Hemingvejs Ernests

Raksti - pirmais sējums

Ernests Hemingvejs

Raksti - pirmais sējums

DOMĀJOT PAR HEMINGVEJU ...

Ne reizes neesmu ticies ar Hemingveju, taču manā uztverē Hemingvejs-cilvēks nav šķirams no Hemingveja-rakstnieka, no viņa grāmatām un varoņiem, pareizāk sakot, no tiem viņa varoņiem, kuros viņš mīlēja to pašu, ko mīlēja sevī, — spēku, vērienu, vīrišķību, prasmi aizstāvēt sevi un savu taisnību, drosmi riskēt ar dzīvību, pārliecību, «ka ir vēl kaut kas ļaunāks par karu. Gļēvulība ir ļaunāka, nodevība ļaunāka, egoisms ļaunāks.»

Šie vārdi ņemti no 1937. gadā Otrajā amerikāņu rakstnieku kongresā teiktās runas «Rakstnieks un karš».

Protams, tie ir tikai daži vaibsti viņa varoņu raksturā, tāpat arī viņa paša raksturā. Taču katrā cilvēkā ir kaut kas, no kā izriet viss pārējais. Nav pieļaujama doma, ka Hemingvejs savam varonim piedotu sīkstulību, vārda laušanu, gļēvulību vai nodevību, kad dzīvībai draud briesmas, tāpat kā nepiedotu tam, kurš savas idejas pārdod par lēcu virumu.

Kāpēc Hemingvejs mums tuvs? tjz šo jautājumu gribas atbildēt: «Tieši tāpēc viņš mums tuvs!» Mums tuvi ētiskie principi, kuru vārdā viņa varoņi dzīvo, turklāt bez jebkādām skaļām frāzēm, principi, kurus, spriežot pēc nodzīvotā mūža, ievērojis pats Hemingvejs.

Protams, gan Hemingveja dzīvē, gan viņa grāmatās atrodam vēl daudz ko citu. Taču nebūs pārspīlēti, ja sacīsim, ka bez šiem ētiskajiem principiem nav iedomājama ne viņa dzīve, ne viņa grāmatas.

Gandrīz vai katrā grāmatā Hemingvejs runā par mīlestību uz sievieti. Problēma par cilvēka vīrišķību — risku, uzupurēšanos, gatavību atdot dzīvību par savu tuvāku — nav šķirama no Hemingveja priekšstata par to, kas ir un kas nav mīlestības vārda cienīgs.

Atšķirot jebkuru Hemingveja grāmatu, vēlreiz pārliecināmies, ka gļēvuļi un patmīļi nemaz nespēj mīlēt, lai arī paši savas izjūtiņas sauc par mīlestību.

Ne jau katram patīk atklātība, ar kādu Hemingvejs apraksta vīrieša un sievietes attiecības. Gan jāpiebilsl, šis attiecības Heming-veju interesē vienīgi tad, kad tas kļūst par mīlestības apliecinātāju vai ari tās sākotni. To, kas nav izaudzis līdz mīlestībai vai ari nekad nav iespējis pārtapt mīlestībā, Hemingvejs parasti plašāk neparāda. Un, kaut arī, attēlojot vīrieša un sievietes attiecības, viņš stāv visai tālu no krievu klasikas tradīcijām, — pašā būtībā viņš ir ļoti tuvs Tolstojam; par jutām, kas nekādā ziņā nav mīlestības vārda cienīgas, Hemingvejs ieminas tikai garāmejot.

Pāri Hemingveja dzīvei brāzušās vairāku karu vētras. Pareizāk sakot, Hemingvejs pats izstaigājis šos kara ceļus, kaut gan ārējie apstākļi viņu nespieda, drīzāk pat lika šķēršļus. Viņš izstaigāja pirmā pasaules kara, Spānijas pilsoņu kara un otrā pasaules kara frontes. Un itin nekad nesaudzēja savu dzīvību, kaut gan viņa attieksme pret šiem kariem bija dažāda.

Pirmais pasaules karš nebija viņa karš. To viņš pietiekami skaidri pateicis romānā «Ardievas ieročiem». Taču arī šī kara dubļos un negodā — kara šausmīgajā katlā iemesto cīņu biedru sadraudzība viņa uztverē saglabāja savu nozīmi. Drosme palika drosme, gļēvulība palika gļēvulība, un, lai cik bezjēdzīgi bija apstākļi, kuros šīs īpašības izpaudās, pašos pamatos tās nezaudēja savu sākotnējo vērtību— cildenais palika cildens, bet zemiskais — zemisks.

Spānijas pilsoņu karš bija Hemingveja karš. 1937. gadā rakstnieks, cīnīdamies Spānijas republikāņu rindās pret fašismu, atklāti paziņoja, ka «mums vajadzīga skaidra izpratne par fašisma noziedzīgumu un par to, kā pret fašismu jācīnās».

Sīkāk par to parunāsim priekšvārdā trešajam sējumam, kur sakopoti ar Spānijas karu saistītie Hemingveja darbi. Šeit gribu saeit tikai vienu: lasot Hemingveja grāmatas par šo karu, skaidri jūtams ne tikai tas, ka rakstnieks bijis šī kara dalībnieks, beL ari viss dziļais traģisms, ko viņš pārdzīvoja, kad Spānijas republika cieta sakāvi. Var apstrīdēt vienu vai otru Hemingveja spriedumu «Piektajā kolonnā», var nepieņemt vai pat noraidīt vienu vai otru lappusi romānā «Kam skanēs zvans». Taču to, ka fašisma uzvara Spānijā Hemingvejam bijusi personiska traģēdija un atstājusi pēdas viņa turpmākajā dzīvē, — domāju, nevarēs apšaubīt neviens, kas izlasījis visu Hemingveju.

Tas, ka Hemingvejs piedalījās otrajā pasaules karā, bija loģiski, jo viņš taču bija bijis Spānijas notikumu līdzdalībnieks. Jau Spānijas kara laikā viņš ne vienu reizi vien Hitlera un Musolīni vārdu minēja blakus Franko vārdam, labi saprazdams, ka šie vārdi ir nedalāmi. Otrais pasaules karš viņa uztverē turpināja Spānijas karā

aizsākto cīņu pret fašismu. Un, kad piecus gadus pēc olrā pasaules kara beigām, pilns rūgtu kara atmiņu, Hemingvejs rakstīja romānu «Pāri upei koku paēna», lai cik rūgtas bija šis atmiņas, viņš joprojām nešaubījās par galveno — «bandīta savaldīšanai ir tikai viens paņēmiens — tam krietni jāsadod». Par bandītu viņš sauca fašismu.

Hemingveja cilvēciskums karā allaž saistījies ar vīrišķību. Taču šo vīrišķību nebija radījusi tikai iedzimta varonība un nebaidīšanās riskēt. Tikpat cieši, ja ne vēl ciešāk tā bija saistīta ar viņa uzskatu, ka rakstniekam aizvien jāraksta patiesība. Un vispirms — patiesība par karu, ja rakstnieks raksta par karu. 1937. gadā, kad atkal plosījās kara ugunsgrēks, viņš pats šo domu izteica tā: «Rakstīt patiesību par karu ir ļoti bīstami, un ļoti bīstami ir censties izdibināt patiesību . .. Kad cilvēks brauc uz fronti meklēt patiesību, tās vielā viņš var atrast nāvi. Bet, ja aizbrauc divpadsmit un atgriežas tikai divi, — patiesība, ko šie divi atvedīs sev līdzi, patiešām būs patiesība, nevis sagrozītas baumas, kuras mēs nereti uzdodam par vēsturi. Vai ir vērts riskēt, meklējot šo patiesību, — par to lai spriež paši rakstnieki.»

Hemingvejs uzskatīja, ka ir vērts. Viņš tā domāja gan 1918. gadā, gan 1938. gadā, gan 1944. gadā.

Un uz jautājumu, kāpēc Hemingvejs mums tuvs, atkal gribas atbildēt: «Tieši tāpēc viņš mums tuvs!» Tāpēc, ka rakstnieks bezbailīgi meklējis patiesību visnežēlīgākajā un baismīgākajā mūsu gadsimta laikposmā.

Lasot Hemingveju, — lai viņš rakstītu par ko rakstīdams, ■— nemitīgi jūtams viņa naids pret cilvēka vientulību, viņa liekšanās izrauties no šīs vientulības, izrauties pie draugiem, pie sievietes, iesaistīties pasākumā, kas vieno cilvēkus, pat ja šis pasākums ir karš un kaut kad beigu beigās sola nāvi.

Hemingveja dzīve. .. Gluži cita zeme, cita sadzīve, citi — mums tāli sociālo attiecību loki un spirāles, arī rakstnieka un sabiedrības attiecības ir citas. Un šajā citādajā dzīvē — tik kaismīga savas piespiedu vientulības noliegšana, tik nikns protests pret to kā pret dzīves normu, tik spiva tieksme dalīties ar cilvēkiem, ka arī šoreiz, atbildot uz jautājumu, kāpēc Hemingvejs mums tuvs, atkal gribas sacīt: «Tieši tāpēc viņš mums tuvs!» Tāpēc, ka viņš pastāvīgi metis izaicinājumu individuālismam •— šim cilvēka vientulības šķietamajam skaistumam un šķietamajam lepnumam.

Un beidzot vēl viena doma, — ja runājam par to, kāpēc viņš mums tuvs. Sī doma man radās, kad izlasīju pēc Hemingveja nāves izdoto grāmatu «Mūžīgie svētki». Protams, tā ir grāmata par divdesmito gadu Parīzi, grāmata par jaunību ... Taču pirmām kārtām tā ir grāmata par darbu. Darbu, kas sākts no jaunības dienām un turpināts visu mūžu. Tā ir grāmata par to, kāda nozīme darbam cilvēka dzīvē, grāmata par neatlaidību, par laimi, ko sniedz darbs, un darba grūtībām, arī par to, ka cilvēks, kuram laupīti šie «mūžīgie svētki», dzīvi vada bezjēdzīgi.

Tāpat kā daudzas, pareizāk sakot, kā gandrīz visas pārējās tēmas, kas vijas cauri Hemingveja daiļradei, šī darba tēma vispirms ir viņa paša liriskā tēma. Taču ar visām savām profesionālajām sav-dabībām darbs, kuru viņš darīja ar tādu mīlestību un par kuru labprāt rakstīja, vienlaik viņam bija ikdiena, un, kā jebkurš darba darītājs, viņš ceļas agri no rīta un pūlas vaiga sviedros, ātrāk nemezdams mieru, iekams nav padarījis visu, ko šajā dienā liek paveikt pienākuma apziņa un pašdisciplīna.

Šķiet, esmu pateicis pašu galveno, par ko domāju, lasot Hemingveju.

Un, kaut arī dažs labs to varētu uzskatīt par novirzi no temata, nobeidzot savas pārdomas, man tomēr gribas atšķirt lappusīti vecā piezīmju grāmatiņā.

1961. gada decembrī es biju Kubā, un ar kubiešu biedru palīdzību man izdevās apmeklēt Hemingveja māju. Mājā toreiz vēl nebija iekārtots muzejs. Pagaidām tā bija gluži vienkārši aizslēgta, katrs sīkums atstāts savā vietā.

Hemingvejs bija miris pavisam nesen, un zaudējuma izjūta vēl ļoti asa. Todien viņa mājās es uzrakstīju šādus vārdus:

«... Kad saule laižas uz rietu, esam jau arī klāt.

Māja stāv uzkalnā, Havannas nomalē un patālu no jūras.

Jūra nav redzama, taču skats ir brīnišķīgs. Līdz pašai pamalei pakalnu virkne — zaļa, laikam gan dienvidū sveloši karsta, bet tagad, saulrietā, — atvēsusi glāsaina pasaule.

Vienstāva māja ir zema, plaša, laika zoba skarta, celta gadsimta sākumā. Hemingvejs to pircis no kāda francūža četrdesmitajā gadā, kad izvēlējās Kubu par savu pastāvīgo dzīves vietu.

Kopš Hemingveja nāves aizritējis pusgads, bet kopš brīža, kad viņš pēdējoreiz aizvēra šīs mājas durvis, — pusotra gada. Tas ir diezgan ilgs laiks, un tomēr rodas tāda sajūta, ka mājās sākusi valdīt postaža vēl pirms saimnieka aizbraukšanas. Pati māja kā aizmigusi, pirms mūža miegā aizmiga saimnieks.

Brīžiem šķiet, ka tomēr vēl kāds iemītnieks patvēries, brīžiem atkal — ka nav neviena. Un laikam šo divējo izjūtu dēļ sirdī nemostas siltums, bet gan uzvēdī skumjas.

Visur daudz grāmatu, veci, izsēdēti krēsli viesistabā, noputējušas izdzertas un pusizdzertas pudeles, pie sen nekrāsotām, saplaisājušām sienām medību trofejas. Milzīga leoparda āda. Ārkārtīgi lieli ragi. Vai tikai tie nav tie paši, kuriem viņš tik ilgi dzinies pakaļ savos «Āfrikas zaļajos pakalnos»?

Vairākas dēlu fotogrāfijas, vairākas draugu fotogrāfijas un portreti. Afišas, kas vēsti par vēršu cīņām, un vēršu ciņu skices — visas viena mākslinieka rokrakstā.

Istaba, kurā strādājis Hemingvejs, pavisam maziņa, šaura. Veca pie sienas piestiprināta pults, veca rakstāmmašīna. Viss vienos putekļos.

Vannas istabā uz sienas līdzās svariem — atzīmes ar zīmuli, vairāki simti ciparu un datumu. Pēdējā atzīme izdarīta 1960. gadā. Saimniek^ bija ieradis pārbaudīt, vai nav uzkrājies lieks svars.

Lielā istabā, kas drīzāk atgādina bibliotēku, nevis kabinetu, stāv pamatīgs galds, kurš nemaz nav līdzīgs darba galdam. Acīm redzot, tur viņš lasīja un domāja, bet rakstīja tomēr tajā mazajā istabiņā.

Kā stāsta mūsu pavadonis, torni, kuru uzcēla un Hemingvejam uzdāvināja sieva, darbam viņš izmantojis vienu vienīgu reizi — dāvanas saņemšanas dienā, pēc tam atkal atgriezies savā ierastajā istabiņā.

Kad agrāk lasīju par šo torni, iedomājos patiešām torni, bet, izrādās, tas ir tepat blakus mājai uzcelts paaugstinājums un drīzāk atgādina lapeni, no kuras var pārredzēt apkārtni. Augšā stāv noputējis tālskatis — mājasmāte mazliet aizrāvās ar astronomiju.

Mājā bija pilns ar kaķiem, to vairāki desmiti. Hemingvejs daudz ar tiem esot noņēmies.

Kaut kā pārsteidzoši, ar viņu pat nesaderas. Grūti viņu iedomāties šajā kaķu barā. Nekādi nespēju iztēloties viņam blakus kaķus, tad jau drīzāk lielus suņus.

Bibliotēkā starp dažādām pa galdiem izmētātām mantām ieraudzīju albumu ar sešdesmitās dzimšanas dienas svinību uzņēmumiem. Šeit, Kubā, šo jubileju toreiz finansēja kompānija «Bakardi». Dažos uzņēmumos redzams: aiz galdiem pie sienas lielie transparenti vēstī, ka visu to organizējusi slavenā kompānija «Bakardi».

Hemingvejs šajos uzņēmumos redzams ļaužu pulkā, viņš neliekas sevišķi jautrs, nedz arī skumjš, gluži vienkārši izskatās vienaldzīgs, šķiet, tas viss viņu nemaz neinteresē, taču viņš nolēmis, ka dusmoties nedrīkst un jāpacieš vien ir.

Prom braucot, pārņem tukšuma izjūta un skumjas. Itin kā mēs būtu bijuši nevis mājā, bet kapsētā. Varbūt manas izjūtas ietekmējis tas, ko es uzzināju par Hemingveja nāves stundu, taču man šķiet, ka pēdējā laikā šī māja novecoja kopā ar saimnieku, pēdējos

gados tajā dzīvoja liels, vēl spēkpilns, bet jau vecs un neapšaubāmi ļoti noguris cilvēks ...»

Vairāk es todien neesmu pierakstījis un neko ari negribu piebilst pie šim piezīmēm.

Nu jau kopš tās dienas, kad Hemingvejs aizgāja no dzīves, aizritējis nevis pusgads, bet vairāk nekā desmit gadu. Šajā laikā publicēts daudz grāmatu par viņu, vairākas biogrāfijas un nodrukāta ari sava tiesa tenku. Ir sākts un vēl arvien turpina publicēt mums agrāk nezināmus Hemingveja darbus, kurus viņš nebija paguvis vai ari neuzskatīja par vajadzīgu publicēt dzīves laikā. Vārdu sakot, viss iet savu gaitu.

Taču pats galvenais — lēni un nepārvarami augošā izjūta, ka cilvēce cietusi milzīgu zaudējumu ar Hemingveja aiziešanu no dzīves. Un tajā pašā laikā arvien skaidrāk apzināmies, cik liels ir Hemingveja ieguldījums divdesmitā gadsimta pasaules literatūrā.

* * *

Tas, ko esmu uzrakstījis, nav jāuzskata par kritisku rakstu. Es gluži vienkārši izmantoju uzticīga Hemingveja lasītāja tiesības ar citiem viņa lasītājiem dalīties domās par šo cilvēku, ar kuru ne reizes neesmu ticies, bet kura grāmatas esmu lasījis trīsdesmit gadus.

Ja runājam par darbu, kurš zinātkāram lasītājam varētu dot pietiekami plašu priekšstatu par rakstnieka daiļrades ceļu un Hemingveja garīgo seju, es nosauktu lielisko Ivana Kaškina kritiski biogrāfisko apcerējumu «Ernests Hemingvejs».

Tagad, kad aizgājis no dzīves ne tikai pats Hemingvejs, bet ari Kaškins, kurš trīsdesmit gadus veltījis viņa daiļrades pētījumiem, varam ar pārliecību sacīt: Kaškina personā mūsu zemē Hemingve-jam bijis spīdošs biogrāfs un lielisks viņa daiļrades pētnieks.

Kaškina monogrāfija ļoti labi noderēs katram, kurš, izlasījis Hemingveja Rakstus, gribēs vēlreiz pārdomāt rakstnieka daiļrades ceļu un dzīves gājumu. Protams, var pārdomāt vienatnē, taču, pārdomājot divatā, par Kaškinu labāku sarunu biedru diez vai atradīsim.

Pats Hemingvejs jau sen, pirms divdesmit gadiem, par viņu rakstīja tā: «Ir Padomju Savienībā jauns (tagad laikam vecs) cilvēks, vārdā Kaškins. Kā stāsta, rudmatis, tagad varbūt sirmgalvis. Viņš ir labākais no visiem kritiķiem un tulkotājiem, kuri kādreiz man pievērsušies.»

KONSTANTĪNS SIMONOVS

stāstu krājums MŪSU LAIKOS

.

SMIRNAS OSTA

— Patiešām savādi, — viņš sacīja, — ka kliedz viņi vienmēr pusnakti.

Nezinu, kāpēc viņi kliedza tieši pusnakts stundā. Mēs bijām ostā, bet viņi visi uz mola, un pusnakti viņi sāka kliegt. Lai viņus nomierinātu, mēs uzlaidām viņiem prožektoru. Ar to bija līdzēts. Mēs divas reizes nospiclinājām molu no viena gala lidz otram, un viņi apklusa. Reiz, kad es biju mola komandas priekšnieks, pie manis briesmīgā sašutumā ieradās turku virsnieks, viens no mūsu matrožiem esot šo ļoti apvainojis. Es, protams, sacīju viņam, ka to puisi nosūtīs uz kuģi un bargi sodīs. Es prasīju, lai turks parāda vainīgo. Viņš uzrādīja kādu lielgabalnieku, klusu, lādzīgu zēnu. Turks sacīja, ka zēns viņu drausmīgi un vairākkārt apvainojis; mēs izskaidrojāmies ar tulka palīdzību. Nebija domājams, ka lielgabalnieks pietiekami zinātu turku valodu, lai pateiktu kaut ko apvainojošu. Es izsaucu viņu un sacīju: — Tas ir tāpat vien, ja jūs gadījumā būtu runājis ar kādu turku virsnieku.

