, злодіям і королям злочинного світу. Безумовно, мій брат Шерлок — справжній герой.

Пригадую, як доктор Ватсон захоплено перелічував усі досягнення Шерлока: вчений, хімік, неперевершений скрипаль, влучний стрілець, фехтувальник на шпагах і дерев’яних рапірах, боксер, а до всього ще й майстер дедуктивного методу.

Це спонукало мене скласти власний перелік успіхів: умію читати, писати та рахувати; швидко знаходжу пташині гнізда; легко викопую черв’яків і рибалю; а ще (і як я могла про це забути?!) нещодавно навчилася їздити на велосипеді.

Це порівняння виявилося таким недолугим, що я вирішила облишити невтішні думки та зосередитися виключно на дорозі, доки не дістануся Чосерлі.

Мушу визнати, мене страшенно збентежив натовп на вимощених бруківкою вулицях. На земляних доріжках Кайнфорду ніколи не доводилося петляти поміж людей та екіпажів, торговців фруктами з тачками, жінок із кошиками, повними смаколиків, няньок із дитячими візками, численних пішоходів, які намагалися не потрапити під колеса фургонів, фаетонів і двоколісних екіпажів, возів, навантажених пивом, вугіллям та дровами, карет і навіть омнібуса[14], запряженого аж четвіркою коней. І як відшукати залізничну станцію у цьому цілковитому хаосі?

Стривайте, здається, я щось помітила. У сірому небі понад дахами будинків, неначе страусове пір’я над жіночим капелюшком, височів стовп білого диму — до станції наближався локомотив.

Поки я щосили крутила педалі, до мене долинув оглушливий гуркіт двигунів. Як виявилося, ми з потягом прибули до станції одночасно.

З потяга зійшли лишень декілька пасажирів, серед яких я одразу впізнала двох високих лондонців — моїх братів. Вони були одягнені у просте дорожнє вбрання: темні твідові костюми із плетеною облямівкою, легкі нашийні хустинки та капелюхи-казанки і сап’янові рукавички. Лише шляхетне панство надягає рукавички у розпал літа. Один із моїх братів помітно погладшав, і навіть здалеку можна було помітити випнутий живіт у шовковому жилеті. Я припустила, що це Майкрофт — старший за свого брата на сім років. Інший — Шерлок — у вугільно-чорному костюмі й темних черевиках був цілковитою протилежністю братові: виструнчений, наче жердина, і худий, як гончий пес.

Розмахуючи тростинами, вони раз по раз роззиралися довкола, щось шукаючи. Втім, їхні прискіпливі погляди ковзнули повз мене.

Тим часом на пероні всі здивовано роздивлялися приїжджих джентльменів.

Я зістрибнула з велосипеда та ледь не спаленіла від сорому, мене аж у жар кинуло. Тонка мереживна торочка на моїх панталонах (дідько забрав би ці делікатні речі!) зачепилася за велосипедний ланцюг, розірвалася й тепер неохайно метлялася над моїм лівим чобітком.

Намагаючись приховати цю оказію, я впустила шаль.

Ні, так діло не піде. Я глибоко вдихнула, кинула шаль на велосипед, який притулила до стіни. Відтак я випросталася й підійшла до джентльменів із Лондону, щосили намагаючись приховати своє хвилювання.

— Містере Голмс? — запитала я. — І… гм… ще один містер Голмс?

Мене одразу просвердлили прискіпливі погляди двох пар сірих очей. Аристократичні брови обох джентльменів здивовано поповзли вгору.

Я невпевнено промовила:

— Ви… гм… попросили зустріти вас.

— Еноло? — в унісон вигукнули вони й навперебій засипали мене запитаннями: — Що ти тут робиш? Чому не відправила за нами екіпаж?

— І як це ми її не впізнали — вона ж неймовірно схожа на тебе, Шерлоку.

Отже, високий і худий чоловік справді Шерлок. Мені чомусь одразу сподобалося його худе обличчя, гострий яструбиний погляд та вигнутий, як пташиний дзьоб, ніс. Утім, я одразу відчула, що порівняння зі мною йому геть не припало до душі.

— Я гадав, що це вулична голодранка.

— На велосипеді?

— Ай справді, чому в неї велосипед? Де екіпаж, Еноло?

Я розгублено кліпнула. Екіпаж? Звісно, в нашому приміщенні для карет припадали пилом ландо[15] та фаетон, проте коней ми не тримали вже багато років — відтоді, як мамин старий лісничий відійшов у кращий світ.

— Мабуть, мені варто було орендувати коней, — повільно почала я, — проте я не вмію їх запрягати та керувати екіпажем.

Огрядний чоловік, Майкрофт, сердито вигукнув:

— Навіщо ж ми тоді платимо конюхам?

— Перепрошую?

— Ти хочеш сказати, що вдома немає коней?

— Годі, Майкрофте, потім це з’ясуємо. Ти! — Шерлок покликав хлопчиська, що тинявся неподалік. — Винайми нам карету.

Він кинув йому монету, хлопчина запопадливо торкнувся картуза й кинувся виконувати завдання мого брата.

— Нам краще зачекати в будівлі, — озвався Майкрофт. — Тут надто вітряно, й Енолина зачіска дедалі більше нагадує галчине гніздо. Де твій капелюшок, Еноло?

Я зрозуміла, що наша розмова розпочалася не так, як гадалося. Я не встигла запитати: «Як ваші справи?», а брати не сказали: «Як приємно знову з тобою побачитися, люба». Ми не потиснули одне одному руки, хай навіть я й була ганьбою сім’ї. Нарешті я второпала, що слова «Зустрінь нас на станції» були проханням відправити за ними екіпаж, а не приїхати особисто.

Ну й нехай — навіть краще, що їм не цікава моя компанія, бо я однаково не могла зібрати думки докупи й стояла мовчки, наче стовп.

— Де твої рукавички, — докірливо кинув Шерлок, беручи мене за руку й проводжаючи до виходу зі станції, — та хоча б якесь пристойне охайне вбрання? Ти ж юна леді, Еноло!

Його слова страшенно мене обурили.

— Але ж мені щойно виповнилося чотирнадцять.

Цієї миті озвався Майкрофт. Його голос звучав надто сумно й жалісно:

— А я ж регулярно оплачував послуги швачки…

Шерлок обернувся до мене та завів своє у звичній безцеремонній і зверхній манері:

— Ти маєш носити довгі спідниці, відколи тобі виповнилося дванадцять. І про що тільки думала твоя матір? Гадаю, тепер вона остаточно пішла до суфражисток?

— Я не знаю, куди вона пішла, — відповіла я і, на власний подив (бо відколи зникла мама не зронила ані сльозинки), розревілася.

Тож усі розмови про матінку відклали до прибуття екіпажу. Мій велосипед прив’язали до його задньої стінки, і ми повільно рушили до Кайнфорду.

— Які ж ми все-таки неотесані грубіяни, — несподівано озвався Шерлок до Майкрофта, простягаючи мені величезну накрохмалену носову хустку, якою було вкрай незручно витирати носа. Звісно, брати вважали, що я сумую за мамою (а так воно й було), хоча насправді я дуже жаліла себе.

Енола.

Приречена на самотність.

Мої брати сиділи пліч-о-пліч навпроти, обличчями до мене, однак роздивлялися все що завгодно, окрім своєї сестри. Вочевидь, вони так само вважали мене ганьбою всієї родини.

Щойно ми від’їхали від станції, я припинила схлипувати, проте так і не змогла знайти потрібних слів, аби розпочати розмову. Екіпаж, який більше нагадував невеличкий дерев’яний ящик на колесах із маленькими віконцями, не надто сприяв приємній розмові, навіть якби я щиро хотіла привернути увагу братів до тутешніх краєвидів (а я точно не збиралася цього робити).

— Отже, Еноло, — похмуро почав Майкрофт, — ти вже готова розповісти нам, що сталося?

Я переповіла їм усі події останніх днів, проте не сказала майже нічого нового. Матуся вийшла з дому вранці у четвер і досі не повернулася. Ні, вона не залишила для мене жодних повідомлень чи пояснень. Ні, я не мала приводу думати, що вона захворіла: мама чудово почувалася. Ні, жодна жива душа про неї нічого не чула. Ні (і це вже були відповіді на запитання Шерлока), в будинку не було ніяких кривавих плям, чужих слідів чи ознак зламу й жодних підозрілих незнайомців біля маєтку теж не помічено. Ні, викупу ніхто не вимагав. Якщо в мами й були вороги, мені про них точно нічого не відомо. Так, я повідомила про зникнення поліцію Кайнфорду.

— Воно й видно, — зазначив Шерлок, нахиляючись уперед і визираючи у вікно, поки наш екіпаж заїжджав до Ферндел-Парку, — он вони разом з іншими сільськими неробами зазирають під кущі, нікуди не поспішаючи.

— Невже вони сподіваються знайти її під кущем глоду? — промимрив Майкрофт, теж нахиляючись уперед, аби визирнути через Шерлока у вікно. Раптом його густі брови піднялися аж до крисів циліндра. — Що це в біса таке? Що зробили із землями?

Я вражено відповіла:

— Нічого!

— Отож-бо! Геть нічого! І, вочевидь, уже не один рік не робилося! Наші поля заросли бур’янами…

— Цікаво… — пробурмотів Шерлок.

— Це ж варварство! — обурився Майкрофт. — Трава з пів метра заввишки, скрізь зарості дроку й ожини…

— То шипшина, — не стрималася я, бо дуже любила цю рослину.

— Там, де має бути газон? Скажи-но мені, за що, на Бога, садівник отримував платню?

— Який ще садівник? У нас його зроду не було.

Майкрофт кинув на мене злісний, наче в шуліки, погляд.

— Проте у вас є садівник! І звуть його Раґлс, я платив йому по дванадцять шилінгів[16] на тиждень упродовж останніх десяти років!

Його слова здивували мене до глибини душі. Як сталося, що Майкрофт стільки років був заручником оманливих ілюзій і щиро вважав, що в нашому маєтку працював садівник? Я навіть не знала чоловіка на ім’я Раґлс і гадки не мала, що Майкрофт увесь цей час надсилав нам гроші. Мені чомусь здавалося, що вони завжди були невіддільною частиною будинку, як поруччя, канделябри та вмеблювання.

Раптом у нашу розмову втрутився Шерлок:

— Майкрофте, якби в маєтку й справді був такий чоловік, я певен, що Енола б про це знала.

— Аякже! Вона ж не знала про…

Шерлок урвав його та знову звернувся до мене:

— Не зважай, Еноло. Майкрофт завжди в поганому гуморі, коли його висмикують зі звичної орбіти між помешканням, роботою та клубом «Діоген»[17].

Не звернувши уваги на його слова, Майкрофт нахилився до мене та вимогливо запитав:

— Еноло, тобто ти хочеш сказати, що в маєтку й справді немає коней, кучера та конюха?

— Ні. Тобто так.

Адже в нас дійсно не було нічого з переліченого.

— То так чи ні?

— Годі, Майкрофте, — вкотре втрутився Шерлок. — Як бачиш, голова дівчини надто мала порівняно з тілом. Дай їй спокій. Немає сенсу ще більше її бентежити та засмучувати. Скоро побачиш все на власні очі.

А й справді, наш екіпаж саме під’їхав до Ферндел-Холу.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Коли я знов увійшла до маминої кімнати, цього разу вже з братами, то помітила, що квіти в японській вазі на кавовому столику геть зів’яли. Матінка поставила букет у вазу за день чи два до свого зникнення.

Я схопила вазу зі столика й притиснула до грудей.

Шерлок шаснув повз мене. Він відмахнувся від Лейнового привітання та відмовився від ґречної пропозиції місіс Лейн випити чаю. Отже, мій брат не збирався гаяти ані секунди та бажав одразу взятися за розслідування. Окинувши поглядом мамину світлу й затишну кімнату з численними квітковими акварелями, він пройшов через майстерню просто до спальні. Звідти почувся його гучний зойк.

— Що там? — озвався до нього Майкрофт. На відміну від брата, він ішов неспішною ходою і встиг перекинутися кількома словами з Лейном, віддаючи дворецькому свою тростину, циліндр та рукавички.

— Який жах! — закричав Шерлок із дальньої кімнати. Гадаю, його обурив розгардіяш, який мама залишила по собі. Напевно, її розкидана білизна. — Це вкрай непристойно! — Так, точно білизна.

Шерлок прожогом вибіг із маминої спальні й повернувся до студії.

— Схоже, вона дуже квапилася.

«Мабуть», — подумала я.

— Або стала забудькуватою, — спокійно додав він. — Зрештою, їй уже шістдесят чотири роки.

Від вази, яку я притискала до грудей, почувся неприємний запах застояної води та зогнилих стебел. Безперечно, свіжим цей букет пахнув неймовірно. Я зауважила, що зів’ялим цвітом виявилася запашна чина[18].

І чортополох.

— Запашна чина й чортополох? — зачудувалася я. — Дивно.

Обидва брати звернули на мене свої роздратовані погляди.

— Твоя матінка й була дивною, — промовив Шерлок.

— Сподіваюся, не була, а досі є, — вже лагідніше додав Майкрофт, докірливо зиркаючи на брата.

Отже, вони так само боялися, що мама могла… відійти на той світ.

— Судячи з цього безладу, вона перейшла від дивакуватості до старечого недоумства, — різко кинув Шерлок.

Байдуже, героєм він був чи ні, однак його поведінка починала дратувати. Мене дуже засмучували його слова, адже моя мама це і його матір, чому ж він так холодно про неї говорить?

Тоді я ще не знала й навіть не здогадувалася, що життя Шерлока Голмса було лише похмурим існуванням. Він страждав від меланхолії, й тривожні напади часом були настільки тяжкими, що брат тижнями не вставав із ліжка.

— Недоумства? — перепитав Майкрофт. — Невже ти не в змозі дійти розумніших висновків?

— Наприклад?

— Ти ж детектив, розслідуєш різні справи. Діставай свою лупу. Веди слідство.

— Я вже це зробив. Тут більше немає цікавих зачіпок.

— Може, варто пошукати надворі?

— Після вчорашньої зливи? Дощ змив усі сліди, й ми не зможемо дізнатися, куди саме вона пішла. Нещасна жінка.

Засмучена його грубим тоном і словами, я вийшла з кімнати, не забувши прихопити вазу із зів’ялими квітами.

У кухні я натрапила на місіс Лейн. Вона скоцюрбилася над підлогою зі щіткою в руках і так ретельно чистила дерев’яні дошки, що я одразу зрозуміла — її теж обурила поведінка моїх братів.

Я викинула букет із японської вази в дерев’яне помийне відро, прямісінько на овочеве лушпиння.

Стоячи навкарачки, місіс Лейн скаржилася підлозі:

— А я так раділа, що знову побачу містера Майкрофта та містера Шерлока!

Я поставила вкриту зеленим слизом вазу до оббитої свинцем дерев’яної раковини та налила в неї трохи води з-під крану.

Місіс Лейн тим часом продовжувала свій невдоволений монолог:

— Натомість маємо те, що й завжди. Ті самі безглузді сварки й жодного доброго слівця про власну матінку, а вона, може, лежить уже десь…

Її голос зрадницьки затремтів. Я не наважилася прохопитися хоч словом, аби ще більше її не засмутити.

Схлипуючи й ретельно натираючи підлогу, місіс Лейн докинула:

— Не дивно, що вони досі парубкують. Завжди все має бути по-їхньому. Певні своєї правоти й ніколи не визнають, що у жінок теж може бути міцний характер.

Раптом зателенькав дзвіночок, з’єднаний із такими самими дзвониками в інших кімнатах крученим дротом, що тягнувся вздовж стіни над плитою.

— Ну от і маєш, дзвінок із малої вітальні. Мабуть, пани хочуть попоїсти, а я тут по лікті в бруді.

Я й сама не відмовилася б щось перехопити, адже вранці пропустила сніданок. Тим паче, мені страшенно кортіло дізнатися, як просувається розслідування, тож я поквапилася до малої вітальні.

За невеличким столиком у кімнаті сидів Шерлок і курив люльку, не зводячи пильного погляду з Майкрофта, який всівся напроти.

— Гадаю, двійко найкращих мислителів Англії мусять розв’язати цю загадку, — озвався Майкрофт. — Передусім варто з’ясувати, пішла мати кудись із власної волі чи ні та чи планує вона повернутися? Розгардіяш у її кімнаті…

— …може свідчити про те, що вона збиралася раптово й поспіхом, або ж є лише черговим доказом її неохайності в думках та побуті, — урвав його Шерлок. — Хіба можна говорити про здоровий глузд, якщо йдеться про поведінку жінки, та ще й у літах?

Коли я увійшла до кімнати, брати одночасно підвели на мене погляди. Певно, сподівалися, що то служниця, хоча їм вже варто було зрозуміти, що служниць у цій оселі немає.

— То нам врешті-решт принесуть сніданок чи ні? — запитав Майкрофт.

— Хтозна, — відповіла я, вмощуючись за столом разом із ними. — Місіс Лейн не в доброму гуморі.

— А й справді.

Я прискіпливо роздивлялася своїх високих, гарних (принаймні мені так завжди здавалося), неймовірно розумних братів і щиро ними захоплювалася. Як мені хотілося з ними потоваришувати. Хотілося, щоб вони…

Нісенітниці, Еноло. Ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами.

Проте братам уже було байдуже до мене.

— Запевняю тебе, наша мати не страждає ані від старечого недоумства, ані від втрати пам’яті, — Майкрофт звернувся до Шерлока. — Жодна недоумкувата людина нізащо не зможе так добре розписувати рахунки, які вона надсилала мені впродовж останніх десяти років, із напрочуд детальними описами витрат на встановлення ванної…

— …якої тут немає, — уїдливо докинув Шерлок.

— І туалету…

— Те саме.

— Збільшення платні лакеям, служницям, посудомийниці й іншим слугам, які були в маєтку…

— І якими тут і не пахне.

— Садівнику, його помічникові — майстру на всі штуки…

Яких так само тут ніколи не було, якщо не брати до уваги Діка.

Його радше можна назвати майстром-ламайстром, — погодився Майкрофт. Він пожартував, проте ніхто чомусь і не посміхнувся. — Дивно, що мати не включила до переліку витрат на колі Реджинальда, адже його теж можна вважати прислугою! Зрештою, були ж уявні коні й поні, вигадані екіпажі, візник, конюхи та їхні помічники…

— Що казати, нас майстерно обкрутили круг пальця.

— А в Еноли, якщо я не помиляюся, були вчитель музики, інструктор із танців, гувернантка…

Брати стурбовано перезирнулися, ніби проблема, яку вони щойно обговорювали, мала колосальне значення. Вони одночасно обернулися до мене.

— Еноло, — суворо запитав Шерлок, — хоча б гувернантка в тебе є, еге ж?

Але гувернантки в мене не було. Мама відрядила мене до школи разом з іншими сільськими дітлахами, і коли я вивчила там усе, на що спромоглася, вона запевнила, що надалі я чудово впораюся сама. І знаєте, я таки чудово всьому давала раду. Я прочитала кожнісіньку книгу в бібліотеці Ферндел-Холу — від «Дитячого саду віршів»[19] до Британіки[20].

Оскільки я забарилася з відповіддю, Майкрофт перефразував запитання:

— Ти ж отримала гідну освіту, юна леді?

— Я читала Шекспіра, — нарешті спромоглася одказати я, — а ще Арістотеля, Лока[21], новели Текерея[22] та есе Мері Волстонкрафт[23].

Обличчя братів аж застигли від непідробного жаху.

Навряд чи я налякала б їх більше, якби розповіла, що навчалася виконувати трюки на цирковій трапеції.

Шерлок обернувся до Майкрофта і спокійно промовив:

— Це моя провина. Жінці нізащо не можна довіряти, навіть власній матері! Я мусив принаймні раз на рік приїжджати сюди, байдуже, якими неприємними були б ці візити.

Майкрофт відповів таким самим спокійним, проте засмученим тоном:

— Навпаки, Шерлоку. Це я весь час нехтував своїми обов’язками. Я ж старший син…

Зненацька почулося тихе кахикання, і до кімнати зайшов Лейн. Він приніс тацю з сандвічами з огірком, шматочки фруктів та глек із лимонадом. Поки Лейн подавав їжу до столу, в кімнаті запала блаженна тиша.

Скориставшись мовчанкою, я сформулювала запитання, яке цікавило мене найбільше, і, дочекавшись, коли Лейн вийде з кімнати, звернулася до братів:

— Скажіть, як усе це стосується зникнення мами?

Однак замість відповіді Майкрофт зосередився на їжі.

Шерлок постукотів пальцями по накрохмаленій мереживній скатертині.

— Ми намагаємося сформулювати теорію, — нарешті озвався він.

— І що це за теорія?

Знову тиша.

Я не стрималася:

— Чи побачу я свою матінку знову?

Якийсь час вони не підводили на мене очей, проте, коли тиша затягнулася непристойно довго, Шерлок кинув погляд на брата й промовив:

— Гадаю, вона має право знати, Майкрофте.

Той важко зітхнув і, кивнувши, відклав недоїдений третій сандвіч.

— Ми намагаємося зрозуміти, — озвався він, — чи те, що відбувається зараз, має якийсь стосунок до батькової сме… гм, батькового відходу на той світ. Мабуть, ти нічого не пам’ятаєш.

— Мені було чотири роки, — відповіла я. — І я пригадую лише чорних коней.

— Звісно. Тож через кілька днів після похорону в нас виникли певні непорозуміння…

— М’яко кажучи, — перервав його Шерлок. — Я б сказав битва на життя і на смерть.

Не звертаючи уваги на його зауваження, Майкрофт вів далі:

— Непорозуміння щодо подальшого ведення господарства у маєтку. Ані Шерлок, ані я не мали жодного бажання тут мешкати, тож мати вирішила самотужки вести всі справи у Ферндел-Холі й отримувати з нього прибуток.

Але ж матуся й справді всім керувала, хіба ні? Проте Майкрофтові ця думка чомусь здавалася безглуздою.

— Оскільки я первісток у нашій родині, то маєток по праву належить мені, — продовжив Майкрофт. — Мама не збиралася з цим сперечатися, однак їй було невтямки, чому це вона не може вести справ замість мене. А коли ми з Шерлоком змушені були пояснити матері, що в неї немає права мешкати тут без мого дозволу, її це страшенно роздратувало. Відтак вона заявила, що в цьому помешканні нам більше не раді.

Святі небеса. Який жах! У моїй свідомості все перевернулося догори дриґом, наче мене підвісили на гілці вниз головою. Адже все життя я вважала, що брати не з’являлися в маєтку через мою ганебну появу на світ, а дійсною причиною стала… сварка з нашою матір’ю!

І як після цього почувався Майкрофт? Чи Шерлок?

Власне, я й сама тепер не знала, що відчуваю, окрім здивування. Втім, у моєму серці з’явилася неймовірна легкість і воно затріпотіло, наче метелик.

— Я щомісяця надсилав матері кошти на утримання маєтку, — продовжував Майкрофт. — А вона щоразу відповідала скупими вимогами збільшити цю суму. Натомість я попросив її надсилати звіти про витрати, і вона погодилася. Її постійні прохання про додаткові кошти здавалися напрочуд виправданими, тож я завжди відповідав згодою. Однак тепер ми знаємо, що всі ці витрати були вигадкою. Куди ж насправді поділися гроші? Гм, ми навіть гадки не маємо.

Я помітила, що він завагався.

— Але у вас є здогадки, чи не так? — поцікавилася я.

— Так. — Майкрофт глибоко зітхнув. — Ми підозрюємо, що мати відкладала гроші для цієї витівки. — Він зітхнув ще глибше. — Схоже на те, що вона забрала, так би мовити, «свої» гроші та втекла світ за очі. Тож тепер їй на нас начхати.

Що він у біса каже? Мама мене покинула?! Я аж рота роззявила з подиву.

— Майкрофте, пожалій дівчинку, їй потрібен час, аби обміркувати всю цю інформацію, — пробурмотів Шерлок до брата, а потім лагідно звернувся до мене: — Еноло, простіше кажучи, ми вважаємо, що вона втекла.

Але ж це просто неймовірно, неможливо! Матінка нізащо б так зі мною не повелася!

— Ні! — вигукнула я. — Такого не може бути!

— Подумай сама, Еноло, — сказав Шерлок тоном, який дуже нагадував матусин. — Всі докази свідчать про це. Якби вона була поранена, її уже відшукали б, а якби з нею трапилося нещастя, нам би обов’язково повідомили. Навряд чи в когось були підстави завдати їй шкоди, та й на обман це теж не схоже. Ніхто не наважився б викрасти її, хіба що заради викупу, проте грошей у нас досі не вимагали. — Він важко зітхнув і продовжив: — Однак, якщо вона жива, чудово почувається та займається улюбленою справою…

— Як завжди, — докинув Майкрофт.

— То, можливо, увесь цей безлад був лиш, спробою замилити нам очі.

Навести на хибний шлях, так би мовити, — погодився Майкрофт. — Здається, вона поча: планувати цю втечу багато років тому…

Я виструнчилася, неначе жердина, намага чись зібрати докупи всі думки.

Але ж мама могла втекти будь-якої мит

— Майкрофте, пожалій дівчинку, їй потрібен час, аби обміркувати всю цю інформацію, — пробурмотів Шерлок до брата, а потім лагідно звернувся до мене: — Еноло, простіше кажучи, ми вважаємо, що вона втекла.

Але ж це просто неймовірно, неможливо! Матінка нізащо б так зі мною не повелася!

— Ні! — вигукнула я. — Такого не може бути!

— Подумай сама, Еноло, — сказав Шерлок тоном, який дуже нагадував матусин. — Всі докази свідчать про це. Якби вона була поранена, її уже відшукали б, а якби з нею трапилося нещастя, нам би обов’язково повідомили. Навряд чи в когось були підстави завдати їй шкоди, та й на обман це теж не схоже. Ніхто не наважився б викрасти її, хіба що заради викупу, проте грошей у нас досі не вимагали. — Він важко зітхнув і продовжив: — Однак, якщо вона жива, чудово почувається та займається улюбленою справою…

— Як завжди, — докинув Майкрофт.

— То, можливо, увесь цей безлад був лише спробою замилити нам очі.

Навести на хибний шлях, так би мовити, — погодився Майкрофт. — Здається, вона поча: планувати цю втечу багато років тому…

Я виструнчилася, неначе жердина, намага чись зібрати докупи всі думки.

— Але ж мама могла втекти будь-якої миті проскиглила я, — чому ж вона зробила це саме в мій день народження?

Настала їхня черга дивуватися та губитися у здогадках. Я загнала братів у глухий кут.

І саме тепер, під час моєї короткочасної перемоги, мені раптом спало на думку: навіщо ж матуся попрохала місіс Лейн віддати мені подарунки, якщо сама не встигне повернутися до святкової вечері?

Чи взагалі ніколи…

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Я ледь стрималася, щоб не зарюмсати, тож поспіхом перепросила й вийшла з-за столу.

Шалено хотілося вирватися надвір. Може, від свіжого повітря мої почуття хоч трішки охолонуть. Затримавшись на хвилину, аби схопити новий набір для малювання (матусин подарунок!), я вибігла крізь кухонні двері, проскочила овочеву грядку, пробігла повз порожні стайні по траві газону й опинилася в лісі на околиці нашого маєтку. У затінку могутніх дубів я нарешті віддихалася і незабаром вже почувалася краще.

Здавалося, окрім мене, в лісі нікого не було. Констеблі й інші шукачі оглядали вже віддалені поля та болота.

Внизу положистого лісового схилу я забрела до своєї улюбленої місцини — глибокої скелястої улоговини, що була прихована, ніби зеленою оксамитовою сукнею, заростями папороті. Вузька стежина вела до бурхливого струмка, що утворював невелику заплаву під похиленою вербою. Незважаючи на сукню й панталони, я дряпалася по камінню й папороті, доки не дісталася тієї самої верби. Обійнявши її міцний стовбур, я притулилася щокою до порослої мохом кори і влаштувалася в тінистій розщелині між похиленим деревом і струмком.

Ця місцина була моїм таємним прихистком, про який не знала жодна жива душа. Саме тут я зберігала свої улюблені речі. Речі, які місіс Лейн напевно викинула б, якби натрапила на них удома. Поки мої очі звикали до напівтемряви, я зручно вмостилася у своєму земляному барлозі, намагаючись розгледіти маленькі полички, які власноруч спорудила із камінців. На них розмістилися равликові хатинки, кольорові камінчики, капелюшки жолудів, яскраве сойчине пір’ячко, шпилька, зламаний медальйон і ще безліч скарбів, позичених мною у сорочих гніздах.

Я полегшено зітхнула й підтягнула зігнуті в колінах ноги до підборіддя (поза, геть неприйнятна для справжньої леді!), обхопила руками щиколотки і втупилася поглядом у струмок, який вирував коло моїх ніг. У заплаві метушилася невеличка форель. Я спостерігала, як рибини то розпливаються навсібіч, то збираються в табунці. Зазвичай це видовище мене зачаровувало.

Проте не сьогодні. Все, про що я могла зараз думати, — що сталося з моєю мамою. Зрештою мені таки доведеться повернутися додому, однак вона не чекатиме на мене. Там будуть брати́, і якщо вони побачать мене у забрудненому вбранні, то напевно скажуть…

А хай їм грець!

Опустивши ноги, я потягнулася до свого набору для малювання. Мені потрібні олівець і кілька аркушів паперу. На одному з них я поспіхом і не надто старанно намалювала Майкрофта в гетрах і з моноклем, не забувши про дебелий ланцюжок із кишеньковим годинником, що висів на його напнутому на животі жилеті.

Наступним я зобразила Шерлока — довготелесого, з виразним носом і гострим підборіддям.

Мені хотілося намалювати й маму, адже на неї я теж гнівалася. Я збиралася зобразити її такою, якою вона могла бути в день зникнення, — у капелюшку, схожому на перекинутий квітковий горщик, і дивакуватому жакеті з турнюром…

Вона не взяла із собою набір для малювання.

І не збиралася повернутися до святкування мого дня народження.

Вона й справді щось задумувала. І хоч мені було боляче, я мусила визнати, що братй мали рацію.

Чорт забирай, поки я, вкрай нажахана, збивала ноги, шукаючи її, мама пречудово почувалася без мене, насолоджуючись цікавими пригодами.

Хтось подумає, що я зрадію, якщо вона виявиться живою.

Навпаки. Я почуваюся жалюгідно.

Чому вона не покинула мене одразу? Не вкинула до кошика й не залишила під чужими дверима після моєї появи на світ?

Чому вона вирішила позбутися мене саме зараз?

Куди вона могла піти?

І, забувши про малюнки, я поринула в роздуми. Поруч зі своїми ескізами я написала цілий список запитань:

Чому мама не взяла мене з собою?

Якщо вона збиралася в далеку дорогу, то чому не поїхала на велосипеді?

Чому вона так дивно вбралася?

Чому мама не виїхала з маєтку через ворота? Якщо вона втекла пішки, то куди могла податися?

І навіть якщо й знайшла екіпаж із візником, то куди попрямувала?

Куди вона поділа всі гроші?

Якщо мама планувала втечу, то чому не взяла із собою речі?

Чому їй конче потрібно було зникнути в мій день народження?

Чому вона не залишила мені прощальної записки з поясненням?

Відклавши олівець, я знову втупила погляд у бурхливий струмок. Дрібні рибки снували туди-сюди, неначе темні сльозини.

Раптом щось зашурхотіло в підліску довкола верби. Обернувшись, я побачила знайому кудлату голову, яка зацікавлено зазирала до моєї схованки.

— О, це ти, Реджинальде, — протягнула я, — дай мені спокій.

Проте я вдячно схилилася до свого колі. Він притулився до мене довгастою мордою, весело розмахуючи хвостом, і я обійняла його кудлату шию.

— Дякую, Реджинальде! — раптом почула я поруч. Наді мною стояв мій брат Шерлок.

Видихнувши, я відштовхнула Реджинальда й потягнулася по аркуші, що лежали поряд. Утім, варто було зробити це швидше — Шерлок схопив їх першим.

Він витріщився на мої малюнки, а тоді закинув голову й засміявся — тихо, проте щиро, хитаючись на місці, йому навіть довелося присісти на кам’яний приступок під вербою, щоб відсапатися.

Я закам’яніла від страху, але Шерлок приязно мені усміхався.

— Чудово, Еноло, — видушив із себе він, щойно вгамував напад сміху, — у тебе хист до малювання карикатур. — Він повернув мені ескізи. — Хоча, чесно кажучи, Майкрофтові краще цього не бачити.

Опустивши розпашіле обличчя, я поклала малюнки в папку з художнім приладдям.

Брат знову звернувся до мене:

— Знаєш, колись це дерево опиниться під водою, і я сподіваюся, що в той час тебе під ним не буде.

Хоч він і не насміхався з мого сховку, в його голосі вчувався легкий докір. Він бажав, аби я покинула свій прихисток. Насупившись, я таки вийшла.

Шерлок запитав:

— Що за аркуш у твоїй руці? Можна поглянути?

Це був мій список запитань. Я віддала його братові, щосили намагаючись переконати себе, що мені геть байдуже до його реакції.

Як підтята, я опустилася на камінь, порослий папороттю, а Шерлок узявся читати.

Він уважно вивчив мій список. Здавалося, що мої питання його дійсно зацікавили, — Шерлокове вузьке обличчя із гострим яструбиним носом вмить стало серйозним.

— Тобі вдалося помітити найголовніше, — зрештою промовив він. У його голосі вчувалося ледь помітне здивування. — Гадаю, ми можемо припустити, що мати не виходила через ворота, оскільки не хотіла, аби вартовий побачив, у якому напрямку вона пішла. З цих самих міркувань вона не скористалася дорогами, де могла здибати когось знайомого. Мушу визнати, наша матінка досить кмітлива, адже ми досі не маємо жодного уявлення, де її шукати — на півночі, півдні, заході чи сході.

Я кивнула й розправила плечі — поволі мені ставало краще. Шерлок не насміхався з моїх дитячих роздумів, натомість намагався вдовольнити мою цікавість.

Отой безіменний метелик у моєму серці — я нарешті почала розуміти, звідки він узявся.

Уперше він затріпотів, коли я дізналася, що у братів були непорозуміння з матір’ю, а не неприязнь до мене.

Той метелик — моя надія. Мрія. Бажання. Хоча шансів на щасливий кінець майже не було.

Мені страшенно хотілося, аби братй мене… Я не наважувалася навіть думати про їхню любов, проте щиро бажала бути їм небайдужою.

Шерлок вів далі:

— Щодо інших твоїх запитань, Еноло… Сподіваюся, вже зовсім скоро я знайду на них відповіді.

Я знову ствердно кивнула.

— Не розумію тільки одного. Я розпитав Лейна про материне вбрання і не можу втямити, чому тобі воно видалося дивним.

Я зашарілася, згадавши нещодавнє непорозуміння з Лейном, і ледь чутно пробурмотіла:

— Ну… Ця підкладка…

— А, турнюр. — Чомусь для нього було цілком пристойним вимовляти це слово. — Це як у тій історії, де канібал запитав дружину місіонера: «У вас усі жінки такі деформовані?» Що ж, одному Богові відомо, чому жінки так себе прикрашають. Примхам слабкої статі складно знайти логічне пояснення. — Шерлок знизав плечима та змінив тему. — Еноло, за годину я повертаюся до Лондону та розшукував тебе, аби попрощатися і сказати, що мені було надзвичайно приємно побачити тебе після стількох років.

Із цими словами він простягнув мені руку. Звісно, на ній була рукавичка. Якусь мить я лише спантеличено дивилась на брата, не в змозі зронити ані слова.

— Майкрофт побуде тут ще кілька днів, — продовжив Шерлок. — Схоже, його не надто хвилюють справи в улюбленому клубі «Діоген».

Я хапнула ротом повітря, аби вичавити із себе бодай якісь слова, та нарешті запитала:

— А що ти робитимеш у Лондоні?

— Подам запит до Скотленд-Ярду. Перевірю списки пасажирів у пароплавних компаніях, щоб знайти там жінок, які подорожували самі. Хтозна, може, наша мати подалася на південь Франції або до якоїсь мекки художників… Чи вирішила піти на прощу до святині суфражисток… — Шерлок не зводив із мене прискіпливого погляду. — Еноло, ти більше часу проводила з матір’ю. Як гадаєш, куди вона могла податися?

Мені не вчувається? Славнозвісний Шерлок Голмс цікавиться моїми припущеннями? Та насправді жодних здогадок у мене не було. Зрештою, я була лише звичайним і не надто кмітливим дівчам. Відчуваючи, як кров знову зрадливо приливає до мого обличчя, я заперечно похитала головою.

— Що ж, констеблю так само нічого не відомо про її місцезнаходження, тож мені час їхати.

Шерлок підвівся і торкнувся капелюха в прощальному жесті.

— Бережи себе, — промовив він наостанок. — Наразі немає жодних доказів, що із матір’ю трапилося щось лихе.

І, розмахуючи своєю тростиною, він велично піднявся вгору, неначе крокував мармуровими сходами в лондонському палаці. Діставшись до верхівки, він здійняв угору тростину, махнув нею на прощання, навіть не повернувшись до мене, і поквапився до будинку. Поруч підтюпцем біг наш собака.

Я дивилася вслід братові, аж поки він не зник　 за деревами, — вглядалася так, немов достеменно знала: хоч і не з його вини, наступна розмова у нас відбудеться ще не скоро.

Повернувшись до будинку, я одразу кинулася на пошуки предмета, який Лейн чемно назвав «підкладкою для суконь». Натрапила я на нього саме там, де недбало й залишила, — у великій вітальні. Я ніяк не могла второпати, чому мама залишила цю легку, як пір’їнка, подушечку на комоді, і не підклала під сукню. Міркуючи над цим, я взяла турнюр і пішла з ним до маминої спальні, аби вона знайшла його там, де облишила, якщо колись…

Повернеться?

Проте зараз не було жодних причин сподіватися на її повернення.

Зрештою, вона зробила свій вибір. Ніхто ж не примушував її йти. Пірнувши в цупкі обійми дерев’яного крісла в коридорі, я розляглася на колючій підкладці з кінського волосу. Так минуло чимало часу.

Нарешті я підвела голову. Сердито зціпивши зуби, я вирішила помститися. Якщо мама мене покинула, то я можу без докорів сумління оглянути її покої.

Це раптове рішення було частково спричинене моєю нудьгою, а почасти викликане необхідністю. Моя сукня скидалася на брудне ганчір’я, тож треба її змінити. Я, звісно, мала декілька інших сукенок, однак якщо раніше вони були білими, то зараз радше нагадували жовто-зелене дрантя, замащене брудом і травою. Варто вибрати щось із маминого гардеробу.

Я поволі піднялася нагору до маминих покоїв і повернула ручку.

Проте двері не відчинилися. Замкнено.

От невдалий день! Я неквапно підійшла до сходів, перехилилася через поруччя й роздратовано гукнула:

— Лейне!

— Ш-ш-ш! — Дивовижно: дворецький міг бути де завгодно між дахом і льохом, проте вигулькнув прямісінько з-під сходів. Приклавши палець у білій рукавичці до губ, він прошепотів: — Міс Еноло, містер Майкрофт саме задрімав.

Я невдоволено закотила очі й жестами покликала Лейна на другий поверх. Щойно він опинився поруч, я тихенько сказала:

— Мені потрібен ключ від матусиних покоїв.

— Містер Майкрофт розпорядився замкнути всі кімнати.

Здивування взяло гору над моїм роздратуванням.

— І навіщо?

— Міс Еноло, я не маю права розпитувати.

— Гаразд. Зрештою, мені не потрібен сам ключ. Просто відімкніть двері.

— Я мушу спитати дозволу в містера Майкрофта, міс Еноло. Та, якщо його зараз збудити, це йому навряд чи сподобається. Містер Майкрофт розпорядився…

Містер Майкрофт те, містер Майкрофт це… Чому б містеру Майкрофту трохи не охолонути й не прийняти крижаний душ? Стуливши губи, я простягнула Лейнові мамину підкладку для сукні.

— Я мушу покласти це на місце.

Лейн миттєво почервонів по саме волосся. Мене це неабияк потішило, адже я ще ніколи не бачила, щоб дворецький так ніяковів.

— Навіть більше, — я намагалася говорити якомога лагідніше крізь зціплені від роздратування зуби, — я хочу пошукати в маминій шафі якесь пристойне вбрання. Якщо я вийду на вечерю у цій сукенці, невдоволенню містера Майкрофта не буде меж. Боюся, в нього ротом піде піна. Тож відімкніть двері.

Більше вмовляти Лейна не довелося. Втім, ключ він мені так і не віддав і стовбичив коло відчинених дверей, чекаючи на мене.

Сповнена духу авантюризму, я дозволила собі насолодитися перебуванням у матусиних кімнатах. Оглядаючи сукні, я мала час дещо обміркувати. Замкнені двері до маминих покоїв, вхід лише з дозволу Майкрофта — раніше про таке не могло бути й мови.

Цікаво, чи мама залишила десь власний ключ від кімнат?

Ця думка мене злякала. Якщо матінка таки планувала повернутися (адже вона не взяла з собою одягу про запас!), їй потрібно було взяти ключ із собою.

Отже, якщо ключ залишився десь тут — то пояснення буде доволі простим.

Мені знадобилося кілька хвилин і чимало зітхань, аби нарешті визначитися з одягом та перевірити мамин костюм для прогулянок, який висів на дзеркалі.

Ключ я знайшла одразу в кишені маминого жакета.

Чомусь невеличкий ключ став у моїй долоні величезним тягарем. Я пильно роздивлялася його, неначе ніколи досі не бачила. Овальна голівка з одного боку стрижня, зазубрений прямокутник — з іншого. Дивний, холодний, металевий предмет.

Отже, мама не збиралася повертатися.

Ця ненависна металева дрібничка несподівано стала моїм найціннішим скарбом. Міцно стиснувши ключ у долоні, я накинула на руку одну з маминих суконь, аби приховати свою знахідку, і спокійно вийшла з кімнати.

— Усе гаразд, Лейне, — люб’язно звернулася я до дворецького, спостерігаючи, як він замикає двері.

За вечерею Майкрофт поводився підкреслено стримано й ані словом не прохопився про мою позичену сукню — вільне, легке та красиве вбрання, що відкривало мою шию, проте висіло на мені, неначе ганчірка на мітлі. Попри те що ми з мамою були однакового зросту, мені бракувало її жіночних форм, тож для кожної події я обирала вбрання за кольором — наприклад, персикове з кремовим відтінком, яке я просто обожнювала, — а не за тим, як воно на мені сидить. Ця сукня неприємно тягнулася по підлозі, проте приховувала мої дитячі чобітки. Навколо мого прямого, неначе жердина, тулуба я обв’язала стрічку, аби створити хоч якийсь натяк на талію. Я наділа кольє та навіть спробувала причепурити волосся, хоча оту незграбну каштанову копицю навряд чи можна було назвати гарною зачіскою. Я скидалася на дитину, яка бавилася в переодягання, і чудово це усвідомлювала.

Очевидно, Майкрофт, попри його чемне мовчання, був не в захваті від мого вигляду. Щойно нам подали рибу, він почав розмову:

— Я випишу з Лондону швачку, аби пошити тобі пристойне вбрання.

Я мовчки кивнула. Мені й справді не завадили б кілька нових суконь. А якщо одяг мені не сподобається, я завжди зможу перевдягнутися в улюблені бриджі, щойно Майкрофт перестане за мною наглядати. Я відповіла:

— У Кайнфорді теж є швачки.

— Я знаю. Проте лондонська швачка краще знає, який одяг доречний для навчання в пансіоні.

Що він має на увазі? Я намагалася говорити якомога спокійніше і впевнено:

— Я не піду до пансіону.

Майкрофт терпляче заперечив:

— Звісно, що підеш, Еноло. Я вже надіслав запити до кількох чудових закладів для юних леді.

Авжеж, матінка розповідала мені про такі заклади! Випуски журналу «Раціональне вбрання» аж кишіли дописами про те, як сформувати фігуру «пісочний годинник». В одному з таких пансіонів директорка міцно затягувала корсета на кожній новій учениці. Дівчата змушені були носити їх повсякчас — і вдень, і вночі, під час сну чи активності. Зняти корсета дозволяли лишень на одну годину на тиждень для «гігієнічних процедур», аби дівчина могла прийняти ванну. А затим їй доводилося вдягати новий, ще тугіший. Вихованки таких закладів не мали змоги вільно дихати й через найменше хвилювання могли зомліти. Чомусь цих вимучених дівчат уважали «просто чарівними». Ба більше, корсет сприймали як неабияку чесноту, адже він був тим «всюдисущим наглядачем, що змушував дівчат вправлятися у витримці». Іншими словами, нещасна жертва корсета не мала ані найменшої можливості зігнутися або розслабитися. Моя матінка носила корсети з китового вуса, проте сучасні корсети були настільки довгими, що їх мусили виготовляти зі сталі, інакше вони ламалися. Вони були дуже жорсткими, що часто спричиняло зміщення внутрішніх органів та деформацію грудини. Хоч вірте, хоч ні, але в однієї дівчини через носіння корсета ребра прокололи легені, що призвело до передчасної смерті. Перш ніж покласти нещасну до труни, її талію поміряли — лише тридцять вісім сантиметрів.

Усі ці думки шугали шуліками в моїй голові, допоки мене не привела до тями виделка, що з гучним брязкотом упала на мою тарілку. Вкрай вражена всім, що сталося останнім часом, я не могла повірити в те, які жахіття чекали на мене попереду. І хоча все в мені клекотіло від обурення, я не наважилася суперечити братові. Обговорювати з чоловіком такі делікатні жіночі теми просто непристойно. Тож мені лишалося тільки жалібно хапати ротом повітря:

— А як же мама…

— Наразі нічого не вказує на те, що матір скоро повернеться. А я не можу залишитися тут назавжди.

«Хвала небесам», — подумала я.

— Ти ж не можеш скніти тут на самоті, правда ж, Еноло?

— А хіба містер і місіс Лейн не залишаться в маєтку?

Майкрофт насупився й відклав ножа, яким щойно намащував хліб маслом.

— Звісно, вони нікуди не подінуться. Однак хіба звичайні слуги можуть забезпечити тобі пристойне виховання та нагляд?

— Я лише хотіла сказати, що мамі не сподобалося б…

— Матір уже довела свою безвідповідальність щодо твого виховання, — несподівано тон Майкрофта став гострішим за лезо ножа для масла. — Що з тебе виросте, якщо ти геть нічого не досягнеш, не станеш частиною спільноти, не будеш справжньою леді? Тобі не вдасться знайти своє місце в суспільстві, а твої шанси на успішний шлюб…

— …практично нульові, — завершила замість нього я, — оскільки я дуже схожа на Шерлока.

Гадаю, моя відвертість заскочила його зненацька.

— Моя люба дівчинко, — його голос одразу став лагіднішим, — це скоро зміниться, ти змінишся.

Аякже, завдяки безкінечному сидінню за піаніно з книгами на голові. Щодня я муситиму терпіти нові тортури, носити корсети та підкладки для суконь, а ще накладне волосся. Звісно, брат ні слова про це не зронив, а натомість підсумував:

— Ти походиш зі шляхетної родини, і з невеличкою допомогою зможеш стати гідною представницею нашої сім’ї.

І я не витримала:

— Я ніколи не була гідною нашої сім’ї та назавжди залишуся ганебною плямою на її репутації, а тому нізащо не відвідуватиму жодних закладів для юних леді.

— О ні, будеш.

Свердлячи одне одного поглядами у сутіні їдальні, ми кинули всі спроби вдавати, буцімто досі захоплені вечерею. Ми з Майкрофтом знали напевно, що містер і місіс Лейн уважно прислухаються до нашої розмови, проте цієї миті нам обом було байдуже.

Я підвищила голос:

— Ні! Якщо потрібно, знайди мені гувернантку, але я нізащо не піду до так званого пансіону. І ти не зможеш мене примусити.

Хоч Майкрофт намагався говорити якомога лагідніше, та його слова ранили в самісіньке серце:

— Помиляєшся. Можу. І я саме так і зроблю.

— Що ти зробиш? Закуєш мене в кайдани, аби туди доправити?

Майкрофт невдоволено закотив очі.

— Ну точнісінько як матір, — звернувся він у порожнечу, а потім зміряв мене таким багатостраждальним та водночас поблажливим поглядом, що я заціпеніла. Силкуючись добирати найлагідніші слова, на які він був спроможний, Майкрофт додав: — Еноло, насправді я маю цілковито законну владу над тобою та нашою матір’ю. Якщо захочу, то я можу замкнути тебе в кімнаті, аж поки до тебе не повернеться здоровий глузд. Або ж добитися свого будь-якими іншими способами. Ба навіть більше, оскільки я твій старший брат, то несу ще й моральну відповідальність за тебе. Цілком очевидно, що ти й так надто довго була позбавлена належного нагляду. Можливо, я з’явився саме вчасно, аби не дати тобі остаточно зруйнувати своє життя. Ти муситимеш робити те, що я скажу.

Саме тієї миті я ясно зрозуміла, як увесь цей час почувалася мама після батькової смерті. Чому вона не поспішала ані навідуватися до моїх братів у Лондон, ані запрошувати їх до Ферндел-Холу і чому постійно виманювала гроші у Майкрофта.

Я рвучко піднялася з-за столу.

— На сьогодні з мене досить вечері. Гадаю, ти не проти, якщо я піду.

Мені дуже хотілося б сказати, що я покинула кімнату холоднокровно й гідно, та насправді я зашпорталася в подолі спідниці й ледь не покотилася зі сходів.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Тієї ночі я ніяк не могла заснути, ба більше, спочатку я взагалі не могла всидіти на місці. У нічній сорочці й босоніж я без упину міряла спальню кроками. Мабуть, саме так блукає по своїй клітці лев у лондонському зоопарку. Пізніше, коли я нарешті прикрутила гасову лампу, загасила свічки та вмостилася в ліжку, я все одно не могла стулити повік. Було чутно, як Майкрофт пішов відпочивати до гостьової кімнати, як містер і місіс Лейн потупотіли нагору до своїх покоїв на верхньому поверсі, а я досі мовчки вдивлялася в напівтемряву.

Причину моїх страждань зрозуміти було непросто. Звісно, мене дуже розсердив Майкрофт, однак бурхливі думки про матусю засмучували мене ледь не до нудоти. Дуже дивно оцінювати матір як окрему людину, а не просто маму. Втім, зараз мені довелося це зробити. Її слабкість була не меншою за її силу. Мабуть, вона почувалася у пастці, як і я. Мама так само гостро відчувала вразливість свого становища, її завжди примушували коритися, як тепер намагалися змусити й мене. Вона щосили хотіла збунтуватися, відчайдушно опиралася, як і я, не знаючи, чи вдасться це зробити.

Однак мамі вдалося. Славетне повстання.

Але ж, чорт забирай, чому вона не забрала мене з собою?

Я відкинула ковдру, підкрутила гасову лампу й підійшла до столу. Чомусь зараз мій оздоблений трафаретними квітами стіл мене не тішив. Я схопила аркуш паперу й олівець зі свого нового набору та намалювала розлючене зображення матері — з усіма зморшками й напруженими щелепами, з тонкими губами, височезним, наче триповерховий будинок із підвалом, капелюхом, а ще в жакеті з турнюром. На моєму малюнку вона жонглювала своєю парасолею, наче мечем, а позаду неї тягнувся неймовірно довгий шлейф її безглуздої сукні з підкладкою.

Ну чому вона не втаємничила мене у свої плани? Чому вона мене покинула?

Ох, насправді я чудово розуміла (хоч як би мені це не боліло!), що мама не бажала довіряти своєї таємниці малому дівчиську… Та хіба ж не можна було залишити мені хоча б маленьке пояснення чи прощального листа?

І чому, ну чому вона вирішила покинути нас саме на мій день народження? Мама нічого у житті не робила безпідставно. Мало бути якесь пояснення її вчинку. Та яке?

Адже…

Мене наче громом ударило. Я сіла за стіл та аж рота роззявила від подиву.

Нарешті я все зрозуміла!

Я спромоглася поставити себе на місце мами.

І все стало на свої місця. Авжеж! Матуся була напрочуд розумною. Розумною, розумною, розумною!

Вона ж залишила мені повідомлення.

Це подарунок на мій день народження. Саме тому вона вирішила покинути нас цього дня. Всі даруватимуть подарунки, тож ніхто не помітить…

Я схвильовано підстрибнула на місці. Куди ж я його поділа? Потрібно запалити свічку, щоб роздивитися спальню. На книжковій полиці його не було, як і на стільцях, комоді, умивальнику чи ліжку. Його не було ані на Ноєвому ковчегу, ані на гойдалці у формі коня, що дісталася мені у спадок від братів. Біда моїй дурній, нетямущій голові… Де ж я могла його залишити… Ось. У закинутому ляльковому будиночку (хто б міг подумати!) я нарешті натрапила на те, що шукала: маленький стосик хрустких аркушів, зігнутих рівненько навпіл і зшитих разом по лінії згину, з ручними розписами й каліграфічними літерами.

Я одразу взялася роздивлятися маленький буклет із шифрами, який мама створила для мене.

О ЛОН ЕРІ ВЕР ЕПЇ ОМИ МЕТ НАЗ ИРХ

Було написано маминим розмашистим почерком.

Один погляд на перший шифр ледь не змусив мене заплакати від розпачу.

Думай, Еноло.

На мить здалося, наче мамин голос мені докоряє:

— Еноло, ти й сама чудово впораєшся з усіма негараздами.

Я розплющила очі, ще раз уважно подивилася на рядок хаотично розкиданих літер і замислилася.

Чудово. Один висновок назрів одразу: навряд чи в одному реченні всі слова складатимуться тільки з трьох літер.

Витягнувши зі свого набору для малювання чистий аркуш, я підсунула до себе гасову лампу з одного боку, свічку — з іншого і переписала шифр таким чином:

О ЛОН ЕРІ ВЕР ЕПЇ ОМИ МЕТ НАЗ ИРХ

Одне слово одразу впало мені в очі — я побачила своє ім’я, написане навпаки: ЕНОЛО.

Варто спробувати прочитати весь шифр у зворотному напрямку.

ХРИЗАНТЕМИМОЇПЕРЕВІРЕНОЛО

Я пробігла поглядом шифр. Невже мама справді залишила для мене таємне послання?

ХРИЗАНТЕМИ МОЇ ПЕРЕВІР ЕНОЛО

Порядок слів натякав на те, що мені потрібно прочитати речення ззаду наперед.

ЕНОЛО ПЕРЕВІР МОЇ ХРИЗАНТЕМИ

0, заради Бога! ХРИЗАНТЕМИ. Я ж повинна була одразу розшифрувати це слово, варто було лише поглянути на аркуш, обрамлений квітами. Золоті й каштанові хризантеми.

Нарешті я розв’язала шифр!

На щастя, я мала трохи більше клепок, ніж могло здатися на перший погляд.

Чи ні, бо я так і не змогла второпати, що означало: «Еноло, перевір мої хризантеми»? Невже мама щось закопала в одній із наших квіткових клумб? Навряд чи. Не думаю, що вона хоча б раз за життя тримала в руках лопату. Ці обов’язки зазвичай виконував Дік, а з мами садівниця була нікудишня. Таким витривалим квітам, як хризантеми, мама давала можливість вирости без сторонніх втручань.

Хризантеми у нас росли надворі. Але ж які саме хризантеми мама називала своїми?

Внизу маятниковий годинник саме пробив другу годину. Зазвичай о цій порі я вже бачила десятий сон. Зараз мені здавалося, наче мозок знявся із якоря й тепер плаває у моїй голові.

Я стомилася й втратила забагато сил — час було лягати спати, однак сон не йшов до голови.

Стривайте. Мама подарувала мені ще одну книгу — «Таємні значення квітів». Я потягнулася за нею, переглянула алфавітний покажчик і розгорнула розділ про хризантеми.

«Даруючи хризантеми, ви висловлюєте родинну прив’язаність і любов».

Зрештою, прив’язаність — це вже краще, ніж нічого.

Я неохоче вирішила перевірити значення подарунку у вигляді запашної чини.

«Прощання та подяка за гарно проведений час. Подарунок з нагоди розлуки».

Отже, розлука.

Мабуть, варто було поглянути й на чортополох.

«Непокора».

Я похмуро усміхнулася.