— Neesmu runājis ne ar vienu no viņiem, ser.

— Biju par to pilnīgi pārliecināts, — es teicu, — bet labāk ejiet uz kuģi un šodien krastā vairs nerādieties.

Tad es teicu turkam, ka tas zellis ir nosūtīts uz kuģi un tur ar viņu izrīkosies visai bargi. Pareizāk sakot, nežēlīgi. Turks varen priecājās. Nu mēs bijām lieli draugi.

— Visbriesmīgākais, — viņš teica, — ir sievietes ar beigtiem zīdaiņiem. Nekādi nevar panākt, lai sievietes atdod bērnu līķus. Viņas tev staigās ar beigtu bērnu veselu nedēļu. Neatdos ne sitamas. Neko ar viņām nevar iesākt. Beidzot jāatņem ar varu. Un tad vēl bija joki ar vienu veceni, neiedomājams gadījums. Kad es to pastāstīju ārstam, viņš sacīja, ka es melojot. Mēs dzinām šos nost no mola, vajadzēja aizvākt līķus, un vecā gulēja uz tādām kā nestuvēm. Man prasīja, vai es uz viņu nepaskatīšoties. Es paskatījos, un, kā es paskatījos, tā šī nomira un uzreiz stīva. Pasita kājas gaisā, saliecās viduklī — un uz vietas stīva. Tik stīva, it kā jau vakar mirusi. Uz vietas beigta un stīva. Tā es dakterim arī izstāstīju, bet viņš teica, ka tas esot neiespējami.

Viņi visi drūzmējās uz mola, bet ne tā kā zemestrīces vai līdzīga posta reizē, jo ar turku neko nevarēja zināt. Neviens nevarēja paredzēt, ko vecais turks atkal izdomās. Atcerieties, kā mums aizliedza ienākt ostā un novākt līķus? Torīt man bija dūša papēžos. Lielgabalu turkam pietika, lai sviešus izsviestu mūs laukā. Mēs nolēmām stūrēt iekšā cieši gar molu, noenkuroties un atklāt uguni pa turku kvartāliem pilsētā. Viņi mūs iztriektu no ostas, bet mēs saārdītu pilsētu uz velna paraušanu. Bet viņi tikai izšāva pāris tukšu lādiņu, kad mēs nācām iekšā. Ieradās pats Kemals un atcēla turku komandantu. Par tiesību pārkāpšanu vai kaut ko tamlīdzīgu. Par daudz bija saņēmis galvā! Tas varēja beigties ar lielu ļembastu.

Atcerieties vien to ostu . . . Kas tur tikai nepeldēja pa ūdens virsu! Pirmo reizi mūžā pa naktīm sāku murgot. Sievietes turpat arī dzemdēja — un tas nebija tik briesmīgi kā sievietes ar beigtiem bērniem. Sievietes dzemdēja it mierīgi. Taisni brīnums, ka reti kāda no viņām nomira. Viņām uzsedza kaut ko un atstāja. Viņas vienmēr ielīda vistumšākajā kaktā un tur dzemdēja. Kad viņas aizveda no mola, viņas vairs ne no kā nebaidījās.

Grieķi arī bija gaiši zēni. Evakuēdamies no Smirnas, viņi nevarēja paņemt līdzi savus nastu nesējus, nu tad viņi vienkārši salauza mūļiem priekškājas un nogrūda tos seklajā ūdenī. Visi tie mūļi ar salauztām kājām kārpījās seklajā ūdenī. Jauks skatiņš. Kur nu vēl jaukāks, ka es jums saku.

PIRMĀ NODAĻA

Visi bija piedzērušies. Visa baterija piedzērusies un klunkurēja uz priekšu pa tumšo ceļu. Mēs gājām uz Sampaņu. Leitnants pat jāšus nevarēja noturēties uz ceļa, dzinās iekšā tīrumos un izskaidrojās ar savu zirgu: «Es esmu piedzēries, ka es tev saku, Vecais, piedzēries. Pilns kā mārks!» Mēs gājām tā visu nakti, un adjutants jāja blakus manai virtuvei un plijās virsū: «Izdzēsiet uguni! Tas ir bīstami. Mūs pamanīs.» Mēs bijām piecdesmit kilometrus no frontes, bet adjutants uztraucās par manas virtuves uguntiņu. To ceļu mēs jauki nostaigājām. Es toreiz biju virtuves kaprālis.

INDIĀŅU CIEMATS

Laiva jau bija ezera krasta. Blakus stāvēja un gaidīja divi indiāņi.

Niks ar tēvu apsēdās pakaļgalā, indiāņi atgrūda laivu no krasta, un viens ķērās pie airiem. Tēvocis Džordžs sēdēja otrā laivā. Jauns indiānis atgrūda laivu un ari ķērās pie airiem.

Laivas peldēja tumsā. Niks dzirdēja otrās laivas duļļus čīkstam gabaliņu uz priekšu, miglā. Indiāņi airēja strupiem, asiem rāvieniem. Niks atlaidās pusguļus pret tēva roku. Uz ūdeņiem bija auksts. Viņu indiānis airēja ļoti dūšīgi, tomēr otra miglā neredzamā laiva visu laiku turējās viņiem priekšā.

— Kurp mēs braucam, tēt? — Niks jautāja.

— Pāri pie indiāņiem. Tur ciema kada sieva ir ļoti slima.

— A, — sacīja Niks.

Līča viņā malā otrā laiva jau bija uzvilkta krastā. Tēvocis Džordžs tumsā smēķēja cigāru. Jaunais indiānis uzvilka arī viņu laivu smiltīs. Tēvocis Džordžs iedeva katram indiānim pa cigāram.

No krasta viņi nogriezās rasas piemirkušā pļavā, pakaļ jaunajam indiānim, kas nesa vējlukturi. Tad viņi nonāca mežā un pa taciņu izkļuva uz ceļa, kas aizvijās pakalnos. Uz ceļa likās gaišāk, jo koki pa abām pusēm bija izcirsti. Jaunais indiānis apstājās, nopūta vējlukturi, un tad viņi visi atkal gāja tālāk pa ceļu.

Aiz ceļa līkuma viņus riedams sagaidīja suns. Priekšā spīdēja būdiņu ugunis, tur dzīvoja indiāņi, baļķu tēsēji. Vēl daži suņi metās viņiem pretim. Indiāņi aiztrieca tos atpakaļ pie būdām. Tuvākās būdas logā dega uguns. Durvīs stāvēja veca sieva ar lampu rokā.

Iekšā uz dēļu nāras gulēja jauna indiāniete. Viņa mocījās jau divas dienas. Visas ciema vecenes bija izpūlējušās viņai palīdzēt. Vīrieši bija sagājuši uz ceļa, tur viņi sēdēja un pīpēja, lai būtu tālāk no dzemdētā-

jas kliedzieniem. Viņa iekaucās taisni tad, kad Niks ar abiem indiāņiem iegāja pakaļ tēvam un tēvocim Džordžam būdā. Viņa gulēja uz apakšējās nāras un zem segas izskatījās milzīga. Viņas galva bija pagriezta sānis. Uz augšējās nāras gulēja viņas vīrs. Pirms trim dienām viņš bija smagi savainojis kāju ar cirvi. Viņš sūca pīpi. Istabā drausmīgi smirdēja.

Niķa tēvs teica, lai uzliek ūdeni, un, kamēr tas sildījās, runāja ar Niķu.

— Šai sievietei būs bērns, Nik, — viņš sacīja.

— Zinu, — atbildēja Niks.

— Neko tu nezini, — tēvs teica. — Klausies, ko tev saka. To, kas pašlaik notiek, sauc par dzīšanos. Bērns grib tikt laukā, un viņa grib dabūt bērnu laukā. Visi viņas muskuļi sasprindzinās un dzen bērnu. Katrā dzīšanās reizē viņa kliedz, tas ļoti sāp.

— Saprotu, — sacīja Niks.

Sieviete atkal sāka kliegt.

— Tēt, vai viņai nevar kaut ko iedot, lai viņa tā nebļauj? — Niks jautāja.

— Nē. Man nav nekā pret sāpēm, — tēvs atbildēja.

* — Bet viņas kliegšana pati par sevi neko nenozīmē. Un

tāpēc, ka nenozīmē, es neliekos par to ne zinis.

Vīrs uz augšējās nāras pagriezās pret sienu.

Kāda sieviete no virtuves uzsauca ārstam, ka ūdens ir jau karsts. Niķa tēvs izgāja virtuvē un salēja pusi lielā katla bļodā. Katlā viņš sameta dažādus instrumentus, ko iztina no drāniņas.

— Tie ir jānovāra, — viņš sacīja un sāka mazgāt rokas bļodā, berzdams tās ar ziepju gabalu, ko pats bija atnesis līdzi. Ilgi un pamatīgi mazgādams rokas, tēvs runāja:

— Redzi, Nik, bērnam vajag nākt laukā ar galvu pa priekšu, bet gadās, ka viņš nāk savādāk. Tādās reizēs iespējamas lielas nepatikšanas. Varbūt man vajadzēs taisīt viņai operāciju. Nu, pēc brītiņa mēs to redzēsim.

Kad rokas bija pietiekami mazgātas, viņš gāja iekšā un ķērās pie darba.

— Vai tu nenoņemtu segu, Džordž? — viņš jautāja. — Man labāk to neaiztikt.

Vēlāk, kad viņš sāka operēt, tēvocis Džordžs un trīs indiānietes turēja dzemdētāju. Viņa iekoda tēvocim Džordžam rokā, un tēvocis Džordžs iebļāvās: «Suns no meitieša!» — un abi jaunie indiāņi, kas bija veduši viņu pāri ezeram, smējās. Niks turēja tēvam bļodu. Tas vilkās ļoti ilgi.

Tēvs saķēra bērnu, uzšāva pa dibenu, lai sāk elpot, un pasniedza vecenei.

— Redzi, tas ir puika, Nik, — viņš teica. — Kā tev patīk būt par asistentu?

Niks atbildēja: — Nekas, tīri labi! — Viņš turēja galvu tā, lai nebūtu jāredz, ko tēvs dara.

— Tā. Cauri ir, — noteica tēvs un iesvieda kaut ko bļodā.

Niks neskatījās uz to.

— Vēl daži adatas dūrieni, — sacīja tēvs. — Gribi, skaties, negribi, neskaties. Man te jāaizšuj tas griezums.

Niks neskatījās. Viņa ziņkārība nu jau labu laiku bija pārgājusi.

Tēvs bija beidzis un piecēlās. Tēvocis Džordžs un trīs indiāņi arī piecēlās. Niks iznesa bļodu virtuvē.

Tēvocis Džordžs pētīja savu roku. Jaunais indiānis smīnēja.

— Es tev tur uzliešu ūdeņraža pārskābi, — ārsts sacīja.

Viņš noliecās pār indiānieti. Viņa nu gulēja mierīgi, aizvērtām acīm. Viņa bija ļoti bāla. Viņa neko nezināja par bērnu un nejuta, kas ap viņu notiek.

— Es atnākšu no rīta, — ārsts sacīja un atliecās taisni. — Ap pusdienlaiku ieradīsies kopēja no Sentig-nesas, viņai būs līdzi viss, kas vajadzīgs.

Viņš bija uzbudināts un runīgs, kā futbolists ģērbtuvē pēc spēles.

— Tas ir gabaliņš medicīnas žurnāliem, Džordž, — viņš teica. — Ķeizargrieziens ar kabatas nazi un šuves ar kaltētām dzīslām.

Tēvocis Džordžs stāvēja, atslējies pret sienu, un skatījās uz savu roku.

— Tu jau arī esi varens hirurgs, — viņš teica.

— Jāpaskatās uz laimīgo tēvu. No šīm jaukajām ģimenes lietām viņi parasti cieš vissmagāk, — sacīja ārsts. — Gods kam gods, viņš turējās brīnum .mierīgi.

Viņš atvilka segu no indiāņa galvas. Roka ieķēra kaut kādā slapjumā. Viņš pakāpās uz apakšējās nāras malas, pacēla lampu un skatījās. Indiānis gulēja ar seju pret sienu. Rīkle bija pārgriezta no vienas auss līdz otrai. Asins peļķe bija sakrājusies tur, kur nāra ielīka zem viņa miesas smaguma. Galva gulēja uz kreisās plaukstas. Blakus starp segām atvērts bārdas-nazis ar asmeni uz augšu.

— Ved Niķu laukā, Džordž, — teica tēvs.

To viņš pateica par vēlu. Virtuves durvīs stāvot, Ni-kam bija labi redzama augšējā nāra, kur tēvs piecēla lampJu un pagrieza indiāņa galvu.

Ausa jau rīts, kad viņi pa meža ceļu gāja atpakaļ uz ezeru.

— Man ļoti žēl, ka es paņēmu tevi līdz, Nikij, — teica tēvs, viņa pēcoperācijas uzbudinājums bija pārgājis. — Nevajadzēja tev to redzēt.

— Vai sievietēm vienmēr tik grūti dzemdēt? — Niks jautāja.

— Nē, šis bija pavisam ārkārtējs gadījums.

— Kāpēc viņš pārgrieza rīkli, tēt?

— Nezinu, Nik. Laikam nevarēja izturēt.

— Vīrieši bieži dara pašnāvību, tēt?

— Nē, ļoti reti, Nik.

— Un sievietes?

— Tikpat kā nekad.

— Bet dažreiz tomēr?

— Jā. Dažreiz tomēr.

— Tēt?

— Jā.

— Kur palicis tēvocis Džordžs?

— Tūlīt būs atpakaļ.

— Mirt ir grūti, tēt?

— Nē, man liekas, pavisam viegli, Nik. Kā pagadās.

Viņi sēdēja laivā, Niks pie stūres, tēvs airos. Pāri pakalniem cēlās saule. Palēcās asaris, ūdenim pārslīdēja apaļi loki. Niks vilka roku pa ūdeni. Tas likās silts rīta asajā drēgnumā.

Agrajā rīta stundā uz ezera, sēdēdams laivā pie stūres, ar tēvu airos, Niks pavisam noteikti zināja, ka viņš nekad nemirs.

OTRA NODAĻA

Lietus aizmiglotie Adrianopoles minareti slējās pār dūksnaino zemieni. Karagačas ceļš mudžēja pajūgos turpat vai trīsdesmit jūdžu garumā. Bifeļi un vērši vilka ratus pa dubļaino ceļu. Ne gala, ne malas. Tikai vezumi un vezumi — kāda nu kuram tā mantība. Veči un vecenes, līdz ādai izmirkuši, slāja gar ceļa malām un skubināja lopus. Maricas dzeltenā straume bija sakāpusi gandrīz līdz pašām tilta malām. Uz tilta blīvējās vezumi, pa starpām spiedās uz priekšu arī kamieļi. Bēgļu barus dzina un vadīja grieķu kavalēristi. Starp matračiem, spoguļiem, šujmašīnām un paunām vezumos sēdēja sievietes un bērni. Kāda sieva dzemdēja, blakus meitene bija pārklājusi viņu ar segu un raudāja. Meitenei bija bail skatīties. Lietus lija bez apstājas visu evakuācijas laiku.

ĀRSTS UN ARSTA SIEVA

Diks Boultons bija atnācis no indiāņu ciema sazāģēt baļķus Niķa tēvam. Līdzi viņam bija dēls Edijs un vēl viens indiānis, Billijs Teibšovs. Viņi ienāca no meža puses pa sētas vārtiem. Edijs nesa pār plecu garu zāģi. Zāģis šūpojās Edijam aiz muguras un pie katra soļa no-smilkstēja. Billijs Teibšovs nesa divus lielus ķekšus. Dikam padusē bija trīs cirvji.

Diks pagriezās un pievēra vārtus. Tie divi jau gāja lejā uz ezermalu, kur smilšu sērēs gulēja baļķi.

Baļķi bija atklīduši no lielajām plostu grēdām, ko tvaikonis «Magic» vilka pāri ezeram uz zāģētavu. Baļķi bija izskaloti krastā un turpat arī paliktu, kamēr «Magic» pēc kāda laika atsūtītu laivu ar pludinātājiem, kas uzmeklētu baļķus, iedzītu katrā pa dzelzs gredzenam, izvilktu tos ezerā un sasietu jaunā plostā. Bet pludinātāji tikpat labi varēja arī nemaz neierasties, jo dažu baļķu dēļ neatmaksājās sūtīt veselu laivu ar vīriem. Un, ja neviens pēc baļķiem neatbrauktu, tie skalotos krastmalas slapjajā sērē, kamēr sapūtu.

Nika tēvam vienmēr likās, ka tā arī notiks, un viņš tad nolīga ciema indiāņus ar zāģi un cirvjiem, lai viņi atnāk un sataisa sīkāku malku pavardam un lielās pagales kamīnam.

Diks Boultons apmeta līkumu mājai un gāja lejā uz ezeru. Tur, gandrīz pavisam smiltīs iegrimuši, gulēja četri skābaržu baļķi. Edijs iekāra zāģi koka pazarē. Diks nolika uz laipām trīs cirvjus. Diks bija metiss, bet daudzi ezermalas fermeri domāja, ka patiesībā viņš ir baltais. Viņš bija neiedomājami slinks, bet, ja tomēr ķērās kādreiz pie darba, tad strādāja kā zvērs. Viņš izvilka no kabatas tabakas vīkšķi, nokoda gabalu un sāka pļāpāt ar Ediju un Billiju Teibšovu odžibveju valodā.

Viņi iecirta ķekšus pirmajā baļķī un atspērās pret tiem, lai izkustinātu baļķi no smiltīm. Tad viņi ar visu svaru uzgūlās ķekšu kātiem. Baļķis pagriezās smiltis. Diks Boultons atskatījās uz Niķa tēvu.

— Tīri nostrādāts, dok, — viņš teica, — brangus baļķēnus jums patrāpījies nospert.

— Tādus vārdus gan tu varēji nelietot, Dik, — iebilda ārsts. — Baļķi paši izpeldēja krastā.

Edijs un Bills Teibšovs bija izcēluši baļķi no slapjajām smiltīm un vēla to uz ūdens pusi.

— Veļ tik iekšā! — Diks Boultons uzsauca.

— Kāpēc jūs to darāt? — jautāja ārsts.

— Jānoskalo smiltis. Citādi piedzīs zāģi. Un jāredz arī, kam tas baļķis pieder, — Diks atbildēja.

Baļķis jau skalojās ezerā. Edijs un Bills Teibšovs, karstajā saulē svīzdami, uzgūlās ķekšiem. Diks notupās smiltīs un skatījās pēc īpašuma zīmes, ko baļķa galā atstāj cirtējs.

— Vaita un Maknellija baļķis, — viņš paziņoja, pieceldamies un notraukdams smiltis no biksēm.

Ārsts jutās ļoti neērti.

— Tad jau labāk nezāģējiet, Dik, — viņš strupi noteica.

— Neņemiet nu ļaunā, dok, — sacīja Diks. — Neņemiet ļaunā. Man vienalga, kam jūs to baļķi noza-gāt. Nav mana darīšana.

— Ja jūs uzskatāt, ka tie baļķi ir zagti, tad ņemiet savus rīkus un ejiet, kur nākuši, un baļķi lai paliek, — ārsts teica. Viņš bija nosarcis līdz ausīm.

— Neleciet uz pannas, dok, — Diks teica. Viņš izspļāva tabakas sulu uz baļķa. Spļaudeklis notecēja un izplūda ūdenī, -r- Jūs zināt tikpat labi kā es, ka tie baļķi ir zagti. Bet man tas ir galīgi vienalga.

— Jo labāk. Zagti. Savāciet savus dzelžus un taisieties, ka tiekat.

— Bet, dok . . .

— Savāciet savus krāmus un lasieties projām.

— Paklausieties, dok . . .

— Ja tu man te vēl dokosi, es tev ietriekšu zobus rīklē.

— Nu, nu, dok, gan jau neietrieksit. ..

Diks Boultons noskatījās uz ārstu. Diks bija varens vīrs. Un viņš pats to labi zināja. Viņam patika izvicināt dūres. Viņš bija sajūsmā. Edijs un Bills _Teibšovs atspiedās pret ķekšiem un skatījās uz ārstu. Ārsts košļāja bārdaino apakšlūpu un skatījās uz Diku Boultonu. Tad viņš pagriezās un gāja pa nogāzi augšā uz māju. Pat no muguras varēja redzēt, ka viņš pārskaities. Indiāņi noskatījās, kā viņš uzkāpa kalnā un iegāja pa durvīm mājā.

Diks kaut ko sacīja odžibveju valodā. Edijs iesmējās, bet Bills Teibšovs izskatījās ļoti nopietns. Viņš nesaprata angļu valodu, bet visu ķildas laiku svīda baiļu sviedrus. Viņš bija resns, šķidrām ķīnieša Ūsiņām uz virslūpas. Viņš pacēla abus ķekšus. Diks savāca cirvjus, un Edijs nocēla zāģi no zara līkuma. Viņi kāpa augšā, tad apkārt mājai un izgāja pa sētas vārtiem. Diks atstāja vārtus vaļā. Bills Teibšovs atgriezās un pievēra. Indiāņi nozuda mežā.

Mājās, savā istabā uz gultas malas apsēdies, ārsts ieraudzīja pie galda kājas medicīnas žurnālu_kaudzīti. Pat bandroles žurnāliem nebija noņemtas. Ārsts noskaitās.

— Tu vairs neiesi atpakaļ pie baļķiem, mīļais? — jautāja sieva no savas guļamistabas, kur viņa gulēja nolaistu aizkaru pustumsā.

— Nē!

— Kas noticis?

— Saplēsos ar Diku Boultonu.

— Ā, — teica sieva. — Jācer, ka tu biji savaldīgs?

— Nē! — atcirta ārsts.

— Piemini vārdus: vīrs, kas savu garu valda, ir stiprāks par vīru, kas cietokšņus ieņem, — sacīja sieva. Viņa sastāvēja «Kristīgās zinātnes biedrībā». Uz viņas galdiņa pustumšajā istabā gulēja bībele, «Zinātnes un veselības» sējums un Kristīgās zinātnes žurnāls.

Vīrs neatbildēja. Viņš sēdēja gultā un tīrīja bisi. Bāza aptverē smagas, dzeltenas patronas, tad kratīja atkal laukā. Patronas izbira pa segu.

— Henrij! — sieva pasauca. Pēc brīža vēlreiz: — Henrij!

— Jā, — ārsts atbildēja.

— Tu pasacīji Dikam kaut ko tādu, ka viņš sadusmojās?

— Nē, — ārsts teica.

— Kas tad īsti notika, mīļais?

— Nekas sevišķs.

— Pastāsti man, Henrij. Lūdzu, nevajag no manis slēpt. Par ko jūs saķildojaties?

— Redzi, Diks man ir parādā krietnu žūksni naudas par to, ka es izārstēju viņa sievai plaušu karsoni, un ķilda viņam bija vajadzīga, lai neatstrādātu parādu.

Sieva klusēja. Ārsts rūpīgi slaucīja bisi ar lupatu. Viņš sadzina patronas atpakaļ magazīnā. Pasēdēja ar bisi klēpī. Viņš ļoti mīlēja savu medību bisi. Tad no pustumšās istabas atkal atskanēja sievas balss:

— Dārgais, es nekādi nespēju ticēt, ka cilvēks varētu kaut ko tādu izdarīt.

— Tiešām?

— Jā. Es neticu, ka cilvēks tīšām būtu tā izdarījis.

Ārsts piecēlā/s un ieslēja bisi kaktā aiz skapja.

— Tu iesi laukā, mīļais? — sieva jautāja.

— Vajadzētu mazliet pastaigāt, — ārsts atbildēja.

— Ja redzēsi kaut kur Niķu, pasaki, lai viņš ienāk pie manis, labi? — sieva sacīja.

Ārsts izgāja uz lieveņa. Ārdurvis skaļi aizcirtās. Līdzi durvju piecirtienam ārsts dzirdēja sievas nopūtu.

— Piedod, — viņš sacīja, iedams gar viņas istabas aizsegto logu.

— Nekas, mīļais! — viņa atsaucās.

Saules tveicē viņš izgāja pa vārtiem uz taciņas, kas veda uz hemloku mežu. Mežā bija vēsi pat tik karstā dienā. Tur viņš ieraudzīja dēlu; atspiedies pret koka stumbru, Niks sēdēja un lasīja.

— Māte sacīja, lai tu ieejot pie viņas, — teica ārsts.

— Bet es gribu tev līdzi! — sacīja Niks.

Tēvs paskatījās uz viņu.

— Labi. Nāc arī, — tēvs teica. — Dod man to grāmatu, iebāzīšu kabatā.

— Tēt, es zinu, kur ir melnās vāveres, — Niks sacīja.

— Labi, — teica tēvs. — Iesim paskatīsimies.

TREŠĀ NODAĻA

Mēs bijām kādā Monsas dārzā. Baklijs ar savu patruļu atgriezās no upes viņējā krasta. Pirmais vācietis, ko dabūju redzēt tuvumā, rāpās pāri dārza sētai. Mēs pagaidījām, lai viņš pārceļ kāju, un tad nokniebām. Viņš bija apkāries ar pamatīgu uzkabi un izskatījās bezgala izbrīnījies, kad nozvēlās dārzā. Tad vēl trīs kāpa pāri sētai. Mēs viņus nošāvām. Tā viņi visi kāpa.

KAUT KAS BIJA CAURI

Kādreiz Hortonsbeja bija kokzāģētavu pilsēta. Nevienam, kas tur dzīvoja, negāja secen milzīgo zāģu gaudošana ezermalas kokzāģētavā. Tad kādu gadu baļķi vairs nepienāca un nebija ko zāģēt. Līcī iegriezās baļķu šoneri un savāca pārpalikumus, kas bija nokrauti zāģētavas pagalmā. Aptēsto baļķu grēdas arī aizveda. Lielās kokzāģētavas mašīnas un iekārtu, visu, ko vien varēja saukt par kustamu mantu, tās pašas zāģētavas strādnieki izvāca un sakrāva šonerī. Šoneris izgāja no līča ezera plašumos ar tēstu baļķu piedzītu tilpni un aizveda līdzi arī abus lielos zāģus, baļķu piestumjamos ratiņus, visus veltņus, riteņus, dzensiksnas un metāla daļas. Krava bija pārstiepta ar brezentu un cieši nosieta ar virvēm, šoneris pilnās burās izgāja ezerā, nesdams uz borta visu, kas ļāva zāģētavai saukties par zāģētavu un Hortonsbejai — par pilsētu.

Vienstāva barakas, ēdnīca, zāģētavas veikals, kantoris un pati zāģētava stāvēja tukši un pamesti ar zāģu skaidām piešķiestajā, purvainajā ezermalas pļavā.

Pēc desmit gadiem no zāģētavas nekas vairs nebija palicis pāri, vienīgi balti kaļķoto pamatu drupas purvāja krūmu jaunaudzē, kurai patlaban slīdēja garām Niķa un Mardžorijas laiva. Viņi zvejoja ar velci gar kanāla malu, kur aiz smilšu sēkļa spēji sākās melns divpadsmit pēdu dziļums. Viņi vilka velci pa ceļam uz zemesragu, kur taisījās likt naktsāķus forelēm.

— Mūsu vecās drupas, Nik, — Mardžorija teica.

Niks airēdams pameta acis uz baltajiem akmeņiem krūmu zaļumā.

-- Jā, tās pašas, — viņš sacīja.

— Tu vēl atceries zāģētavu? — Mardžorija jautāja.

— Atceros gan, — Niks atbildēja.

— Izskatās drīzāk pēc pilsdrupām, — Mardžorija ieminējās.

Niks neteica neko. Viņi aizīrās garām zāģētavai, visu

laiku turēdamies krasta tuvumā. Tad Niks pagrieza laivu šķērsām pāri līcim.

— Nekožas, — viņš izmeta.

— Nē, — Mardžorija piekrita. Viņa uzmanīgi sekoja velcei, arī runādama ar Niķu. Viņai patika makšķerēt. Viņai patika makšķerēt kopā ar Niķu.

Turpat blakus laivai no ūdens palēcās liela forele. Niks uzgūlās labajam airim, lai pagrieztu laivu un pievilktu auklu ar ēsmu tuvāk foreles medību vietai. Foreles mugurai virs ūdens parādoties, uz visām pusēm pašķīda grunduļi. Nosprakstēja vien, it kā upē būtu iemesta skrošu sauja. Otrā pusē laivai sakūla ūdeni vēl viena forele.

— Barojas, — teica Mardžorija.

— Bet ēsmu neņem, — teica Niks.

Viņš airēja tā, lai velce apmestu loku foreļu vietai, un tad pagrieza laivu uz zemesraga smaili. Mardžorija sēdēja nekustīgi, kamēr laiva atdūrās pret krastu.

Viņi uzvilka laivu krastā, un Niks izcēla spaini ar dzīviem asariem. Asari peldēja spainī. Niks izķēra trīs uzreiz un paguva nogriezt tiem galvas un nokasīt zvīņas, kamēr Mardžorijai, ar abām rokām pa spaini plunčājoties, beidzot izdevās notvert vienu, nogriezt tam galvu un notīrīt. Niks paskatījās uz viņas zivi.

— Apakšējo spuru nevajadzēja griezt nost, — viņš sacīja. — Ēsmai jau tāpat derēs, tomēr ar apakšējo spuru ir labāk.

Viņš izdūra āķi cauri notīrīto asaru astēm. Katrai pavadiņai bija divi āķi. Mardžorija atīrās no malas, turēdama auklu zobos un skatīdamās uz Niķu, kas stāvēja ar makšķeres kātu krastā un ritināja vaļā spoli.

— Nu jau būs labi! — viņš uzsauca.

— Mest iekšā? — jautāja Mardžorija, turēdama auklu.

— Jā. Lai iet!

Mardžorija izsvieda auklu pār laivas malu un noskatījās, kā ēsma grimst ūdenī.

Viņa piebrauca malā pēc otras auklas un izmeta arī

to. Katra kāta galu Niks piespieda ar smagu dēļa gabalu, lai labāk turas, un apakšā ari pasprauda mazākus koka klucīšus pareizākam slīpumam. Viņš pagrieza atpakaļ spoļu rokturus, stingri novilkdams auklas starp krastu un kanāla smilšaino dibenu, kur bija izmesta ēsma, un nospieda sprūdu. Meklējot dziļumā barību, forele sagrābtu ēsmu, mestos projām, attītu auklu, drošinātājs nolaistos, un spole iedžinkstētos.

Mardžorija paīrās atpakaļ, lai nesajauktu auklas. Mardžorija spēcīgi vilka airus, un laiva slīdēja gar krastu. Aiz laivas stiepās sīkas viļņu vīles. Mardžorija izkāpa no laivas, un Niks uzvilka laivu augstu malā.

— Kas noticis, Nik? — Mardžorija jautāja.

— Pats nezinu, — sacīja Niks, lasīdams malku ugunskuram.

Uguni viņi sakūra no izskalotiem kokiem. Mardžo-rija atnesa no laivas segu. Vakara vējš dzina dūmus uz zemesragu, tāpēc Mardžorija noklāja segu starp ezeru un ugunskuru. Mardžorija nosēdās uz segas ar muguru pret uguni un gaidīja Niķu. Viņš pienāca un nometās viņai blakus uz segas. Aiz muguras viņiem bija ar briksnāju noaugušais zemesrags, priekšā līcis ar Hortonas strauta ieteku. Vēl nebija gluži tumšs. Ugunskura gaisma pletās līdz ūdenim. Viņi varēja redzēt slīpi pār tumšo ūdeni iespraustos tērauda makšķerkātus. Tērauds mirguļoja ugunskura atspīdumā.

Mardžorija izkravāja vakariņu grozu.

— Tā kā negribas, — teica Niks.

— Nāc vien kaut ko ieēd, Nik.

— Lai notiek.

Viņi ēda klusēdami un skatījās uz abiem makšķerkātiem un ugunskura atspulgu ūdenī.

— Šonakt būs mēness, — teica Niks. Viņš skatījās pāri līcim uz pakalniem, kas arvien asāk iezīmējās pret debesīm. Tātad aiz pakalniem cēlās mēness.

— Es to zināju, — Mardžorija teica laimīgā balsī.

— Tu vienmēr visu zini, — sacīja Niks.

— Ai, Nik, lūdzu, nevajag! Lūdzu, lūdzu, neesi tāds!

— Ko es tur varu darīt? — Niks teica. — Tu zini.

Tu vienmēr visu zini. Tur jau ir tā nelaime. Un tu labi zini, ka tā tas ir.

Mardžorija neko nealbildēja.

— Pats es tev visu esmu iemācījis. Nu tu visu zini. Vai ir kas tāds, ko tu nezinātu?

— Aizvāzies, — teica Mardžorija. — Mēness lec.

Viņi sēdēja uz segas nesaskardamies un skatījās mēness lēktā.

— Labāk jau nerunā muļķības, — teica Mardžorija, — pasaki skaidri un gaiši, kas tev kaiš.

— Nezinu.

— Protams, zini.

— Nē, nezinu.

— Saki vien laukā.

Niks skatījās uz mēnesi, kas cēlās pār pakalniem.

— Apnicis.

Niks baidījās skatīties uz Mardžoriju. Tad tomēr paskatījās. Mardžorija sēdēja ar muguru pret viņu. Niks skatījās viņai mugurā. — Apnicis, un cauri. Viss apnicis.

Viņa neko neteica. Niks turpināja: — Iekšā it kā būtu kaut kas pārtrūcis, pie visiem velniem! Es nezinu, /Mārdž. Nezinu, ko tev sacīt.

Viņš skatījās viņas mugurā.

— Mīlēt arī apnicis? — jautāja Mardžorija.

— Jā, — Niks teica. Mardžorija piecēlās. Niks palika sēžam, galvu rokās iespiedis.

— Es ņemšu laivu, — Mardžorija ierunājās. — Tu varēsi aiziet kājām gar krastu.

— Labi, — Niks sacīja. — Es nostumšu tev laivu.

— Nepūlies, iztikšu, — viņa teica. Viņa aizslīdēja laivā pa mēnesnīcas apspīdēto līci. Niks gāja atpakaļ pie ugunskura, nogūlās uz vēdera un iespieda seju segā. Viņš dzirdēja pār ūdeni Mardžorijas airu šļakstus.

Tā viņš gulēja ilgi. Viņš gulēja tā, kamēr dzirdēja Billa soļus iznākam klajumā no meža. Viņš dzirdēja, ka Bills apstājas pie ugunskura. Bills neaiztika viņu.

— Šī aizgāja gan? — Bills jautāja.

— Ja, projām ir, — Niks atbildēja, vaigu no segas nepaceldams.

— Ar skandālu?

— Nē, bez skandāla.

— Nu, un kā tev ir ap dūšu?

— Ej projām, Bili! Paejies nostāk uz kādu brīdi.

Bills izvilka no groza sviestmaizi un aizgāja pārlūkot

makšķeres.

.

CETURTĀ NODAĻA

Bija velnišķīgi karsta diena. Mēs nosprostojam tiltu ai tādu barikādi, ka labāku ne iedomāties nevar. Sapnis, ne barikāde. Kāda nama sētas lielie čuguna vārti. Izkustināt tos nevarēja, mēs brivi šāvām cauri, bet viņiem vajadzēja kāpt pāri. Tiešām — sapnis, ne barikāde. Viņi gan sadūšojās rausties pāri, bet mēs viņus kniebām nost jau no četrdesmit sojiem. Gan metās uzbrukumā visi, gan virsnieki vieni paši gar to stīvējās. Pilnīgi nepārvarams šķērslis. Virsnieki viņiem bija gods godam. Kā mēs pārskaitāmies, kad dabūjām zināt, ka flangs ir apiets un mums jāalkāpjas!

TRĪS DIENU VĒTRA

Lietus norima, kad Niks iegriezās ceļā, kas gāja cauri dārzam. Augļi bija novākti, un rudens vējš šalca kailajos kokos. Niks noliecās un pacēla no ceļmalas ābolu, kas, lietus noskalots, spīdēja brūnajā zālē. Viņš iebāza ābolu lietus mēteļa kabatā.

Cauri dārzam ceļš izveda viņu pakalnā. Tur stāvēja māja ar klaju lieveni, no skursteņa kāpa dūmi. Tālāk bija garāža, vistu kūts un krūmājs, kas it kā ar biezu dzīvžogu apjoza meža malu. Niks noskatījās uz lielo koku galotnēm, kas šūpojās vējā. Sākās pirmā rudens vētra.

Kad Niks nāca pāri laukam, mājas durvis atvērās un parādījās Bi 11s. Viņš stāvēja uz lieveņa un skatījās.

— Re, Vīmidžs! — Bills teica.

— Sveiks, Bili! — Niks uzsauca, kāpdams uz lieveņa.

Viņi stāvēja blakus un raudzījās pāri laukiem, pāri

ābeļdārzam, ceļam un ielejas tīrumiem uz mežaino zemesragu. Vējš pūta no ezera puses. Viņi redzēja viļņus putojam gar Desmitjūdžu ragu.

— Pūš kā traks, — Niks teica.

— Tā viņš pūtīs kādas trīs dienas, — sacīja Bills.

— Tavs vecais mājās? — Niks jautāja.

— Nē. Aizgāja pašaudīt. Nāc iekšā!

Niks iegāja istabā. Kamīnā dega lielas pagales. Dūmenī gaudoja vējš. Bills pievēra durvis.

— Iedzersim? — viņš jautāja.

Viņš izgāja virtuvē un atgriezās ar divām glāzēm un ūdens krūzi. Niks pasniedzās pēc viskija pudeles, kas stāvēja uz kamīna plaukta.

— Šito? — viņš jautāja.

— To pašu, — atteica Bills.

Viņi sēdēja pie uguns un dzēra īru viskiju ar ūdeni.

— Kas par smalku dūmu garšu, — Niks sacīja, skatīdamies ugunī caur glāzi.

— Tas no kūdras, — Bills atbildēja.

— Kūdra nu gan nevarētu tikt viskijā, — teica Niks.

— Vai nav vienalga, — Bills sacīja.

— Tu vispār esi redzējis kūdru? — Niks jautāja,

— Nē, — Bills atzinās.

— Es arī ne, — teica Niks.

Viņa kurpes pret uguni izstieptajās kājās sāka kūpēt.

— Labāk jau velc kurpes nost, — Bills sacīja.

— Man nav zeķu kājās.

— Met kurpes nost un žāvē, zeķes es tev sadabūšu, — Bills teica. Viņš uzkāpa bēniņos, un Niks dzirdēja, kā viņš tur pa augšu staigā. Bēniņi bija tieši zem jumta spārēm, Bills ar tēvu, un pie gadījuma arī Niks, tur reizēm pārgulēja. Bēniņu dibenā bija drēbju kambaris. Kad lietus tecēja cauri jumtam, viņi tikai pabīdīja gultas tālāk un aizklāja ar impregnētām segām.

Bills atgriezās ar biezām vilnas zeķēm.

— Tik vēlu rudenī vairs nevajadzētu vilkt kurpes basās kājās, — viņš teica.

— Riebjas līst atkal zeķēs, — Niks atbildēja. Viņš uzvilka zeķes, atgāzās krēslā un saslēja kājas uz kamīna režģiem.

— Ielieksi robu, — Bills teica. Niks pārcēla kājas uz kamīna malas.

— Ir ko palasīt? — viņš jautāja.

— Tikai avīze.

— Kā sviežas «Kardināliem»?

— Pagrūda divas spēles «Gigantiem».

— Tad viņiem vāks.

— Viņi tāpat vien padevās, — Bills sacīja. — Kamēr Makgrovs var nopirkt jebkuru no līgas beisbolistiem, viņi ir droši.

— Visus jau nu Makgrovs nevar nopirkt, — Niks iebilda.

— Viņš pērk tos, kurus grib, — teica Bills, — vai arī sakūda pret līgu tā, ka līga pati šos viņam piespēlē.

— Kā Heiniju Zimu, — Niks piekrita.

— Kas viņam par labumu no tā āmurgalvas?

Bills piecēlās.

— Asais sitējs, — Niks iebilda. Kamīna karstums svilināja viņa pēdas.