Отже, мама таки залишила для мене останнє повідомлення. Прощання та непокора в японській вазі в її світлій вітальні із сотнею акварелей на стіні.

Акварелей, що буяли квітами.

Я кліпнула й широко посміхнулася.

— Еноло, ось воно, — прошепотіла я.

«Мої» хризантеми — це ж квіти, намальовані мамою.

Вставлені у красиві рамки, вони прикрашали стіни її вітальні.

Тепер я знала.

Не маючи ані найменшого уявлення, що саме можна виявити на матусиних картинах, я вже достеменно знала, де шукати розгадку. Переконатися треба негайно. Найтемнішої пори доби про це точно ніхто не довідається, особливо мій брат Майкрофт.

Вважають, що дівчатам слід бавитися ляльками. Упродовж багатьох років дорослі обдаровували мене саме цими іграшками (звісно, з «добрими намірами»).

Втім, я ненавиділа ляльок й одразу відривала їм голови. Та нарешті я знайшла чудове призначення для цього непотребу. Голова однієї ляльки з білявим волоссям виявилася порожньою всередині, тож саме там я й заховала ключ від маминих покоїв. За мить він уже був у моїх руках.

Прикрутивши гасову лампу, зі свічкою в руках я обережно прочинила двері своєї спальні.

Мамині покої розташовувалися в протилежному кінці коридору, навпроти гостьової кімнати, де зараз спав Майкрофт.

Я щиро сподівалася, що він таки спав.

І що сон його був міцним.

Босоніж, тримаючи підсвічник в одній руці та свій дорогоцінний ключ в іншій, я навшпиньках попрямувала в кінець коридору.

Крізь зачинені двері братової спальні долинало гучне харчання, наче від кабана, який грівся на сонечку.

Брат давав хропака, отже, міцно спав.

Чудово.

Я якомога тихіше вставила ключ у замкову шпарину і прокрутила його. Однак засув клацнув, і клямка опустилася вниз із характерним звуком.

Майкрофтове хропіння на якусь мить урвалося.

Я боялася навіть ворухнутися, тож лише мовчки озирнулася на двері його спальні.

Почувся шурхіт — він, схоже, повернувся на інший бік. Його ліжко заскрипіло, проте вже за мить хропіння продовжилося.

Прослизнувши до матусиних покоїв і зачинивши за собою двері, я нарешті змогла спокійно видихнути.

Піднявши свічку вище, я почала роздивлятися стіни.

Скільки ж тут було зображень найрізноманітніших квітів! І всі намальовані маминою рукою!

Я уважно роздивлялася всі чотири стіни, щосили напружуючи зір, аби хоч щось розгледіти у тьмяних відблисках свічки. Нарешті я побачила хризантеми. Каштаново-золоті, як і у моєму буклеті з шифрами.

Ставши навшпиньки, я змогла дотягнутися тільки до нижньої частини рами — гарної, із вишуканою різьбою, як і на меблях у маминих кімнатах. Краї рами були збиті навхрест і нагадували стебла бамбука. Я обережно підняла раму та зняла її із цвяха. Разом із картиною я підійшла до чайного столика та взялася роздивлятися її у світлі свічки.

Еноло, перевір мої хризантеми.

Мені часто доводилося спостерігати, як мама вставляла свої картини у рами. Спочатку вона клала на стіл раму, потім скло — чисте, неначе сльоза. Далі наставала черга внутрішньої рамки, вирізаної з цупкого тонованого паперу. Саме до неї матуся обережно приклеювала верхній край своєї картини. Позаду зображення був тонкий шар деревини, зафарбований білим кольором. Уся конструкція трималася купи завдяки малесеньким цвяхам по кутках рами. Насамкінець мама завжди приклеювала аркуш коричневого паперу до задньої частини рами, аби приховати цвяхи та захистити картину від пилу.

Я перевернула картину з хризантемами й пильно придивилася до коричневого паперу.

Глибоко вдихнувши, я підчепила один його край нігтями, намагаючись одним рухом відірвати папір від рами, проте мені вдалося відірвати лише тонку смужку. Байдуже, я одразу помітила якийсь предмет у куточку картини. Його дбайливо заховали поміж коричневим папером і дерев’яною задньою стінкою — щось згорнуте й біле.

Записка від матусі!

Можливо, це лист, який пояснював причини зникнення мами, висловлював її жаль через скоєне і нагадував про любов до мене… Може, в цьому листі вона навіть запрошувала мене приєднатися до неї….

Моє сповнене надії серце шалено калатало, а пальці неймовірно дрижали, поки я обережно діставала дбайливо згорнутий у прямокутник хрусткий аркуш паперу.

Тремтячими руками я розгорнула листа.

Так, це справді повідомлення від мами, однак геть не таке, на яке я сподівалася.

Квитанція з Банку Англії на сотню фунтів.

Це більше, ніж звичайна людина заробляла за рік праці.

На жаль, від мами мені хотілося отримати зовсім не гроші.

Засинала я в сльозах. Мені таки вдалося поринути в сон і проспати аж до наступного ранку. Ніхто не турбував мене, аж поки зрештою не розбудила місіс Лейн. Вона хвилювалася, чи я, бува, не захворіла. Я відповіла, що не хвора, а просто стомлена, й місіс Лейн одразу вийшла з кімнати. Із коридору почулися її слова (вочевидь, вона зверталася до свого чоловіка): «Дівча цілковито розбите, і це мене взагалі не дивує».

Я прокинулася майже обідньої пори. Попри те що страшенно зголодніла, я не поспішала вилазити з-під ковдри і якийсь час ще лежала нерухомо, намагаючись на свіжу голову оцінити все, що сталося вночі.

Чудово. Хоча гроші й не те, на що я сподівалася, це вже принаймні дещо.

Мама потай від усіх залишила для мене чималеньку суму.

Безумовно, ці гроші вона отримала від Майкрофта.

Нечесним шляхом.

Чи можна мені залишити їх собі?

Зрештою, Майкрофт не заробив їх самостійно. Наскільки мені було відомо, гроші дісталися йому як спадок первісткові від батька.

Це спадщина сквайра, кошти, які родина століттями отримувала як орендну плату, і щороку сума тільки зростала. А завдяки чому? Завдяки Ферндел-Холу та нашому маєтку.

Отже, гроші, як і канделябри, дійсно були невіддільною частиною будинку.

А будинок належав, чи то пак мав належати, нашій матері.

Звісно, за законом кошти не належали ані мамі, ані мені. Однак матінка ніколи не втомлювалася пояснювати мені, наскільки несправедливими були закони в нашому суспільстві. Для прикладу, якщо жінка писала та видавала книгу, всі зароблені нею гроші отримував її чоловік. Ну хіба не безглуздя?

Так само абсурдно було б віддати сотню фунтів Майкрофту лише через те, що він народився раніше за мене!

«Усі ці закони можуть іти до біса», — із задоволенням подумала я. Згідно з етичними міркуваннями ці кошти мали належати саме мені. Мамі довелося багато чим пожертвувати, аби «висмикнути» їх із загального бюджету нашого маєтку. І вона таки спромоглася потайки передати їх мені.

Скільки ж іще загадок чекає на мене? Матуся залишила ще чимало шифрів, які я мушу розга дати.

Цікаво, а як би вона хотіла, щоб я розпорядилася цими коштами?

Втім, завдяки маминому прикладу, я вже здогадувалася про правильну відповідь.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

П’ять тижнів по тому я нарешті була готова.

Себто, на думку мешканців Ферндел-Холу, була цілком готова вирушати до пансіону.

На мою ж думку, на мене чекали неймовірні пригоди.

Як саме відбувалися мої приготування до від’їзду? Що ж, спочатку з Лондону прибула швачка. Її поселили в порожній кімнаті, яку колись займала камеристка. Швачка скрушно зітхнула над старою педальною швацькою машинкою і взялася знімати з мене мірки. Талія: 55 сантиметрів. Гм, забагато. Груди: 58 сантиметрів. Гм… Замало. Стегна: 60 сантиметрів. Нікуди не годиться! Проте усе ще можна виправити. У новомодному виданні, яке матінка нізащо б не дозволила тримати у Ферндел-Холі, швачка знайшла потрібне рекламне оголошення:

ПОЛІПШУВАЧ: бездоганний корсет для вдосконалення дівочої фігури. Складно дібрати слова, аби описати його неймовірний ефект, якого неможливо досягти за допомогою будь-якого іншого корсета в цілому світі. Всередині корсета — м’які регулювальні шлейки, які разом із іншими елементами забезпечують неймовірну м’якість, легкість і зручність. їх можна регулювати на вибір власниці, аби досягти бажаних форм і підкреслити витончену округлість привабливого бюста. Корсет надсилають для примірювання у простому пакунку після отримання грошового переказу. Порядність гарантуємо. У разі незадоволення товаром повернемо ваші кошти. Уникайте дешевих підробок!

Невдовзі ми отримали наше замовлення, і швачка взялася за виготовлення святкової сукні темного кольору з високим коміром із китового вуса (аби мене задушити!). Внизу сукня була настільки пишною, що під нею помістилося з пів десятка шовкових нижніх спідниць зі зборками, а шлейф — настільки важезним і довгим, що мені важко давався кожен крок. Швачка запропонувала пошити дві сукні з талією 53,5 сантиметра, ще дві з талією 52 сантиметри і декілька з талією 51 сантиметр і менше. Дивно, але вона щиро сподівалася, що з роками моя талія ставатиме меншою.

Час від часу до маєтку надходили телеграми від Шерлока — вкрай лаконічні й без жодної згадки про матір. Він уже знайшов її давніх друзів, художників, із якими вона товаришувала, а також однодумниць-суфражисток. Брат навіть поїхав до Франції, аби поспілкуватися з її далекими родичами — сім’єю Вернет, проте даремно. Моє хвилювання за маму знову невпинно зростало. Чому навіть найвидатніший детектив сучасності не зміг її відшукати? Може, її спіткало лихо? Або ще гірше — що як вона стала жертвою якогось жахливого злочину?

Утім, мої думки кардинально змінилися, коли швачка завершила виготовлення моєї першої сукні.

Того дня я мала вперше вдягнути «бездоганний корсет» (який прислали, як і обіцяли, в обгортці з коричневого паперу). Його можна було регулювати спереду та ззаду. На додачу в пакунку виявилася особлива підкладка під сукню, аби мені вже точно ніколи не довелося зручно притулитися до спинки стільця під час сидіння. Ба більше, від мене тепер вимагали вкладати волосся у шиньйон[24] за допомогою колючих шпильок, що неприємно впиналися у шкіру, а спереду моє обличчя тепер обрамляли декілька накладних локонів. За всі ці тортури мені таки дозволили приміряти нові сукню та туфлі. Утім, туфлі стали черговими тортурами, бо мені довелося шкутильгати в них коридором, щоб попрактикуватися ходити, як справжня леді.

Саме тоді я усвідомила з непоясненною, проте цілковитою впевненістю, куди зникла моя матір: вона напевно перебувала в місці, де не існувало ані колючих шпильок і корсетів (байдуже, «бездоганних» чи будь-яких інших), ані підкладок для суконь.

Тим часом мій брат Майкрофт повідомив телеграмою, що все домовлено — я маю прибути до такого-то «пансіону шляхетних панянок» (а насправді — будинку жахів) такого-то дня. Завершувалася телеграма вказівками для Лейна із наказом супроводити мене до місця призначення.

Як відбувалася моя внутрішня підготовка до цієї авантюри? Я проводила більшість часу в домашньому халаті, не потикалася з кімнати й постійно спала, виправдовуючи це нервовим виснаженням. Місіс Лейн, яка час від часу пропонувала мені скуштувати холодцю з телячих ратиць і схожі страви (не дивно, що каліки завжди висихають нінащо!), почала настільки хвилюватися за мене, що навіть зв’язалася з Майкрофтом. Брат запевнив її, що в пансіоні мене чудово годуватимуть вівсянкою на сніданок і стежитимуть, аби я носила шерстяну білизну, тож я зовсім скоро оклигаю. Втім, місіс Лейн все одно викликала спершу місцевого аптекаря, а потім і лікаря, який прибув до нашого маєтку з Харлі-стріт із самісінького Лондону. Жоден із них не помітив проблем із моїм здоров’ям.

А проблем і справді не було. Поки я намагалася надолужити недоспані ночі, мені не доводилося носити ані корсетів, ані шпильок чи тісних туфель і зазнавати інших страждань. Ніхто й гадки не мав, що кожної ночі, переконавшись у тому, що всі мешканці маєтку бачать десятий сон, я вставала з ліжка й до самого світанку працювала над шифрами в подарованому буклеті. Тепер я обожнювала шифри й полюбляла шукати різні цікавинки, а матусин буклет дав можливість поринути у пригоди. Спочатку мені доводилося розгадувати приховане значення шифрів, а потім шукати скарб. Кожен розгаданий шифр обов’язково приводив мене до материних покоїв і відкривав чергові сюрпризи, які вона приховала для мене. Деякі шифри я так і не змогла розгадати, що дуже мене засмучувало. Я навіть хотіла повідривати задні стінки від маминих картин, хоча це не вкладалося в поняття чесної гри. Проте акварелей було пребагато, і не всі шифри приводили мене саме до них.

Для прикладу, одну зі сторінок буклета прикрашав в’юнкий плющ на частоколі. Побачивши малюнок і не зваживши на шифр, я помчала до матусиних кімнат, аби знайти акварель із плющем. З цією рослиною було аж дві картини, від яких я миттю відірвала задні панелі. Нічого. Засмучена, я повернулася до своєї кімнати й нарешті глянула на шифр:

ООЕІЕЕЇМКНРВН

ЛНРВРПОИИШЕА

Що це таке? Я вирішила пошукати значення плюща у книзі «Таємні значення квітів». Витка лоза означала відданість. Дуже зворушливо, однак ця інформація анітрохи мені не допомогла. Якийсь час я сердито вдивлялася в шифр, і нарешті мені вдалося скласти своє ім’я із перших трьох літер верхнього рядка й перших двох літер нижнього. Далі я звернула увагу на те, що мама намалювала плющ на паркані не природно, а зиґзаґом. Скориставшись таким самим способом, я переписала шифр:

НАВЕРШНИКИМОЇПЕРЕВІРЕНОЛО

НАВЕРШНИКИ МОЇ ПЕРЕВІР ЕНОЛО

Я прочитала речення справа наліво, і все стало на свої місця:

ЕНОЛО, ПЕРЕВІР МОЇ НАВЕРШНИКИ

Я стрімголов кинулася на пошуки розв’язки. Пробравшись навшпиньках до матусиної спальні, я повідкручувала всі навершники від ліжка і, на превеликий подив, з’ясувала, що в латунні ніжки ліжка можна сховати чималенький стос грошей.

Мені теж не завадило б пошукати надійні схованки у своїй спальні, аби місіс Лейн не натрапила, бува, на мої знахідки під час своїх періодичних нальотів до моєї кімнати в пошуках брудних речей. Я швидко знайшла вдалий сховок — карнизи в моїй кімнаті були виготовлені з латуні, як і мамине ліжко, й так само мали навершники.

Щоразу я мала закінчити кожне своє розслідування до світанку, доки не прокинулися Лейни.

Чесно кажучи, мої ночі були значно активнішими та цікавішими, ніж дні.

Я так і не знайшла того, на що найбільше сподівалася, — жодної прощальної записки, лагідних слів чи взагалі будь-якого маминого пояснення її вчинку. Утім, зараз мені навряд чи потрібні пояснення. Я зрозуміла, що матуся була змушена вдатися до обману заради мене — принаймні частково. І я достеменно знала, що кмітливо припасені для мене гроші мали надати мені ту свободу, якої не було в мами.

Саме завдяки матінці одного сонячного серпневого ранку сповнена дивних надій, а не страхів, я вмостилася на сидінні екіпажа, який мав відвезти мене бозна-куди від єдиної домівки, яку я знала.

Лейн позичив у місцевого фермера коня та якусь гібридну конструкцію, чи то пак бідарку, — вантажний екіпаж із м’якими сидіннями для мене та візника. До залізничної станції я таки їхатиму з неабияким комфортом і певним шармом.

— Сподіваюся, дощу не буде, — зазначила місіс Лейн, коли вийшла з будинку, аби зі мною попрощатися.

Опадів не було вже кілька тижнів. Востаннє дощило того дня, коли я ходила на пошуки матері.

— Малоймовірно, — втрутився Лейн, подаючи мені руку, аби я могла сісти в екіпаж як справжня леді. Одна моя дитяча рука в рукавичці була в його долоні, тоді як другою я тримала білу парасолю з оборками. — На небі ані хмаринки.

Усміхнувшись на прощання Лейнам, я спочатку розправила свою спідницю, а вже потім і сама всілася поруч із Діком, моїм візником. Спідниця разом із поліпшувачем зайняли все сидіння, місіс Лейн по-модному вклала моє волосся, і воно височіло на потилиці, тож тепер мій капелюшок, який більше нагадував солом’яну тарілку зі стрічками, сповзав мені на очі. Я одягнула темно-сірий костюм, який обрала саме за його непримітний і справді огидний колір, 54-сантиметровий пояс, пишну спідницю та куртку, що вдало приховувала поліпшувач до сукні. Під курткою я залишила пояс спідниці розстебнутим, щоб мати змогу якнайбільше розпустити корсет й почуватися майже зручно. Нарешті я могла дихати.

Адже невдовзі мені це ой як знадобиться.

— Міс Еноло, ви справжня леді від маківки до п’ят, — промовив Лейн, відступаючи назад. — Я певен, ви станете гордістю Ферндел-Холу.

0, тоді ще ніхто й не здогадувався, що на мене чекає.

— Ми сумуватимемо за вами, — тремтячим голосом проказала місіс Лейн, і на якусь мить я відчула докори сумління, бо помітила сльози на її лагідному старечому обличчі.

— Дякую, — сухо відповіла я, наступаючи на горло власним почуттям. — Діку, поїхали.

Поки ми їхали до воріт, я не зводила погляду з вух коня. Майкрофт найняв людей, аби вони «привели до ладу» газони в маєтку, тож мені не хотілося бачити пустку замість улюблених трояндових кущів.

— До зустрічі, міс Еноло, і щасти вам, — побажав сторож, відчиняючи для нас ворота.

— Дякую, Купере.

Коли кінь потюпачив вулицями Кайнфорду, я нарешті видихнула й дозволила собі роззирнутися довкола. Мені хотілося попрощатися з продуктовими крамничками, побіленими будиночками з чорними балками та солом’яними стріхами, будинком розпусти, поштою й телеграфною конторою, офісом констебля, ще кількома будиночками в тюдорському стилі з крихітними віконцями, що похмуро визирали з-під важких солом’яних чубів, трактирами, будинком священника, гранітною капличкою з порослим мохом шифером на даху, похиленими врізнобіч цвинтарними надгробками…

Ми майже проминули кладовище, коли я раптом дещо пригадала:

— Діку, зупинися на хвильку. Я хочу попрощатися з батьком.

Дік одразу зупинив коня.

— Перепрошую, міс Еноло?

Варто зауважити, що спілкування з Діком мало бути чітким і зазвичай вимагало пояснення простих речей.

— Я хочу відвідати батькову могилу, — терпляче промовила я кожне слово, — і помолитися у капличці за упокій його душі.

Бідний татусь, він у жодному разі не хотів би таких молитов. Як логік та атеїст (згідно з маминими словами), він не хотів поховання; його бажанням була кремація, проте після його смерті довелося знехтувати батьковою останньою волею, аби Кайнфорд не постраждав від серйозного скандалу.

Дік мав дещо спантеличений вигляд, проте відповів у своїй звичній повільній манері:

— Мені наказали відвезти вас до залізничної станції, міс.

— У нас ще вдосталь часу. Ти можеш хильнути трохи пива, поки чекатимеш на мене.

— Ох! Гаразд. — Він повернувся до коня, від’їхав назад і наблизився до дверей каплички. Декілька хвилин ми сиділи мовчки, доки Дік не пригадав манери. Втім, скоро він закріпив повіддя, зліз на землю й підійшов до мене, аби допомогти спуститися.

— Дякую, — промовила я, забираючи свою одягнену в рукавичку руку з його брудної долоні. — Повернешся по мене за десять хвилин.

Звісно, це нісенітниця; я була певна, що Дік проведе у трактирі щонайменше пів години.

— Гаразд, міс. — На прощання він торкнувся кашкета.

Дік поїхав геть, а я подріботіла до каплички, шурхочучи спідницями.

Як я і сподівалася, там не було жодної душі. Окинувши поглядом порожні лави, я задоволено посміхнулася, вкинула свою парасольку в ящик із одягом для убогих, підняла спідницю вище колін і чкурнула до чорного входу.

А звідти потрапила прямісінько на залите сонцем кладовище.

Я спустилася вниз звивистою стежиною поміж похилених надгробків. Каплиця досі була між мною та будь-яким випадковим свідком, який міг прогулюватися сільською вуличкою. Діставшись огорожі на задвірках цвинтаря, я перестрибнула через перелаз, повернула праворуч, пробігла ще трохи, а тоді — так, ось він, так! На мене чекав велосипед, захований у живоплоті. На тому ж місці, де я його залишила вчора вдень. Чи то пак уночі. Тобто на самісінькому світанку, при світлі майже повного місяця.

Велосипед був навантажений двома контейнерами — кошиком спереду та коробкою позаду, вщерть заповненими сандвічами, квашеними огірками, звареними круто яйцями, пляшками з водою, бинтами — на випадок травми, інструментами для ремонту шин, бриджами, моїми зручними старими чоботами чорного кольору, зубною щіткою й іншими потрібними дрібничками.

Власне, на мені теж були два клунки, сховані під темно-сірою спідницею: один — спереду, а інший — позаду. Той, що ховався попереду, був унікальною підкладкою для бюста. Я її потайки пошила для себе із позичених у маминому гардеробі матеріалів. Ззаду був так званий поліпшувач для сукні.

Чому, йдучи з дому, матінка одягнула турнюр, але не взяла із собою його наповнювач із кінського волосу?

Відповідь здавалася мені очевидною — аби приховати на місці турнюра багаж, потрібний для втечі.

І я, кому пощастило мати пласкі груди, пішла її слідами, однак сягнула на крок уперед. Різноманітні регулятори, збільшувачі та поліпшувачі залишились у Ферндел-Холі в димарі моєї спальні. Замість них я одягнула тканинні торбинки — власне, це і був мій багаж, — наповнені спідньою білизною, обгорнутою довкола рулонів банкнот. До того ж я склала ретельно обрану запасну сукню та причепила її ззаду поміж зборками спідниці, тож тепер вона бездоганно повторювала форму мого шлейфа. У кишенях помістилися носова хустинка, брусок мила, гребінець і щітка для волосся, мій новенький дорогоцінний буклет із шифрами, ароматні солі, свічки… Із собою я дійсно взяла цілу валізу потрібних дрібниць.

Застрибнувши на велосипед, я скромно прикрила щиколотки спідницею й поїхала далі.

Вправному велосипедистові дорога не потрібна. Скільки себе пам’ятаю, я завжди каталася фермерськими угіддями та пасовиськами. На запеченій, наче залізо, землі за мною не залишалося слідів.

Подумки я вже уявляла, як відзавтра мій брат, славетний детектив Шерлок Голмс, намагатиметься відшукати не лише зниклу матір, але й сестру.

Він очікує, що я втечу від нього, тож я вирішила, що втечу до нього.

Шерлок мешкав у Лондоні, як і Майкрофт. Саме тому, а ще й через те, що Лондон зажив слави найбільшого та найнебезпечнішого міста у світі, жоден із братів нізащо не подумав би, що я можу податися саме туди.

Отже, до Лондону я і поїду.

Вони гадатимуть, що я переодягнуся у хлопчика. Ймовірно, їм відомо про мою любов до бриджів. Тим більше, у Шекспірівських та інших художніх творах дівчата-втікачки завжди видавали себе за хлопців.

Отож цього я точно не робитиму.

Я вибрала образ, у якому мої брати ніколи не очікували побачити мене, худорляву та непропорційну, у сукні, що ледь прикриває мої коліна.

Я прикидатимуся дорослою жінкою.

А щойно все буде готово, розпочну пошуки своєї матері.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Я могла доїхати аж до Лондону головною дорогою, однак це була погана ідея. Надто багато людей мене помітило б. Ні, мій план поїздки до Лондону простіший і, як я сподівалася, цілком нелогічний, — відсутність самого плану. Погодьтеся: якщо я сама достеменно не знатиму, що роблю, то як про це здогадаються мої брати?

Звісно, вони робитимуть якісь припущення; приміром, скажуть: «Мати возила її до Бату, тож, можливо, вона поїде туди», або «У її кімнаті є книга про Вельс, із позначками олівцем на карті; може, вона зараз там». (Я дуже сподівалася, що брати знайдуть книгу, яку я навмисно сховала в ляльковому будиночку як хибну підказку. Книжка «Таємні значення квітів» була надто великою, аби брати її з собою, тому я заховала її серед сотень інших фоліантів у бібліотеці маєтку). Майкрофт і Шерлок застосовуватимуть метод індукції; тож я вирішила, що можу покластися на удачу. Я дозволила дорозі завести мене на схід, обравши найбільш кам’янистий шлях, на якому не помітні сліди від велосипедних коліс.

Байдуже, куди заведе мене цей день чи наступний. Я їстиму хліб і сир, спатиму просто неба, як кочівники, і зрештою рано чи пізно натраплю на залізничну колію. Прямуючи нею в якийсь бік, я обов’язково виїду на залізничну станцію. Окрім Чосерлі (бо там мене насамперед шукатимуть брати), мені підійде будь-яка станція в Англії, оскільки всі залізничні колії ведуть до Лондону.

Нічогенькі випробування для юної леді на виданні з 50-сантиметровою талією, яка звикла снідати вівсянкою та носити вовняний одяг!

Із цими радісними думками я крутила педалі, їдучи повз пасовисько для корів, через трав’янисті луки, і нарешті виїхала на відкриті болота, подалі від знайомого села.

Над головою у небесній блакиті співали жайворонки. Так само співало й моє стривожене серце.

Доки я їхала бездоріжжям та уникала селищ, мені майже не траплялися перехожі. Лиш де-не-де якийсь фермер відведе погляд від засіяного ріпою поля, однак його анітрохи не дивувала поява дорослої панянки на велосипеді. Власне, таких любителів велосипедних прогулянок останнім часом значно побільшало. На всипаній гравієм доріжці я навіть зустріла ще одну велосипедистку в бежевому вбранні, ми привітно кивнули одна одній. Вона вся блищала від спеки й фізичного навантаження. Ви ж знаете, що коні упрівають, чоловіки пітніють, а леді блищать. Впевнена, що я так само блищала. Навіть відчувала, як увесь цей «блиск» стікає по моїх боках під корсетом, сталеві ребра якого до болю натирали мені під пахвами.

У полудневий час я відчула втому, тому вирішила зупинитися, аби перекусити. Тим більше, що за минулу ніч я не стулила очей. Влаштувалася я під розлогим берестом на м’якому моху. Мене страшенно хилило в сон, хотілося опустити голову на подушку з моху. Проте попоївши, я зробила над собою зусилля й знову всілася на велосипеда — потрібно втекти якомога далі, перш ніж мене почнуть шукати.

Того дня я недарма часто згадувала кочівників: мені зустрівся табір циган у яскравих круговерхих фургончиках. Більшість шляхтян зневажали циган, проте мама іноді дозволяла їм зупинятися у нашому Фернделі. Змалку я ними захоплювалася і навіть зараз зупинилася, аби краще їх роздивитися. Я з цікавістю розглядала їхніх різномастих коней, які гарцювали й смикали головами попри сильну спеку. Без остраху я помахала рукою мандрівникам у фургончиках, бо серед усіх людей на світі найменше слід боятися, що цигани розкажуть про мене поліції. Похмурі чоловіки не звертали на мене уваги, проте декілька жінок із відкритими головами, шиями та руками помахали мені у відповідь. Дітлахи в лахміттях махали, пищали та кричали до мене, вимагаючи грошей. Безсоромні, брудні та злодійкуваті… Саме так назвала б їх місіс Лейн, і, гадаю, вона мала рацію. Втім, якби в моїй кишені було кілька пенні, я б неодмінно їм кинула.