— Aizsardzībā viņš arī ir nazis, — Bills sacīja. — Un tomēr komandai viņa dēļ jāpaspēlē.

— Varbūt tieši tāpēc viņš Makgrovam vajadzīgs, — Niks minēja.

— Varbūt, — piekrita Bills.

— Tur vienmēr ir kāds āķis, visu mēs nevaram zināt, — sacīja Niks.

— Protams. Bet, tādā ūķī dzīvojot, mēs tomēr zinām diezgan daudz.

— Kā ar zirgiem, — labāk likt uz tiem, ko ne redzējis neesi.

— Tā ir.

Bills nocēla viskija pudeli. Viņa lielā plauksta aptvēra visu pudeli. Viņš ielēja viskiju Niķa pastieptajā glāzē.

— Cik ūdens?

— Tikpat.

Viņš nosēdās uz grīdas pie Niķa krēsla.

— Bet vareni, ka sākas rudens vētras, vai ne? — teica Niks.

— Lieliski.

— Skaistākais laiks visā gadā, — Niks sacīja.

— Dzīvot tagad pilsētā būtu tīrā riebeklība, — Bills teica.

— Man gan gribētos noskatīties beisbola čempionātu, — iebildās Niks.

— Nu, ap šo laiku viņi vienmēr maisās pa Ņujorku vai Filadelfiju, — Bills sacīja. — Mums no tā ne silts, ne auksts.

— Interesanti tomēr, vai «Kardināli» tiks kādreiz pirmajā vietā.

— Savā mūžā mēs to nepiedzīvosim.

— Tad nu gan viņi trakotu!

— Vienreiz jau trakoja, atceries, pirms tās vilciena katastrofas.

— Jā, velns ... — Niks atcerēdamies novilka.

Pie loga bija galds, uz kura gulēja atvērta grāmata, nolikta, kad Bills gāja pie durvīm; viņš pasniedzās pēc tās. Turēdams glāzi vienā rokā un grāmatu otrā, viņš atkal atspiedās pret Niķa krēslu.

— Ko tu lasi?

— «Ričardu Feverelu».

— To es nespēju sagremot.

— Ko tu, — Bills sacīja. — Nemaz nav slikta, Vītni dž.

— Tev ir kāda, ko es neesmu lasījis? — jautāja Niks.

— «Mīlu mežā» esi?

— Uhu. Kur šie katru nakti liek gultā kailu zobenu.

— Pārākā grāmata, Vimidž.

— Kolosāla. Es tikai nevaru saprast, kāds viņiem labums no tā zobena. Zobenam tad vajadzētu visu laiku būt ar asmeni uz augšu, ja zobens guļ plakaniski, tam var mierīgi velties pāri, un nekas ļauns nenotiks.

— Tas ir simbols, — Bills sacīja.

— Droši vien, — Niks piekrita, — bez praktiskas nozīmes.

— «Drošsirdību» lasīji?

— Tā ir varena, — sacīja Niks. — Asā grāmata. Kur viņa paša vecais šim visu laiku uz pēdām. Vai tev nav vēl kaut kas no Volpola?

— «Tumšais mežs», — Bills atbildēja. — Kaut kas par Krieviju.

— Ko viņš zina par Krieviju?

— Nemāku teikt. Ar tiem zeļļiem nekad neko nevar zināt. Varbūt viņš tur bijis bērnībā. Baigo čugunu lej.

— Man ļoti gribētos viņu redzēt, — Niks teica.

— Man atkal gribētos redzēt Čestertonu, — Bills sacīja.

— Iedomājies, ka viņš tagad būtu šeit, — Niks iztēlojās. — Rīt pat mēs viņu parautu līdzi uz makšķerēšanu.

— Varbūt viņam nemaz nepatīk makšķerēt?

— Noteikti patīk, — teica Niks. — Viņš ir puika uz goda. Atceries «Lidojošo krogu»?

Ja tev viskija vietā ko cilu Kaut vai debesu eņģelis sniedz,

Saki paldies par laipnību viņam Un to glāzi pret sienu triec.

— Pareizi, — sacīja Niks. — Kā puika viņš sit Vol-polu pušu.

— Noteikti sit pušu, — Bills piekrita. — Bet Volpols ir labāks rakstnieks.

— Nezinu, — Niks sacīja. — Čestertons ir klasiķis.

— Volpols arī ir klasiķis, — Bills neatlaidās.

— Kaut viņi abi būtu šeit, — teica Niks. — Mēs ietu makšķerēt visi kopā.

— Liksimies pilni, — Bills sacīja.

— Lai notiek! — atsaucās Niks.

— Mans vecais neko neteiks.

— Tu domā? — jautāja Niks.

— Es zinu, — atbildējā Bills.

— Es jau esmu maķenīt ieskurbis, — Niks sacīja.

■— Nu, ko tu, nemaz, — teica Bills.

Viņš uzslējās no grīdas un pasniedzās pēc viskija pudeles. Niks pastiepa glāzi. Viņš skatījās, kā Bills lej viskiju.

Bills pielēja glāzi līdz pusei.

— Ūdeni pieliesi pats, — viņš teica. — Pudelē ir vēl vienai reizei.

— Vairāk nav? — jautāja Niks.

— Cik uziet, bet manam vecajam nepatīk, ka taisa vaļā neaizsāktās.

— Protams, — Niks teica.

— Par žūpām kļūstot tie, kas taisot vaļā pudeles, tā domā mans vecais, — Bills paskaidroja.

— Prāta vārdi! — Niks iesaucās. Šī atziņa bija viņu negaidīti iespaidojusi. To viņš nebūtu iedomājies. Viņam vienmēr bija licies, ka par žūpām kļūst tie, kas dzer vienatnē.

— Kā iet tavam vecajam? — viņš ar cieņu apvaicājās.

— Kas šim kaiš, — atbildēja Bills. — Reizēm gan viņam uznāk, bet citādi nekas.

— Velna puika tavs vecais, — teica Niks. Viņš ielēja glāzē ūdeni no krūzes. Tas lēni sajaucās ar viskiju. Viskija bija vairāk nekā ūdens.

— Jā, lai man galvu nocērt, — sacīja Bills.

— Mans vecais arī ir lādzīgs, — Niks teica.

— Tiesa kas tiesa, — piekrita Bills.

— Viņš nekad mūžā neesot dzēris, — Niks paziņoja svinīgi, it kā pavēstīdams zinātnisku atklājumu.

— Nu jā, viņš ir ārsts. Mans vecais ir gleznotājs. Tā ir liela starpība.

— Viņš ir daudz ko zaudējis, — Niks bēdīgi nopūtās.

— Nevar zināt, — teica Bills. — Zaudējumi vienmēr izlīdzinās ar ieguvumiem.

— Viņš saka pats, ka zaudējis, — Niks atzinās.

•-1- Manam vecajam arī nav viegli gājis, — teica Bills.

— Jā, cik garš, tik plats, — sacīja Niks.

Viņi sēdēja, skatīdamies ugunī un apdomādami šo dziļo patiesību.

— Es atnesīšu vēl kādu pagali no palieveņa, — Niks piedāvājās. Ugunī skatīdamies, viņš bija pamanījis, ka liesma plok. Gribējās pierādīt, ka viņš var ne tikai dzert, bet arī turēt un vēl būt saimnieks. Lai arī viņa tēvs nav ne mutē ņēmis, bet Billam neizdosies viņu piedzirdīt ātrāk, nekā pats būs pilns.

— Ņem kādu no tām lielajām skābarža šķilām, — Bills teica. Viņš arī bija prātīgs un saimniecisks.

Niks nāca ar pagali cauri virtuvei un, garām iedams, nogrūda no galda katliņu. Viņš nolika pagali un pacēla katliņu. Tur bija mirkušas žāvētas aprikozes. Viņš rūpīgi uzlasīja no grīdas visas aprikozes, pat tās, kas bija pavēlušās zem plīts, un salika atpakaļ katliņā. Pie galda stāvēja spainis, no tā viņš uzlēja aprikozēm ūdeni. Viņš lepojās ar sevi, ka bijis tik kārtīgs un saimniecisks.

Viņš ienāca ar pagali, un Bills piecēlās no krēsla, lai palīdzētu iesliet to kamīnā.

— Varena pagale, — Niks sacīja.

— To es pietaupīju sliktam laikam, — Bills palielījās. — Šitās pagales pietiks visam vakaram.

— Un no rīta vēl būs ogles jaunam iekuram, — Niks teica.

— Tur tev taisnība, — Bills piekrita. Saruna notika augstā līmenī.

— Dzersim vēl, — Niks sacīja.

— Man tā vien liekas, bufetē ir vēl kāda aizsākta, — Bills teica.

Viņš notupās kaktā pie bufetes un izvilka stūrainu pudeli.

— Skotu viskijs, — viņš sacīja.

— Es atnesīšu vēl ūdeni, — Niks teica. Viņš izgāja

atkal virtuvē. Viņš pasmēla ar kausiņu auksto avota ūdeni no spaiņa un ielēja krūzē. Iedams atpakaļ uz viesistabu, viņš gāja garām ēdamistabas spogulim un ieskatījās tajā. Paša seja likās svešāda. Viņš uzsmaidīja sejai spogulī, un tā atņirdza pretim. Viņš pamirkšķināja sejai un gāja tālāk. Vispār tā nemaz nebija viņa seja, bet vienalga.

Bills jau bija pielējis glāzes.

— Nu, tas būs zirga spēriens, — teica Niks.

— Ne tādiem puikām kā mēs, — Bills sacīja.

— Uz ko mēs dzersim? — Niks jautāja, paceldams glāzi.

— Uz makšķerēšanu, — Bills sacīja.

— Priekā! — teica Niks. — Kungi, uz makšķerēšanu!

— Lai dzīvo makšķerēšana! — sacīja Bills. — Vienmēr un visur!

— Augstas laimes makšķerēšanai! — kliedza Niks.

— Makšķerēšana ir labāka par beisbolu, — Bills turpināja.

— Ne salīdzināt nevar, — Niks teica. — Ko mēs te pirmīt vispār muldējām par beisbolu.

— Aiz pārskatīšanās, — sacīja Bills. — Beisbols ir tikai tādiem lamzakiem, kas citu neko nejēdz.

Viņi dzēra līdz dibenam.

— Un tagad uzdzersim Cestertonam!

— Un Volpolam, — Bills piemetināja.

Niks ielēja viskiju. Bills piešļāca ūdeni. Viņi saskatījās. Viņi jutās brīnišķīgi. <

— Kungi, — teica Bills. — Uz Čestertona un Volpola veselību!

— Pieņemts, džentlmeņi! — atsaucās Niks.

Viņi dzēra. Bills piepildīja glāzes. Viņi nosēdās mīkstajos krēslos pie kamīna.

— Tu prātīgi darīji, Vimidž, — Bills sacīja.

— Ko īsti? — jautāja Niks.

— Ka atšuvies no Mārdžijas, — atbildēja Bills.

— Domāju gan, — Niks teica.

— Tas bija vienīgais glābiņš. Citādi tu vis te nesēdētu, bet rautos melnās miesās, lai iesistu naudiņu kāzām.

Niks klusēja.

— Pietiek vīrietim apprecēties, un ar viņu ir cauri, — Bills turpināja. — Tad vairs nav uz ko cerēt. Beigts un pagalam. Tukša vieta. Paskaties vien uz tiem precētajiem.

Niks klusēja.

— Viņus var pazīt no pirmā acu uzmetiena, — Bills sprieda. — Uzreiz tāds taukaini precēts apaļums. Tie ir pagalam.

— Tā ir, — teica Niks.

— Laikam jau riebīgi ap dūšu, kad skuķis tā jāpamet, — prātoja Bills. — Bet iegrābies pa laiciņu citā, un atkal viss kārtībā. Iegrābies vai līdz ausīm, tikai neļaujies izpostīt savu dzīvi.

— Jā, — Niks piekrita.

— Precēdams viņu, tu būtu noprecējis visu to ģimeni. Iedomājies vien viņas māti un to zelli, ko šī apņēma.

Niks pamāja.

— Iedomājies, ka viņi dienām un naktīm maisās pa tavu māju, pa svētdienām tev jāiet pie viņiem uz pusdienām vai jālūdz viņi pie sevis, un mīļā sievasmāte visu laiku urda Mārdžiju, ko šai darīt un kā izrīkoties.

Niks sēdēja un neteica neko.

— Tu tiki cauri ar veselu ādu, — Bills sacīja. — Nu viņa varēs apprecēt kādu no sev līdzīgiem, būs pie vietas un laimīga. Eļļa un ūdens nav jaucami, un ar cilvēkiem ir tāpat, iedomājies vien, ja es apprecētu Idu, nu, to, kas strādā pie Stratona. Viņa jau droši vien būtu gribētāja.

Niks neatbildēja. Reibums likās pārgājis, un nu vairs nebija nekā. Arī Billa nebija. Viņš pats te nesēdēja pie uguns, nedz arī taisījās rīt ar Billu un viņa tēvu makšķerēt. Viņš nebija piedzēries. Viss bija pagalam. Viņš zināja tikai to, ka agrāk viņam bija Mardžorija un nu vairs nav. Mardžorija aizgāja, nu jā, pats jau dzina. Tikai tas bija svarīgi. Varbūt viņš nekad vairs Mardžoriju neredzēs. Droši vien nekad. Viss bija pagalam un cauri.

— Iedzersim vēl, — Niks teica.

Bills ielēja viskiju. Niks piepilināja mazliet ūdens

— Ja tā būtu turpinājies, mēs te šovakar nesēdētu, — Bills sacīja.

Taisnība jau bija. No sākuma viņš domāja braukt mājās un iestāties kādā darbā. Tad plānoja visu ziemu pavadīt Šarlevuā, lai būtu tuvāk Mārdžai. Nu viņš vispār vairs nezināja, ko pasākt.

— Varbūt mēs pat rīt neietu kopā makšķerēt, — Bills teica. — Nē, tu pareizi darīji.

— Es citādi nevarēju, — Niks sacīja.

— Zinu. Tā parasti notiek, — piekrita Bills.

— Pēkšņi viss bija cauri, — Niks turpināja. — Pats nezinu, kāpēc. Es tur neko nevarēju darīt. Tā kā šī vētra: trīs dienās visas lapas ir nost.

— Kas bijis, izbijis. Un cauri, — Bills teica.

— Tā bija mana vaina, — sacīja Niks.

— Vai nav vienalga, kā vaina? — alvaicāja Bills.

— Laikam jau patiešām vienalga, — teica Niks.

Galvenais, ka Mardžorija bija aizgājusi un viņi nekad vairs neredzēsies. Viņš bija piestāstījis Mardžori-jai pilnu galvu, kā viņi ceļos pa Itāliju un cik viņiem tur būs labi. Un kur tikai abi neizbraukās. Nu viss bija pagalam. Un viņš pats arī kļuvis tāds kā tukšāks.

— Ja nu tas ir cauri, pārējais nav svarīgi, — Bills teica. — Ka es tev saku, Vimidž, man visu to laiku bija nemierīgs prāts. Tu darīji pareizi. Viņas mātei tas, protams, briesmīgi ķērās pie dūšas. Viņa jau bija iz-bazūnējusi puspasaulei, ka jūs esat saderinājušies.

— Mēs nebijām saderinājušies, — Niks iebilda.

— Visiem zināms, ka bijāt.

— Ko lai dara, — Niks sacīja. — Nebijām.

— Vai tad jūs netaisījāties precēties? — Bills jautāja.

— Taisījāmies. Bet saderināti nebijām, — atbildēja Niks.

— Kāda tur starpība? — indīgi apvaicājās Bills.

— Nezinu. Starpība ir.

— Neredzu gan, — teica Bills.

— Piķis ar viņu, — sacīja Niks. — Liksimies pilni.

— Lai notiek, — Bills teica. — Un pamatīgi pilni.

— Piedzersimies un tad iesim peldēties, — Niks sacīja.

Viņš izdzēra savu glāzi viena rāvienā.

— Sirds sāp par Mārdžu, — viņš teica, — bet ko es varēju darīt? Tu pazīsti viņas māti.

— Baigā vecene, — sacīja Bills.

— Un pēkšņi viss bija cauri, — Niks atkārtoja. — Man nevajadzēja par to runāt.

— Tu jau nerunāji, — Bills mierināja. — Es runāju, un nu es arī esmu beidzis. Mēs nekad vairs par to nerunāsim. Un tu labāk izmet no galvas. Citādi vēl skriesi pie viņas atpakaļ.

Tas Nikam nebija ienācis prātā. Viss likās tik nenovēršami beidzies. Tā bija ideja. Nikam uzreiz kļuva vieglāk.

— Protams, — viņš piekrita. — No tā neviens nav drošs.

Viņš atkal bija laimīgs. Nekas nebija pagalam. Jau sestdien viņš varēja aizbraukt uz pilsētu. Šodien bija ceturtdiena.

— Tāda iespēja ir vienmēr, — viņš teica.

— Tev jābūt ļoti piesardzīgam, — Bills brīdināja.

— Es būšu piesardzīgs, — Niks atbildēja.

Viņš jutās laimīgs. Nekas nebija pagalam. Nekas nebija zaudēts. Sestdien viņš brauks uz pilsētu. Viņam bija daudz vieglāk nekā tad, kad Bills vēl nebija sācis runāt. Vienmēr varēja atrast kādu izeju.

— Ņemsim bises un iesim uz zemesragu, varbūt satiksim tavu veco, — Niks sacīja.

— Lai notiek.

Bills nocēla no sienas divas medību bises. Viņš atvēra patronu kārbu. Niks uzvilka lietus mēteli un kurpes. Kurpes bija sakaltušas pavisam stīvas. Viņš vēl jutās dzēris, bet galva bija skaidra.

— Kā tu jūties? — Niks jautāja.

— Lieliski. Taisni tā, kā vajadzīgs. — Bills aizpogāja vamzi.

— Nebija nekādas jēgas dzert.

— Galīgi nekādas. Varējām tūlīt iet laukā.

Viņi izgāja laukā. Vējš bija izvērsies īstā viesulī.

— Putni būs sagūluši zālē, — Niks piezīmēja.

Viņi gāja lejā uz dārziem.

— Es šorīt redzēju sloku, — Bills teica.

— Varbūt laimēsies izcelt, — sacīja Niks.

— Tādā vējā nevar šaut, — Bills atbildēja.

Arā visa tā Mardžorijas būšana nelikās tik traģiska. Tā nelikās vairs pat neko svarīga. Vējš aizpūta visu.

— Pūš taisni no lielā ezera, — Niks teica.

Viņi dzirdēja pa vējam bises būkšķi.

— Mans vecais, — sacīja Bills. — Viņš ir lejā, purvā.

— Iesim pa šo ceļu, — teica Niks.

— Labāk pa lejas pļavu, varbūt kaut ko izceļam, — sacīja Bills.

— Lai notiek, - Niks piekrita.

Nekas vairs nebija svarīgs. Vējš izpūta visu no galvas. Uz pilsētu jau varēja aizbraukt jebkuru sestdienu. Tādu iespēju der pataupīt katram gadījumam.

PIEKTĀ NODAĻA

Sešus ministrus nošāva pusseptiņos no rīta pie slimnīcas sienas. Pagalms bija vienās peļķēs. Pagalma bruģis bija nobiris ar slapjām rudens lapām. Lietus lija aumaļām. Slimnīcas logi bija aiznagloti. Viens no ministriem bija slims ar tīfu. Divi kareivji iznesa viņu pa kāpnēm ārā lietū. Tie mēģināja nostādīt viņu pie sienas, bet viņš nošļuka un apsēdās peļķē. Pārējie pieci mierīgi stāvēja pie sienas. Beidzot virsnieks teica kareivjiem, ka nav vērts sliet viņu kājās. Pēc pirmās zalves viņš sēdēja ūdenī ar galvu uz ceļgaliem.

ČEMPIONS

Niks piecēlās. Liekas, nekas viņam nekaitēja. Viņš paskatījās uz sliedēm un pēdējā vagona uguntiņām, kas nozuda pagriezienā. Pa abām uzbēruma pusēm bija ūdens, tālāk tamarisku purvs.

Viņš aptaustīja ceļgalu. Bikšu stara bija pārplēsta un āda nobrāzta. Rokas arī noskrambātas, panadzes piedzītas ar smiltīm un izdedžiem. Pa uzbēruma nogāzi Niks nokāpa pie ūdens un nomazgāja rokas. Mazgāja ilgi aukstajā ūdenī, lai dabūtu laukā netīrumus no panadzēm. Viņš pietupās un nomazgāja arī ceļgalu.

Draņķis tas bremžu pārraugs. Lai tikai Niks viņu kādreiz satiek. Neizspruks. Un Niks viņu pazīs kā raibu suni. Smalki viņš bija izrīkojies.

— Panāc šurp, zēniņ, — viņš bija teicis, — es tev kaut ko parādīšu.

Un Niks bija uz to iekritis. Kā pēdīgais vientiesis. Otrreiz viņu tā vairs neviens nepaķers.

— Panāc šurp, zēniņ, es tev kaut ko parādišu! — Un tad grūdiens, un Niks četreniski izlidoja uzbēruma malā.

Niks paberzēja aci. Pamatīgs bumbulis. Nu viņam būs zila acs. Jau sāka sāpēt. Ak tu, naģes dēls tāds!

Ar pirkstu galiem viņš taustīja uzpampušo aci. Kas gan beigu beigās bija zila acs? Nekas vairāk nebija noticis. Viņš vēl bija lēti ticis cauri. Ja varētu redzēt, kā tā acs izskatās. Ūdens atspīdumā laikam gan neizdotos neko sablenzt. Bez tam metās jau tumsa un viņš bija tālu no jebkuras apdzīvotās vietas. Niks noslaucīja rokas biksēs, piecēlās un kāpa atkal augšā.

Viņš gāja pa sliedēm. Uzbērums bija stingrs, smiltis un grants blīvi sablietētas starp gulšņiem, un iet bija viegli. Kā labs lielceļš tas veda caur purvu. Niks gāja uz priekšu. Vajadzēja meklēt kaut kur pajumti.

Preču vagonā Niks bija ielēcis netālu no Voltonas, kur vilciens palēnināja gaitu. Kalkaska palika aiz muguras, kad sāka krēslot. Tagad viņš, liekas, bija netālu

no Manselonas. Kādas trīs četras jūdzes cauri purvam. Viņš gāja, cenzdamies likt kājas gulšņu starpās, purvs kūpēja spokainā miglā. Acs sāpēja, un viņš bija izsalcis. Viņš gāja tikai uz priekšu, aiz muguras palika jūdze pēc jūdzes. Vienīgi purvs gar uzbēruma malām nemainījās.

Priekšā bija tilts. Niks gāja tam pāri, zoles dobji dunēja pa metālu. Lejā cauri tērauda gulšņu spraugām melnoja ūdens. Niks paspēra vaļēju kāsi, un tas noplaukšķēja ūdenī. Aiz tilta sākās paugurājs. Augsti un tumši tas slējās gar uzbēruma malām. Tālāk uz priekšu Niks ieraudzīja ugunskuru.

Viņš piesardzīgi virzījās uz uguns pusi. Ugunskurs laikam dega lejā, uzbēruma nogāzes malā. Niks redzēja tikai atspīdumu. Sliežu ceļš stiepās caur pakalniem, un tur, kur dega ugunskurs, gaisma šķita papletusi ieleju līdz pašam mežam. Niks klusi nokāpa no uzbēruma un iegriezās mežā, lai tuvotos ugunskuram no koku aizsega. Tas bija skābaržu mežs, un zem Niķa kājām sprakšķēja skābaržu riekstiņi. No mežmalas ugunskura gaisma likās ļoti spilgta. Pie uguns sēdēja cilvēks. Niks stāvēja aiz koka un skatījās. Likās, ka cilvēks ir viens. Viņš sēdēja, galvu rokās iespiedis, un lūkojās ugunī. Niks paspēra dažus soļus uz priekšu un iznāca gaismas lokā.

Vīrs sēdēja un skatījās ugunī. Viņš nesakustējās arī tad, kad Niks pienāca pavisam klāt.

— Sveiki! — teica Niks.

Vīrs pacēla acis.

— Kur tu tā norāvies? — viņš jautāja.

— No bremžu pārrauga.

— No tā, kas uz preču vilciena?

— Jā.

— To mirlu es redzēju, — vīrs teica. — Vilciens te pagāja garām pirms kādas stundas pusotras. Šis slāja pa vagona jumtu, berzēja rokas un dziedāja.

— īsts mirla!

— Laikam bija priecīgs, ka nogrūdis tevi, — vīrs nopietni sacīja.

— Gan es viņam atdarīšu.

— Mauc viņam ar pusķieģeli, kad gadīsies pa sviedienam, — vīrs ieteica.

— Parūpēšos, lai gadas.

— Tu esi kauslis, ko?

— Ne, — Niks atbildēja,

— Visi puikas ir kaušļi.

•— Kādreiz jakļust gribot negribot. — Un ko tad es saku?

Vīrs paskatījās uz Niķu un pasmaidīja. Ugunskura • gaismā Niks ieraudzīja sakropļotu seju. Deguns bija ielauzts, no acīm palikušas greizas šķirbas, lūpas dīvaini izrieztas. Visu to Niks neaptvēra uzreiz, viņš tikai redzēja, ka seja ir ķēmīgi sakropļota. Kā rupji krāsota maska. Uguns gaismā tā izskatījās nedzīva.

— Ko, vai neesmu daiļš no vaiga? — vīrs apvaicājās.

Niks jutās neērti.

— Ne visai, — viņš atbildēja.

— Paskaties uz šito! — vīrs norāva cepuri.

cieši pieplakusi galvai. Otras vietā ķēmīgs stumbenis.

— Esi kaut ko tādu redzējis?

— Nē, — teica Niks. Viņam kļuva mazliet nelabi.

— Es varu turēt, — vīrs sacīja. — Kā tu domā, pui-

Viņam bija tikai viena auss. Tā pati uzpampusi un

kiņ, es varu turēt?

— Uz galvošanu!

— Visi viņi ir rokas pret mani aplauzuši, — vīrelis lielījās, — bet neko nevar man padarīt!

Viņš paskatījās uz Niķu. — Piesēsties, — viņš teica. — Est gribi?

— Nerūpējieties, — Niks sacīja. — Es eju uz pilsētu.

— Paklau, — vīrs teica, — vari saukt mani par Edu.

— Lai notiek!

— Paklau, — vīrs turpināja, — man nav visi mājās.

— Kā tā?

— Es esmu traks.

Viņš uzlika cepuri. Nikam sanāca smiekli.

— Nekas jums nekaiš.

— Nē, kaiš gan. Es esmu traks. Paklau, tu kādreiz esi bijis traks?

— Nē, — Niks atbildēja. — Kā tas izpaužas?

— Nezinu, — Eds sacīja. — Kad cilvēkam uznāk

trakums, viņš pats neapjēdz, ka ir traks. Tu taču mani,

jādomā, pazīsti?

— Nē.

— Es esmu Eds Frensiss.

— Dieva goda vārds?

— Netici?

— Ticu.

Niks juta, ka vīrelis nemelo.

— Tu zini, kur ir mans spēks?

— Nē, — teica Niks.

— Manā lēnajā sirdī. Piecdesmit pukstienu minūtē. Paraugi.

Niks vilcinājās.

— Še roka, — vīrs pastiepa to Nikam. — Ņem aiz locītavas. Uzliec pirkstus te!

Mazā vīreļa locītava bija plata un muskuļaina. Niks juta zem pirkstiem lēnus pulsa sitienus.

— Pulkstenis tev ir?

— Nē.

— Man arī nav, — Eds sacīja. — Bez pulksteņa nekas nesanāk.

Niks palaida locītavu.

— Paklau, — vīrelis iesaucās, — ņem ciet! Tu skaitīsi pulsu, es skaitīšu līdz sešdesmit.

Juzdams lēnos, stingros pukstienus zem pirkstiem, Niks sāka skaitīt. Vīrelis lēnām skaitīja balsī: viens, divi, trīs, četri, pieci ... un tālāk.

— Sešdesmit! — Eds nobeidza. — Minūte. Un cik tev sanāca?

— Četrdesmit, — sacīja Niks.

— Pareizi! — Eds staroja. — Sirds man nekad nesteidzas.

No dzelzceļa uzbēruma kāds noskrēja un nāca pa klajumu uz ugunskuru.

— Hello, Bag! — Eds uzsauca.

— Hello! — Bags atbildēja. Tā bija nēģera balss. Arī no gaitas Niks jau bija nopratis, ka tas ir nēģeris. Pašlaik bija redzama tikai viņa mugura, noliekusies pār uguni. Tad viņš atslējās taisni.

— Tas ir mans draugs Bags, — teica Eds. — Viņš arī ir traks.

— Prieks iepazīties, — Bags sacīja. — No kurienes jūs, lūdzu, bijāt?

— No Čikāgas, — Niks atbildēja.

— Jauka pilsēta, — Bags teica. — Es lāgā nesaklausīju jūsu vārdu.

— Adamss. Niks Adamss.

— Viņš apgalvo, ka nekad neesot bijis traks, — Eds paziņoja.

— Viņam vēl visa dzīve priekšā, — nēģeris sacīja. Viņš pie ugunskura tina vaļā kādu sainīti.

— Kad mēs kaut ko ieēdīsim, Bag? — bokseris jautāja.

— Tūlīt.

— Ēst gribas, Nik?

— Kā vilkam.

— Dzirdēji, Bag?

— Es vienmēr visu dzirdu.

— Ne jau to es tev jautāju.

— Jā. Es dzirdēju, ko džentlmenis teica.

Bags lika pannā šķiņķa šķēles. Kad panna sakarsa, tauki sāka sprēgāt, un Bags, uz savām garajām nēģera kājām pār uguni uzkucies, apgrieza šķiņķi un iesita olas pannā, grozīdams to no viena sāna uz otru, lai olas pludotu taukos.

— Vai jūs nenogrieztu kādu šķēli maizes, mister Ādams, tur somā ir, — Bags atskatījās no ugunskura.

— Protams.

Niks uztaustīja somā maizes klaipu. Viņš nogrieza sešas šķēles. Eds noskatījās, kā viņš griež, un paliecās uz priekšu.

— Dod man savu nazi, Nik, — viņš teica.

— Nedodiet, nedodiet! — iesaucās nēģeris. — Turiet labi cieši savu nazi, mister Ādams!

Bokseris atkal apsēdās.

— Vai jūs nepasniegtu man maizi, mister Ādams? — nēģeris palūdza. Niks pienesa viņam maizi.

— Jums garšo šķiņķa taukos mērcēta maize? — nēģeris apvaicājās.

— Un kā vēl!

— Tas paliks uzkodām. Sāksim ar gaļu. Lūdzu!

Nēģeris izcēla šķiņķa šķēli, uzplāja to uz rieciena

un virsū uzlika olu.

— Pārklājiet otru jļķēli, lūdzu, un pasniedziet misteram Frensisam.

Eds paņēma sendviču un sāka ēst.

— Pieraugiet, ka ola neiztek, — nēģeris brīdināja. — Un šī te jums, mister Ādams. Pārējais man.

Niks iecirta zobus sendvičā. Nēģeris sēdēja viņam pretim blakus Edām. Karstais, ceptais šķiņķis ar olu garšoja brīnišķīgi.

— Misters Adamss patiešām ir izsalcis, — nēģeris sacīja. Mazais vīrelis ar Nikam pazīstamo boksa eksčempiona vārdu klusēja. Viņš nebija pavēris muti, kopš nēģeris neļāva dot. viņam nazi.

— Drīkstu jums piedāvāt taukos mērcētu šķēli? — Bags vaicāja.

— Liels paldies!

Mazais baltais vīrelis skatījās uz Niķu.

— Jūs arī vēlaties kādu šķēli, mister Edolf Fren-sis? — nēģeris pastiepa pannu.

Eds neatbildēja. Viņš skatījās uz Niķu.

— Mister Frensis, — nēģeris laipnā balsī atgādināja.

Eds neatbildēja. Viņš skatījās uz Niķu.

— Es ar jums runāju, mister Frensis, — nēģeris pacietīgi atkārtoja.

Eds vēl arvien skatījās uz Niķu. Cepuri viņš bija savilcis uz acīm. Niks jutās neomulīgi.

— Kāda velna pēc tu te uzkūlies? — no cepures apakšas atskanēja griezīgs uzbļāviens Nikam.

— Ko tu īsti iedomājies, velns tevi rāvis? Puņķu-tapa tu! Lien, kur viņu neviens nav saucis, rij cita ēdienu un, kad viņam paprasa nazi, tad nezina, kur būtu slēpis savu puņķaino degunu!

Viņš nikni blenza uz Niķu, seja nobālusi, acis zem cepures malas tikko samanāmas.

— Vanckars tu esi, nekas vairāk. Ko tu te līdi, tevi kāds sauca?

— Neviens.

— Skaidrs, ka neviens. Un neviens neprasa, lai tu te paliec. Uzkuļas, izšaipās par manu seju, smēķē manus cigārus, dzer manu šņabi un vēl ceļ degunu gaisā! Tu varbūt domā, ka tas tev tā paies?

Niks neatbildēja. Eds uzslējās kājās.

— Ka es tev saku, puņķainais Čikāgas vanckar!

Ar vienu sitienu tev tas trumulis būs no pleciem nost. Saprati?

Niks kāpās atpakaļ. Mazais vīrelis lēnām nāca viņam virsū, smagi izsperdams kreiso kāju un labo pievilkdams klāt.

— Sit pirmais! — Viņš pameta ar galvu. — Izmēģini roku!

— Es nemaz negribu jums sist.

— Nu nē, tu man neizlocīsies. Bez kāviena tu neizspruksi. Sit, ka tev saka!

— Liecieties mierā! — Niks teica.

— Nu tad labi, vanckar!

Vīrelis nolaida acis uz Niķa kājām. Kamēr viņš skatījās zemē, nēģeris, kas bija nācis viņam pa pēdām, kopš viņš bija piecēlies no ugunskura, atvēzējās un iezvēla viņam pa pakausi. Vīrelis sabruka, un Bags nosvieda zālē lupatā ievīstītu policista nūjiņu. Vīrelis gulēja uz mutes zālē. Nēģeris pacēla mazo vīreli, tā galvai bezpalīdzīgi ļengājoties, un aiznesa pie uguns. Viņa seja bija briesmīga, acis vaļā. Bags uzmanīgi noguldīja viņu zālē.

— Vai jūs nebūtu tik laipni, mister Ādams, un nepasniegtu spaini? — viņš palūdza. — Baidos, ka būšu iesitis mazliet par stipru.

Nēģeris iešļāca ar plaukstu mazliet ūdens vīrelim sejā un viegli paraustīja aiz auss. Acis aizvērās.

Bags piecēlās.

— Viss kārtībā, — viņš sacīja. — Neuztraucieties. Man ļoti žēl, mister Ādams.

— Nekas. — Niks skatījās lejā uz mazo vīreli. Viņš ieraudzīja zālē nūjiņu un pacēla to. Tās lokanais rokturis vaļīgi iegula plaukstā. Melnā āda bija nodilusi, smagais gals aptīts ar mutautiņu.

— Vaļa bārdas rokturis. — Nēģeris pasmaidīja. — Tagad tādus vairs netaisa. Es nezināju, vai jūs tiksit ar viņu galā, un negribēju arī, lai jūs viņu vēl vairāk sakropļojat.

Nēģeris atkal pasmaidīja.

— Bet pats jūs viņam sitāt.

— Es zinu, kā jāsit. Viņš to nemaz neatcerēsies. Kad viņam uznāk, vajag izsist to trakumu laukā.

Niks vēl arvien skatījās uz vīreli, kas aizvērtām acīm gulēja zālē pie ugunskura. Bags piemeta žagarus ugunī.

— Nemaz neuztraucieties par viņu, mister Ādams. Tā viņš ir gulējis neskaitāmas reizes.

— Kāpēc viņš sajuka prātā? — Niks jautāja.

— Ai, tas ir garš stāsts, — nēģeris, gar uguni rosīdamies, atbildēja. — Negribat kādu krūzīti šīs kafijas, mister Ādams?

Viņš pasniedza Nikam krūzi un sakārtoja mēteli, kas bija palikts nesamaņā guļošajam vīrelim pagalvī.

— Pirmkārt viņš ir pārāk bieži dauzīts. — Nēģeris iedzēra malciņu kafijas. — Jau no tā vien viņš kļuva krietni dumjāks. Tad par menedžeri viņam bija paša māsa, un avīzes ļoti aizkustinoši rakstīja par brāļiem un māsām, un kā viņa mīl savu brāli, un kā viņš mīl savu māsu, un, kad viņi Ņujorkā apprecējās, sākās lielas nepatikšanas.

— Es atceros to skandālu.

— Kā nu ne. Protams, brālis un māsa viņi bija no baltās ķēves septītā augumā, bet publikai tas ļoti nepatika, sākās nesaskaņas, un kādu dienu viņa aizgāja uz neatgriešanos.

Viņš izdzēra kafiju un noslaucīja lūpas ar sārto plaukstu.

— Tad viņš arī sajuka. Gribat vēl kafiju, mister Ādams?

— Paldies.

— Es viņu pāris reižu esmu redzējis. Ļoti skaista sieviete. Līdzīga viņam kā dvīņu māsa. Viņš jau arī ir glīts cilvēks, nebijis tikai tas ģīmis tā samīcīts.

Viņš apklusa. Stāsts likās beidzies.

— Kur jūs iepazināties?

— Satiku viņu cietumā, — nēģeris atbildēja. — Viņš kopš māsas aiziešanas uz cilvēkiem vien metās visu laiku, līdz viņu beidzot iespundēja. Es tur sēdēju par slepkavību.

Viņš pasmaidīja un ar maigumu balsī turpināja:

— Man viņš tūlīt iepatikās, un, laukā ticis, es viņu uzmeklēju. Viņam patīk domāt, ka es arī esmu traks, lai jau domā vien. Man atkal patīk būt kopā ar viņu, patīk braukāt un redzēt pasauli, un ar viņu man nevajag zagt, lai klejotu. Man patīk dzīvot kā džentlmenim.

— Un ko jūs abi vispār darāt?

— Neko. Tāpat vien klejojam. Viņam ir nauda.

■— Viņš savā laikā gan milzīgi daudz pelnīja?

— Kā nu ne. Tikai viņš ir jau visu notriecis. Vai arī viņam atņēmuši. Tagad to naudu sūta viņa.

Nēģeris sabikstīja uguni.

— Briesmīgi skaista sieviete, — viņš sacīja. — Un līdzīga viņam kā dvīņu māsa.

Nēģeris paskatījās uz mazo vīreli, kas, smagi elpodams, gulēja zemē. Viņa gaišie mati bija sakrituši uz pieres. Sakropļotā seja nemaņas mierā izskatījās bērnišķīga.

— Es varu viņu pamodināt jebkurā brīdī, mister Ādams. Neņemiet ļaunā, jums tagad vajadzētu iet. Man nepatīk būt neviesmīlīgam, bet, jūs ieraugot, viņš var atkal satraukties. Man negribas viņu sist, bet nekas cits neatliek, kad viņam uznāk. Tāpēc es cenšos turēt viņu tālāk no cilvēkiem. Jūs neņemsit ļaunā, vai ne, mister Ādams? Nē, nē, nav par ko pateikties. Es jau būtu jūs brīdinājis, bet izskatījās, ka jūs esat viņam ļoti iepaticies, un es cerēju, ka viss beigsies labi. Pāris jūdžu tālāk ir pilsēta. Saucas Manselona. Visu labu. Es tik labprāt lūgtu jūs pārnakšņot kopā ar mums, bet par to nevar būt ne runas. Varbūt paņemsit līdz kādu šķēli maizes ar šķiņķi? Nē? Tiešām, paņemiet gan! — visu to viņš pateica zemā, glāsmainā, laipnā balsī.

— Nu jauki! Uz redzēšanos, mister Ādams! Lai jums labi klājas un laimīgu ceļu!

Niks pameta ugunskuru un gāja pāri klajumiņam uz dzelzceļa uzbērumu. Tumsā nonācis, viņš apstājās un ieklausījās. Zemā, glaudīgā nēģera balss runāja. Vārdus Niks nevarēja saklausīt. Tad viņš dzirdēja mazo vīreli sakām: — Man šausmīgi sāp galva, Bag.