Того ж дня на сільській дорозі я зустріла мандрівного торговця. Його фургончик був обвішаний посудом, парасольками, кошиками, морськими губками, пташиними клітками, пральними дошками й іншим крамом. Я зупинилася та попросила показати все його добро, від мідних чайників до гребінців із черепашачих раковин. Я навмисно відволікала його увагу, перш ніж купити те, що насправді було мені потрібне, — саквояж.

Перекинувши своє придбання через кермо велосипеда, я поїхала далі.

Мені зустрічалися й інші мандрівники, які подорожували і на своїх двох, і на різних транспортних засобах — починаючи від карет із четвірками коней і закінчуючи возами, запряженими віслюками. Проте пам’ять почала мене підводити, коли дедалі більше давалася взнаки втома. Як на землю впали сутінки, кожна клітинка мого тіла нестерпно боліла. Я ще ніколи не була такою виснаженою. їдучи по траві, до самісіньких коренів вищипаній вівцями, я щосили налягала на педалі велосипеда. Нарешті я дісталася низького, вкритого гострим вапняком пагорба, на верхівці якого буяв буковий гай. Опинившись у прихистку розлогих дерев, я одразу кинула свій велосипед і безсило впала на бруд і торішнє листя. Мій настрій став настільки ж пригніченим увечері, наскільки піднесеним був уранці; мене охопила тривога: чи знайду я сили завтра знову сісти на велосипед?

Можна було заснути просто тут, хоча… Вперше мені спало на думку: а що, як вночі піде дощ?

Мій план «нічого не планувати завчасно» із кожною хвилиною важких роздумів здавався дедалі безглуздішим.

Посумувавши хвильку, я таки звелася на ноги й під покровом темряви зняла капелюх, шпильки, «багаж», який везла на собі, та цей жахливий корсет. Надто стомлена, аби навіть думати про їжу, я скрутилася на землі та, загорнувшись у нижні спідниці брудного костюма, миттєво провалилася в сон.

Ця ніч була несхожою на жодну з попередніх. Посеред ночі я несподівано прокинулася.

Я страшенно зголодніла.

На небі не виднівся місяць, його щільно запнули хмари. Можливо, скоро задощить, а без місячного чи зоряного сяйва я не зможу відшукати їжу, яку везла на велосипеді. Як не зможу знайти й сірники, які легковажно залишила коло їжі. Гадаю, мене можна буде сміливо вважати щасливицею, якщо я взагалі зараз натраплю на свою згубу.

— Прокляття, — сердито пробурмотіла я, відчуваючи, як букове гілля шмагає мене по обличчю та плутається в одязі, щойно я спробувала звестися на ноги.

Втім, за мить я геть забула про їжу і заціпеніла, пильно вдивляючись у темряву, бо зовсім близько від мене спалахнули яскраві вогні.

То були гасові лампи. Виблискуючи поміж стовбурів дерев на пагорбі, вони привітно сяяли вдалині, наче зорі, що посипалися з неба на землю.

Село. Я видралася на пагорб з одного боку, навіть не здогадуючись (бо була надто втомлена, щоб іти у розвідку), що село розкинулося з іншого боку.

Переді мною радше простягнулося містечко, доволі велике для того, аби мати гас.

Може, тут є залізнична станція?

І поки я про це думала, нічну тишу розітнув протяжний низький гудок потяга.

На світанку наступного дня я вибралася з-під букового лісу, сподіваючись, що так рано мене ніхто не помітить. Звісно, я не боялася, що хтось мене упізнає. Однак було б досить дивно виходити з такого примітивного сховку пішки та ще й із важким саквояжем як для пристойно одягненої вдови.

Так-так, саме вдови. Від маківки до п’ят я була одягнена у жалобне вбрання, яке дістала з маминої шафи. Костюм, що став доказом мого заміжжя, додавав до мого юного віку зайвий десяток років. Водночас я могла сховати під ним свої зручні старі чорні чоботи, а ще зав’язувати волосся у простий вузол, бо інших зачісок я робити не вміла. Та найкраще, що в цьому вбранні я була просто невпізнаваною. Щільна чорна вуаль, що звисала з крисів мого чорного фетрового капелюшка, огортала всю мою голову, тож я більше скидалася на пасічника, який порається коло вулика. Мої руки приховували чорні рукавички з козячої шкіри — цю деталь я продумала заздалегідь, бо не мала обручки. Темне шовкове вбрання ховало мене від маківки до п’ят, взуту в чорні чоботи.

Десять років тому матінка була значно стрункішою, тож її сукня чудово мені пасувала, навіть не довелося затягувати корсет. Власне, мені й не знадобився би й сам корсет, якби не доводилося маскувати під ним свій імпровізований «багаж». Те, що я спершу спакувала на велосипед, тепер довелося носити в саквояжі чи кишенях. Матінка ненавиділа ридикюлі, тож завчасно подбала про те, аби всі її сукні мали місткі кишені для носової хусточки, лимонних льодяників, шилінгів та пенсів тощо. Я не могла натішитися впертості й непохитності моєї матері, яка навчила мене їздити на велосипеді. Тож тепер мені страшенно шкода було кидати свого вірного механічного коня в цьому буковому лісі, проте я напевно не сумуватиму за своїм огидним сірим костюмом.

У блідій світанковій сутіні я спустилася з пагорба вздовж живоплоту до вузької стежини. Тіло було виснажене від учорашньої втечі, проте біль і страждання стали для мене справжнім благословенням — завдяки ним я мусила рухатися повільно. Тож тепер неспішною жіночною ходою, яка чудово пасувала моєму маскуванню, я прямувала стежиною до гравійної дороги у напрямку міста.

Світанок перетворився на тьмяний схід сонця. Мабуть, ось-ось почнеться злива. Власники крамничок тим часом піднімали жалюзі, а торговець морозивом заходився запрягати в дорогу стареньку шкапу. Заспана служниця викидала щось до риштака, неподалік жінка в лахміттях підмітала перехрестя. Тротуаром крокували хлопчики-газетярі зі стосами ранкових газет. Жебрак, що торгував сірниками на розі будинку, закричав:

— Хай буде світло! Сірники для джентльменів?

Декілька перехожих і справді виявилися джентльменами в циліндрах, деякі з робітників були одягнені у фланелі й кепки, а на решті висіло таке ж лахміття, як і на самому торговцеві, проте він однаково величав усіх «джентльменами». Звісно, мене він обминув увагою й не запропонував купити сірники, адже леді, як відомо, не курять.

На скляних дверях поруч зі стовпом у червоно-білу смужку золотими літерами було виведено два слова: «BELVIDERE TONSORIUM». Раніше мені доводилося чути про містечко Бельведер на пристойній відстані від Кайнфорду. Роззирнувшись, я помітила напис «Ощадний банк Бельведеру», викарбуваний на кам’яній перемичці величної будівлі неподалік. Чудово, я дісталася потрібного місця. «Неймовірно, — подумалося мені, доки я переходила на той бік вулиці, переступаючи кінський послід, — як для простого дівчиська з невеликими розумовими здібностями».

— Цибуля, картопля, пастернак! — вигукував якийсь чоловік, штовхаючи поперед себе візок із продуктами.

— Свіжі гвоздики на бутоньєрки для справжніх джентльменів! — закликала закутана в шаль жіночка, що тримала цілий кошик квітів на продаж.

— Неймовірне викрадення! Читати всім! — раптом заверещав хлопчисько-газетяр.

Викрадення?

— Маркіза Тьюксбері викрали з Безілвезер-Холу!

Мені й справді кортіло про це прочитати, але спочатку слід знайти залізничну станцію.

Із такими думками я рушила слідом за вишукано вбраним джентльменом у циліндрі та рукавичках, який мимохідь чіпляв свіжу гвоздику до свого лацкана. Схоже, він ішов до міста у якихось справах.

На підтвердження моєї гіпотези вже за мить почувся оглушливий гуркіт двигуна, від ричання якого аж земля здригнулася під ногами. Відтак я побачила вежі й загострений дах залізничної станції. Годинник на одній із веж показував пів на сьому. Одразу ж почувся скрегіт гальм потяга, що прибував на станцію.

Не знаю, чи поїхав мій мимовільний супутник до Лондону, оскільки, щойно ми наблизилися до платформи, мою увагу привернуло незвичайне видовище.

На пероні поволі збирався натовп роззяв. Кілька констеблів вишикувались у ряд, аби стримувати витріщак, доки інші урядники в блакитних уніформах рушили назустріч потягу. Локомотив тягнув лише один вагон, на якому виднівся напис «Поліцейський експрес». Із вагона вийшли декілька чоловіків у дорожньому одязі. їхні плащі видовищно тягнулися по долівці, а «вуха» їхніх картузів, зав’язані у бантики на головах, скидалися на кролячі вушка. «Кумедно», — подумала я, пробираючись крізь натовп до віконечка, де продавали залізничні квитки.

Навколо мене клекотіло сонмище збуджених голосів, наче я потрапила до киплячого казанка.

— Це ж Скотленд-Ярд, авжеж. Детективи в цивільному одязі.

— Кажуть, вони відрядили людей за Шерлоком Голмсом…

Матінко рідна! Спинившись, я уважно прислухалася.

— Проте він не приїде — важливі родинні справи…

Як на те чоловік, що це сказав, пройшов повз мене (хай йому грець!) і його слова розтанули в безладному белькотанні юрби. Більше я не почула ані слівця про свого брата.

— Моя кузина — друга помічниця покоївки в маєтку…

— Подейкують, що герцогиня геть спала з розуму.

— …і вона каже, буцімто вони…

— А герцогові саме час…

— Старий Пікерінг із банку каже, що вони досі чекають на повідомлення з вимогами про викуп.

— Кому здався той хлопчисько без викупу?

Гм… Схоже, «неймовірне викрадення» відбулося десь неподалік. І справді, спочатку я помітила, як декілька детективів сіли в ландо і вже за мить помчали до зеленого парку, який розкинувся поруч із залізничною станцією. Понад деревами здіймалися сірі готичні вежі маєтку, який, судячи з розмов довкола, мав назву Безілвезер-Хол.

Цікаво.

Втім, на мене чекали важливіші справи — потрібно придбати квиток…

Однак за мить я з’ясувала, що дістатися Лондону буде нескладно. Щогодини від ранку до самісінького вечора туди йшли потяги.

— Зник син герцога! Читати всім негайно! — закричав хлопчисько-газетяр, який стояв під розкладом потягів.

У провидіння я не вірила, тож мені стало дуже цікаво, чому доля завела мене саме сюди, на місце злочину, доки мій знаменитий брат десь далеко. Думки роїлися в голові, наче бджоли, і я не мала сил опиратися спокусі. Відмовившись від ідеї дістатися до віконця залізничної каси, я придбала газету.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

У кав’ярні біля станції бельведер я обрала найвіддаленіший столик у кутку та відвернулася до стіни, аби нарешті підняти вуаль. Мені кортіло зробити це з двох причин: по-перше, щоб поснідати випічкою з чаєм, а по-друге, щоб роздивитися зображення юного маркіза Тьюксбері з Безілвезера.

На офіційному студійному портреті, що займав мало не половину першої шпальти газети, був зображений хлопець, одягнений у… Господи, сподіваюся, його не примушують щодня носити оте оксамитове вбрання з воланами! А як йому ведеться з довгим, до плечей, білявим волоссям, закрученим у блискучі локони? Схоже, його матінка надто захоплювалася «Маленьким лордом Фонтлероєм»[25] — жалюгідним виданням, від якого постраждало ціле покоління хлоп’ят зі шляхетних родин. Наслідуючи стиль Фонтлероя, маленький маркіз Тьюксбері носив лаковані черевики зі шкіряною пряжкою, білі панчохи, чорні оксамитові штани до колін із сатиновими бантами по боках і поясом під чорним оксамитовим жакетом із білими мереживними манжетами та комірцем. Юнак дивився в об’єктив геть байдужим поглядом, однак мені чомусь здалося, що його щелепи зціплені.

ЮНИЙ СПАДКОЄМЕЦЬ ГЕРЦОГА ТАЄМНИЧО ЗНИК

Таким був заголовок.

Потягнувшись по другу булочку, я прочитала:

Події з найтривожнішими наслідками відбулися спозаранку середи у Безілвезер-Холі, родинному маєтку герцога Безілвезера неподалік квітучого містечка Бельведер, коли помічник садівника помітив, що хтось прокрався до будинку крізь французькі двері більярдної зали. Слуги, яких уже попередили про злочин, одразу з’ясували, що замок внутрішніх дверей зламаний з особливою жорстокістю — на деревині виднілися сліди від леза ножа. Злякавшись крадіжки, дворецький одразу перевірив буфет зі столовим сріблом. Проте усе столове приладдя лежало на своїх місцях. Ніхто не чіпав ані тарелів, ані канделябрів у їдальні, ані незліченних коштовностей у вітальні, бібліотеці чи в будь-яких інших приміщеннях Безілвезер-Холу. До того ж на нижньому поверсі всі двері були цілими. Лише коли покоївки понесли глеки до сімейних покоїв герцога для традиційного вранішнього вмивання, то виявили, що двері до спальні юного Тьюксбері, маркіза Безілвезера, відчинені навстіж. Меблі, розкидані по всій кімнаті, стали німим доказом запеклої боротьби. Юнак зник. Маркіз, спадкоємець лорда Безілвезера, його єдиний син, якому виповнилося лише дванадцять років…

— Дванадцять? — здивовано вигукнула я.

— Що таке, пані? — запитала офіціантка, яка стояла позаду мене.

— Ні, нічого. — Я поклала газету на стіл і прикрила обличчя вуаллю. — Я гадала, йому менше років.

Я уявляла маркіза значно молодшим, мабуть, через його кучері й театральний костюм. Дванадцять! Чому хлопця примушували одягатися в солідний вовняний жакет і панталони, носити краватку й білий комірець, як у студентів Ітонського коледжу, та чудернацьку зачіску?..

Раптом мені спало на думку, що схожі питання виникли і в мого брата Шерлока під час нашої останньої зустрічі.

— О, ви про бідолашного зниклого маркіза Тьюксбері? Його матінка душі за ним не чула. Кажуть, нещасна жінка збожеволіла від горя.

Відсунувши різким рухом стілець, я залишила на столі пів пенні, вийшла з кав’ярні та, довіривши саквояж носильникові, попрямувала до Безілвезер-Холу.

О, на мене чекає значно цікавіша пригода, аніж пошуки яскравих камінців і пташиних гнізд. Потрібно знайти справжню цінність, і я збиралася взятися до пошуків. Чомусь у мене не було сумнівів в успіхові. Я знала, де міг перебувати маркіз Тьюксбері, просто знала, хоч і не могла цього довести. Весь шлях довгою алеєю, обабіч якої росли велетенські тополі, я пройшла як у небутті, уявляючи, куди цей хлопчина міг подітися.

Перші ворота були відчинені навстіж, проте коло других мене зупинив охоронець. Йому наказали не пускати до маєтку всіляких роззяв і надто допитливих газетних репортерів. Охоронець запитав мене:

— Як вас звуть, мадам?

— Енола Голмс, — бездумно бовкнула я.

Якою ж дурепою я почувалася! Бодай я провалилася на цьому місці! Звісно, перед втечею я вигадала для себе нове ім’я — Айві Мешл. Айві[26] — на знак вірності, данина пам’яті про матінку. А прізвище Мешл утворилося в результаті кмітливого шифрування. Якщо розділити прізвище Голмс на два склади, прочитати їх справа наліво, а тоді записати так, як вимовляється, вийде Мешл[27]. Таке «рідкісне» прізвище зустрічається в будь-якому куточку Англії («Ви часом не родичка тих Мешлів, що з Тоттерінг-Хіз?»). Воно значно краще, аніж прізвище Голмс! Айві Мешл. Як же кмітливо. Айві Мешл! А тепер я, дурепа, бовкнула охоронцю своє справжнє ім’я — Енола Голмс.

Судячи з байдужого виразу його обличчя, моє ім’я нічого йому не сказало. Наразі. Якщо за мною вже й почалося полювання, то відголос мисливського покрику точно ще не досяг вух цього чоловіка.

— У яких справах ви прибули, місіс, гм, Голмс? — запитав він.

Оскільки досі я поводилася нерозважливо, слід було взяти з цього хоч якийсь зиск, тож я відповіла:

— Містер Шерлок Голмс не може взятися за цю справу, тож попросив мене оглянути місце злочину.

Охоронець здивовано звів брови й бовкнув: — Ви — родичка того самого детектива, мадам? — Авжеж, — відповіла я стишеним голосом　 і швидко попрямувала повз охоронця до Безілвезер-Холу.

Маєток, який з’явився переді мною на скругленому кінці дороги, міг би вмістити з десяток таких будинків, як Ферндел. Утім, я вирішила не наближатися до його широких мармурових сходів чи то входу з колонами. Мене не цікавили ані цей дворянський палац, ані його англійські сади, прикрашені топіаріями та всіяні неймовірно гарними трояндами. Відхилившись від головної алеї, я пройшла великим газоном у напрямку власне Безілвезер-Парку, тобто до лісу, який оточував маєток і прилеглі сади.

Хоча ні, не до лісу, радше до лісосмуги. Ступивши в затінок дерев, я очікувала натрапити тут на гущавину, зарості моху, дикорослі ягоди, а натомість побачила м’яку травичку, вистрижену так коротко, що на ній можна було грати в крикет.

Яка ж нудна місцина… Йдучи далі, я не побачила жодної улоговини, лощини чи гроту. Схоже, маєток був звичайним і нецікавим. «Як прикро!», — подумала я, коли знову звернула на галявину. Єдиним поясненням може бути…

— Місіс Голмс! — почувся чийсь збентежений високий голос. Озирнувшись, я помітила, як до мене мчить збожеволіла від страху за сина мати — сама герцогиня. Я одразу збагнула, що це вона: надто дорога повсякденна лілова сукня з фалдистою нижньою спідницею з рожево-сірого атласу, сріблясто-сіра накидка, що аж блищала від вишуканого гаптування. Втім, не було нічого коштовного у сльозах, які застигли на її змарнілому обличчі, й нічого благородного в тому, як вона мчала до мене поміж дерев, наче поранена лебідка із крилами з майже сивого волосся, що повибивалося з-під капелюшка й розсипалося по плечах.

Слідом за нею дріботіли й кілька переляканих покоївок у фартушках та білих мереживних чіпцях — мабуть, вибігли з дому за господинею в чому були.

— Ваша світлосте, — наполегливо вмовляли вони, — ваша світлосте, будьте ласкаві, зайдіть до будинку та випийте чашечку чаю. Будь ласка, зараз же хлюпне дощ.

Проте герцогиня не бажала їх слухати.

— Місіс Голмс… — Щойно вона до мене торкнулася, я відчула, як тремтять її оголені холодні руки. — Ви ж теж жінка й маєте добре серце. Скажіть мені, хто міг наважитися на такий підступний злочин? Де може бути мій Тьюкі? Що мені робити?

Тримаючи її тремтячі руки у своїх долонях, я подумки подякувала небесам за важку вуаль, яка приховувала моє стривожене обличчя, і за рукавички, що стали перепоною між моїм теплим тілом і її крижаним.

— Тримайтеся, ваша світлосте, і, гм… — Я намагалася дібрати слова: — Не втрачайте надії. — Мені таки вдалося зібрати думки докупи й запитати: — Дозвольте поцікавитися, чи було де-небудь…

З огляду на те, як палко вона опікувалася сином, я припустила, що герцогиня могла потайки стежити за ним або хоча б про щось здогадувалася.

— Чи є на території вашого маєтку місце, де ваш син полюбляв усамітнюватися?

— Усамітнюватися? — Її заплакані почервонілі очі розгублено дивилися на мене. — Що ви маєте на увазі?

— Цілковита дурня, — пролунав зненацька чийсь дзвінкий альт позаду мене. — Ця нікчемна вдова нічогісінько не знає. Я знайду вашого сина, ваша світлосте.

Озирнувшись, я побачила дивну жінку. Вона була ще вищою за мене й значно кремезнішою, однак найбільше мене вразила відсутність капелюшка та вкладеного у зачіску волосся. Жорстка шевелюра незнайомки розметалася по плечах, тож її голова більше нагадувала абажур. Крім того, волосся жінки було руде — не каштанове чи русяве, а майже червоне, як маковий цвіт… На затонованому рисовою пудрою обличчі блищали очі — вугільно-чорні, наче осердя макової квітки. Її волосся та лице були настільки манливими, що я не одразу розгледіла вбрання незнайомки. У мене залишився лише примарний спомин про бавовняний одяг (можливо, з Єгипту чи Індії) зі стародавніми малиновими візерунками, що огортав її кремезну статуру так само незвично, як яскраво-руде волосся облямовувало її обличчя.

Герцогиня полегшено видихнула:

— Мадам Лаеліє? О, ви прийшли на моє прохання, мадам Лаеліє!

Мадам хто? А, певно, ця мадам — спіритичний медіум. У цьому ремеслі жінки — морально та духовно величніша стать — здобули більшу шану, аніж чоловіки. Утім, такі особи (чи то пак пройдисвітки, як їх називала моя матінка) викликають духів померлих. І, звісно, герцогиня щиро сподівалася, що її сина серед цих духів не буде. То що ж тут робила ця кремезна жінка?

— Мадам Лаелія Сибілла де Папавер, астральна зникологиня, до ваших послуг, — урочисто виголосила показна жінка. — Будь-яку згубу я завиграшки знайду, бо духи витають усюди — вони все знають, усе бачать, і я з ними приятелюю.

Герцогиня схопила жінку за великі долоні у жовтих рукавичках. А я тим часом, як і дві смирні служниці, стояла як громом уражена з роззявленим від подиву ротом. Однак мене приголомшили аж ніяк не винятковий вигляд цієї жінки і не її незграбна фігура, навіть не її балачки про духів. Хоч мені й хотілося вірити, що якимось чином я житиму після того, як моєї фізичної подоби не стане, та чомусь здавалося, що я матиму важливіші справи, аніж гепати дверями, дзеленчати дзвіночками й трясти столи. Означення «астральна» мене теж не вразило. З усього сказаного мадам Лаелією Сибіллою де Папавер тільки одне слово змусило мене завмерти з несподіванки й втратити дар мови.

Це слово «зникологиня».

Отже, це шукачка загубленого.

Але… Як вона наважилася назвати себе так велично, займаючись пустопорожніми балачками з духами? Шукачка загубленого, наймудріша жінка, яка знаходить втрачене, — це моє покликання.

Я зникологиня. Чи могла б нею стати. І не астральною, а справжньою майстринею цієї справи. Першою у світі професійною, логічною та науковою зникологинею.

Цієї натхненної миті я знала це достеменно, як і те, що моє справжнє прізвище — Голмс.

Я навіть не помітила, як покоївки провели герцогиню та мадам Лаелію всередину будинку. Вони там, напевне, чаюватимуть чи влаштують спіритичний сеанс, та мені було байдуже. Я блукала поміж дерев довкола Безілвезер-Парку. Ходила навмання, не зважаючи на дрібний дощ. Думки скажено шугали в моїй голові. Натхненна сьогоднішньою пригодою, я почала ретельно складати план пошуку матусі.

Правду кажучи, план був доволі простим. Після прибуття до Лондону я викличу таксі та попрошу водія відвезти мене до пристойного готелю, де зможу нормально повечеряти та добряче виспатися. Залишаючись у готелі, допоки не знайду підходящу оселю, я відкриватиму банківські рахунки. Ні, спочатку я вирушу на Фліт-стріт і розміщу зашифровані «особисті оголошення» у виданнях, які, це я напевно знала, читає матінка. Хіба ж вона не читатиме своїх улюблених журналів, де б не була? Безумовно. Я чекатиму маминої відповіді. Просто чекатиму.

Цього було б цілком достатньо, якби — як я часто себе заспокоювала — мама справді була жива й здорова.

Та в будь-якому разі мені залишалося тільки чекати. Принаймні так здавалося раніше. Однак тепер, коли я знайшла своє справжнє покликання, я можу зробити значно більше. Нехай мій брат Шерлок залишається єдиним у світі приватним детективом-консультантом, скільки йому заманеться. А я стану єдиною у світі приватною зникологинею-консультанткою. Узявшись за це ремесло, я мала б змогу зустрічатися з освіченими жінками, які збиралися у власних чайних кімнатах по всьому Лондону. Ці жінки могли знати маму! А ще я мала б можливість познайомитися з детективами зі Скотленд-Ярду, куди Шерлок уже надіслав запит щодо маминого зникнення, і з іншими високопосадовцями та, можливо, навіть із непорядними людьми, які торгували інформацією. Оце так можливості! Схоже, я народжена, аби стати зникологинею. Шукачкою зниклих дорогих серцю людей. І… І мені варто вже припинити про це мріяти й взятися до справи негайно, просто зараз.

Доки мене не перервали, я бачила лише одну можливість для сховку — дерево. Повертаючись назад до нудоти вилизаним парком маєтку Безілвезер, я зосередилася на пошуках цього конкретного дерева. Воно має бути розташоване не надто близько до Безілвезер-Холу та його англійського саду, і не надто близько до краю парку. Найімовірніше, це дерево має бути всередині лісосмуги, де очі дорослих не мали б змоги підглядати. Подібно до мого сховку у Фернделі під плакучою вербою в лощині з папороті воно теж мало бути особливим, гідним називатися сховком. Раптом мжичка припинилася й визирнуло сонце. Я встигла обійти майже всю територію парку, аж ось натрапила на те, що шукала.

Насправді це було не одне дерево, а аж чотири, й росли вони з одного стовбура. Чотири кленові саджанці, посаджені в одному місці, дивом прийнялися, утворивши симетричне гроно, чотири стовбури якого пнулися вгору під крутим кутом одне до одного, з ідеальним квадратом простору між ними.

Поставивши одну ногу на вузлувату гілку та вхопившись за зручну гілку, я прудко заскочила нагору й опинилася на висоті одного метра над землею поміж У-подібними стовбурами — ідеальною віссю в центрі чотирикутного всесвіту, оточеного листям. Неймовірно!

Однак раптом я помітила дещо ще неймовірніше. Я збагнула, що раніше тут хтось був — можливо, молодий маркіз Тьюксбері. Він забив у стовбур одного з дерев із внутрішнього боку великий цвях, а точніше залізничний кілок. Навряд чи хтось із випадкових перехожих звернув би на нього увагу. Втім, кілок тримався міцно.

Нащо він тут? Аби щось повісити? Однак для цього можна скористатися значно меншим цвяхом. Я добре знала, навіщо потрібен такий кілок, — щоб поставити ногу, коли залазиш нагору.

О, яке щастя знову опинитися на дереві після стількох тижнів існування у жіночій подобі… Проте мені не давали спокою тривожні думки: що як мене хтось помітить? Дама-вдова на дереві?

Я роззирнулася навкруги і, не побачивши нікого, наважилася ризикнути. Зняла капелюшок і вуаль, сховавши їх у листі над головою, підібгала спідниці сукні вище колін і закріпила їх шпильками від капелюшка. Потім, поставивши ногу на кілок і схопившись за гілку, я підтягнулася вгору. Віття плуталося в моєму волоссі, та мені було байдуже. Попри звичне шмагання по обличчю, підніматися було так само легко, як і лізти по драбині, — і дійсно зручно, хоч мої хворі кінцівки протестували чи не на кожному сантиметрі шляху. На щастя, юний маркіз Тьюксбері забив залізничні кілки саме там, де не було кленового гілля, за яке можна вхопитися.

Напрочуд кмітливий хлопчина, цей маркіз. Напевно, він дістав ці залізничні кілки на коліях, що тягнулися неподалік родинного маєтку. Сподіваюся, жоден із потягів не зійшов із рейок через його витівку.

Піднявшись приблизно на шість метрів, я зупинилася, аби поглянути, куди ж мене завели підказки маркіза. Я задерла голову і… о Боже!

Він спорудив на дереві платформу. Коли дерева вкриті листям, із землі цю споруду годі побачити, однак із мого місця можна було помилуватися нею — це був квадратний каркас, виготовлений із обрізків непофарбованих дощок і встановлений поміж чотирьох кленів. Опорні балки простяглися поміж стовбурами дерев, затиснуті на шпичаках дерев або закріплені шворкою, прив’язаною по кутах. Дошки лежали поперек балок, утворюючи примітивну подобу підлоги. Я одразу уявила, як хлопець збирав цю деревину по підвалах чи на горищах хлівів, чи бозна-де ще, а потім тягав дошки сюди. Можливо, навіть скрадався вночі, аби підняти їх на дерево за допомогою мотузки, а відтак власноруч мостив підлогу. І весь цей час його матінка накручувала його волосся щипцями й одягала в атласне, оксамитове й мереживне вбрання! Господи, змилуйся наді мною!