— Tūlīt pāries, mister Frensis, — nēģera balss mierināja. — Iedzeriet tikai krūzi karstas kafijas.

Niks uzkāpa augšā pa uzbērumu un devās pa sliedēm uz priekšu. Rokā viņam izrādījās šķiņķa maize, viņš iebāza to kabatā. Kamēr ceļš vēl nebija nogriezies aiz kalna, viņš laiku pa laikam paskatījās atpakaļ uz ugunskura atspīdumu mežmalā.

SESTĀ NODAĻA

Niks sēdēja, atzvēlies pret baznīcas sienu, viņš te bija atvilkts no ielas, kur vēl sprakstēja ložmetēju kārtas. Kājas neveikli izplestas. Viņš bija ievainots mugurā. Seja sviedros un netīra. Saule spīdēja acīs. Diena bija ļoti karsta. Izsvaidītajās patronās pie sienas ar plato muguru uz augšu gulēja Rinaldi. Niks degošām acīm skatījās uz priekšu. Pretējās mājas sārtā siena bija izgruvusi līdz pašam jumtam, pāri ielai karājās salauzīta dzelzs gulta. Mājas ēnā uz gruvešiem gulēja divi krituši austrieši. Tālāk uz ielas bija vēl citi līķi. Ielu cīņa gāja uz beigām. Pretī veiksmīgam noslēgumam. Kuru katru brīdi varēja parādīties sanitāri ar nestuvēm. Niks pagrieza galvu un paskatījās lejā uz Rinaldi. — Senla,' Rinaldo, senla! Mēs abi esam noslēguši separātu mieru. — Rinaldi gulēja pašā svelmē un smagi elpoja. — Mēs neesam patrioti. — Niks novērsās, izmocīdams smaidu. Rinaldi bija bezcerīgs sarunu biedrs. [1]

ĻOTI ĪSS STĀSTIŅŠ

Karstā Padujas vakarā viņu iznesa uz jumta, un viņam pavērās skats pāri pilsētas namiem. Debesis baudījās svīres. Pēc brītiņa satumsa, un tad sāka šaudīties prožektori. Citi nogāja lejā ar visām pudelēm. Viņi ar Lūsiju dzirdēja viņus zem balkona tērzējam. Lūsija apsēdās uz gultas malas. Viņa bija vēsa un svaiga nakts sutoņā.

Lūsija jau trešo mēnesi dežurēja pa naktīm. Viņai to labprāt atjāva. Kad viņu operēja, Lūsija pati sagatavoja viņam operācijas galdu; tur neiztika bez jokiem par draudzeni ar naktspodu. Viņš iegrima narkozē, cenzdamies noturēt, sevi grožos, kad nāks virsū dumjās pļāpāšanas brīdis. Ticis uz kruķiem, viņš staigāja, mērīdams temperatūru, lai Lūsijai nevajadzētu celties no gultas. Slimnieku nebija daudz, un visi to zināja. Lūsiju mīlēja visi. Iedams atpakaļ pa slimnīcas gaiteņiem, viņš domāja par Lūsiju savā gultā.

Pirms atgriešanās frontē viņi aizgāja uz Domu un lūdza dievu. Tur bija mijkrēslis un klusums, un arī citi dievlūdzēji. Viņi gribēja apprecēties, bet nepietika laika uzsaukšanai, un viņiem nebija dzimšanas apliecību. Viņi jau tāpat jutās kā precēts pāris, bet viņiem gribējās, lai arī citi to zina un lai tas būtu droši.

Lūsija rakstīja viņam daudz vēstuļu, kuras viņš nesaņēma līdz pamiera noslēgšanai. Piecpadsmit vēstules atnāca uz fronti, viņš izšķiroja tās pēc datumiem un lasīja cauri visas pēc kārtas. Visas bija par slimnīcas dzīvi un kā viņa viņu mīl, kā nevar bez viņa dzīvot un cik drausmīgi garas ir naktis bez viņa.

Pēc pamiera viņi nolēma, ka viņš brauks mājās un meklēs darbu, lai viņi var apprecēties. Lūsija vēl neatgrieztos, kamēr viņš nebūtu dabūjis kārtīgu darbu, lai varētu viņu sagaidīt Ņujorkā. Protams, Amerikā viņš nedzertu un nepītos ne ar kādiem draugiem vai draudzenēm. Tikai gādātu darbu, lai apprecētos. Vilcienā no Padujas uz Milānu viņi saķildojās par to, ka

Lūsija negrib braukt līdzi uzreiz. Kad vajadzēja šķirties Milānas stacijā, viņi gan saskūpstījās, bet ķilda nebija beigusies. Viņš aizbrauca saīdzis par tādu atvadīšanos.

Viņš brauca uz Ameriku ar Genujas tvaikoni. Lūsija atgriezās Pordenonē, kur patlaban atklāja jaunu slimnīcu. Tur visu laiku lija lietus, bija vientulīgi, un pilsētā bija nometināts Arditi bataljons. Lietainās, dubļainās pilsēteles ziemas garlaicībā bataljona komandieris sāka romāniņu ar Lūsiju, viņa līdz tam nevienu itālieti nebija pazinusi un beidzot aizrakstīja uz Ameriku, ka viņu mīlestība bijusi tikai bērnišķa aizraušanās. Viņai esot ļoti žēl, un viņš droši vien nesapratīšot, bet gan jau ar laiku sapratīšot un vēl būšot viņai pateicīgs, un viņa cerot pavisam necerēti uz pavasara pusi apprecēties. Viņa mīlot viņu kā agrāk, bet esot sapratusi, ka tā ir bērnišķa aizraušanās. Viņa cerot, ka viņš dzīvē tālu tikšot, viņa tam nemaldīgi ticot. Viņa zinot, ka tā būšot labāk.

Majors neapprecēja Lūsiju ne pavasarī, ne citā kādā gadalaikā. Lūsija nesagaidīja atbildi vēstulei, ko bija rakstījusi uz Čikāgu. Toties viņš drīz dabūja gonoreju no universālveikala pārdevējas, ar ko bija vizinājies taksī pa Linkolna parku.

SEPTĪTĀ NODALA

Visu laiku, kamēr artilērijas uguns šķaidīja Fosaltas ierakumus, viņš gulēja, zemei pieplucis, svīda un lūdzās: — Jēzu Kristu, liec, lai es palieku dzīvs. Dārgais Jēzu, liec, lai es palieku dzīvs. Lūdzu, lūdzu, Kristu, lūdzu, Kristu! Ja tu neļausi mani nokaut, es darīšu visu, ko tu liksi. Es ticu tev, es teikšu, es sludināšu visai pasaulei, ka tu esi vienīgais un viss. Lūdzu, lūdzu, dārgais Jēzu! — Apšaude aizvirzījās tālāk pa frontes līniju. Mēs ķērāmies pie ierakumu labošanas, no rīta uzlēca saule, diena bija tveicīgi rāma, priecīga un gaiša. Nākošo vakaru Mestrā atgriezies, viņš meitenei, ar kuru kāpa augšā uz Villa Rosu, neko nesacīja par Jēzu. Un nekad nevienam neko nesacīja.

KAREIVJA DZIMTĀ PUSE

Krebss aizgāja uz fronti no Kanzasas metodistu koledžas. Tā laika fotogrāfijā viņš redzams kopā ar saviem kursa biedriem, un visiem viņiem vienāda augstuma un piegriezuma apkakles. Viņš iestājās flotē 1917. gadā un neatgriezās Savienotajās Valstis, kamēr 1919. gada vasarā neatgriezās 2. divīzija no Reinas

Viņš bija nofotografējies pie Reinas ar divām vācu meitenēm un kādu kaprāli. Krebss un kaprālis likās izauguši no formas tērpiem. Vācu meitenes bija neglītas. Reinu uz fotogrāfijas nevarēja redzēt.

Ap to laiku, kad Krebss atgriezās savā dzimtajā pilsētā Oklahomas štatā, varoņu sumināšana jau bija pieklususi. Viņš bija atgriezies pārāk vēlu. Visiem pilsētas iedzīvotājiem, kas pārnāca no kara, rīkoja svinīgas sagaidīšanas. Tajās bija laba tiesa kara histērijas. Tagad sākās reakcija. Ļaudīm likās gandrīz vai smieklīgi, ka Krebss atgriezies tik vēlu, vairākus gadus pēc kara beigšanās.

Sākumā Krebsam, pārlaidušam Bello meža ierakumus, Suasonas, Šampaņas, Senmijelas un Argonas kaujas, vispār negribējās runāt par karu. Vēlāk viņam tāda vēlēšanās radās, bet neviens vairs negribēja klausīties. Viņa dzimtā pilsēta bija dzirdējusi pārāk daudz šausmu stāstu, lai patiesie notikumi vēl atstātu kādu iespaidu. Krebss saprata, ka vajag melot, lai kāds tevī klausītos, bet, pāris reižu samelojis, arī sāka just riebumu pret karu un kara stāstiem. Riebums, ko viņš tik bieži bija jutis frontē, ar jaunu spēku pārņēma viņu tāpēc, ka viņš bija spiests melot. Tas laiks, kuru atceroties viņš juta iekšēju mieru un skaidrību, tas tālais laiks, kad viņš darīja vienīgo, ko pieklājas darīt vīrietim, darīja viegli un bez piespiešanās, jau sākumā zaudēja visu savu vērtību, bet pēc tam aizmirsās pavisam.

Viņš meloja sīkumos, pierakstīdams sev to, ko bija darījuši, redzējuši vai dzirdējuši citi, un uzdodams par patiesību fantastiskus, visās frontēs pārstāstītus atga-

dījumus. Bet ari šie meli biljarda istabā nevienu nepārsteidza. Paziņas, saklausījušies izsmeļošus stāstus par vācu sievietēm, kas bijušas ar ķēdēm piekaltas pie ložmetējiem Argonas mežā, nespēja novērtēt viņa vienkāršos stāstus par nepieķēdētiem vācu ložmetējniekiem. Var jau būt, ka šos ložmetējniekus viņi ignorēja aiz tīra patriotisma.

Krebsam apriebās pārspīlēt un izdomāt, un, tikai nejauši saticies ar īstu frontinieku, papļāpājis ar viņu kādu brīdi deju vakara smēķētavā, viņš atkal bija vecs kareivis starp kareivjiem, kas, tāpat kā viņš, frontē bija jutuši tikai vienu — nepārtrauktas, šķebīgas bailes.

Visu atvasaru viņš pavadīja dīkdienīgi, no rītiem ilgi gulēja, tad gāja uz pilsētas bibliotēku pēc kādas grāmatas, pusdienas ēda mājās, lasīja uz lieveņa, kamēr apnika, un no pēcpusdienas karstuma glābās pilsētas biljarda zāles krēslainajā klusumā. Viņam patika spēlēt biljardu.

Pa vakariem viņš vingrinājās klarnetes spēlē, pa-klaiņoja pa pilsētu, palasīja un gāja gulēt. Abu jaunāko māsu acīs viņš vēl arvien bija varonis. Māte būtu nesusi viņam brokastis pie gultas, ja vien viņš gribētu. Māte nāca bieži, kad Krebss vēl bija gultā, un lūdza, lai pastāsta par karu, bet viņas uzmanības ilgam laikam nepietika. Tēvs bija nerunīgs.

Pirms aiziešanas uz fronti Krebsam nekad neļāva ņemt ģimenes automašīnu. Tēvs bija nekustamo īpašumu aģents un gribēja, lai mašīna būtu pie rokas vienmēr, kad ievajadzētos aizvest kādu klientu uz apskatāmo zemes gabalu. Mašīna parasti stāvēja pie Pirmās Nacionālās bankas nama, kur tēvam otrajā stāvā bija kantoris. Mašīna bija tā pati vecā arī tagad pēc kara.

Pilsētā nekas nebija mainījies, vienīgi mazās meitenītes bija izaugušas lielas. Bet viņas dzīvoja sarežģītā, pašām vien zināmu draudzību un nesaskaņu pasaulē, un Krebsam trūka uzņēmības šajā svešajā pasaulē ielauzties. Skatīties uz meitenēm viņam patika. Pilsētā bija ļoti daudz skaistu meiteņu. Mati gandrīz visām bija īsi apcirpti. Kad viņš aizgāja karā, tik īsi apgrieztiem matiem staigāja bērni vai arī pārāk uzņēmīgas skuķes. Toties visas meitenes valkāja svīterus un

blūzes ar apaļām apkaklītēm. Tāda bija mode. Krebsam patika skatīties no lieveņa uz meitenēm, kas staigāja pa ielas otru pusi. Viņam patika nolūkoties, kā meitenes staigā koku paēnā. Viņam patika apaļās apkaklītes virs svīteriem. Patika viņu zīda zeķes un lēzenās kurpītes. Patika viņu īsi apcirptie mati un gaita.

Pilsētas centrā viņas nelikās tik pievilcīgas. Grieķu kafejnīcas saldējuma zālē viņas Krebsam pavisam nepatika. Patiesībā jau viņam neko no meitenēm nevajadzēja. Viņas bija pārāk neizprotamas. Un vēl kaut kas. Neskaidra vēlēšanās pēc savas meitenes viņam bija, bet kur visi pūliņi, lai pie tādas tiktu! Viņš gribēja meiteni, bet negribēja noņemties diezin cik ilgu laiku, lai kādu iegūtu. Negribēja visas tās mīlestības spēlē pieņemtās viltībiņas. Negribēja nosist laiku ar meitenes lenkšanu. Negribēja vairs melot. Tā visa tāds skuķis nebija vērts.

Viņš baidījās no sekām. Viņš negribēja nekā tāda, kam varētu būt sekas. Viņš gribēja dzīvot bez sarežģījumiem. Turklāt viņam meitene tik ļoti nemaz nebija vajadzīga. Armijā viņš bija iemācījies iztikt. Varēja jau plātīties, ka tev noteikti vajadzīga sieviete. Gandrīz vai visi tā plātījās. Bet tie bija meli. Sieviete nebija vajadzīga. Jocīgi gan. Sākumā puiši plātās, ka meitenes viņiem neko nenozīmē, ka viņi par meitenēm vispār nedomā un negrib viņām ne pieskarties. Vēlāk plātās, ka nevar iztikt bez sievietēm, ka visu laiku sievieti vien grib un bez sievietes nevar aizmigt.

Arī tikai meli. Kā viens, tā otrs. Sievietes nav vajadzīgas, ja par viņām nedomā. Un armija pieradina nedomāt. Agri vai vēlu tāpat kāda uzrodas. Kad tu esi pa īstam nobriedis sievietei, tu viņu dabū. Par to nemaz nav jādomā. Brīdi agrāk vai vēlāk viņa parādīsies. Arī to viņš bija iemācījies armijā.

Viņš gribētu meiteni, kas atnāktu pati un neprasītu skaistus vārdus. Bet te mājās tas bija pārāk sarežģīti. Kaut ko tādu viņš vairs nedabūtu cauri. Tas nebija pūliņu vērts. Ar francūzietēm un vācietēm bija citādi. Tur nebija vajadzīga visa tā runāšana. Viņu valodu neprotot, varēja iztikt bez vārdiem. Viss bija vienkārši un draudzīgi. Viņš domāja par Franciju, tad sāka domāt par Vāciju. Vislabāk viņam patika Vācija. Vi-

ņam nemaz negribējās braukt projām. Negribējās atgriezties mājās. Tomēr — mājās viņš nu bija. Un sēdēja te uz lieveņa.

Viņam patika meitenes, kas staigāja pa ielas otru pusi. Krebsam viņas likās skaistākas par franču un vācu meitenēm. Bet viņu pasaule nebija Krebsa pasaule. Labi jau būtu, ja kāda no šīm meitenēm piederētu viņam. Bet tas neatmaksājās. Visas viņas bija kā viena modeļa kopijas. Modelis viņam patika. Tas bija aizraujoši skaists. Bet viņš negribēja visus tos augstos vāraus. Tik stipri viņš nevienu no šīm meitenēm nekāroja. Paskatīties jau bija patīkami, kāpēc ne? Bet citādi neatmaksājās. īpaši tagad, kad bija tik labi un mierīgi.

Viņš sēdēja uz lieveņa, lasīdams grāmatu par karu. Tas bija vēsturisks apcerējums, un viņš lasīja par kaujām, kurās pats bija piedalījies. Kaut ko tik interesantu viņš nekad nebija lasījis. Žēl tikai, ka nebija vēl vairāk karšu. Viņš domās izbaudīja prieku, ar kādu lasīs visas turpmākās labās kara grāmatas, kas iznāks ar pamatīgām, sīki detalizētām kartēm. Nu tikai viņš sāka pa īstam saprast karu. Viņš savā laikā bija krietns kareivis. Bet tā bija pavisam cita lieta.

Kādu rītu, kad viņš jau veselu mēnesi bija nodzīvojis mājās, istabā ienāca māte un apsēdās uz viņa gultas malas. Viņa nogludināja priekšautu.

— Es vakar runāju ar tēvu, Harold, — viņa sacīja. — Tēvs atļāva tev ņemt pa vakariem mašīnu.

— Jā? — vaicāja Krebss, nebūdams vēl īsti pamodies. — Ņemt mašīnu, tu saki?

— Jā. Tēvs jau arī visu laiku domājis, ka pa vakariem tu varētu ņemt mašīnu, kad vien gribi, un tā mēs norunājām.

— To nu gan tu viņam iestāstīji, — teica Krebss.

— Nē. Tēvs pats piedāvāja, kad mums iznāca runāšana.

— Jā. Bet es lieku galvu ķīlā, ka tu viņu pielauzi, — Krebss piecēlās gultā sēdus.

— Vai nenāksi lejā paēst brokastis, Harold? — māte jautāja.

— Tikko būšu apģērbies, — Krebss atbildēja.

Māte izgāja no istabas, un viņš dzirdēja lejā sprakstam pannu, kamēr mazgājās, skuvās un ģērbās, lai

noietu ēdamistabā uz brokastīm. Kad viņš jau eda, māsa ienesa pastu.

— Sveiks, Hari! — viņa uzsauca. — Vecā miegamice! Drīz tu pavisam vairs necelsies augšā.

Krebss paskatījās uz māsu. Jauka meitene. Viņa mīļākā māsa.

— Avīzes ir? — viņš jautāja.

Māsa pasniedza «Kanscis City Star», viņš norāva brūno bandroli un uzšķīra sporta lappusi. Viņš atlocīja avīzi, nolika to pret ūdens krūzi un piespieda klāt ar biezputras šķīvi, lai varētu ēzdams lasīt.

— Harold, — māte uzsauca no virtuves durvīm, — lūdzu, nesaburzi avīzi! Tēvs nevar lasīt saburzītu.

— Es nesaburzīšu, — Krebss sacīja.

Māsa apsēdās pretim pie galda un skatījās uz Krebsu, kamēr viņš lasīja.

— Mums šodien skolā būs beisbola sacīkstes, — viņa sacīja, — es būšu metēja.

— Lieliski, — Krebss teica, — kā sviežas jūsu komandai?

— Es metu labāk par puikām. Es iemācīju arī citiem skuķiem visu, ko tu man rādīji. Bet nekāda lielā labuma no viņām nav.

— Jā? — teica Krebss.

— Es meitenēm sacīju, ka tu esi mans pielūdzējs. Tu esi mans pielūdzējs, Hari?

— Kā bankā.

— Bet brālis nevar būt pa īstam pielūdzējs, tāpēc ka brālis?

— Nezinu.

— Zini gan. Bet tu būtu mans pielūdzējs, ja es būtu liela un tev patiktu?

— Noteikti. Tu jau tagad esi mana meitene.

— Es patiešām esmu tava meitene?

— Protams.

— Tu mani mīli?

— Uhu!

— Tu mani mīlēsi mūžīgi?

— Mūžīgi un trīs dienas.

— Tu nāksi šodien paskatīties, kā es spēlēju?

— Varbūt.

— Nē, tu mani nemīli. Ja tu mani mīlētu, tu gribētu atnākt un paskatīties, kā es spēlēju beisbolu.