В одному кутку платформи хлопчина залишив отвір, крізь який можна було «увійти». Варто зауважити: щойно я просунула в нього голову, як моя шана до молодого маркіза Тьюксбері ще більше зросла. Напнуте квадратне полотно (можливо, обшивка фургона) слугувало дахом його сховку. По кутах хлопець розклав ковдри, які зазвичай стелили на сідла під час їзди верхи. Мабуть, він «позичив» їх на конюшні й згорнув таким чином, щоб на них зручно було сидіти. У чотири стовбури дерев юнак забив цвяхи, на яких тепер висіли петлі з крученого мотузка, зображення човнів, металевий свисток та безліч інших дрібничок.

Я залізла всередину, аби краще все роздивитися.

Утім, мою увагу одразу привернуло вражаюче видовище посеред дощаної підлоги.

Клапті тканини, пошматовані так, що я не одразу втямила, що це таке. Чорний оксамит, біле мереживо, блакитний атлас… Схоже, це залишки того, що раніше було чиїмось вбранням. А вінчало цю купу сміття волосся — довгі хвилясті локони золотавого кольору. Мабуть, він постригся наголо. Маркіз Тьюксбері увійшов до цього сховища й пошматував своє вбрання, до того ж зробив це добровільно. Жоден викрадач не наважився б і навряд чи зміг би його сюди затягнути. З огляду на все, Тьюксбері покинув цю схованку так само, як і потрапив сюди, — теж з власної волі, а зробив це заради того, щоб ніколи більше не бути маркізом Безілвезером.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Опинившись на землі, я опустила спідниці, знову пришпилила чорний капелюшок, аби сховати під ним свою скуйовджену зачіску, й опустила вуаль, яка прикривала обличчя. Йдучи наосліп, я й гадки не мала, що робити далі.

На вказівний палець я накрутила довге пасмо кучерявого білявого волосся, решту залишила там, де й знайшла. Уява малювала, як це волосся, жмутик за жмутиком, розтягнуть дикі птахи, щоб вимостити ним свої гнізда. Я подумала про німе розлючене послання втікача, яке він залишив у своєму таємному сховку, і про сльози, які бачила на очах його матері. Бідолашна жінка. Але ж і хлопця шкода не менше! Його змушували носити оксамит і мереживо, а це аніскілечки не краще, ніж корсет із металевими ребрами.

Раптом мені здалося, що все на світі відбувається невипадково — я, Енола, стала такою ж утікачкою, як і юний маркіз Тьюксбері. Сподіваюся, йому хоча б вистачило розуму змінити ім’я. А я, назвавшись у цій місцині Енолою Голмс, повелася божевільно, і тепер наді мною тяжіє небезпека. Треба негайно забиратися звідси.

Втім, я ще мушу втішити нещасну герцогиню. Ні. В жодному разі. Потрібно покинути маєток Безілвезер якомога швидше, доки…

— Місіс Голмс?

Завмерши з несподіванки, я раптом зрозуміла, що стою на проїзній частині, прямісінько перед Безілвезер-Холом, і не знаю, йти мені вперед чи відступати. Хтось знову гукнув мене:

— Місіс Голмс!

Сховавши пасмо світлого волосся в руці, я озирнулася й побачила перед собою чоловіка в дорожньому плащі, який квапливо спускався до мене мармуровими сходами. Один із лондонських детективів.

— Перепрошую, що наважився звернутися до вас, — промовив він, зупиняючись поруч. — Однак охоронець передав, що ви тут, і я хотів…

Це був невисокий, схожий на ласку чоловік. Навряд чи його можна було назвати м’язистим, якими зазвичай видавалися працівники поліцейського відділку. І хоч його зовнішність не вселяла страху, чорні очі-намистинки цього чоловіка наче свердлили мене наскрізь, як блискучі бедрики, вони намагалися проповзти прямісінько під мою вуаль.

Доволі високим тоном чоловік вів далі:

— Я знайомий Шерлока Голмса. Мене звуть Лестрейд.

— Як ся маєте?

Я не запропонувала йому потиснути руки.

— Дуже добре, дякую. Мушу сказати, що мені надзвичайно приємно з вами познайомитися.

Допитливий тон чоловіка свідчив про те, що йому кортіло щось випитати в мене. Детектив знав, що мене звуть Енолою Голмс, він бачив, що я вдова, саме тому й звернувся до мене «місіс». Утім, якщо я була невісткою братів Голмсів, то навіщо Шерлоку відправляти мене замість себе?

— Мушу визнати, Голмс ніколи про вас не згадував.

— Справді? — Я ввічливо кивнула. — А хіба ви обговорювали з ним його родину?

— Ні! Тобто в нас досі не було такої можливості.

— Звісно, не було.

Я сподівалася, що мій тон залишався спокійним, проте думки роїлися, як бджоли у вулику.

За першої ж нагоди цей вивідач обов’язково розповість Шерлокові, що зустрічався зі мною й за яких обставин це було. Ба ні, навіть гірше! Оскільки він працює інспектором Скотленд-Ярду, то може будь-якої миті отримати телеграму щодо мого зникнення.

Треба втікати звідси до того, як це відбудеться. Здається, він уже щось підозрює. Необхідно якимось чином відволікти увагу інспектора Лестрейда від своєї персони.

Розкривши одягнену в рукавичку долоню, я розгорнула пасмо світлого волосся й простягнула йому.

— Щодо маркіза Тьюксбері, — сказала я владним тоном, наслідуючи манери свого знаменитого брата, — його ніхто не викрадав. — Я відмахнулася від спроби детектива заперечити. — Він узяв усе в свої руки й накивав п’ятами. Мабуть, і вам закортіло б утекти звідси, якби вас одягали в оксамитові костюми, неначе ляльку. Він хоче вирушити в море на човні, тобто на кораблі. У сховищі юного маркіза я бачила малюнки пароплавів, кліперів[28] та різноманітних морських суден. Зокрема, він захоплюється отим велетенським морським чудовиськом, що скидається на плавуче корито для худоби з вітрилами нагорі та веслами по боках. Як же воно зветься? Те, що проклало трансатлантичний кабель.

Втім, інспектор Лестрейд ніяк не міг відвести погляду від світлих кучерів на моїй долоні й щось нерозбірливо бурмотів:

— Що… Де… Як ви здогадалися?

— «Грейт Істерн»[29]. — Ну нарешті мені вдалося пригадати назву найбільшого судна у світі. — Ви знайдете маркіза Тьюксбері в морському порту, можливо, у доках Лондону, де він, найімовірніше, шукає місце моряка або юнги, оскільки вчився зав’язувати вузли. Він постриг волосся. Можливо, йому вдалося дістати простий одяг — може, у конюхів, тож раджу їх допитати. Гадаю, після такого перевтілення його навряд чи хтось упізнав на залізничній станції.

— А як же зламані двері?! Пошкоджений замок?!

— Він навмисно зробив це сам, аби ви розпочали пошуки дитини… а не втікача. Досить підступно з його боку, — зізналася я, — завдавати таких турбот матері.

Розповівши інспектору все, про що я змогла дізнатися, мені раптом стало значно краще.

— Можливо, ви зможете переказати це її світлості? — Я простягнула інспектору Лестрейду пасмо волосся. — Хоча, чесно кажучи, не впевнена, що це принесе їй радість, радше, навпаки, погіршить самопочуття.

Інспектор Лестрейд не зводив із мене здивованого погляду, проте чомусь здавалося, що він і сам не розумів, що робить, коли сягнув рукою по кучері сина герцога.

— Але… Де ви це знайшли?

Іншу руку він простягнув до мене, намагаючись вхопити мене за лікоть і потягнути до Безілвезер-Холу. Відсахнувшись від нього, я несподівано помітила ще одного свідка нашої розмови. На верхівці мармурових сходів, ховаючись поміж балюстрад і грецьких колон, за нами пильно спостерігала мадам Лаелія й жадібно ловила кожне слово. Я стишила голос і ледь чутно відповіла інспекторові Лестрейду:

— На першому поверсі, так би мовити, кленового дерева з чотирма стовбурами.

Я вказала в бік дерева, а щойно інспектор озирнувся, аби простежити за моєю рукою, пішла. Моя хода була надто квапливою як на леді, проте я мусила якнайшвидше дістатися до воріт.

— Місіс Голмс! — гукнув Лестрейд мені вслід.

Не стишуючи ходи й не озираючись, я підняла руку та ввічливо, проте недбало помахала нею на прощання. Так само мій брат розмахував своєю тростиною. Стримуючи бажання перейти з ходи на біг, я квапливо йшла й тільки за воротами нарешті змогла відсапатися.

Я вперше подорожувала потягом, тож мене неабияк усе дивувало. Зокрема те, що пасажирський вагон другого класу був розділений на маленькі купе. У кожному з них могло розміститися четверо осіб, сидячи на шкіряних сидіннях одне навпроти одного. Я ж уявляла вагон як щось більш просторе, на кшталт омнібуса. Проте тут усе було інакше: кондуктор повів мене вузьким проходом до якихось дверей, і я мимоволі опинилася в купе з трьома незнайомцями, зайнявши останнє вільне місце в задній частині потяга. За мить я відчула, що мене несуть. Спочатку повільно, проте щомиті дедалі швидше, невпинно наближаючи до Лондону.

Поки що все складалося вдало, проте інспектор Лестрейд так сплутав мої справи, що я не знала, чого чекати від завтрашнього дня.

Оскільки інспектор щойно поспілкувався із вдовою на ймення Енола Голмс і напевне розповість про це моєму братові Шерлоку, я мушу відмовитися від свого майже бездоганного маскування. Мені конче потрібно цілком переглянути ситуацію.

Тяжко зітхнувши, я сіла на край крісла, оскільки мій турнюр (чи радше «багаж») не давав притулитися до спинки сидіння. Потяг, невпинно розхитуючись, з гуркотом нісся вперед щонайменше удвічі швидше, ніж будь-який велосипед, який котиться з пагорба.

Дерева та будівлі миготіли за вікном із такою шаленою швидкістю, що мені доводилося раз по раз відвертати погляд. Я почувалася кепсько, і на те було чимало причин. Мої безпечні й зручні плани на таксі, готель, пристойне житло та спокійне очікування звісток від матері пішли псові під хвіст. Мене впізнали. Мене побачили. Хтось із детективів — чи то Лестрейд, чи то мій брат власною персоною простежать за пересуванням молодої вдови Бельведером і швидко дізнаються, що я сіла на денний експрес до міста. І це після того, як я навмисно спрямовувала братів у бік Вельсу! І хоч вони й не здогадувалися про мої фінансові статки, тепер їм було відомо, що я вирушила до Лондону, і я нічого не могла з цим вдіяти.

Хіба що одразу вирушити світ за очі першим же потягом із Лондону?

Звісно, брат візьметься розпитувати білетерів, а моя сукня тепер легко мене видавала. От якби Шерлок Голмс з’ясував, що вдова сіла на потяг, скажімо, до Хаундстоуна, Рокінгема чи Паддінгсворта, то неодмінно одразу провів би розслідування. Звісно, йому буде значно легше знайти мене в цих містах, ніж у Лондоні.

Та попри все мені страшенно хотілося поїхати до Лондону. Ні, я не сподівалася, що мама буде саме там, — зовсім навпаки. Втім, саме в Лондоні буде зручніше займатися її пошуками. До того ж я завжди марила Лондоном — його палацами, фонтанами й соборами… Я уявляла театри, опери, джентльменів у фраках і дам із діамантовими коштовностями. Поки я мчала до великого міста, то помітила, що від цих думок мимохіть усміхаюся під вуаллю. Ідея переховуватися під носом у братів, які тепер напевне знали моє місце перебування, страшенно мене тішила. їм доведеться переглянути свою думку про розумові здібності небажаної молодшої сестри.

Пречудово. Нарешті я буду в Лондоні.

Оскільки обставини змінилися, я більше не могла розраховувати на те, що викличу таксі після прибуття. Шерлок Голмс напевно розпитуватиме таксистів. Тож доведеться йти пішки, а вже вечоріло. Тепер я не могла дозволити собі номер у готелі, оскільки мій брат точно шукатиме мене по всіх готелях. Крім того, доведеться пройти досить велику відстань, аби якомога далі відійти від вокзалу. І куди ж податися?

Якщо я вийду не на ту вулицю, то, найімовірніше, опинюся в компанії не вельми приязних людей. Приміром, натраплю на крадія чи навіть головоріза. Навряд чи така зустріч буде приємною.

Щойно я про це подумала, відводячи погляд від миготіння за вікном потяга, то мимоволі зиркнула на скло у дверях купе.

І ледь не скрикнула від несподіванки.

До купе зазирала чиясь велика, наче повний місяць, пика.

Притиснувшись носом до скла, чоловік зазирав усередину, уважно роздивляючись кожного пасажира. Не змінюючи байдужого виразу обличчя, він націлив свій похмурий погляд на мене, а тоді відвернувся й пішов далі.

Жадібно хапаючи ротом повітря, я уважно обвела поглядом своїх сусідів по купе, аби зрозуміти, чи не перестрашилися вони так само. Як виявилося, ні. На сидінні поруч зі мною сидів робітник у кепці, відкинувшись на сидінні, він хропів, а свої грубі черевики із квадратними носами простягнув аж на середину купе. Напроти нього хлопчина в картатих штанях і хомбурзькому капелюсі[30] вивчав газету, присвячену скаковим перегонам на іподромі, судячи із зображень жокеїв та коней. А поруч із ним, навпроти мене, сиділа присадкувата літня жіночка й не зводила з мене прискіпливого погляду.

— Щось сталося, качечко? — запитала вона.

Качечко? Дуже дивне звертання. Проте я пропустила її слова повз вуха й відповіла на її запитання своїм:

— Що то був за чоловік?

— Який чоловік, качечко?

Отже, вона або взагалі його не помітила, або це було цілком звичною справою, коли товстопикі лисі чоловіки у тканинних картузах зазирають до залізничних купе, а я зараз поводжуся як божевільна.

Недбало похитавши головою, я пробурмотіла: — Нічого страшного, нічого страшного не сталося.

Однак моє стривожене серце чудово розуміло, що я брешу.

— У тебе дещо блідий вигляд під оцим чорним вбранням, — несподівано сказала моя нова знайома. Звичайна беззуба стара, яка замість пристойного капелюшка носила величезний старомодний із широченними, наче шапка гриба, крисами, підв’язаний помаранчевою стрічкою під щетинистим підборіддям. Замість сукні на ній була напівоблізла хутряна накидка, блуза брудно-білого кольору та фіолетова спідниця із новою облямівкою на вицвілому подолі. Пильно дивлячись на мене, наче малинівка, що чекає хлібних крихт, вона примовляла:

— Ти нещодавно зазнала втрати, качечко?

О, вона хотіла дізнатися про мого вигаданого коханого чоловіка. Я кивнула.

— А тепер прямуєш до Лондону?

Я знову мовчки кивнула у відповідь.

— Історія стара як світ. Хіба не так, моя качечко? — Груба бабця нахилилася до мене. Її радість була такою ж неприхованою, як і співчуття мить тому. — Ти натрапила на гарного хлопця, еге ж, а тепер він здох.

Мене вразило, що стара використала таке жорстоке слово, а вона спокійнісінько вела далі:

— Взяв і здох собі, сконав, залишивши тебе без засобів на прожиття? А в тебе хворобливий вигляд. Може, носиш дитину під серцем?

Я не могла втямити, про що вона верзе, однак досі мені не доводилося чути, щоб таке обговорювали вголос, та ще й так гучно, у громадському місці й у присутності чоловіків (хоча, схоже, їм було байдуже до слів старої). Вражена, я не могла дібрати слів, а моє обличчя спалахнуло вогнем від сорому.

Однак моя товариська мучителька, здавалося, сприйняла цю ніяковість як підтвердження своїх слів. Кивнувши, вона нахилилася ще нижче:

— І тепер ти гадаєш, що знайдеш щось пристойне у місті? Любонько, а ти коли-небудь бувала в Лондоні?

Я спромоглася заперечливо похитати головою.

— Що ж, качечко, не повторюй минулих помилок, хай би що тобі там не обіцяли джентльмени. — Після цих слів вона нахилилася ще ближче, немов довіряла мені величезну таємницю, хоча голос при цьому не стишила. — Якщо захочеш мати кілька пенні в кишені, то ось тобі секрет: витягни з-під сукні кілька нижніх спідниць…

Мені здалося, що я справді зомлію. На щастя, робітник досі хропів, проте другий чоловік підняв газету, аби… сховати за нею обличчя.

— І ти ніколи за ними не шкодуватимеш, — не вгаваючи, бурчала беззуба стара. — А що, в Лондоні чимало жінок не носять жодної нижньої спідниці, а в тебе їх із десяток, судячи з шарудіння.

Я відчайдушно бажала, щоби і подорож, і ці муки нарешті скінчилися. Я так про це замріялася, що навіть наважилась поглянути у вікно.

За склом маленькі будиночки невпинно зміняли високі, що тулилися одне до одного, як цеглини.

— Віднеси їх до «Вживаного одягу містера Калхейна» на Сент-Тукінг-лейн, неподалік від Кіпл-стріт, — торочила стара, чия присадкувата фігура тепер нагадувала мені не малинівку, а бридку ропуху. — Внизу, в Іст-Енді, ти знаєш. Тебе приведе туди запах доків. І запам’ятай: щойно знайдеш Сент-Тукінг-лейн, не йди до інших торговців — одразу прямуй до Калхейна. Він добряче заплатить, якщо ці спідниці зі справжнього шовку.

Зненацька чоловік із газетою зашелестів нею і відкашлявся. Вчепившись у край свого сидіння, я відсахнулася від дивної відьми настільки, наскільки дозволяв мій турнюр.

— Дякую, — пробурмотіла я, бо не збиралася продавати свої нижні спідниці. Утім, ця жахлива бабця, сама того не знаючи, таки стала мені в пригоді. Я міркувала, як позбутися свого скорботного вбрання й купити новий одяг. Звісно, в мене було достатньо грошей, щоб замовити будь-який одяг, але його пошиття вимагає часу. Ба більше, мій брат міг би розпитати відомих швачок, і, звісно, мене б запам’ятали. Всім відомо, що вдова, з маківки до п’ят вбрана в чорне, може замовляти тільки ще більше чорного, сірого чи, можливо, лавандового із вкрапленнями білого. Після першого року жалоби про інші кольори не могло бути й мови. Втім, враховуючи кмітливість мого брата, жоден із цих варіантів не годився. Я не можу просто змінити свою зовнішність… Я мушу цілком перевтілитися. Тільки як? Викрасти чужий одяг із мотузок для сушіння?

А тепер я знала, що робити — магазини вживаного одягу на Сент-Тукінг-лейн, що неподалік від Кіпл-стріт в Іст-Енді. Навряд чи брат шукатиме мене там. А ще я навіть не підозрювала (хоча й варто було!), що ризикуватиму життям, вирушаючи туди.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

З мого місця в потягу виднілися тільки уривчасті силуети Лондону. Проте щойно я зійшла на станції Олдерсгейт із намірами якомога швидше забратися геть звідси, то на мить завмерла, не в змозі відвести зачарованого погляду від мегаполісу. Хоч будинки тут тулилися близенько один до одного, та все здавалося величезним! Довкола мене височіла рукотворна дивина — будівлі такі високі й грізні, що дерева могли їм лише позаздрити.

Мої брати справді мешкали тут? У цій грандіозній цегляно-кам’яній пародії на весь світ, який я бодай коли-небудь знала? З такою кількістю димарів і дахів, які темними плямами виднілися на тлі яскравого пароподібного неба, наче свічки на диявольському святковому торті.

Я не могла відвести погляду від міста, аж поки не усвідомила, що повз мене сновигають юрмиська байдужих людей, які квапляться у своїх справах. Тоді я глибоко вдихнула, стулила губи й повернулася спиною до звабливо-зловісного заходу сонця.

Тут, у Лондоні (хоча, зрештою, як і будь-де), сонце сідало на заході. Саме тому, нарешті примусивши свої занімілі ноги рухатися, я пішла широким проспектом у протилежному напрямку, бо мені потрібно було на схід, до магазинів уживаного одягу, доків і убогих вуличок — до Іст-Енду.

Минувши кілька кварталів, я опинилася на вузенькій вуличці в тіні переповнених будинків. Позаду мене сонце поволі котилося за небокрай. Міська ніч була геть іншою — без зоряного чи місячного сяйва, однак проблиски жовтого світла з вітрин магазинів освітлювали тротуар. Здавалося, вони ще дужче забарвлювали сутінки в темні кольори ночі. Перехожі виринали з темряви, наче привиди, зникаючи за кілька кроків так само несподівано, як і з’являлися. Наче химери зі сну, вони знову виринали й губилися на розі вулиці, яка тонула у тьмяному світлі гасових ліхтарів.

Ні, це не привиди, радше персонажі нічних жахіть. Поруч у темряві снували туди-сюди щури — сміливі міські щури, які нікуди не втікали, коли я проходила поруч і намагалася не дивитися в їхній бік, удаючи, що насправді їх немає.

Я намагалася не витріщатися на неголеного чоловіка в малиновому жилеті, на голодного хлопчиська в дранті, на кремезного чолов’ягу в закривавленому фартуху та босоногу циганку на розі. Отже, цигани є і в Лондоні! Але не ті горді кочівники з села — циганка виглядала як брудна жебрачка, чорна, наче сажотрус.

І оце такий Лондон? А де ж театри й карети, панянки в хутряних манто та вечірніх сукнях із діамантовими прикрасами, джентльмени в білих краватках і фраках?

Замість намріяної розкоші я побачила тільки блідого чоловіка з вивісками на грудях та спині зі словами:

Для

БЕЗДОГАННОГО

БЛИСКУ

ВОЛОССЯ

Застосовуйте

«Макасарову олію[31]

Ван Кемпта»

Довкола нього метушилися брудні дітлахи, дражнячись і намагаючись збити з його голови зім’ятого капелюха.

Якесь нахабне дівчисько гукнуло до нього:

— А гірчицю де ви тримаєте?

Вочевидь, це був неабиякий жарт, бо її друзі одразу вибухнули сміхом, наче божевільні.

Темні вулиці аж двигтіли від цього шуму. Торговці раз по раз вигукували до вуличних голодранців:

— Забирайтеся геть! Негайно!

Дорогою гуркотіли візки, продавці риби вигукували: «Свіжа пікша на вечерю!», а моряки обмінювалися один з одним гучними привітаннями. З відчинених дверей почувся пронизливий крик якоїсь кремезної жінки: «Сара! Віллі!» Я мимоволі замислилася, чи то, бува, не її діти знущаються з продавця макасарової олії. Повз мене на шаленій швидкості мчали діти, викрикуючи якісь грубощі, тож я пришвидшила ходу. Немов це могло мене якось урятувати!

Із такою кількістю дивних містян і за такої шаленої метушні геть не дивно, що я не почула, як за мною хтось іде. І я не помічала цих кроків доти, поки ніч не стала глибокою й темрява не згустилася. Принаймні так мені здалося спочатку, хоча згодом я збагнула, що то самі вулиці стали похмурішими. У вітринах крамниць погасло світло, на розі вулиць миготіли тільки вікна будинків розпусти. П’яний галас їхніх відвідувачів гострим ножем розпанахував темряву. Я побачила жінку, яка стояла у дверному отворі з нафарбованим обличчям, червоними губами та чорними бровами. Я здогадалася, що випадково натрапила на «нічного метелика». У бридкій сукні з глибоким вирізом вона так тхнула джином, що він перебивав навіть сморід її тіла, яке, вочевидь, рідко бувало у ванні. Втім, не лише вона була тут джерелом неприємного запаху. Весь Іст-Енд наскрізь просотався вареною капустою, вугільним димом, смердючою дохлою рибою із Темзи та стічними водами у риштаках.

А ще людьми, теж у риштаках.

Я помітила чоловіка, що лежав в одній із канав. Мабуть, хворий чи напідпитку. Поруч діти притулилися одне до одного, наче цуценята, вони готувалися до сну, тож я зрозуміла, що в них немає домівки. Моє серце защеміло від жалю: одразу захотілося розбудити цих дітлахів і дати їм трохи грошей на хліб та пиріжки. Проте я примусила себе йти далі, ступаючи великими кроками. Невпевнено. Мене охопило тривожне відчуття небезпеки.

Тротуаром переді мною повзла якась темна фігура. Так-так, саме повзла. Рачки. Її босі ноги безсило волочилися позаду. Я зупинилася, витріщаючись на неї, вражена жахливим виглядом старої жінки, доведеної до такого стану вбогості, що її прикривала лишень розірвана сукня без жодної підкладки. На її голові теж нічого не було. Бодай ганчірки. І навіть волосся. Шкіру її голови всіяли величезні виразки. Я ледь стримала крик від такого видовища. Пересуваючись зі швидкістю равлика на кісточках пальців і колінах, стара безтямно підняла голову на кілька сантиметрів, аби краще мене роздивитися. Я побачила її очі — вони були блідими, наче аґрус.

Я надто довго стояла тихо — позаду мене почулися важкі кроки.

Я кинулася навтьоки, проте було вже запізно. Кроки лунали дедалі ближче. Хтось міцно стиснув мою руку. Я закричала, проте мій рот грубо прикрила чиясь дужа долоня. Біля вуха пролунав глибокий низький голос:

— Якщо поворухнешся або закричиш, я тебе вб’ю.

Я заціпеніла від жаху. Широко розплющивши очі, я напружено вдивлялась у темряву, проте не могла ступити ані кроку. Мені перехопило подих. Доки я перелякано хапала ротом повітря, незнайомець нарешті відпустив мій лікоть і силоміць притиснув мої руки до тулуба. Здавалося, мене розчавили об тверду бетонну стіну, проте насправді то були його груди. Незнайомець забрав руку від мого рота. Однак мої тремтячі губи не встигли видати ще жодного звуку, коли в сутіні я розгледіла відблиск леза. Довгого леза. Звуженого на кінці, наче уламок криги. То було лезо ножа.

А ще я змогла роздивитися руку, що тримала ніж, — велика рука в рукавиці з козячої шкіри якогось рудувато-брунатного кольору.

— Де він? — загрозливо прокричав чоловік.

Що? Де? Я не могла вичавити з себе ані звуку.

— Де маркіз Тьюксбері?

Якесь безглуздя. Чому випадковий мешканець Лондону запитує мене про втікача з багатої родини? Хто міг знати, що я була у Бельведері?

А тоді мені раптом пригадалася притиснута до скла пика, що зазирала до купе.

— Я запитаю ще раз, і це буде востаннє, — прошипів чоловік. — Де маркіз Тьюксбері?

На той час, здається, вже перейшло за північ. Із будинків розпусти досі лунав галас хмільних від елю відвідувачів, який недоладно перегукувався з непристойними піснями. Проте присипані галькою доріжки й тротуари були порожніми, принаймні ті, які можна було розгледіти. У затінку могло ховатися що завгодно. Та й у цій місцині годі сподіватися, що хтось прийде на допомогу.

— Я… я… а-а-а… — я могла тільки затинатися від страху, — не маю ані найменшого уявлення.

Лезо ножа блиснуло під моїм підборіддям, і, навіть попри високий комірець, я відчула його тиск на горло. Задихаючись від жаху, я заплющила очі.

— Жодних ігор, — попередив мій викрадач. — Ти ж зараз прямуєш до нього. Де він?

— Ви помиляєтеся, — я намагалася говорити спокійно, але мій голос тремтів. — Це безглузда омана. Я нічого не знаю про…

— Ти брехуха.

Я відчула убивство на його руках — раптом ніж підстрибнув і смикнувся у спробі розпанахати моє горло. На щастя, лезо натрапило на китовий вус, вшитий у мій комірець. Я закричала, це міг бути мій останній крик. Борсаючись і звиваючись у руках головоріза, я спромоглася відхилитися назад і вдарити нападника в обличчя своїм саквояжем, а за мить сумка вилетіла з моїх рук.

Головоріз гучно вилаявся, проте, хоч його захват і ослабнув, він мене не відпустив. Закричавши, я відчула, як довге лезо увіпнулося в мій бік, зачепило корсет і знову встромилося туди, шукаючи прохід до моєї плоті. Однак він тільки розрізав мою сукню — тепер на ній зяяла велика розтріпана дірка. Нарешті мені вдалося вирватися від нього і втекти.

Я кричала:

— Рятуйте! Хто-небудь, допоможіть мені!

У темряві я не знала, куди втікати, однак продовжувала бігти й бігти без упину невідь-куди.

— Сюди, мем, — почувся з тіні чоловічий голос, високий і скрипучий.

Хтось таки почув мій крик про допомогу.

Ледь не плачучи від полегшення, я повернулася на голос і спустилася у вузький крутий провулок між будинками, від яких пахнуло смолою.

— Сюди.

Я відчула, як його худа рука взяла мене за лікоть, спрямовуючи кривими шляхами. Вдалині щось мерехтіло. Річка? Мій провідник потягнув мене на вузенький дерев’яний поміст, який хитався під моїми ногами.

Якийсь інстинкт, непевне дивне передчуття примусили мене затриматися. Моє серце нестримно калатало.

— Куди ми йдемо? — прошепотіла я.

— Просто роби те, що тобі кажуть.

Він схопив мене за руку швидше, ніж я встигла вимовити слово, скрутив її за моєю спиною і штовхнув уперед невідь-куди.

— Припини негайно! — Я вперлася каблуками своїх чобіт у дошки. Злість, яка розпирала мене зсередини, витіснила страх. Зрештою, мене поранили, я втратила свій саквояж, мені погрожували ножем, мій одяг був зіпсований, усі мої плани пішли псові під хвіст, і тепер той, кого я прийняла за свого захисника, здається, перетворився на нового ворога. Я не на жарт розлютилася.

— Стояти, негіднику! — закричала я так гучно, як тільки змогла.

— Припни язика!

Боляче викрутивши мені руку, він щосили штурнув мене.

Я не змогла втриматися на ногах, проте продовжувала щосили кричати:

— Прокляття! Відпусти мене!

Щось важке вдарило мене по правому вуху, і я впала боком у самісіньку темряву.

Нечесно сказати, що я зомліла. Досі я ніколи не втрачала свідомості й щиро сподіваюся, що зі мною такого ніколи не трапиться. Радше на якийсь час мене вибили з колії.

Коли я кліпнула й розплющила очі, то виявила, що я… чи то напівсиджу, чи то напівлежу в незграбній позі на дивній подобі вигнутої дощаної підлоги. Мої руки були зв’язані за спиною, а щиколотки знерухомлені грубим конопляним мотузком.

Із дощаної стелі над головою звисала олійна лампа. Крізь її скло ледь просочувалося тьмяне світло, проте від неї йшов гарячий, задушливий запах. Біля ніг я побачила велике каміння, складене у воді кольору терпентинової олії[32]. Це місце скидалося на жахливу пародію на мою улюблену улоговину вдома. Здавалося, підлога рухалася під моїми ногами. Заплющивши очі, я чекала, доки мені стане краще.

Втім, час минав, а краще я чомусь не почувалася. Тобто я досі не могла поворухнутися. Я збагнула, що ледь не втратила свідомість лише через те, що мій раптовий викрадач поцупив у мене капелюх. Мабуть, боявся, що я скористаюся шпильками. Моя голова, на якій тепер не було нічого, окрім гладко вкладеного волосся, почувалася незахищеною. Здавалося, увесь мій світ трусився та хилитався, але я не відчувала слабкості.

Чомусь мені ввижалося, що я лежу в човні. Точніше в корпусі човна — я пам’ятала, що саме так він звався правильно. Попри те що в мене не було досвіду регулярного користування баржами, кораблями й іншими суднами, кілька разів я таки каталася на гребному човні, тож одразу впізнала хиткі, нерівні рухи маленького човна в його, так би мовити, «стійлі». Він стояв на воді, проте прив’язаний до стовпа. Стеля, де мірно похитувалася лампа, була нижньою частиною палуби. Підозрюю, що брудна калюжа під моїми ногами називалася трюмом, а каміння, гадаю, це баласт.

Розплющивши очі, я пильно вдивлялась у темряву, намагаючись обстежити свою в’язницю, і зрозуміла, що була тут не сама.

З протилежного боку із заведеними за спину руками та зв’язаними щиколотками просто напроти стояв хлопчина. Його обличчя було обернене до мене.

Він пильно мене вивчав.

Похмурі темні очі. Сердито зціплені щелепи.

Дешеве вбрання — завелике, наче з чужого плеча. Збиті босі ноги, що мали жалюгідний, хворобливий і блідий вигляд.

Нерівна щетина світлого волосся.

Й обличчя, яке я вже бачила раніше, щоправда, тільки на першій шпальті газети.

Переді мною стояв сам Тьюксбері, маркіз Безілвезера.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Але… це ж безглуздо, неймовірно.

Він же мав вийти в море.

Без зайвих привітань я вигукнула:

— Заради Бога, що ти тут робиш?

Хлопець здивовано вигнув золотаві брови.

— Ви вважаєте, що ми знайомі, міс?

— Заради всього святого, я нічого не вважаю.

Через обурення, змішане з непідробним подивом, я одразу виструнчилася, хоча це й було непросто з моєю вдачею.

— Я знаю, хто ти такий, Тьюкі.

— Не називай мене так!

— Пречудово, маркізе Тьюксховайло-в-морі, що ви робите босоніж у човні?

— Гадаю, буде цілком доречно поцікавитися, чому така юна дівчина вдає із себе вдову. — Чомусь, коли він різко й суворо заговорив зі мною, його тон здався мені більш аристократичним.

— Та невже, — випалила я у відповідь, — і хто це мені каже? Юнга з ітонським акцентом?

— А ти ж тоді хто? Вдова без обручки?

Мої руки були зв’язані за спиною, тож я не одразу зрозуміла, про що він каже. Утім, щойно я допомогла собі поліпшувачем та розплутала пальцями шворки на зап’ястках, то здивовано вигукнула:

— Для чого він забрав мої рукавички?

— Вони, — одразу виправив його світлість маркіз. — У множині. їх двоє і вони хотіли викрасти вашу обручку, проте не змогли її знайти.

Попри гордовитий і дещо вчительський тон хлопця, я помітила, як зблідло його обличчя й затремтіли губи, коли він знову заговорив.

— Вони понишпорили у ваших кишенях і знайшли кілька шилінгів, шпильки для волосся, три палички локриці, доволі брудну хустинку…

— Авжеж.

Я спробувала перервати його розповідь, бо сама тільки думка про те, що, поки я була без свідомості, хтось насмілився нишпорити у моїх кишенях своїми брудними руками, змусила мене здригнутися. На щастя, вони хоча б не торкалися тіла, бо мій імпровізований багаж на місці турнюра досі був на місці.

Я відчувала, що поліпшувачі всіх інтимних частин тіла — бюста, стегон і сідниць — були там, де й належало.

— …гребінець, щітку для волосся, якийсь маленький буклет, прикрашений квітковими орнаментами…

Після цих слів серце в грудях шалено закалатало, наче на моїх очах щойно вбили любу матінку. В очах запекло шаленим вогнем. Утім, мені довелося лише мовчки прикусити губу, бо зараз був не час і не місце тужити за своєю втратою.

— …а ще, оскільки один бік вашої сукні був розпанаханий, я зміг роздивитися ваш дивовижний рожевий корсет.

— Ах ти негіднику! — Мої страждання тільки підкидали дров у полум’я люті, яке нуртувало в мені. Палаючи від сорому й обурення, я накинулася на юнака: — Ти цілком заслуговуєш бути саме тут, зі зв’язаними кінцівками…

— А ти, мила дівчино приблизно мого віку, заслужила того ж, чого і я?

— Я старша за тебе!

— Невже? На скільки ж років?

Я ледь не бовкнула йому правду, коли раптом схаменулася — мені й надалі слід тримати свій вік у таємниці. Який же він усе-таки кмітливий! І, попри свою відчайдушну відвагу, такий переляканий.

Так само перестрашений, як і я.

Набравши в легені повітря, я спромоглася вичавити з себе запитання:

— Як довго ти ув’язнений?

— Не більше години. Поки маленький чоловічок мене тримав, великий чомусь не зводив очей із тебе.

Юнак раптом замовк. Над головою почулися важкі кроки, які зупинилися, у віддаленому кінці нашої в’язниці вигулькнув квадратний слід ліхтаря, і я побачила, як до нашої комірчини драбиною спускається якийсь чоловік. Точніше, спочатку ми побачили лише його чоботи та спину, і то було доволі кумедне видовище.

— Лишень годину тому, — звернувся він до когось нагорі. Я одразу впізнала цей скрипучий голос. Худий, низенький і скоцюрблений, цей чоловік дрижав від страху, наче знедолений і заморений голодом вуличний пес. — Знайшов його на тому ж місці, про яке ти й казав у телеграмі. Він тинявся поміж доків там, де причалює «Ґрейт Істерн». Ми чудово знаємо, що робити з ним, а як бути з дівчиськом?

— Майже так само, — проревів інший чоловік, теж спускаючись донизу. Я впізнала і цей голос. Тепер мені залишалося лише мовчки спостерігати за тим, як ноги в чорних чоботах спускалися вниз: кремезне тіло в темному одязі, який колись міг належати джентльмену. Втім, зараз це вже не мало жодного значення.

У світлі ліхтаря я встигла роздивитися його бліді жовті рукавички з козячої шкіри. Чимало дворян (і чоловіки, і жінки) часто носили такі. Вони були ознакою певного соціального класу. Щойно з’явилася потилиця кремезного чолов’яги, я побачила, що на ньому не дорогий дворянський капелюх, а звичайний суконний картуз робітника.

Дочекавшись, поки він обернеться, я нарешті побачила його обличчя.

Та сама холодна біла пика, що зазирнула до мого купе… Вона скидалася на зловісний місяць чи радше на оголений блідо-білий череп. Щойно чоловік скинув картуза, я помітила, що він голомозий. Огидна пліш робила незнайомця схожим на личинку, якби не жорстке рудувате волосся, що стирчало з його вух.

— Я гадав, що ви схопите її тільки в разі, якщо я схиблю з ціллю, — сказав другий чоловік скрипучим голосом.

— Я зробив це, щоби перестрахуватися, — пробурчав лисий чолов’яга. — А ще й тому, що вона називає себе прізвищем Голмс.

Під час розмови його співрозмовник не зводив із мене погляду, сповненого якоїсь дивної лютої насолоди. Він мовчки усміхнувся, а мої очі широко розплющилися й щелепа відпала з подиву. Звідки лисий чоловік дізнався, хто я? Як міг знати моє прізвище?

Задоволений моєю реакцією, здоровань знову повернувся до супутника.

— Вона стверджує, що є родичкою Шерлока Голмса. Якщо це правда, ми можемо отримати за неї чималі грошенята.

— Тоді навіщо ти хотів її вбити?

Я не помилялася — кремезний чолов’яга з волоссям у вухах був справжнім головорізом.

У відповідь він знизав здоровезними плечима:

— Вона діяла мені на нерви, — промовив він із холодною байдужістю.

Я спромоглася подолати перший шок, бо все почало набувати сенсу. Він шукав мене в потягу, стежив за мною з вокзалу. Однак… досі в цій ситуації було чимало незрозумілих нюансів. Чому, стежачи за мною від самого початку, він уважав, що я знаю про місце перебування Тьюкі?

— Кляте дівчисько, — головоріз подивився на мене колючими, наче чорний лід, очиськами. Було в його погляді щось знайоме, проте я не могла збагнути, що саме. Важко заперечувати, що його погляд налякав мене мало не на смерть. Нарешті він знову озвався: — У тутешніх дівчат немає грошей на корсети — клянуся, адже свого часу я розпанахав чимало животів. Не раджу знову траплятися на моєму шляху.

Я сиділа мовчки, не в змозі дібрати слів для пристойної відповіді.

Чесно кажучи, його слова страшенно мене нажахали.

Раптом інший чоловік — худий — геть зіпсував справлене на мене враження, звернувшись до свого супутника:

— Що ж, раджу тобі краще стежити за собою і не дратувати Шерлока Голмса. Подейкують, що з цим джентльменом не варто жартувати.

Кремезний чолов’яга повернувся до нього.

— Я жартую з ким хочу та як хочу. — Його тон був гострий, як лезо ножа. — Я йду спати, а ти не спускай очей із цих двох.

— Я й без того збирався це робити, — пробурмотів інший незнайомець, однак лише після того, як здоровань вийшов.

Худий чоловік усівся на сходах, наче сторожовий пес, і витріщив на нас свої маленькі лихі очиська.

Я наважилася його запитати:

— Хто ви такий?

Навіть за тьмяного світла лампи було помітно, що в його жовтій усмішці бракує кількох зубів.

— Принц Шарман дер Хорсапль до ваших послуг, — відповів він скрипучим голосом.

Звісно, він збрехав. Я невдоволено насупилася.

— Коли вже ми тут знайомимося, — озвався маркіз Тьюксбері, — може, скажете нарешті, як вас звуть?

Я заперечливо похитала головою.

— Ану стуліть пельки! — сказав Скрипун.

— Що ви зі своїм приятелем плануєте з нами зробити? — холодно запитала я.

— Годі, голуб’ята, я ж сказав — засупонити пащі!

Не бажаючи більше бути посміховиськом для цього огидного чоловіка, я лягла боком на голі дошки, підіткнувши під себе розпанахану частину сукні. Я заплющила очі, проте заснути чи принаймні прикинутися сонною напрочуд складно, якщо твої руки зв’язані за спиною. А надто коли кінчики сталевих ребер корсета боляче впиваються в тіло під пахвами.

Моїм думкам, як і тілу, було вкрай незручно. Згадка про «награбоване» означала тільки одне — мене тут тримають заради викупу. Я не могла уявити більш принизливого способу повернення додому, до братів. Звісно, вони одразу відправлять мене до пансіону, перед тим добряче покаравши. Цікаво, чи заберуть ці чоловіки мої гроші. І як саме цьому негідникові вдалося дізнатися, хто я, щоб стежити за мною? Навіть більше: звідки він дізнався про маркіза Тьюксбері та як підключив до цієї справи свого схожого на бездомного пса спільника? І що саме він мав на увазі під словами: «Майже так само». Тремтячи від жаху, подумки я вмовляла себе бути насторожі, аби втекти за першої-ліпшої нагоди. Проте, звичайно, найрозумніше у цій ситуації вгамувати своє неспокійне дихання і тремтіння та зібратися на силі. Потрібно спробувати заснути.

Через форму човна, я лежала на похилій площині, яка нагадувала гамак. Утім, відпочивати тут було незручно, навіть із усіма одягнутими на мене підкладками. Вовтузячись, я намагалася вмоститися більш-менш зручно. Проте це було непросто, адже сталеві ребра мого клятого корсета тепер не тільки впивалися мені в пахви, а й повитикалися крізь дірку в сукні, нагадуючи про ніж головоріза…

Сталь. Лезо.

Я лежала дуже тихо.

Ох, якби ж я могла це зробити.

Після хвилини роздумів я трохи розплющила очі, аби поглянути на нашого сторожового пса — Скрипуна. Добре, що моя скромність змусила мене лягти на правий бік, обличчям до нього, щоб приховати від його очей мій корсет. Він досі сидів спиною до сходів, але голова його впала на груди. Наш охоронець спав.

Стривайте, доки він так сидить, чому б нам… не спробувати пройти повз нього? Втім, це зачекає. Спочатку, намагаючись поводитися якомога тихіше, я повернулася таким чином, щоб наблизити свої зв’язані зап’ястки до випнутого ребра корсета.

А це дуже непросто, бо розріз на моїй сукні був збоку. Я щосили напружила одну руку й сперлася на лікоть другої. Зціпивши зуби, щоб не видати ані звуку, я спромоглася накрутити мотузок, який тримав укупі мої зап’ястки, на кінчик сталевого корсета.

Я так скоцюрбилася, що ледь могла дихати, однак мені таки вдалося відтягнути накрохмалену тканину, якою була обшита сталь.

Відтак, скрутившись ще дужче, я заходилася перерізати шворку.

При цьому я жодного разу не підняла погляду на маркіза Тьюксбері, намагаючись думати про нього якомога менше. Усі мої думки були лишень про те, щоб він спав міцніше, бо інакше я згоріла б із сорому через свою нестерпну принизливу позу.

Туди-сюди, туди-сюди… З величезними труднощами я різала мотузку руками й кистями, щосили притискаючи свої зв’язані зап’ястки до сталі. Було нестерпно боляче, до того ж усе тривало дуже довго. Важко сказати точно, скільки жахливих годин минуло, бо в цій глушині годі було відрізнити день від ночі. Я не могла збагнути, чи досягла якогось результату в боротьбі з мотузками, оскільки не бачила, що саме роблю, і відчувала тільки одне — я ріжу себе.

Однак зціпивши щелепи, я ще дужче старалася. Мої очі стежили за сплячим охоронцем, а слух щосили напружився, щоб у разі чого почути не лише власне дихання. Насправді я радше відчувала, аніж чула плюскіт хвиль, хлюпання води в трюмі, випадкові приглушені удари човна об пірс…

Раптом Скрипун підскочив, як блоха. Перш ніж він розплющив очі, я встигла виструнчитися, сховавши руки від його погляду.

— От трясця, — проскрипів він, не відводячи від мене очей, — навіщо ти розхитуєш бісів човен?

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Я заціпеніла. зібрати думки докупи не вдавалося, я тремтіла як осика.

Раптом з іншого боку корпусу пролунав владний голос:

— Навіщо? Я хочу, щоб цей човен хитався. Ні, я вимагаю, я наказую цьому човну хитатися.

І човен справді захитався, бо в його іншому кінці маркіз Тьюксбері розгойдувався на кріслі, порушуючи спокій нашої в’язниці.

— Он воно як! — вигукнув до нього Скрипун. — Негайно припини!

— Примусь

мене! — Маркіз Тьюксбері зверхньо на нього зиркнув і продовжив розхитуватися.

— Хочеш, щоб я тебе примусив? — Скрипун скочив із місця. — Гадаєш, що я такий дурний? Чорт забирай, я тобі зараз покажу!

Зціпивши кулаки, він підійшов до Тьюксбері, при цьому повернувшись спиною до мене.

Я сіла й повернулася, нахилившись набік, знову силкуючись знайти стрижень корсета зав’язаними руками. Тим часом наш викрадач із люттю стусонув юного маркіза Тьюксбері по нозі.

Хлопчина не видав ані звуку, проте мені хотілося закричати. Хотілося вдарити, скрутити, зупинити цього негідника… Я геть втратила розум у цій боротьбі з мотузками, які впивалися в мої зап’ястя. Мені здавалося, що я викручу руки швидше, аніж зможу звільнитися.

А потім щось хруснуло, і мене пронизав жахливий біль.

Наш викрадач знову вдарив Тьюксбері.

— Не зупиняйся, — промовив хлопчина. — Мені це подобається.

Однак його напружений голос видавав, що це очевидна брехня.

Мені здалося, що я зламала якусь кістку, а не розрізала мотузку — так боліли мої руки. Аж тут я збагнула, що дивлюся на свої долоні, які несподівано опинилися перед очима, побиті та скривавлені. Обривки конопляних шворок звисали з моїх зап’ястків.

— Ах, подобається? Зараз побачимо, наскільки подобається! — верещав підлий негідник, втретє (й доволі сильно!) б’ючи маркіза Тьюксбері.

Цього разу Тьюкі не стримався й заскиглив.

Тим часом я звелася на ноги. Мої щиколотки досі були зв’язані, проте ходити не було потреби, бо я стояла просто позаду нашого викрадача. Здавалося, мої руки краще знають, що робити, бо вони миттєво вихопили з баласту великий камінь. Цієї миті Скрипун саме заносив ногу для чергового удару. Та перш ніж йому це вдалося зробити, я підняла вгору свою примітивну зброю й рішуче гепнула викрадача по голові.

Звук його падіння розчинився у воді, що наповнювала трюм. Охоронець не рухався.

Досі не вірячи у свій успіх, я не могла ані зрушити з місця, ані відвести погляду від викрадача.

— Дурепо, розв’яжи мене! — крикнув Тьюксбері.

Наш охоронець досі лежав, не рухаючись, проте було видно, як здіймаються його груди — він дихав.

— Нікчемо, негайно звільни мене!

Переконливий тон хлопця змусив мене врешті отямитися й почати діяти. Я повернулася спиною до нього.

— Ідіотко, що ти в біса робиш?

Насправді я намагалася зберегти залишки пристойності, хоч і не наважилася сказати йому про це. Розстібнувши частину ліфа, я потягнулася в глиб свого «багажу» і знайшла там складаний ніж. Удома я переклала його з набору для малювання у збільшувач бюста разом із олівцем і кількома складеними аркушами паперу. Застебнувши сукню, я відкрила ножа, нахилилася й розрізала мотузки на щиколотках.

Не маючи змоги бачити мої дії через широку чорну спідницю, маркіз Тьюксбері припинив віддавати накази й узявся благати:

— Прошу! Будь ласка! Я бачив, що ти намагаєшся зробити, й допоміг тобі, чи не так? Будь ласка, ти…

— Ш-ш-ш. Зараз.

Щойно мені вдалося звільнити ноги, я обернулася, переступила через нерухоме тіло нашого охоронця й нахилилася над полоненим хлопцем. Одним швидким рухом я розрізала мотузку, що тримала його руки за спиною, відтак передала йому ножа, аби юнак самотужки звільнив ноги. Спідницею зіпсованої сукні я витерла із зап’ястків кров й оглянула порізи — на щастя, вони не настільки глибокі, аби становити якусь загрозу. Затим я торкнулася волосся: раніше воно було вкладене в охайний пучок, а тепер абияк розсипалося по плечах. Знайшовши у волоссі кілька шпильок, я похапцем спробувала защепити ними дірку в сукні.

— Ну ж бо! — поквапив мене Тьюксбері. Він вже встиг звестися на ноги й досі стискав у руці відкритий ніж, наче зброю.

Звісно, він мав рацію — не час чепуритися. Кивнувши, я підійшла до сходів, що вели на свободу. Маркіз Тьюксбері рушив за мною. Однак щойно ми опинилися біля виходу, як перезирнулися й завмерли.

— Дами вперед? — непевно спитав маркіз.

— Я поступлюся джентльменові, — відповіла я, не в змозі позбутися думки, що дівчині не варто ставити себе в таке незручне становище, коли чоловік міг би зазирнути їй під спідницю. Зовсім не думаючи про те, що може чекати нас нагорі, та все ще міцно стискаючи ніж, маркіз Тьюксбері кивнув і почав підніматися драбиною.

Щойно він підняв люк, в очі вдарило сліпуче світло. Ніч змінилася чи то ранком, чи то днем — ми не знали напевне. У моїй пам’яті зберігся лише невиразний, примарний силует юного маркіза, який обережно висунув голову назовні й уважно роззирнувся. Цілком безшумно він відкинув кришку люка, виліз із нашої в’язниці й гукнув мене.

Коли я поспіхом лізла назовні, хлопець чекав на мене і простягнув руку, аби допомогти мені покинути трюм. Навіть попри те, що недавно назвав мене дурепою, нікчемою й ідіоткою, юнак не забув про галантність. Проте якби він був хоча б трохи мудрішим, то накивав би п’ятами без мене. Однак чомусь здавалося логічним, що ми мусимо втікати разом, адже вже розділили на двох нетривалий полон. Звісно, мені не хотілося кидати його тут, і, вочевидь, юний маркіз так само не збирався втікати без мене.

Діставшись верху драбини, я схопила його за руку.

Раптом чийсь жахливий голос прогарчав таке прокляття, якого я й уявити не могла. В ту хвилину, як моя голова вигулькнула над люком, я помітила величезну багряну фігуру, що вискочила з каюти і тепер мчала до нас. Варто зауважити, що палуба була надто короткою, тож ми явно перебували в небезпеці. Тієї жахливої миті я зрозуміла, що джентльмени, чи принаймні цей дивний незнайомець, носили криваво-червону білизну від зап’ястків до щиколоток, і перелякано закричала.

— Ходімо! — Скочивши на ноги, Тьюксбері рвучко підняв мене з драбини й відкинув подалі від червоної загрози, яка невпинно наближалася. — Вперед, біжи!

Він мав такий суворий вигляд, наче самотужки збирався затримати дикого звіра маленьким складаним ножиком.

— Біжімо разом!

Підібгавши сукню й нижні спідниці одною рукою, другою я схопила його долоню, і ми побігли до дальнього краю човна. Разом (хоч я й відпустила його руку) ми перестрибнули через воду на хиткий поміст, який, гадаю, мав називатися пірсом. Відтак, схопивши спідниці обома руками, я чкурнула вперед так швидко, як тільки могла, не звертаючи з вузької нерівної стежини.

— Далеко вам не втекти! — прокричав лютий голос із човна. — Ось постривайте, я одягнуся, і вам не відкрутитися!

Господь наділив мене доволі високим зростом, і я любила бігати, проте аж ніяк не в такому одязі і вже напевно не лабіринтом зі згнилих зелених дощок. Від таверн і складів, що височіли на іншому боці Темзи, нас відділяли незліченні пірси, солона вода, причали й помости й ще більше смердючої води.

— Куди нам бігти? — втомлено промовив Тьюкі. Саме так, Тьюкі, бо я більше не могла сприймати його як маркіза й сина герцога. Тепер він був моїм товаришем, що сердито сопів позаду мене.

— Я не знаю!

Оточені темною, наче смола, водою, ми опинилися в глухому куті, а послизнувшись, обернулися й кинулися назад. Утім, наш шлях знову перегородила вода. Я налякано затремтіла: якщо я впаду в оту чорну річку, це стане моїм кінцем, я напевно потону. Гадаю, Тьюксбері теж не вмів плавати, однак часу на роздуми в нас не було — надто мала відстань між нами та нашим кремезним ворогом. А він саме вискочив зі свого укриття, цього разу в пристойному одязі, й обурено заревів:

— Я вколошкаю вас обох!

Наче оскаженілий ведмідь, головоріз вистрибнув зі свого судна на пристань. Ба більше, за ним дріботіла маленька фігура — немов голодний пес, що волочиться за жебраком. Вочевидь, я недостатньо сильно цюкнула нашого охоронця.

— Стрибай! — закричала я, перестрибуючи на інший пірс, аж спідниці розвіялися на вітрі.

Пірс шалено захитався піді мною, проте мені вдалося втриматися на ногах. Поки я намагалася відсапатися, коло мене з гуркотом приземлився Тьюксбері, і пірс знову загойдався. Мені бракувало повітря, аби закричати, — і я заскрипіла, наче котушка від мотузки, на якій розвішують білизну. Тьюкі схопив мене за руку із криком: «Тікаймо!» Цього разу він потягнув мене за собою. Під час гонитви хлопець загубив мій ніж, і тепер його права рука невпинно тремтіла. Зброї в нас більше не було. Моє дрижання посилилося, бо я відчула, як захитався причал під нами від важких кроків головоріза.

— О ні! — скрикнула я, щойно ми зупинилися на кінці другого пірсу, який вів у нікуди. Тьюкі вилаявся таким словом, яке я не можу повторити вголос.

— Як тобі не соромно! Сюди! — Повернувшись, я повела його за собою, і за кілька митей ми нарешті опинилися на твердій поверхні з каменю, цегли й цементу. Втім, наші вороги знали шлях краще, тож опинилися на березі одночасно з нами. Я бачила кров на голові Скрипуна й шалену лють у його примружених очиськах, волосся у вухах здоровезного головоріза й злість, від якої розчервонілася його пласка пика. Кривавий місяць — поганий знак.

Мушу зізнатися, я знову закричала, як підстрелена птаха. Наосліп, тримаючи Тьюкі за руку, я бігла вгору вузенькою вуличкою, доки не звернула за ріг.

— Швидше! — Плутаючись між навантаженими возами, запряженими кіньми, ми перетнули вулицю навскоси, аж поки не добігли до наступного повороту.

До цього часу ми добряче захекалися. Одяг і обличчя наші були мокрими від поту — день видався доволі спекотним. І нам досі не вдалося відірватися від переслідувачів.

Тьюкі відставав. Тягнучи його за собою, я відчувала, як він здригається від болю при кожному кроці. Його ноги — босі, хворі — раз по раз билися об тверде каміння, а нам доводилося постійно бігти вгору, якомога далі від річки.