Krebsa māte iznāca no virtuves ēdamistabā. Viņa ienesa šķīvi ar divām ceptām olām un kraukšķīga bekona šķēlēm un vēl šķīvi ar griķu pankūkām.

— Ej nu laukā, Helēnīt, — viņa teica. — Man jāparunājas ar Haroldu.

Viņa nolika Krebsam priekšā olas ar bekonu un ienesa kļavu sīrupa krūzi pankūkām. Tad viņa piesēdās pie galda pretim Krebsam.

— Tu varētu gan uz brītiņu nolikt avīzi, — viņa sacīja.

Krebss salocīja avīzi un nolika.

— Vai tu esi jau izdomājis, ko darīt tālāk, Ha-rold? — viņa jautāja, noņemdama acenes.

— Nē, — Krebss atbildēja.

— Vai nebūtu jau laiks? — Mātes tonis nebija dzēlīgs. Viņa gluži vienkārši bija norūpējusies.

— Neesmu par to padomājis.

— Vaiga sviedros mums būs savu maizi ēst, — sacīja māte, — laiskām rokām nav paliekamas vietas dieva valstībā.

— Es neesmu dieva valstībā, — Krebss atteica.

— Mēs visi dzīvojam viņa valstībā.

Kā parasti tādās reizēs Krebss jutās neērti un dusmojās.

— Man tā sāp sirds par tevi, Harold, — māte turpināja. — Tu esi neaizsargāts pret pasaules kārdinājumiem. Es zinu, cik vīrieši ir vāji. Es nevarēju aizmirst, ko jūsu mīļais vectētiņš, mans tēvs, stāstīja par pilsoņkaru, un lūdzu dievu par tevi. Es lūdzu par tevi dienām un naktīm, Harold.

Krebss skatījās, kā šķīvī sasalst tauki.

— Tēvs arī ir noraizējies, — māte runāja tālāk. — Viņš baidās, ka tu esi zaudējis godkārību, ka tev dzīvē nav vairs noteikta mērķa. Cārlijs Saimorrzs, arī puisis tavos gados, dabūja labu darbu un taisās precēties. Visi puiši ir iekārtojušies, katram gribas kaut ko sasniegt, tu redzi, pat tādi zēni kā Cārlijs Saimonzs ir nostājušies uz ceļa, lai kļūtu par derīgiem sabiedrības locekļiem.

Krebss klusēja.

— Neskaties tā, Harold, — māte sacīja. — Tu zini, kā mēs tevi mīlam un tikai tevis paša labā es saku, kā tas ir. Tēvs nebūt nevēlas ierobežot tavu brīvību. Viņš domā, ka vajadzētu dot tev mašīnu. Ja vēlies vizināties ar kādu jauku meiteni, mums par to būs tikai prieks. Mēs gribam, lai tu izklaidējies. Bet tev jāsāk strādāt, Harold. Tēvam vienalga, kur tieši. Katrs darbs ir godājams, viņš saka. Bet kaut kas tev jādara. Viņš lūdza, lai es ar tevi šorīt parunāju, un vēlāk tu uzietu pie viņa kantorī, labi?

— Tas ir viss? — jautāja Krebss.

— Jā. Vai tad tu nemīli savu māti, dēliņ?

— Nē, — Krebss teica.

Māte skatījās uz viņu pāri galdam. Acīs iespīdējās asaras. Viņa sāka raudāt.

— Es nevienu nemīlu, — sacīja Krebss.

Tas nelīdzēja. Viņš neprata pateikt tā, lai viņa saprastu. Muļķīgi bija vispār kaut ko sacīt. Viņš nodarīja veltas sāpes mātei. Viņš piegāja un saņēma mātes roku. Viņa raudāja, iespiedusi galvu delnās.

— Es tā negribēju, — viņš teica. — Es vienkārši noskaitos. Es nedomāju sacīt, ka nemīlu tevi.

Māte joprojām raudāja. Krebss uzlika roku viņai uz pleca.

— Vai tad tu man netici, māt?

Māte pakratīja galvu.

— Lūdzu, lūdzu, nevajag, māmiņ. Tici man!

— Labi, — māte, asarās smakdama, atbildēja. Viņa pacēla acis. — Es tev ticu, Harold.

Krebss noskūpstīja viņas matus. Māte pacēla seju pret viņu.

— Es esmu tava māte, — viņa teica. — Es nēsāju tevi uz rokām, kad tu biji pavisam maziņš.

Krebss juta tādu kā šķebīgu nelabumu.

— Es zinu, māmiņ, — viņš sacīja. — Centīšos būt tev labs dēls.

— Vai tu nenomestos man blakus ceļos un nenoskaitītu lūgšanu? — māte jautāja.

Abi nometās ceļos pie ēdamistabas galda, un Krebsa māte lūdza dievu.

— Un tagad tu, Harold, — viņa teica.

— Es nevaru, — Krebss atbildēja.

— Pamēģini, Harold.

— Nevaru.

— Vai lai es noskaitu lūgšanu tavā vietā?

— Jā.

Tad māte noskaitīja lūgšanu viņa vietā, viņi piecēlās, Krebss noskūpstīja māti un izgāja no mājas. Viņš tā bija centies dzīvot bez sarežģījumiem. Aizkustināts viņš nejutās ne mazākā mērā. Viņam bija žēl mātes, un māte bija piespiedusi viņu melot. Viņam jāiet uz Kanzassitiju un jādabū darbs, tad viņai būs miers. Pirms aizbraukšanas droši vien būs vēl kāda scēna. Iet pie tēva uz kantori viņš netaisījās. Viņam gribējās, lai dzīve ritētu mierīgi. Jau sāka likties, ka tā arī būs. Nu viss bija pagalam. Jāaiziet labāk uz skolu un jāpaskatās, kā Helēna spēlē beisbolu.

ASTOTĀ NODAĻA

Divos nakti divi ungāri ielauzās tabakas veikalā Piecpadsmitās ielas un Lielās avēnijas stūrī. Drevitss un Boils atbrauca policijas fordā no Piecpadsmitās ielas iecirkņa. Ungāri ar savu kravas mašīnu patlaban stūrēja atpakaļgaitā no šķērsieliņas. Boils izšāva uz to, kas sēdēja pie stūres, un tad uz otru, kas bija kravas kastē. Drevitss pārbijās, ieraudzījis, ka abi ir beigti.

— Pie velna, Dzimij, — viņš teica, — to gan tev nevajadzēja darīt. Mēs iekulsimies baigās nepatikšanās.

— Zagt viņi līda? Līda! — sacīja Boils. — Kaut kādi mērkaķa itālieši viņi bija? Bija! Kāds idiots taisīs viņu dēļ skandālu?

— Var jau būt, ka tev šoreiz taisnība, — teica Drevitss, — bet šaudams tu vēl nemaz nezināji, ka tie ir itālieši.

— Un tikai! — sacīja Boils. — Tos mērkaķa itāliešus es pa jūdzi pazīstu.

REVOLUCIONĀRS

1919. gadā viņš braukāja pa Itālijas dzelzceļiem ar partijas līdzdotu vaskadrānas kvadrātiņu, uz kura ar ķīmisko zīmuli bija uzrakstīts, ka uzrādītājs smagi cietis no baltajiem Budapeštā un biedrus lūdz sniegt viņam iespējamo palīdzību. Tas viņam noderēja biļetes vietā. Viņš bija ļoti bikls un pavisam jauniņš, un dzelzceļnieki nodeva viņu no vienas brigādes otrai. Viņam nebija naudas, staciju bufetēs viņu ielaida aiz letes un tur pabaroja.

Viņš bija sajūsmā par Itāliju. Tā esot brīnišķīga zeme, viņš teica. Visi cilvēki tik sirsnīgi. Viņš pabijis daudzās pilsētās, staigājis, skatījies gleznas. Viņš bija sapircies Džoto, Mazačo un Pjero della Frančesko reprodukcijas un nēsāja tās visur līdzi, «Avanti» lapā ietītas. Manteņa viņam neesot paticis.

Boloņā viņam vajadzēja pieteikties, un es viņu paņēmu līdzi uz Romāņu, kur man vajadzēja satikties ar kādu cilvēku. Mūsu kopīgais brauciens bija jauks. Bija pats septembra sākums, un garām slīdēja saulaini lauki. Viņš bija ungārs, ļoti glīts zēns, un ļoti bikls. Hortija vīri bija ar viņu nejauki apgājušies. Viņš maz par to runāja. Lai kādi būtu bijuši notikumi Ungārijā, viņš ticēja pasaules revolūcijai.

— Kā ar revolucionāro kustību Itālijā? — viņš jautāja.

— Pavisam bēdīgi, — es atbildēju.

— Ar laiku izveidosies, — viņš mierināja. — Jums te ir visas iespējas. Itālija ir vienīgā zeme, par kuru var nešaubīties. Tieši ar Itāliju viss sāksies.

Es neteicu neko.

Boloņā viņš atvadījās no mums, lai brauktu uz Milānu un tālāk uz Aostu, no kurienes viņam vajadzēja pāri kalnu pārejai nokļūt Šveicē. Es ieminējos par Manteņas gleznām Milānā. — Nē, — viņš bikli iebilda, viņam nepatīkot Manteņa. Es uzrakstīju, kur Milānā paēst, un vēl dažu biedru adreses. Viņš sirsnīgi pateicās, bet domās jau bija tālu, tālu prom kaut kur pie kalnu pārejas. Viņam gribējās pāriet robežu, kamēr laiks vēl jauks. Viņam patika kalni rudenī. Lionā šveicieši bija iesēdinājuši viņu cietumā, tas bija pēdējais, ko es par viņu dzirdēju.

DEVĪTĀ NODAĻA

Pirmais matadors dabūja ragu labajā rokā, un pūlis viņu izsvilpa. Otrais matadors paslīdēja, vērsis iecirta ragu viņam vēderā, matadors karājās ragā ar vienu roku, ar otru aizspiedis brūci, vērsis trieca viņu pret barjeru, un rags izslīdēja, viņš gulēja smiltīs, tad grī-laini, kā līdz nemaņai piedzēries, slējās augšā, mēģināja izrauties, kad viņu jau nesa projām, un kliedza pēc zobena, līdz zaudēja samaņu. Tad iznāca jauns zēniņš, viņam nu vajadzēja pieveikt piecus vēršus, jo vairāk par trim matadoriem nepieklājās, un pie pēdējā vērša viņš bija tā noguris, ka gandrīz nevarēja iedurt zobenu. Viņš tikko spēja pacelt roku. Viņš mēģināja piecas reizes, un publika pacietīgi gaidīja, jo tas bija labs vērsis, un viņi gribēja redzēt, kurš kuru pieveiks, un zēns viņu beidzot pieveica. Tad viņš nosēdās smiltīs un sāka vemt, viņu piesedza ar apmetni, bet pūlis rēca un svieda arēnā visu, kas gadījās pa ķērienam.

ELiOTA KUNGS UN ELIOTA KUNDZE

Eliota kungs un Eliota kundze ļoti centās tikt pie bērna. Viņi centās tik bieži, cik vien Eliota kundze varēja izturēt. Viņi centās Bostonā, kur bija tikko salaulāti, un centās vēlāk uz kuģa. Uz kuģa viņi gan nevarēja censties pārāk bieži, jo Eliota kundze bija pavisam slima. Viņa bija slima un, kad viņa bija slima, tad tik ļoti slima, cik slimas var būt vienīgi dienvidu sievietes. Tādas jau Amerikas dienvidu sievietes ir. Kā visas dienvidu sievietes, Eliota kundze strauji sabruka no jūras slimības, nakts braucieniem un pārāk agras celšanās rītos. Uz kuģa daudzi noturēja viņu par Eliota māti. Citi, kas zināja, ka viņi ir precējušies, toties domāja, ka Eliota kundze gaida bērnu. Patiesībā viņai gluži vienkārši bija četrdesmit gadi. Viņas gadi uzreiz kļuva redzami, kad sākās ceļojuma grūtības.

Viņa bija likusies daudz jaunāka, pareizāk sakot, viņa bija nenosakāma vecuma sieviete, kad pēc ilgas pazīšanās, nejauša skūpsta kādu vakaru viņas tējas veikala dibenistabā un īsa romāna viņi apprecējās.

Pirms apprecēšanās Hjūberts Eliots bija juridisko zinātņu aspirants Harvardas universitātē. Viņš bija dzejnieks ar desmittūkstoš dolāru ienākumu gadā. Ātri un viegli viņš rakstīja garum garas poēmas. Viņam bija divdesmit pieci gadi, un viņš nekad nebija gulējis ar sievieti, pirms apprecēja Eliota kundzi. Viņš gribēja saglabāt nevainību, lai sievai dāvātu to pašu gara un miesas tīrību, ko sagaidīja no viņas. Un pats to dēvēja par šķīstu dzīvi. Viņam bija gadījies iemīlēties dažādās meitenēs, pirms viņš noskūpstīja Eliota kundzi, un viņš tām agrāk vai vēlāk atzinās, ka ir nevainīgs. Gandrīz katra meitene tad zaudēja jebkuru interesi par viņu. Viņš bija satriekts, pat šausmināts, redzot, ka meitenes saderinās un taisās precēties, labi zinādamas, kādos dubļos šie vīrieši pirms tam vārtījušies. Reiz viņš pat mēģināja kādu pazīstamu meiteni brīdināt no vīrieša, pierā-

dīdāms, ka jau koledžas gados tas bijis izvirtulis, viņa pūles beidzās ar visai nepatīkamu scēnu.

Eliota kundzes vārds bija Kornēlija. Viņa gribēja, lai vīrs viņu sauc par Kalutinu, kā viņa dēvēta savā ģimenē dienvidos. Māte apraudājās, kad viņš pēc kāzām atveda mājās Kornēliju, bet manāmi atplauka, uzzinājusi, ka jaunais pāris taisās dzīvot ārzemēs.

Kornēlija bija teikusi: — Manu jauko, mīļo zēn, — un apskāvusi viņu ciešāk, kad viņš bija pastāstījis, kā glabājis viņai savu nevainību. Viņa arī bija nevainīga. — Noskūpsti mani vēlreiz tā, — viņa sacīja.

Hjūberts paskaidroja, ka tā skūpstīt viņš iemācījies, klausīdamies, ko kāds puisis stāstījis par skūpstīšanos. Viņš bija sajūsmā par šo mēģinājumu, un viņi atkārtoja to, cik iespējams bieži. Dažkārt, kad viņi bija ļoti ilgi tā skūpstījušies, Kornēlija lūdza, lai viņš pastāsta vēlreiz, kā glabājis viņai savu nevainību. Šī atzīšanās deva viņai jaunus spēkus.

No sākuma Hjūbertam ne prātā nebija nācis precēt Kornēliju. Tādā plāksnē viņš nekad nebija par Kornēliju domājis. Viņi bija tikai labi draugi, bet kādu vakaru, kad abi dejoja pie gramofona viņas veikala di-benistabiņā, kamēr veikalā saimniekoja viņas draudzene, Kornēlija ieskatījās viņam acīs, un viņš Kornēliju noskūpstīja. Viņš nekādi nespēja atcerēties, kurā brīdī tieši tika nolemts precēties. Bet viņi apprecējās.

Kāzu nakti viņi pavadīja Bostonas viesnīcā. Abi jutās vīlušies, un Kornēlija beidzot aizmiga. Hjūberts nevarēja gulēt, izgāja no numura un staigāja šurp un turp pa gaiteni jaunajā džersija peldmētelī, ko bija iegādājies tieši kāzu ceļojumam. Staigādams viņš redzēja neskaitāmus kurpju pārus pie numuru durvīm — lielas kurpes blakus ar mazām kurpītēm. Tas lika viņa sirdij iepukstēties straujāk, viņš metās atpakaļ savā numurā, bet Kornēlija bija aizmigusi. Hjūbertam negribējās viņu modināt, un drīz viss bija atkal kārtībā, viņš mierīgi aizmiga.

Nākošajā dienā viņi apciemoja Hjūberta māti un vēl nākošajā dienā izbrauca uz Eiropu. Nu viņi būtu varējuši padomāt par bērnu, bet Kornēlija nemaz nebija tik bieži uz to noskaņota, lai gan bērnu viņi gribēja vairāk

par visu pasaulē. Viņi izkāpa Serbūrā un brauca uz Parīzi. Viņi centās tikt pie bērna Parīzē. Tad viņi nolēma braukt uz Dižonu, kur darbojās vasaras universitāte un kur jau bija aizbraukuši daudzi no viņu kuģa biedriem. Dižonā viņiem nebija ko darīt. Hjūberts gan uzrakstīja vairākas poēmas, un Kornēlija tās pārrakstīja uz mašīnas. Visas poēmas bija ļoti garas. Viņš bija ārkārtīgi neiecietīgs pret mašīnraksta kļūdām un vienas kļūdas dēļ lika viņai pārrakstīt veselu lappusi. Viņa dabūja krietni noraudāties, un viņi vairākkārt centās tikt pie bērna, pirms aizbrauca no Dižonas.

Viņi atgriezās Parīzē, kur bija atgriezušies arī vairums viņu ceļojuma draugu. Dižona visiem bija apnikusi, toties tagad viņi varēja lielīties, ka pēc Harvar-das, Kolumbijas vai Vohašas koledžām papildinājušies Dižonas universitātē. Daudzi no viņiem labprātāk brauktu uz Langedoku, Monpeljē vai Prepinjanu, ja tur būtu universitātes. Bet visas šīs vietas bija pārāk tālu. Dižona turpretim tikai nepilnu piecu stundu attālumā no Parīzes, un vilcienā bija restorānvagons. Viņu iemīļotā vieta bija «Cafe du Dome». Nevis «Rotonda» otrā pusē ielai, jo tur vienmēr bija pārāk daudz ārzemnieku, bet drīz pēc tam Elioti ar «New Yoik Herald» sludinājuma palīdzību noīrēja chāteau [2] Turīnā. Eliotam nu bija daudz draugu, kas visi bez izņēmuma jūsmoja par viņa dzeju, bet Eliota kundze pierunāja vīru ataicināt no Bostonas savu draudzeni, kas toreiz bija strādājusi tējas veikalā. Kad ieradās draudzene, Eliota kundze manāmi atplauka, un dažu labu reizi abas krietni izraudājās. Draudzene bija dažus gadus vecāka un sauca Kornēliju par dārgumiņu. Arī viņa bija no ļoti senas dienvidu ģimenes.

Viņi trīs un vēl daži Eliota draugi, kas sauca viņu par Hjūbiju, apmetās Turīnas pilī. Turīna izrādījās vienmuļš, svelmains līdzenums, ļoti līdzīgs Kanzasai Eliotam nu pietika poēmu jau veselai grāmatai. Viņš gribēja to izdot Bostonā, nosūtīja čeku izdevējam un kārtoja līgumu.

Diezgan drīz sākās draugu bēgšana uz Parīzi. Turīna nebija attaisnojusi viņu cerības. Drīz visi draugi bija

pārsviedušies pie bagata, jauna, nepreceta dzejnieka viņa jūrmalas mītnē Truviļā. Tur viņi visi bija ļoti laimīgi.

Eliotam vajadzēja palikt Turīnas pilī, jo viņš to bija noīrējis uz visu vasaru. Eliota kungs un Eliota kundze sirsnīgi centās tikt pie bērna savas lielās, karstās guļamistabas lielajā, cietajā gultā. Eliota kundze bija ievingrinājusies rakstīt, neskatīdamās uz klaviatūru, bet konstatēja, ka tā iet gan ātrāk, toties kļūdu vairāk. Tagad jau gandrīz visus manuskriptus pārrakstīja draudzene. Viņa rakstīja glīti un ātri, un šis darbs likās viņai patīkam. Eliots bija pasācis dzert balto vīnu un uzturējās savā istabā. Pa naktīm viņš rakstīja dzejas un no rītiem izskatījās ļoti saguris. Lielajā viduslaiku gultā Eliota kundze tagad gulēja ar draudzeni. Abas bieži vien nobirdināja pa asarai. Vakariņas visi trīs ēda pils dārzā zem platāna, šalkoja silts vakara vējiņš, Eliots sūca balto vīnu, Eliota kundze pļāpāja ar draudzeni, un viņi visi bija ļoti laimīgi.