— Давай, швидше!

— Не можу більше! — захекано проскиглив хлопець, намагаючись висмикнути свою руку з моєї. У відповідь я тільки схопила його міцніше.

— Звичайно, можеш. Ти мусиш!

— Тобі… варто йти. Рятуйся.

— Ні! — Намагаючись позбутися паніки, я роззирнулася довкола. Часу на перепочинок не було. Здавалося, ми вже добігли до кінця вагонів, доків і складів, а тепер рухалися бідною вуличкою із вбогими оселями та ще більш убогими підприємствами. Тут тулилися рибна крамничка, ломбард і майстерня з ремонту парасольок, а також сновигали вуличні торговці, які раз по раз вигукували: «Живі мідії, живі устриці!», «Фруктовий лід! Холодне солодке полуничне морозиво!» Довкола метушилося достобіса людей: поруч проїхав сміттяр на візку, запряженому віслюком, чоловіки із напханими брухтом тачками, жінки й дівчата на своїх двох у чепцях і фартушках, які мали б бути білими, а натомість стали брудно-сірими, наче шапки лісових грибів. Шкода, що всі ці люди не могли нам нічим зарадити, та й їх було замало, аби босоногий хлопчик-утікач міг безслідно загубитися в натовпі, не кажучи вже про захекану, розпатлану дівчину з непокритою головою та в розідраному, вимащеному кров’ю скорботному вбранні.

— Стійте, злодії! — почулося хрипке ревіння позаду нас. — Зупиніть цих двох негідників! Це злодюжки!

До нас одночасно повернулася безліч облич, проте ми продовжували бігти вулицею повз крамнички з різним непотребом. Тут були й старі меблі, і вживаний одяг, і відремонтовані капелюхи, туфлі й черевики з оновленими підошвами, а тоді знову якісь уживані речі. Здавалося, обличчя людей довкола виринали з імли спеки та нестримного жаху, чітко вимальовувалися серед натовпу на якусь мить, а потім розчинялися серед десятків інших облич.

Одне лице здалося мені знайомим, хоч я й не змогла пригадати, де його бачила. Проте, біжучи далі, я раптом дещо пригадала:

— Тьюкі!. Швидше!

Звертаючи з вулички, ми кинулися до вузького проходу між двома старенькими пансіонатами, звернули за ріг стайні та сховалися у смердючому дворі позаду сараїв, з яких тхнуло віслюками, козами, гусьми та курми.

Я знову озирнулася.

— Тобі не втекти! — проревів з-за сараю грізний голос. Він був надто близько, аби я почувалася в безпеці.

— Здавайся! — закричав інший, верескливий, голос.

— Безглуздя якесь, — вигукнув Тьюксбері, звертаючись до мене: — Навіщо ми бігаємо по колу? Вони ж нас ось-ось схоплять!

— Зараз побачиш, йди за мною. — Відпустивши його руку й відкинувши залишки скромності, я розстебнула ґудзики ліфа. Біжучи брудним провулком, я сягнула рукою у свій передній «багаж» і намацала пальцями пачку хрустких купюр, одну з яких висмикнула і зібгала в долоні. Відтак я обігнула вулицю ще раз і кинулася до крамнички з уживаним одягом. Власниця магазину стояла за дверима, насолоджуючись вуличним пейзажем і прохолодним вітерцем. Утім, щойно вона помітила мене, радість на її обличчі одразу згасла, перетворившись на тривогу.

Тепер вона більше нагадувала не співочу малинівку чи жабу, а мишу в котячих лапах.

— Ні! — видихнула вона, коли я підбігла ближче. — Ні, Каттер мене вколошкає! Це більше, ніж вартує моє життя…

Однак часу на розмови у нас із Тьюкі не було, ось-ось два злочинці з’являться з-за рогу і знову нас побачать. Цієї миті я запхала стофунтову банкноту в руки місіс Калхейн (чомусь я подумала, що переді мною саме дружина власника), схопила Тьюкі за рукав і потягнула його за собою у «Крамницю вживаного одягу містера Калхейна».

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Захекані та втомлені, ми кинулися до темної, брудної, захаращеної кімнати, яка здавалася тісною, як духова шафа. З одного боку стіни звисали кілька довгих плащів і мантій. Аби сховатися якомога швидше, ми загорнулися в їхні темні зборки і, тремтячи та стискаючи кулаки від страху, спостерігали за вхідними дверима. Цікаво, чи допоможе хабар, який я тицьнула господині крамнички, вибратися з цієї халепи.

— Ховайся під столом! — прошепотів Тьюкі.

Я похитала головою. Готуючись кинутись навтьоки будь-якої миті, я не зводила погляду з вікна та вхідних дверей і побачила, як люди кидаються врізнобіч, звільняючи дорогу, як здоровань-головоріз і його верескливий поплічник промчали серединою вулиці, пильно роззираючись навкруги, як головоріз схопив за комір якогось неробу, майже відірвавши його від землі. Він щось прогарчав бідоласі просто в обличчя, і той жестом вказав у наш бік.

Куди ж поділася місіс Калхейн?

Утім, ось вона з’явилася в крамниці й тепер стояла спиною до мене. Ззаду вона нагадувала черепаху з картатим панциром і перекошеним бантиком із зав’язок фартуха. Наш ворог із пласкою, наче повний місяць, мармизою, та його спільник квапливо підійшли до неї і загрозливо нависли над нею — навіть Скрипун був вищий за господиню. Я не певна, чи сама змогла б витримати їхні розлютовані погляди.

Однак присадкувата стара затулила собою дверний отвір, наче корок. Я бачила, як вона заперечно хитає головою і вказує чоловікам на дальній кінець вулиці. В освітленому одвірку сонячне проміння створило над нею ніби ореол слави. Відтак обидва злочинці відвернулися. Досі міцно тримаючись за старий плащ, аби втримати рівновагу, я полегшено притулилася до стіни, а Тьюкі, скоцюрблений мало не навпіл, неначе мольберт, утомлено сповз на підлогу.

Місіс Калхейн діяла розумно — зайшла до нас не одразу, а після того, як деякий час ще чатувала біля дверей. До її приходу я вже трохи відсапалася, знайшла задню кімнату з умивальником, змочила під краном клаптик вицвілої червоної фланелі й приклала його до обличчя Тьюкі. Коли хлопець нарешті сів, я побачила його багатостраждальні ноги.

Витираючи ганчіркою бруд і кров та намагаючись не завдати йому сильного болю, я ретельно оглянула його загрубілі хворі підошви. Саме тієї миті наша жабоподібна рятівниця зайшла всередину, зачинила й замкнула двері крамниці, опустила жалюзі й підійшла до мене.

— Отже, — мовила вона, — вчора — ти скорботна вдова, а сьогодні вже довговолоса дівчина, яка втікає від Каттера та Скрипуна.

— Справді? То хто ж ці джентльмени? Вони забули відрекомендуватися.

— Ось у цьому я не сумніваюся. Взагалі-то, це мій пояс, а ви його замість ганчірки використовуєте!

Я зіп’ялася на ноги.

— Господи милосердний, та я ж вам уже за все заплатила.

Вона уважно вдивлялася в мене без жодного сліду усмішки на обличчі. В її поведінці та голосі не було ані веселого щебету малинівки, ані ніжних звертань до мене на кшталт «качечко». Стара промовила:

— Те, що ти мені дала, пішло в кишені сусідів та інших свідків.

Я зрозуміла, що її слова почасти правдиві. Вона зникла з крамнички, аби поторгуватися із сусідами й іншими випадковими перехожими за їхнє мовчання. Втім, незвичний блиск в її очах дав мені зрозуміти, що стара намагається мене обдурити. Я була певна, що вона пообіцяла сусідам кілька шилінгів чи, щонайбільше, кілька фунтів.

Однак було щось до болю щире в її похмурому обличчі, коли вона звернулася до мене знову:

— Тобі краще понишпорити ще трохи в пошуках винагороди. Каттер вколошкав би мене, якби дізнався про вас, можете не сумніватися. Це моє життя, і я ризикую ним заради вас.

— Якщо ви дасте нам усе необхідне, — відповіла я, — буде вам винагорода.

Так і сталося. Наступного дня ми з Тьюкі вислизнули з її крамнички через чорний вхід. Слід зауважити, що вигляд у нас був дещо кращий — здоровіший і охайніший. Напередодні ми ховалися у брудній кухні місіс Калхейн, яка займала три кімнати на другому поверсі, над магазином. Однак із вдячністю прийняли її гостинність і зраділи навіть грудкуватій каші. Ми трохи поспали — я на дивані, що всотав у себе запах її парфумів, а Тьюкі — на ковдрах долі, і прийняли ванну з губкою. Потому намастили ноги Тьюкі бальзамом (насправді це була мазь для коров’ячого вимені), а тоді обмотали їх бинтами. Відтак ми одягнулись у речі з «Крамниці вживаного одягу містера Калхейна» та спалили наші старі речі в кухонній пічці.

Увесь цей час ми зберігали мовчання й навіть не називали одне одного на ім’я. У нашої господині повсякчас був кислий вираз обличчя, тож вона не ставила нам жодних запитань, натомість і ми тримали язики за зубами, аби вона нічого не підслухала. Не можна було довіряти цій старій: я була переконана, що вона спокуситься залишити мене без копійчини, якщо дізнається, де я тримаю гроші. Саме тому я не переодягалася в її присутності та не знімала корсета навіть під час сну. Цей колись ненависний для мене предмет одягу став тепер найціннішим скарбом — однак лише доти, поки не доводилося його затягувати. Його надійний захист урятував моє життя! Завдяки своїй міцній структурі він підтримував і приховував поліпшувачі бюста, стегон і сідниць, які маскували мою дитячу фігуру та слугували сховком для грошей.

Я щиро сподіваюся, що місіс Калхейн (якщо це її справжнє ім’я) ніколи не дізнається моїх таємниць. Ми спілкувалися з нею суто щодо справ. Приміром, говорили про те, чи можна в її магазині взяти не надто поношений одяг для хлопчика, а ще шапку, зручні черевики й теплі шкарпетки. Мені потрібно було знайти якусь блузку та спідницю з оборками, практичну та з багатьма кишенями. Саме такі зазвичай носили машиністки й продавчині рукавичок. У моєму гардеробі бракувало й жакета, теж із кишенями й розширеного донизу, який прикривав би спідницю, рукавичок у доброму стані та капелюшка, що не вийшов із моди. Я навіть наважилася поцікавитися, чи не допоможе мені місіс Калхейн із зачіскою.

Я почувалася оголеною перед усім світом, залишаючи це місце без своєї щільної чорної вдовиної вуалі, яка приховувала моє обличчя. Втім, якщо поглянути правді у вічі, нічого не змінилося, адже навіть мої рідні брати навряд чи впізнали б мене зараз. Схиливши голову, я короткозоро роззирнулася навкруги крізь окуляри-пенсне, що сиділи на моєму носі, наче химерна металева птаха. Над ними нависли густі пасма накладного волосся, які водночас і прикрашали мене, і приховували чоло, а вкупі з пенсне геть змінили мою зовнішність. На голові в мене був солом’яний капелюшок, прикрашений мереживом і пір’ям, схожий на ті дешеві капелюшки, які носили майже всі молоді містянки.

— Мені потрібна парасолька, — звернулася я до місіс Калхейн.

Вона вручила мені парасолю гидотного, але нині модного зеленого кольору, виведеного хімічним шляхом. Опісля жінка провела нас до чорного входу й простягнула руку. Дотримуючись власної обіцянки, я поклала на її долоню ще одну банкноту. Ми вийшли, і стара мовчки зачинила за нами двері.

Опинившись на вулиці, я рухалася майже наосліп, намацуючи дорогу складеною парасолькою. Почасти я робила це заради маскування, а почасти тому, що ноги Тьюкі досі боліли. Здавалося, що йому невимовно боляче йти. Він повільно крокував поруч, ніби супроводжуючи мене. На вигляд ми не вирізнялися серед звичайних містян — наш одяг не був ані новим, ані поношеним, ані багатим, ані вбогим, — тож я сподівалася, що ми не привертатимемо зайвої уваги. Дуже не хотілося, щоб хто-небудь доніс про нас Каттеру.

Однак мені не варто було хвилюватися через це. Люди навколо галасливо займалися власними справами, тож нас ніхто не помічав. Лондон, цей великий котел із цегли та каміння, здавалося, завжди кипів від бурхливої діяльності своїх мешканців. Поруч якийсь чоловік із тачкою вигукнув:

— Імбирне пиво! Свіже холодне імбирне пиво змиє з вашого горла вуличний пил!

Повз нас проїхала діжка з водою, за якою сунули хлопчики й чистили мітлами вуличне каміння. На триколісному велосипеді поруч проїхав поштар. Такого дивного велосипеда мені ще не доводилося бачити: два колеса в нього були не позаду, а спереду, до керма ж був прикріплений великий кошик. На розі вулиці стояли трійко темноволосих дітлахів і співали (наче янголи) гарну пісню незнайомою мені мовою. Малюк, що стояв по центру, простягнув невелику чашу, просячи в мене пенні. Віддалік на розкладній драбині балансував якийсь чоловік у лахмітті. У його руках виднілися бляшанка з клеєм та щітка — він розклеював оголошення про чищення взуття, еластичні бинти від ревматизму та лаковані безпечні труни[33]. Чоловіки в білих мішкуватих куртках і світлих штанях прибивали оголошення про карантин до дверей якогось будинку. На мить я задумалася про огидні лихоманки та хвороби, які виникали через смердючу Темзу. Чи не поплачуся я за те, що потрапила на судно Каттера, сконавши від холери чи скарлатини?

Каттер, огидний лиходій. В одній із моїх кишень разом із грошима та іншими корисними дрібницями, що їх я переклала туди з поліпшувача бюста, лежав список, який я написала вночі, коли не могла стулити очей.

Чому Каттер обшукував потяг? Чому він за мною стежив?

Чаму головоріз вирішив, що я знаю, де знайти Тьюкі?

Чому він відправив Скрипуна шукати Тьюкі в доках?

Що мав на увазі Каттер, коли сказав: «Майже так само»?

Чи займається він викраденнями?

Звідки злодій дізнався про Тьюкі та «Грейт Істерн»?

А й справді, звідки? Я розповіла Лестрейду, а мадам Як-там-її-звали, астральна зникологиня, вочевидь, усе підслухала.

А може, інспектор Лестрейд комусь переповів усе, що сталося? Можливо, й так, проте хіба спочатку він не вжив би необхідних заходів, щоб перевірити мої слова? Проте Скрипун мав отримати телеграму майже одразу.

Гм…

Такі думки баламутили мою голову, поки ми з моїм кульгавим супутником проминули кілька кварталів до кращого району, де натрапили на якийсь парк. Точніше, це був невеличкий газон із чотирма деревцями, під якими матусі прогулювалися з візками, а чоловік із віслюком вигукував:

— Цікаві атракціони — потіште свою малечу! По одному пенні за душу!

Я побачила, що навколо парку стояло декілька візників. Можна найняти одного з них, аби моїй «маленькій світлості» не довелося плентатися на своїх багатостраждальних ніжках.

Досі через страх і пересторогу ми взагалі не розмовляли. Втім, тепер, коли місця перебування Каттера залишилися позаду, я повернулася до свого супутника й посміхнулася.

— Ну, Тьюкі… — промовила я.

— Не смій мене так називати.

Я здригнулася.

— Гаразд, маркізе Тьюксбері з Безілвезера-чи-якось-там… — Однак моє роздратування одразу вщухло, щойно мені на думку спало дещо цікаве, тож я запитала: — А як саме вам хочеться, щоб вас називали? Зізнайся, яке ім’я ти обрав собі, коли надумав втекти з дому?

— Я… — Він похитав головою і відвернувся. — Це не має значення. Тепер байдуже.

— Чому? Що ти робитимеш далі?

— Не знаю.

— Ти досі хочеш піти в море?

Мій супутник обернувся й витріщився на мене.

— Ти все знаєш… Геть усе. Звідки тобі стільки відомо? Ти справді далека родичка Шерлока Голмса?

Я прикусила губу, бо не розуміла, чи безпечно розповідати йому щось про себе. Він і так знав забагато. На щастя, саме цієї миті газетяр, що стояв на розі вулиці біля стійки з візниками, на все горло закричав:

— Читайте всі! За маркіза Тьюксбері з Безілвезера вимагають викуп!

— Що? — здивовано вигукнула я. — Це ж цілковите безглуздя!

Майже забувши про обережність, я кинулася до газетяра й купила газету.

СЕНСАЦІЙНИЙ ПОВОРОТ У СПРАВІ З ВИКРАДЕННЯМ

Це був заголовок, під яким, як і минулого разу, красувався портрет Тьюкі в образі маленького лорда Фонтлероя.

Умостившись коло мене на лавці в парку, аби одночасно читати газету, Тьюкі стиха сказав:

— Тут справді моя світлина?

— Її побачив увесь світ, — відповіла я, ледь стримуючи сміх. Оскільки він нічого на це не відповів, я обернулася до нього й помітила, як його лице спалахнуло від сорому й цілковитого приниження.

— Я не можу повернутися, — зрештою промовив хлопець. — Я вже ніколи не повернуся.

Моя радість миттєво згасла, і я запитала:

— А якщо хтось впізнає тебе за світлиною? Наприклад, місіс Калхейн.

— Вона? Як ця газета опиниться в її руках? Стара навіть читати не вміє! Та й у тих нетрях навряд чи хтось уміє читати! Ти бачила газетярів у доках?

Звісно, він мав рацію, та замість того, щоб визнати це, я зосередилася на тексті статті:

Сьогодні вранці відбувся дивовижний поворот у справі з викраденням. До Безілвезер-Холу надійшло повідомлення з вимогою про викуп. Саме там нещодавно зник юний Тьюксбері, маркіз Безілвезера. Завдяки проникливості старшого інспектора Лестрейда, який спритно виявив на верхівці дерева таємний сховок юного маркіза з морською атрибутикою…

— О ні, — прошепотів Тьюкі голосом, сповненим відчаю.

Насупившись, я продовжила мовчки читати далі.

…і продовжив активні пошуки в лондонських доках, вдалося знайти кількох свідків. Вони стверджують, що бачили юнака в день його зникнення…

А це, як я зрозуміла, сталося лише через день після моєї втечі. Стільки всього відбулося відтоді — мені досі не вірилося, що я залишила Ферндел-Хол три дні тому!

…А тепер з’ясувалося, що маркіза, спадкоємця титулу та всього майна Безілвезерів, справді викрали. Вранішньою поштою доставлено коротке звернення, складене зі слів, вирізаних із текстів періодичних видань. У посланні вказано чималу суму, яку сім’я побажала зберегти в таємниці. Представники влади радять не платити викупу, оскільки досі немає жодних доказів того, що маркіз Тьюксбері дійсно потрапив до рук злочинця чи групи зловмисників. Відома медіум і астральна зникологиня мадам Лаелія Сибілла де Папавер, яку родина Безілвезера викликала одразу після зникнення хлопця, наполегливо рекомендує зібрати викуп у вигляді золотих суверенів і гіней. Вона радить очікувати подальших інструкцій щодо передавання викупу, оскільки заплатити його їй підказує спілкування з духовними матеріями. Також духи розповіли мадам де Папавер, що маркіз Тьюксбері справді скніє в полоні та його життю загрожує небезпека, якщо викрадачі не отримають бажаного від родини. Мадам Лаелія…

Не дочитавши статтю до кінця, я відклала газету. Все, що я могла зараз робити, — це витріщатися на візників. Перед нами з Тьюкі стояв спортивний екіпаж і неповороткі, проте більш просторі чотириколісні карети. Неподалік нудьгували доглянуті коні поруч із худенькими конячками, що розмахували хвостами й мірно жували овес із мішечків. Огрядні візники поруч із обшарпаними тинялися, очікуючи нових клієнтів.

Утім, насправді нічого з цього я не помічала. Я силкувалася пригадати, який вигляд мала мадам Лаелія, проте за ці три дні відбулося стільки подій, що в мене залишилося тільки декілька невиразних спогадів — руде волосся, кругле обличчя, огрядне тіло, великі долоні в жовтих рукавичках із козячої шкіри…

Поруч пролунав кволий голос:

— Я мушу повернутися.

Мені знадобилося кілька секунд, щоб відволіктися від думок і зосередитися на Тьюкі. Він дивився на мене — білий як крейда, гарний і дуже юний.

— Я мушу повернутися додому, — повторив він. — Не можна дозволити цим клятим злодіям видурити в моїх батьків гроші.

Я кивнула.

— Отже, в тебе є здогадки, хто міг надіслати цю записку з вимогою про викуп.

— Так.

— І ти гадаєш, що вони досі на тебе полюють. Щиро кажучи, я теж так вважаю.

— На нас двох. Так, я певен у цьому.

— Нам краще звернутися до поліції.

— Гадаю, що так.

Втім, хлопець уже відвів погляд убік, взявшись вивчати кінчики своїх нових черевиків. Щоправда, навряд чи їх можна назвати новими, адже їх точно пошили з клаптиків шкіри від старого взуття.

Я мовчки чекала. Нарешті Тьюкі озвався:

— Хай там як, а все склалося не так, як я сподівався. Я про корабельні. Вода брудна, як і люди, їм не подобається, якщо хтось намагається залишатися чистим. Вони вважають будь-яку людину снобом. Навіть жебраки на мене плювали. Мене пограбували — забрали мої гроші, чоботи й навіть панчохи. А деякі люди настільки жорстокі, що грабують навіть «плазунів».

— «Плазунів»?

— Так, ще вони називають їх сплюхами, бо ті постійно дрімають. Досі я не зустрічав настільки жалюгідних людей. — Маркіз стишив голос і повів далі: — Старі, в яких нічого не залишилося і які ледь тримаються на ногах. Жінки сидять на сходинках мануфактури[34] — напівсонні, їм ніде схилити голову. Вони майже мертві й не можуть просити милостиню. А якщо хтось кине їм пенні, вони повзуть по монету.

Зі щемом у серці я згадала про безволосу стару з виразками на голові, яка повзла тротуаром.

— Потім вони приповзають назад, — продовжив Тьюкі. З кожним новим словом його голос ставав дедалі нижчим і більш напруженим. — І там сидять. Тричі на місяць їм дають їжу та ночівлю в приміщенні мануфактури. Лишень тричі. А якщо вони просять більше, ніж треба, цих нещасних замикають і карають трьома днями каторги.

— Що? Але я думала, що мануфактури створюють саме для допомоги таким нещасним.

— І я так вважав. Я пішов туди, щоб попросити трохи одягу, а вони… Вони кепкували з мене та били палицею, а насамкінець вигнали геть. І тоді… цей огидний чоловік…

Від спогадів про Скрипуна в нього потекли сльози. Юний маркіз стомлено замовк.

— Я рада, що ти вирішив повернутися додому, — за мить озвалася я. — Твоя матінка буде неймовірно рада знову побачитися із сином. Ти навіть не уявляєш, як вона за тобою побивається.

Він мовчки кивнув, погоджуючись із тим, що я могла знати це напевне, як і багато інших речей.

— Гадаю, тобі вдасться її переконати, що ти більше не бажаєш носити одяг у стилі лорда Фонтлероя.

У відповідь він лагідно відказав:

— Байдуже, який одяг я носитиму. Якби ж я тільки знав…

Але закінчити він не встиг. Схоже, йому не давали спокою спогади про тих бідолашних напівмертвих старих, яких називали «плазунами». А може, він думав про власні хворі ноги, про доки й Скрипуна, про те, як його лупцювали, мов приблудного пса.

Ці два дні, проведені в Лондоні, змусили й мене усвідомити те, чого я досі не розуміла. І тепер, дізнавшись більше, власні негаразди видавалися мені такими нікчемними!

Я звелася на ноги й жестом покликала візника відкритого двоколісного екіпажа — мені хотілося їхати з комфортом. Тьюкі як джентльмен простягнув мені руку, коли я сідала в екіпаж, і впевнено гукнув візникові:

— До Скотленд-Ярду.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Насправді я не лишехотіласупроводити Тьюкі — у Скотленд-Ярді в мене були особисті справи.

— Як чудово! — вигукнув Тьюксбері, роздивляючись Лондон із екіпажа, попереду якого бігла кобила, дзеленькаючи збруєю. Я занурилася у власні думки: треба терміново щось вирішити щодо Каттера й мадам Лаелії Сибілли де Папавер, астральної зникологині. У мене не було жодних доказів, проте що більше я перебирала подумки факти, то краще розуміла, що ці злодії мали стосунок до викрадення людей. Висновок напрошувався тільки один: мадам Лаелія розповіла Каттеру про мене. Хто б іще міг це зробити? Охоронець, герцогиня, її покоївки? Навряд чи. З усіх, кого я зустріла у Безілвезер-Холі, лише інспектор Лестрейд і мадам Лаелія чули мою розповідь про таємний прихисток маркіза Тьюксбері. Хтось із них зв’язався з Каттером, аби той наказав Скрипуну взяти Тьюкі в полон.

Звісно, що це не Лестрейд.

Висновок очевидний — це зробила мадам Лаелія.

Цієї миті озвався Тьюкі:

— Я ніяк не міг второпати, чому візникові відвели таке невдале місце — на самісінькому вершечку, позаду, бозна-де від коня, а тепер розумію — все заради гарного краєвиду.

— Угу, — мугикнула я, перебуваючи в полоні похмурих думок про мадам Лаелію. Попри те що зовні вона нагадувала янгола, насправді була на боці демонів: Каттера й Скрипуна. Я припустила, що вони викрадали жертву, а мадам Лаелію викликали заради її сумнівних послуг. Каттер зі Скрипуном забирали викуп, а мадам Лаелія отримувала чималеньку платню за свої «духовні прозріння» щодо місця перебування зниклої особи. Вони мали зиск, і всі разом були спільниками у брудних справах. У випадку з Тьюкі, попри те що спочатку він утік, Каттер і Скрипун скористалися можливістю викрасти його пізніше.

Хоч я й не знала, як сповістити представників влади про наші здогадки, не наражаючи себе на небезпеку, проте чітко розуміла, що мушу негайно діяти, аби покласти кінець цим злочинам.

Раптом Тьюкі перервав мої думки:

— Як же приємно відчувати свіжий подих вітру такого спекотного дня!

От набридливе хлопчисько! Невже конче потрібно скрекотати, як сорока?

Нічого не відповівши, я тільки стиснула губи й сягнула рукою до кишені спідниці по олівець і складений аркуш. Поспіхом я роздратовано поклала аркуш собі на коліна й нашвидкуруч намалювала портрет чоловіка. Коли Тьюкі побачив, що я роблю, то прикусив язика й здивовано витріщився на мене.

— Це ж Каттер, — промимрив він.

Нічого не сказавши у відповідь, я завершила портрет.

— Це ж справді Каттер, навіть волосся у вухах є! Отакої! Де ти навчилася так малювати?

Знову не звернувши уваги на його запитання, я згорнула аркуш і на чистому боці намалювала портрет ще однієї людини. Оскільки мій душевний стан був піднесеним, мені вдалося зробити це без жодних сумнівів, без свідомих спогадів і зайвих думок… Рука орудувала олівцем так, ніби отримувала сигнали з якогось джерела у глибинах моєї свідомості.

— Хто це? — запитав Тьюкі.

Однак я знову не відповіла. Завершивши портрет огрядної владної жінки, я розгорнула аркуш і оцінила обидва малюнки. Карикатурний чоловік і карикатурна жінка стояли на моїх ескізах пліч-о-пліч. І цієї миті все стало ясно як білий день.

Ну звісно, щоб перевтілитися в жінку, достатньо лише начепити накладне волосся, різноманітні поліпшувачі й підсилювачі, а також задіяти маскувальні атрибути: сукню, капелюшок і рукавички. Кому, як не мені, це було чудово відомо?

Тьюкі побачив те саме і прошепотів:

— Це ж та сама людина.

Все одразу стало на свої місця. Яскраво-руда перука чудово ховала волохаті вуха й відвертала увагу від обличчя. Губи, вії та очі теж нескладно підкреслити — трохи фарби для обличчя й готово. Жодна поважна леді нізащо б не зізналася у використанні таких хитрощів, але я розуміла, що без фарби тут не обійшлося. А до того ж ця людина не могла називатися ані поважною, ані леді.

Вказуючи то на один малюнок, то на другий, Тьюкі нетерпляче запитав:

— Якщо це Каттер, то хто зображений тут?

Цього разу я відповіла, хоча це ім’я було незнайомим для хлопця:

— Мадам Лаелія Сибілла де Папавер.

— Та ви можете називатися хоч принцом Уельським, мені байдуже! — не піднімаючи на нас погляду, промовив сержант, що сидів за столом. — Чекатимете своєї черги, як і решта відвідувачів. Сідайте.

Його погляд був так само прикутий до паперів і журналу на столі, проте м’язистою рукою чоловік махнув у бік коридору, розташованого за його спиною.

Я усміхнулася Тьюкі. Щойно він назвався маркізом Тьюксбері Безілвезером і зараз був ладен чи то вибухнути сміхом, чи то впасти в істерику.

— Я почекаю з тобою, — прошепотіла я.

Я сподівалася якимось дивом владнати особисті справи під час візиту до Скотленд-Ярду. Як і тоді, коли тікала на велосипеді з Кайнфорду, мій найкращий план дій виявився взагалі незапланованим.

Ми із Тьюкі сиділи на одній із численних лавок, розташованих вздовж оздобленого темним деревом коридору. Ці лави були надзвичайно жорсткими — набагато гіршими за всі церковні, на яких мені хоч колись доводилося сидіти.

Всівшись коло мене, Тьюкі пробурмотів:

— Тобі пощастило носити на собі всі ці підкладки.

Як він міг уголос таке сказати?!

— Мовчи!

— Не наказуй мені мовчати. Скажи краще, хто ти.

— Ні, — я говорила тихо, бо вздовж усього проходу сиділи люди, які так само чекали на аудієнцію з поліцією. Втім, вони були захоплені власними розмовами та проблемами, тож ніхто не звертав на нас уваги.

Тьюкі здогадався трохи стишити голос.

— Але ж ти, ймовірно, врятувала моє життя чи принаймні мою честь. А ще ти… ти так багато для мене зробила. Я хочу віддячити тобі. Хто ти?

Я лише заперечливо похитала головою.

— Чому ти хочеш скидатися на стару пані?

— Жахливе хлопчисько, припни свого язика!

— Жахливе дівчисько, невже я так ніколи й не дізнаюся твого імені?

— Тс-с-с! — Я справді сподівалася, що цього ніколи не станеться, однак імені не назвала, натомість знову прошипіла: — Тихіше!

Я схопила його за руку, бо прямісінько по коридору відчинилися двері, і ми побачили, як звідти вийшов знайомий чоловік.

Точніше, двоє знайомих чоловіків.

На якусь мить мені здалося, що я зараз зомлію, і геть не через тісний корсет.

Господи, врятуй мене.

Одним із чоловіків був інспектор Лестрейд. Утім, я чудово розуміла, що, супроводжуючи Тьюкі до Скотленд-Ярду, можу зіткнутися з інспектором, і була переконана, що він не впізнає в мені ту саму вдову в чорній вуалі, яку він зустрів у Безілвезер-Холі.

Ні, мене охопило сум’яття, коли я побачила другого чоловіка. Переді мною стояв сам Шерлок Голмс.

Подумки я примушувала себе й далі спокійно дихати й поводитися природно, щоб якомога краще злитися з темним деревом, жорсткою лавкою та гравюрами у рамках на стінах, як куріпка, що ховається в чагарниках. Будь ласка, вони не повинні мене помітити. Якщо хтось мене впізнає, моїм кільком дням свободи настане край.

Чоловіки повільно прямували до нас, захоплені розмовою. Варто зауважити, що мій брат був настільки вищим за схожого на тхора Лестрейда, що йому доводилося нахилятися, аби їхні голови опинилися поруч. Після першого враженого погляду на них, я перевела очі на свої коліна й заховала зціплені, тремтячі руки у зборках спідниці.

— …Не можу розібрати ні початку, ні кінця у цій справі Безілвезера, — долинув до нас різкий голос Лестрейда. — Я хотів би, щоб ви поглянули на неї, Голмсе!

— Голмс?! — вигукнув Тьюкі, який сидів просто в мене під боком. — Це він? Той самий знаменитий детектив?

Я прошепотіла:

— Прошу, тихіше.

Я була впевнена, що Тьюкі почув болісний надрив у моєму голосі, бо він одразу замовк.

Шерлок відказав Лестрейду:

— Але не так палко, як мені хочеться, щоб ви виділили більше офіцерів для пошуків моєї сестри.

Голос мого брата, хоч і добре поставлений, зараз звучав натягнуто, як струна від скрипки.

Щось невимовне в його тоні змусило цілий вир почуттів боляче закружляти в моєму серці.

— Я справді хотів би цього, мій дорогий друже. — У голосі Лестрейда відчувалося не лише співчуття, але й нотки зловтіхи. — Утім, якщо ви не можете полегшити мою роботу…

— Дворецький підтвердив, що в матері не було ані власних, ані Енолиних портретів за останнє десятиліття. Аби їй добре велося!

— Принаймні в нас є ескіз, який намалювала ваша сестра.

Без сумніву, голос інспектора Скотленд-Ярду звучав переможно.

Раптом мій брат зупинив його, схопивши за руку. Тепер вони удвох стояли прямісінько перед нами. Дякуючи, мабуть, сліпому везінню, Шерлок опинився спиною до мене.

— Послухайте, Лестрейде! — Ні, братів голос не звучав загрозливо, проте його тон, майже гіпнотичний, змусив мене розправити плечі від захвату, а його співрозмовника — напружено зосередитися. Шерлок продовжив: — Я знаю: ви гадаєте, що зникнення моєї матері та сестри — це шалений удар по моїй репутації. Вони безслідно щезли, і я не можу натрапити на слід першої та змушений дякувати за інформацію про другу. Однак…

— Запевняю вас, — перервав його Лестрейд, кліпаючи й відводячи погляд убік, — я навіть у гадці такого не мав.

— Дурниці. Я не звинувачую вас у тому, що ви не гірший від найкращих своїх колег. — Відмахнувшись від цих дивних слів рукою в чорній рукавичці, Шерлок знову уважно поглянув на інспектора. — Однак, Лестрейде, я хочу, аби ви зрозуміли одне: ви можете з легким серцем викреслити леді Юдорію Вернет Голмс зі свого списку. Вона чудово знала, що робить, і навіть якщо втрапила в якусь халепу, то не може звинувачувати в цьому нікого, окрім себе.

Моє серце знову защеміло від болю. Це було не стривожене тріпотіння метелика, а щось геть інше. Тієї миті я ще не здогадувалася про єдину слабкість мого геніального брата і не розуміла, як меланхолія може змусити його промовити такі жорстокі слова.

— Проте Енола Голмс — зовсім інша справа, — вів далі Шерлок. — Моя сестра ні в чому не винна. Так, вона невихована, неосвічена мрійниця, геть далека від будь-якого підступу чи лукавості. Я відчуваю свою провину в тому, що не залишився поруч із нею, а натомість віддав під опіку свого брата Майкрофта. Попри його гострий розум, він взагалі не має терпіння й так і не зміг затямити, що для тренування жеребця потрібно багато часу, а не тільки пристойна збруя. Звісно, дівчисько вирішило втекти. Духу в неї більше, ніж розуму.

Добре, що під моїм накладним чубчиком і пенсне не було видно, що я сердито насупилася.

— Вона здалася мені доволі кмітливою, коли я з нею розмовляв, — сказав Лестрейд. — Звісно, дівчина ввела мене в оману. Я міг би заприсягнутися, що їй років двадцять п’ять, не менше. Вона була стриманою, гарно говорила та мислила…

Мій похмурий погляд став лагіднішим — зі словами Лестрейда я однозначно погоджувалася.

Саме тієї миті мій брат додав:

— Можливо, вона гарно мислить і досить винахідлива, проте має ті самі слабкості й нерозсудливість, що притаманні всім представницям її статі. Наприклад, для чого вона повідомила охоронцю своє справжнє ім’я?

— Ймовірно, то був сміливий хід, щоб потрапити всередину. Погодьтеся, вона достатньо розумно повелася — одразу після цього візиту поїхала до Лондону, де її буде дуже складно відшукати.

— Де з нею може статися що завгодно, навіть якби їй було двадцять п’ять, а проте дівчиську лише чотирнадцять!

— Де, як я вже казав вам, будь-що може статися з юнаком ще ніжнішого віку — сином герцога Безілвезера.

Цієї миті Тьюкі прочистив горло, підвівся й видав:

— Кхм…

Як бачите, часу на роздуми в мене не було, та й вибору, як мені здавалося, теж.

Тож я просто втекла.

Коли інспектор і славетний детектив озирнулися, щоб подивитися на непримітного хлопця, я скористалася часом, поки вони розгублено кліпали й не могли дібрати слів, і вшилася геть. Я встигла тільки мигцем побачити братове обличчя. О, якби ж я знала, яке це щастя — бачити Шерлока Голмса враженим, то насолодилася б цим видовищем сповна. Однак затримуватися я не стала. Зробивши всього декілька кроків коридором, я відчинила перші-ліпші двері й увійшла всередину, зачинивши їх за собою, й опинилася в кабінеті з кількома столами — вони всі були порожні, окрім одного.

— Перепрошую, — звернулася я до молодого констебля, який саме відірвав погляд від паперів, — сержант викликає вас до приймальні.

Чомусь мені здалося, що його взяли на роботу нещодавно. Можливо, він працював у Скотленд-Ярді стенографістом чи кимось на кшталт цього, бо чоловік одразу мовчки кивнув і вийшов.

Я теж вийшла, але крізь вікно. Відчинивши шибку, я застрибнула на підвіконня, наче на велосипед, а зійшла з нього вже на тротуар. Звісно, повз мене проходили люди, та я не звертала на них уваги й не піднімала на них очей, мовби це було цілком нормально — виходити із громадського закладу саме таким способом. Знявши пенсне, я жбурнула його на дорогу, де на нього одразу наступила дебела конячка. Я виструнчилася й бадьоро пішла геть, як і пасує молодій вправній жінці. На розі вулиці саме зупинився омнібус. Я зайшла всередину, заплатила за проїзд, злилася з натовпом інших лондонців на даху та жодного разу не озирнулася. Можливо, поки омнібус віз мене геть, мій брат і Лестрейд ще допитували Тьюкі.

Я була впевнена, що вже зовсім скоро вони натраплять на мій слід. Тьюкі обов’язково розповість їм, як разом із дівчиною, одягненою у скорботне вбрання, утікав із човна Каттера. Дівчиною з прізвищем Голмс. Імовірно, саме зараз Тьюкі обернеться до мене, щоб відрекомендувати чоловікам, проте не знайде нічого, окрім двох ескізів-карикатур… Я щиро сподівалася, що після бесіди з Тьюкі Лестрейд зрозуміє значення портретів, які лежали на лавці поруч із парасолькою огидного зеленого кольору.

Мені було страшенно прикро, що довелося залишити Тьюкі ось так несподівано, навіть не попрощавшись.

Утім, нічого не вдієш. Я мусила знайти маму.

А ще мені було дуже прикро через те, що я не змогла більше часу провести зі своїм братом Шерлоком. Хоча б у такому вигляді. Хоча б трохи його послухати, поспівчувати йому. Я справді сумувала за ним, згадуючи про нього зі щемом у серці, наче була жуком-сонечком, що сумує за домівкою.

Однак мій знаменитий брат чомусь не надто турбувався про те, щоб якомога швидше знайти матінку. Він був розгубленим. Усі мої трепетні відчуття збилися в купу й випали у серці болючим осадом.

Можливо, це й на краще. Шерлок і Майкрофт хотіли б повернути маму до Фернделу, але вона не бажала там бути. Коли я її знайду (саме так, не «якщо», а «коли»), то не проситиму в неї нічого, що могло б зробити її нещасною. Я шукаю її не для того, щоб знову позбавити волі. Мені просто потрібна поруч матуся. І все. Щоб говорити з нею та зустрічатися час від часу за чашечкою чаю. Просто знати, де вона.

Звісно, мене не покидали тривожні думки про те, що з матінкою трапилося щось лихе. Однак чомусь дуже хотілося вірити, що мама опинилася в чудовому місці, без корсетів, турнюрів, капелюшків і чобіт. Десь серед квітів і буйної зелені. Яка ж іронія долі, подумалося мені, що, вирушивши на її пошуки, я опинилася в цій помийній ямі, де досі не побачила ані жодного палацу, ані золотої карети, ані дами в діамантових коштовностях і манто з горностаю, а натомість зустріла стару з огидними виразками на голові, що плазувала бруківкою.

Звісно, мама не могла опинитися на такому дні.

Чи таки могла?

Я була впевнена, що ні. А зараз у мене в запасі лишень декілька годин, перш ніж усю лондонську поліцію поставлять на вуха і розпочнуться мої пошуки.

Вийшовши з омнібуса на наступній зупинці, я пройшла один квартал і зупинила візника. Цього разу я взяла чотириколісний екіпаж — мені хотілося сховати обличчя.

— На Фліт-стріт, — гукнула я візникові.

Доки він петляв у щільному міському потоці людей і екіпажів, я знову взяла до рук папір та олівець і написала таке повідомлення:

— ДЯКУЮ ТОБІ, МОЯ ХРИЗАНТЕМО! ТИ КВІТНЕШ? НАДІШЛИ, БУДЬ ЛАСКА, ІРИС.

Я добре пам’ятала, що в книзі «Таємні значення квітів» ірис означав повідомлення. Букет з ірисами попереджав отримувача про необхідність звернути увагу на значення інших квітів, а грецька богиня Ірис передавала послання між Олімпом і землею мостом із веселки.

На жаль, більшості значень квітів із книжки я не могла пригадати. Щойно знайду житло, мені обов’язково потрібно десь дістати новий примірник.

Я страшенно шкодувала про те, що втратила подаровану матусею книгу, і тепер не зможу її повернути. Книжка втілювала пам’ять про маму, а книга шифрів стала моїм найціннішим спогадом про неї. Навряд чи мені судилося дізнатися, що саме зробив із книгою Каттер (принаймні саме так я тоді думала), однак я переконувала себе, що вона не знадобиться мені для жодних практичних цілей (знову ж таки, мені так здавалося).

Я взяла написане мною повідомлення й переписала його у зворотному напрямку:

СИРІАКСАЛЬДУБИЛШІДАНШЕНТІБКИТОМЕТНАЗИРХЯОМІБОТЮУКЯД

А потім я розбила слова зиґзаґом на два рядки:

ДКЮОІОХИАТМТКІНШАІЛБДЛСАРС

ЯУТБМЯРЗНЕОИБТЕНДШИУЬАКІИ

Відтак, похитуючись на сидінні, поки екіпаж трусився міськими вуличками, я змінила порядок рядків, щоб правильно скласти своє послання до мами. Я планувала розмістити це повідомлення на сторінках із особистими оголошеннями газети «Пел-Мел Газет», яку моя матінка завжди читала. А ще варто було подати оголошення до «Журналу сучасної жінки», «Журналу з модним одягом» та інших видань, які подобались мамі. Мій кінцевий шифр мав такий вигляд:

«Корінці плюща (ДКЮОІОХИАТМТКІН- ШАІЛБДЛСАРС) бруньки плюща (ЯУТБМЯРЗНЕОИБТЕНДШИУЬАКІИ)»

Матуся неодмінно зверне увагу на цей шифр, оскільки вона ніколи не могла встояти перед будь-якими шифрами.

На жаль, так само я розуміла, що Шерлок, який зазвичай читав те, що жартома називав «мученицькими шпальтами» щоденних газет, теж зверне увагу на дивний шифр.

Проте я була переконана, що навіть якщо братові вдасться розгадати його, він навряд чи зрозуміє його значення чи пов’яже зі мною.

Колись давно (тепер видавалося, що це було в іншому вимірі, хоча насправді відтоді минуло лише шість тижнів), крутячи педалі велосипеда на сільській дорозі та згадуючи про брата, я подумки порівнювала його видатний хист зі своїми незначними здібностями.

Тепер, їдучи в екіпажі, а не на велосипеді, я несподівано для себе збагнула, що подумки складаю зовсім інший список своїх талантів і здібностей. Я знала таке, про що Шерлок Голмс і гадки не мав. Він не брав до уваги важливість маминого турнюра (її «багажу») та високого капелюха (під яким, за моїми здогадками, вона ховала чималеньку пачку грошей), натомість я чудово розуміла всі нюанси використання жіночих підкладок і прикрас. До того ж я вміла майстерно маскуватися, знала всі таємні значення квітів. І хоч Шерлок Голмс зневажав жіночу стать, оскільки вважав її представниць не рівнею чоловікам і нетямущими створіннями, я знала такі речі, яких його «логічному» розуму годі осягнути. Цілий світ таємних повідомлень, що належав тільки жінкам, був відкритий для мене: секретні значення капелюшків і бунтарства, хусточок і хитрощів, пір’яних віял і прихованого непослуху, сургучу та послань у вигляді поштових марок, візитівок, а також уявний плащ конспірації, в який зараз могла загорнутись і я. Я знала, що здатна сховати зброю та боєприпаси у своєму корсеті. Я була переконана, що можу відвідати такі місця й здійснити те, чого Шерлоку Голмсу годі й уявити, не те що збагнути. І саме так я планувала діяти.

ЛОНДОН,ЛИСТОПАД 1888 РОКУ

Вбрана з маківки до п’ят у все чорне, незнайомка пізно вночі виходить зі своєї оселі, аби вийти на вулиці Іст-Енду. На її немодному поясі погойдується вервиця — намистини з чорного дерева стукотять під час руху. Щільний чернечий одяг цілком приховує її худорляве тіло від людських очей. У її руках — їжа, ковдри й одяг для убогих старих, які вмостилися на сходах мануфактури, так званих «плазунів», та всіх інших, хто потребує допомоги. Вуличні мешканці із вдячністю приймають її доброту та називають Сестрою. Ніхто не знає її під іншим іменем, бо вона ніколи не розмовляє. Здається, жінка дала обітницю мовчання та самотності. А може, вона не хоче виставляти напоказ свою витончену мову, щоб не видати манерою говорити представницю вищого кола.

Вона тихо приходить і тихо йде геть. Спочатку всі не можуть побороти цікавість до її особи, проте вже за кілька днів про неї забувають і часто навіть не помічають.

У значно багатшій і навіть богемній частині міста хтось у цей час відкриває контору в тому ж готичному будинку, де раніше мешкала мадам Лаелія Сибілла де Папавер, астральна зникологиня. Саме там вона проводила свої сеанси, доки її (чи то пак його) не заарештували. Той арешт справді став сенсацією. Оскільки попередній власник приміщення опинився у в’язниці, в еркері будинку з’явився плакат: «Скоро ви матимете змогу записатися на консультації до доктора Леслі Т. Раґостіна, вченого зниколога». Звісно, вчений має бути чоловіком, та ще й поважним. Можливо, він працює в університеті чи в Британському музеї. Саме тому ніхто в цьому забезпеченому районі ніколи не бачив великого доктора Леслі Т. Раґостіна. Однак щодня до його офісу навідується секретарка, наводить там лад і займається справами вченого. Це звичайна молода жінка, яка нічим не виділяється з-поміж тисяч інших молодих жінок — хіба що неймовірною працьовитістю. У Лондоні мешкає чимало схожих на неї машиністок чи бухгалтерок, які ледве зводять кінці з кінцями, аби надсилати хоч трохи грошей своїм родинам. А звуть цю жінку Айві Мешл.

Щодня, як і годиться порядній і скромній дівчині, самотня мешканка великого міста на ім’я Айві Мешл обідає у «Професійній жіночій чайній кімнаті» неподалік від її роботи. Там вона, захищена від будь-яких контактів із хижими представниками чоловічої статі, сидить на самоті та читає «Пел-Мел Газет» й інші періодичні видання. В одному з таких видань їй трапилося одне особисте повідомлення, яке зацікавило її настільки, що жінка вирізала його й тепер повсякчас носить із собою. У ньому йдеться:

Ірис бруньки-корінці до Айві (ЯВТУАОЦІЕИЕРЗНЕАЙИАРЯД КІННСНІНЛШХИАТМДДКТОНА)

Іноді, залишившись на самоті у своєму дешевому житлі, міс Мешл (а може, німа Сестра без імені) дістає цей аркуш паперу з кишені й уважно його вивчає. Насправді цей шифр вона давно вже розгадала:

Я КВІТНУ НА СОНЦІ. І НЕ ЛИШЕ ХРИЗАНТЕМА, А Й ДИКА ТРОЯНДА.

Вона вірить, що це повідомлення надіслала щаслива жінка, яка десь вільно гуляє без шпильок, корсетів і різноманітних поліпшувачів. Може, вона оселилася з циганами на болотах.

Якщо вона зібралася в далеку дорогу, то чому не поїхала на велосипеді?

Чому мама не виїхала з маєтки через ворота?

Якщо вона втекла пішки, то куди могла податися?

Відповідь на всі три питання можна отримати за допомогою одного припущення: утікачці не потрібно було долати значну відстань. Вона мала йти сільською місцевістю, доки не зустрілася (найімовірніше, за попередньою домовленістю) із табором циган.

У «Таємному значенні квітів» дика троянда означала вільний, мандрівний, циганський стиль життя.

І якщо у вдачі циган є незначні відтінки злодійкуватості й авантюризму, то, вочевидь, вони так само присутні й у вдачі Юдорії Вернет Голмс. Саме про це свідчили її стосунки із Майкрофтом Голмсом. І дуже ймовірно, що зараз вона сповна насолоджується життям.

Лише одне питання досі залишалося без відповіді:

Чому мама не взяла мене з собою?

Втім, ця думка вже не завдавала такого болю, як раніше.

Ця спрагла до свободи пані, яка невпинно наближалася до старості, мала у своєму розпорядженні не так багато часу, аби здійснити перед смертю свою заповітну мрію. Вона зробила все можливе для доньки, яка з’явилася в її житті на схилі літ. Колись (принаймні так собі намріяла дівчина, що гуляє на самоті), можливо, навесні, як остаточно потепліє й можна буде подорожувати, вона вирушить на пошуки своєї матері серед циган.

А поки що вона роздивляється газетну вирізку, і її обличчя поволі стає лагіднішим, майже зачудованим від усмішки. Вона ж бо знає, що в таємному коді квітів троянди будь-якого сорту означають любов.

РОЗВ'ЯЗАННЯ ШИФРУ

«Бруньки та корінці» вказують на те, як саме складено шифр.

Для того, щоб розв’язати шифр, потрібно розділити його навпіл.

ЯВТУАОЦІЕИЕРЗНЕАЙИАРВД

КІННСНІНЛШХИАТМДДКТОНА

Перший рядок літер — це «бруньки плюща», а другий — це його «корінці». Потрібно почергово читати літери з верхнього та нижнього рядків.

ЯКВІТНУНАСОНЦІІНЕЛИШЕХРИЗАНТЕМААЙДИКАТРОЯНДА

Отриманий результат потрібно розбити на окремі слова:

Я КВІТНУ НА СОНЦІ. І НЕ ЛИШЕ ХРИЗАНТЕМА, А Й ДИКА ТРОЯНДА.

ПРО ВИДАННЯ

Серія «Таємниці Еноли Голмс»

Спрінґер Ненсі

ЕНОЛА ГОЛМС. СПРАВА ПРО ЗНИКНЕННЯ МАРКІЗА

Повість. Для дітей середнього шкільного віку

Переклад з англійської Оксани Постранської

Ілюстрації та дизайн макета й обкладинки Євгена Вдовичеш

Редактор Наталя Сидорова

Коректор Вікторія Немашкало

Художній редактор Євген Вдовиченко

Комп’ютерне макетування Сергій Бирюков

Відповідальна за випуск Оксана Федосеева

Видавничий дім «ШКОЛА»

61036, м. Харків, вуя. Морозова, 13 б

Примітки

1

Колісна ліра — старовинний струнний смичковий музичний інструмент, у якому роль смичка виконує колесо.

2

ім’я Enola можна прочитати навпаки як alone, у перекладі з англ, «самотність».

3

Дрік — рід степових рослин родини бобових, більшість видів уважають бур’янами.

4

Папороть англійською мовою звучить як fern, звідки й назва маєтку — Ферндел-Хол.

5

Томас Роберт Мальтус (1766–1834) — англійський священник і вчений, автор теорії, згідно з якою неконтрольоване зростання кількості населення може спричинити зниження рівня добробуту та масовий голод.

6

Саржа — тканина з діагональним переплетенням ниток. Буває бавовняна, шовкова або штучна.

7

Гарус — бавовняна набивна тканина, схожа на вовну

8

Муслін — бавовняна або шовкова тканина полотняного переплетення.

9

Дамаст — декоративна тканина, зазвичай шовкова, із атласним переплетенням ниток.

10

Суфражистки — представниці правозахисного руху за здобуття жінками виборчого права.

11

Джон Рескін — відомий художник і найвпливовіший англійський художній критик XIX століття.

12

Турнюр — модна у 1870—1890-х роках частина жіночого одягу, яку підкладали під сукню нижче талії ззаду для надання фігурі пишності.

13

«Чорний красень» — книга Анни Сюел про жорстоке ставлення до коней за часів, коли ще не було машин.

14

Омнібус — вид міського громадського транспорту, звичний для другої половини XIX століття. Багатомісний (на 15–20 місць) кінний екіпаж, попередник автобуса.

15

Ландо — екіпаж на чотири місця із відкидним верхом, у якому пасажири сидять один напроти одного.

16

Шилінг — англійська монета та грошова одиниця Великої Британії до переходу на десяткову грошову систему, що дорівнювала 1/20 фунта стерлінгів.

17

Клуб «Діоген» — вигаданий клуб джентльменів, створений Артуром Конан Дойлом і згаданий у кількох оповіданнях про Шерлока Голмса. Співзасновником був старший брат Шерлока Майкрофт.

18

Запашна чина — в’юнка трав’яниста рослина до 2 м заввишки з квітками-метеликами, колір — від кремового до лавандового й темно-фіолетового.

19

«Дитячий сад віршів» — збірка із 64 віршів для дітей шотландського письменника Роберта Луїса Стівенсона 1885 року.

20

Британіка, або Encyclopedia Britannica, — універсальна англійська енциклопедія, уперше опублікована 1768 року.

21

Джон Лок (1632–1704) — англійський філософ, один із представників англійського емпіризму та Просвітництва.

22

Вільям Мейкпіс Текерей (1811–1863) — англійський письменник-сатирик.

23

Мері Волстонкрафт (1759–1797) — англійська письменниця, філософиня й феміністка.

24

Шиньйон — жіноча зачіска із зібраного на потилиці чи маківці голови волосся.

25

«Маленький лорд Фонтлерой» — роман для дітей англо-американської письменниці Ф. Г. Бернет, який швидко набув популярності та вже не одне десятиліття є однією з улюблених книжок малечі.

26

Айві (Ivy) в перекладі з англ. означає плющ, який є символом відданості.

27

Англійською: Holmes — Hol mes — Mes hol — Meshle.

28

Кліпер — швидке вантажне вітрильне судно.

29

«Грейт Істерн» — металевий пароплав із комбінованим вітрильно-паровим рушієм, мав 6 щогл, від спуску на воду 1858 р. до кінця XIX ст. був найбільшим металевим кораблем світу.

30

Хомбурзький капелюх — фетровий чоловічий капелюх, уперше виготовлений у Німеччині, з глибокою виїмкою на верхівці

31

Макасарова олія — рослинна олія сіруватого кольору, специфічний засіб для рощення та укладання волосся, була популярна серед англійських чоловіків XIX — початку XX ст.

32

Терпентинова олія (шпигинар) — безбарвна прозора летка рідина з характерним запахом соснового дерева, нерозчинна у воді.

33

Труни, вдосконалені додатковим механізмом, щоб не поховати людину живцем і в разі помилки дати можливість похованому подати якийсь сигнал. Чималу кількість безпечних трун було запатентовано в XVIII–XIX ст.

34

Мануфактура — форма промислового виробництва, що передувала заводам і фабрикам.

Content

Нэнси Спрингер
Енола Голмс. Справа про зникнення маркіза

ІСТ-ЕНД, ЛОНДОН, СУТІНКИ, СЕРПЕНЬ 1888 РОКУ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

ЛОНДОН,ЛИСТОПАД 1888 РОКУ

РОЗВ'ЯЗАННЯ ШИФРУ

ПРО ВИДАННЯ

Примітки