DESMITĀ NODAĻA

Baltajam zirgam sila pa kājām, kamēr viņš pacēias uz ceļiem. Pikadors sakārtoja kāpšļus, pievilka sedulkas siksnu un ielēca seglos. Zirga iekšas karājās kā zilgans saišķis un kratījās uz priekšu un atpakaļ, kad zirgs sāka rikšot, mono 1 dzīts, kuri sila viņam pa kājām ar rīkstēm. Krampjainos rikšos zirgs skrēja gar barjeru. Tad uzreiz apstājās kā sastindzis, un viens no mono satvēra iemauktus un aizveda viņu tālāk. Pikadors iecirta piešus zirgam sānos, pieliecās un padraudēja vērsim ar pīķi. No ievainojuma starp zirga priekškājām nemitīgā straumē plūda asinis. Zirgs trīcēja un grīļojās. Vērsis nevarēja izšķirties — uzbrukt vai ne.

1 Apkalpotāji arēnā (sp.).

KAĶIS LIETŪ

Viesnīcā bija apmetušies tikai divi amerikāņi. Viņi nepazina neviena no tiem, ko sastapa kāpnēs, iedami uz savu istabu vai nākdami no tās. Viņu istaba atradās otrajā stāvā, ar logiem pret jūru. Pa logiem varēja redzēt ari pilsētas parku un pieminekli kritušajiem karavīriem. Parkā bija lielas palmas un zaji soli. Jaukā laikā tur vienmēr sēdēja kāds gleznotājs ar savu molbertu. Gleznotājiem patika palmas un viesnīcu spilgtās krāsas pretim jūrai un dārzam. Itālieši brauca šurp no liela tāluma paskatīties kritušajiem karavīriem uzcelto pieminekli. Tas bija no bronzas un lietū laistījās. Lija lietus. Lietus lāses pilēja no palmu lapām. Uz grantētajiem celiņiem sakrājās peļķes. Lietū jūras viļņi sašķīda pret krastu visā garumā, atslīdēja atpakaļ un tad atkal uzplūda līdz krastam, un atkal lietū sašķīda pret krastu visā garumā. Laukumā pie kritušo karavīru pieminekļa vairs nebija neviena automobiļa. Laukuma otrā pusē kafejnīcas durvīs stāvēja viesmīlis un lūkojās tukšajā laukumā.

Amerikāniete stāvēja pie loga un skatījās ārā. Apakšā, tieši zem viņu loga, zem viena no zaļajiem nolijušajiem galdiņiem tupēja kaķis. Kaķis centās iegrozīties tā, lai tam virsū nelītu lietus.

— Es noiešu lejā un paņemšu kaķīti, — amerikāniete sacīja.

— To izdarīšu es, — vīrs, gultā gulēdams, teica.

— Nē, es iešu pati. Nabaga kaķītis paglābies no lietus zem galda.

Vīrs lasīja, gultā atlaidies, palicis zem galvas abus spilvenus.

— Tikai nesalīsti, — viņš teica.

Amerikāniete nokāpa lejā, vestibilā, un, kad gāja garām rakstāmpultij, viesnīcas saimnieks piecēlās un palocījās. Rakstāmpults atradās vestibila tālākajā stūri. Saimnieks bija vecs un ļoti stalts.

— II piove,1 — amerikāniete sacīja. Viņai viesnīcas saimnieks patika.

— Si, si, Signora, brutto tempo. Ļoti slikts laiks.

Viņš stāvēja pie rakstāmpults krēslainā vestibila tālākajā stūrī. Amerikānietei viņš patika. Viņai patika ārkārtīgā nopietnība, ar kādu saimnieks uzklausīja katru sūdzību. Viņai patika tā cienījamais izskats. Viņai patika, kā viņš centās tai pakalpot. Viņai patika tas, kā viņš bija iejuties viesnīcas saimnieka lomā. Un viņai patika viņa vecā smagnējā seja un lielās rokas.

Par saimnieku jūsmodama, viņa atvēra durvis un palūkojās ārā. Tagad lija stiprāk. Kāds vīrietis lietus mēteli mugurā gāja pāri tukšajam laukumam uz kafejnīcu. Kaķim vajadzēja būt labajā pusē. Varbūt viņš būs palīdis zem karnīza. Viņai tā durvīs stāvot, aiz muguras kāds atvēra lietussargu. Tā bija istabene, kas uzkopa viņu istabas.

— Nesalīstiet, — viņa smaidīdama teica itāliski. Protams, viņu bija sūtījis viesnīcas saimnieks.

Istabenei turot pār galvu lietussargu, viņa aizgāja pa grantēto celiņu līdz savas istabas logam. Galds tur bija, lietū spilgti zaļš nolijis, bet kaķa vairs nebija. Pēkšņi viņa sajuta vilšanos. Istabene paskatījās viņai acīs.

— Ha perduto qualque cosa, Signora? 1

— Te bija kaķis, — jaunā amerikāniete sacīja.

— Kaķis?

— Si, il gatto.

— Kaķis? — istabene iesmējās. — Kaķis lietū?

— Jā, — viņa teica, — zem galda. — Un tad piebilda: — Ai, es viņu tā gribēju. Es tā gribēju sev kaķīti.

Kad viņa runāja angliski, istabenes seja saspringa.

— Iesim, Signora, — viņa teica. — Mums jāiet iekšā. Jūs sālīsit.

— Laikam gan, — amerikāniete sacīja.

Viņas aizgāja atpakaļ pa grantēto celiņu un iegāja pa durvīm. Istabene palika ārpusē aizvērt lietussargu. Kad amerikāniete gāja cauri vestibilam, padrone, pie sava galda stāvēdams, atkal palocījās. Kaut kas viņas [3] [4]

krūtīs ietrīsējās. Padrones klātbūtnē viņa jutās gaužām niecīga, bet ari gaužām nozīmīga. īsu mirkli viņai likās, ka viņa ir ārkārtīgi nozīmīga. Tad viņa uzkāpa augšā pa kāpnēm. Atvēra istabas durvis. Džordžs gulēja gultā un lasīja.

— Vai kaķi dabūji? — viņš jautāja, nolikdams grāmatu.

— Viņš bija aizgājis.

— Kur tad šis varēja palikt? — vīrs teica, atpūtinādams acis no lasīšanas.

Viņa apsēdās uz gultas malas.

— Es viņu tā gribēju, — viņa teica. — Pati nezinu, kāpēc. Bet es tā gribēju to nabaga kaķīti. Nav jau nekāds prieks tādam nabadziņam tupēt lietū.

Džordžs jau atkal lasīja.

Viņa piegāja pie tualetes galdiņa, apsēdās pie spoguļa, paņēma mazu spogulīti un aplūkoja pati savu attēlu. Apskatīja profilu — vispirms no vienas, tad no otras puses. Pēc tam apskatīja pakausi un kaklu.

— Kā tev šķiet, vai man nevajadzētu ataudzēt garus matus? — viņa jautāja, savā attēlā skatīdamās.

Džordžs pacēla galvu un palūkojās uz viņas pakausi, kur mati bija apcirpti īsi kā zēnam.

— Man patīk tādi paši īsi.

— Bet man tie ir apnikuši, — viņa teica. — Man apnicis izskatīties kā zēnam.

Džordžs pagrozījās gultā. Kopš sieva bija sākusi runāt, viņš nenovērsa no viņas acu.

— Tā tu izskaties sasodīti daiļa, — viņš teica.

Viņa nolika spogulīti uz tualetes galda, piegāja pie

loga un paskatījās ārā. Sāka jau tumst.

— Gribu atsukāt matus stingri un gludi atpakaļ un savīt uz pakauša lielā mezglā, tā, lai to var aptaustīt, — viņa teica. — Gribu kaķīti, lai tas sēž man klēpī un murrā, kad to glāstu.

— Tā? — Džordžs no gultas atsaucās.

— Un gribu ēst pati pie sava galda, pati ar saviem nažiem un dakšiņām, un gribu, lai deg sveces. Un gribu, lai ir pavasaris, un gribu pie spoguļa sukāt matus, un gribu kaķīti un kādu jaunu tērpu.

— Ak, labāk jau nu apklusti un pameklē sev ko lasāmu, — Džordžs teica. Viņš jau atkal lasīja.

Amerikāniete skatījās ārā pa logu. Tagad jau bija pavisam tumšs, un palmu lapās vēl aizvien čabinājās lietus.

— Bet es tomēr gribu kaķi, — viņa sacīja. — Es gribu kaķīti. Es to gribu tūlīt pat. Ja nevaru dabūt garus matus vai ko citu jauku, tad gribu vismaz kaķi.

Džordžs neklausījās. Viņš lasīja savu grāmatu. Viņa skatījās ārā pa logu, kur laukumā jau sāka iedegties spuldzes.

Kāds klauvēja pie durvīm.

— Avanti! — Džordžs teica. Viņš pacēla galvu.

Durvīs stāvēja istabene. Rokās viņa turēja lielu raibu

kaķi, sev cieši klāt piespiedusi. Kaķis smagi nokārās viņai pār roku.

— Atvainojiet, — viņa sacīja. — Padrone lika man to atnest senjorai.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Pūlis kliedza visu laiku, svilpdams un aurodams meta arēnā maizes gabalus, spilvenus, tukšas vīna pudeles. Beidzot vērsis bija tā noguris no neveiksmīgiem dūrieniem, ka saļima ceļos un izstiepās zemē, un viens no kvadriljas vīriem nobeidza viņu ar puntillo. Pūlis iegāzās arēnā un metās uz torero, divi viri viņu sagrāba un turēja, viņam nogrieza bizlli un vicināja gaisā, tad to paķēra kāds puika un aizskrēja. Pēc tam es redzēju viņu kafejnīcā. Viņš bija sīks vīriņš melnīgsnēju seju, galīgi piedzēries, un sacīja: — Galu galā tā man nav pirmā reize. Neesmu jau nekāds lielais matadors!

NEATĻAUTĀ LAIKĀ

Par četrām lirām, ko Pecluči bija nopelnījis, uzrak-dams viesnīcas dārzu, viņš krietni piedzērās. Viņš ieraudzīja jauno džentlmeni nākam pa celiņu un izteica dažus noslēpumainus mājienus. Jaunais džentlmenis atbildēja, vēl neesot paēdis, bet pēc pusdienām būšot gatavs gājējs. Pēc minūtēm četrdesmit vai stundas.

Krodziņā pie tilta viņš dabūja uz krīta vēl trīs glāzes grapas, jo lika noprast, ka pēcpusdienā viņam būs droša peļņa. Diena bija vējaina, mākoņu starpās pa brīdim uzspīdēja saule, kad tā pazuda, īsām šaltīm nolija lietus. Brīnišķīgs laiciņš foreļu zvejai.

Jaunais džentlmenis iznāca no viesnīcas un apvaicājās par makšķerēm. Varbūt viņa sieva varētu paņemt makšķeres un nākt līdzi? — Jā, — Peduči piekrita,

— lai viņa nāk mums pakaļ. — Jaunais džentlmenis iegāja viesnīcā aprunāties ar sievu. Tad viņi ar Peduči gāja lejā pa ceļu. Džentlmenim plecā bija soma. Peduči ieraudzīja sievu alpīnistu zābakos un zilā beretē, tikpat jauniņu kā viņas vīrs, iznākam uz ceļa ar saliekamām makšķerēm, pa vienai katrā rokā. Peduči bija neapmierināts, ka viņa turas tik tālu. — Sinjorīna! — viņš uzsauca, pamirkšķinādams jaunajam džentlmenim

— Nāciet šurp pie mums! Nāciet šurp, sinjora! Iesim visi kopā! — Peduči gribēja, lai viņus visus trīs redz kopā staigājam pa Kortino ielām.

Sieva tomēr turējās pa gabalu un izskatījās diezgan sapīkusi. — Sinjorīna, — maigi atkārtoja Peduči, — nāciet pie mums! — Jaunais džentlmenis atskatījās un kaut ko uzsauca. Sieva pielika soli un panāca viņus.

Ar katru, ko viņi satika uz pilsētiņas galvenās ielas, Peduči smalki apsveicinājās. — Buuri di^5 Arluro. — Viegls cepures pacēliens. Bankas ierēdnis noskatījās uz viņiem no kafejnīcas durvīm. Cilvēki, kas pa trim vai četriem stāvēja pie veikaliem, pablenza uz

viņiem. Vīri kaļķa putekļiem notraipītās jakās, jaunās viesnīcas pamatu racēji, atlieca muguru un nolūkojās, kā viņi paiet garām. Neviens neatsaucās ne ar vārdu, ne zīmi, vienīgi pilsētas ubags, izģindis vecis ar piespļaudītu bārdu, vienīgi viņš pacēla cepuri, kad šie trīs gāja garām.

Peduči apstājās pie veikala, kura logā bija izstādītas pudeles, un izvilka no vecā frenča kabatas savu tukšo grapas pudeli. — Kaut ko iedzert, mazliet marsalas sin-jorai, drusciņ, drusciņ padzerties! — Viņš paskaidroja savu domu ar pudeles vēzieniem. Šī viņam bija brīnum jauka diena. — Maršala, jums garšo maršala, sinjorīna? Drusciņ marsalas?

Sieva stāvēja ar uzmestu lūpu. — Tu nu gan esi atradis īsto! — viņa teica. — Es nesaprotu ne vārda, ko viņš buldurē. Un galīgi piedzēries arī.

Jaunais džentlmenis izlikās nedzirdam, ko Peduči saka. Viņš klusībā prātoja, ko viņam atgādina vārds «maršala». Nu jā, tas bija Maksa Bīrboma iemīļotais vīns.

— Ge/d,' — Peduči beidzot izgrūda, paraustīdams jauno džentlmeni aiz piedurknes. — Lire.[6] [7] — Viņš izmocīja smaidu, negribēdams pārāk uzmākties un tomēr panākt savu.

Jaunais džentlmenis izvilka no kabatas portfeļa desmit liru zīmi un iedeva viņam. Peduči uzkāpa pie «Vietējo un ārzemju vīna» veikala durvīm. Veikals izrādījās slēgts.

— Līdz diviem ciet, — kāds, garām ejot, nicīgi izmeta. Peduči nāca lejā pa kāpnēm. Viņš bija sarūgtināts. — Nekas, — viņš sacīja, — dabūsim «Konkordijā».

Visi trīs blakus viņi aizsoļoja līdz «Konkordijai». Uz «Konkordijas» lieveņa, kur bija nokrautas sarūsējušas ragaviņas, jaunais džentlmenis jautāja: — «Was wo!len sie?[8] — Peduči pasniedza viņam vairākkārt salocīto naudas zīmi. — Neko, — viņš teica, — kaut ko maz-

liet. — Viņš jutās neērti. — Maršalu varbūt. Es nezinu. Maršalu?

«Konkordijas» durvis aizcirtās aiz jaunā džentlmeņa un viņa sievas. «Trīs marsalas,» jaunais džentlmenis sacīja meitenei aiz letes. — «Jūs gribējāt teikt, divas?» viņa pārvaicāja. — «Nē,» viņš atbildēja, «vienu a vec-chioK» — «Ak tā,» meitene iesmējās, «a vecchio!» Un gāja pēc pudeles. Viņa ielēja kaut ko duļķainu trīs glāzēs. Sieva sēdēja pie galdiņa zem statņa, kurā stāvēja ap koka kātiem saritinātas avīzes. Jaunais džentlmenis nolika viņai priekšā glāzi. — Labāk iedzer, — viņš teica, — varbūt tad tev būs priecīgāks prāts. — Viņa sēdēja un skatījās glāzē. Jaunais džentlmenis ar glāzi izgāja laukā pie Peduči, bet vecā tur nebija.

— Nezinu, kur viņš palicis, — atgriezdamies telpā ar glāzi rokā, viņš teica.

— Viņš gribēja vismaz kortelīti, — sacīja sieva.

— Cik maksā ceturtdaļlitra? — jaunais džentlmenis jautāja meitenei.

— Bicinco?2 Vienu liru.

— Nē, marsalas. Lejiet šīs arī klāt, — viņš teica, pasniegdams abas glāzes, ko bija ņēmis sev un Peduči. Viņa salēja tās pa piltuvi ceturtdaļlitra mēriņā. — Un pudeli, ar ko aiznest, — jaunais džentlmenis piebilda.

Meitene aizgāja meklēt pudeli. Tas viss viņu ļoti uzjautrināja.

— Man žēl, ka tu esi tik nelāgā omā, Tīnij, — viņš sacīja. — Piedod, ka biju rupjš pie galda, man nevajadzēja tā runāt. Mēs taču parasti saprotamies, tikai sākam no pretējiem viedokļiem.

— Tas nav svarīgi, — viņa atbildēja. — Tas viss nemaz nav svarīgi.

— Tev nav auksti? — viņš jautāja. — Tev vajadzēja vilkt biezāko svīteri.

— Es uzvilku veselus trīs.

Meitene atgriezās ar tievu brūnu pudeli un pārlēja maršalu tajā. Jaunais džentlmenis samaksāja vēl piecas liras. Viņi izgāja pa durvīm. Pārdevējai nāca smiekli.

1 Vecajam (it.).

2 Baltais (it.).

Peduči ar makšķerēm staigāja pa aizvēja pusi ielas viņā galā.

— Ejam, — viņš teica. — Makšķeres nesīšu es. Visi jau tāpat redz. Neviens mums nepiesiesies. Man te Kortinā vispār neviens nepiesienas. Man ir pazīšanās pilsētas valdē. Es esmu vecs karavīrs. Pilsētā mani ciena. Es tirgojos ar vardēm. Kas par to, ka patlaban aizliegts makšķerēt? Bleķis. Tīrais bleķis. Kas tur kādam daļas? Krietnas foreles, ka es jums saku. Milzums foreļu.

Viņi gāja pa nogāzi lejā uz upi. Pilsēta palika aiz muguras. Saule atkal bija pazudusi mākoņos, un smidzināja lietus. — Tā tur, — Peduči rādīja uz meiteni mājeles durvīs, kam viņi gāja garām, — ir meine Tochter.1

— Viņa doktors? — sieva nesaprata. — Viņš taisās mūs vest pie sava ārsta?

— Viņš sacīja vāciski «Tochter» — meita, — vīrs paskaidroja.

Redzot, ka Peduči rāda uz viņu, meitene iebēga mājā.

Viņi gāja lejā cauri nogāzes laukiem un tad nogriezās gar upes krastu. Peduči, zīmīgi mirkšķinādams, aizgūtnēm pļāpāja. Blakus ejot, vējš nesa virsū viņa smirdīgo elpu jaunajai sievietei. Vienreiz Peduči pal iegrūda dunku viņai sānos. Kādu laiku viņš tērgāja vietējā izloksnē, tad pārgāja uz Tiroles vācu dialektu. Viņš lāgā nezināja, kuru jaunais džentlmenis un viņa sieva saprot labāk, tāpēc pļāpāja abās valodās. Ievērojis, ka jaunais džentlmenis izmet: «Jā, jā!» — viņš pavisam pārgāja uz tiroliešu valodu. Jaunais džentlmenis un viņa sieva nesaprata neko.

— Visa pilsēta mūs redzēja aizejam ar makšķerēm. Iespējams, ka upes apsardze mums jau seko. Nevajadzēja man iepīties šajā nelāgajā lietā. Bez tam vecais idiots ir pilns kā mārks.

— Un, protams, tik daudz dūšas tev nebūs, lai grieztos atpakaļ, — sacīja sieva. — Tev, protams, jāiet vien tālāk.

— Kāpēc lai tu neietu atpakaļ? Ej atpakaļ, Tīnijl

— Es palikšu pie tevis. Ja jau cietums, tad sēdēsim abi.

Viņi nokāpa lejā pa krasta krauju, un Peduči vēja piepūstā frencī apstājās un rādīja uz straumi. Tā bija brūna un duļķaina. Pa labi krastā slējās atkritumu kaudze.

— Pasakiet man to itāliski, — palūdza jaunais džentlmenis.

— Un' mezz' ora. Piu d un' mezz ora.]

— Viņš saka, vēl pusstundas gājiens. Ej atpakaļ, Tīnij! Tu tikai saaukstēsies vējā. Diena ir draņķīga, un nekā interesanta te šā vai tā nebūs.

— Labi, — viņa atteica un kāpa augšā pa zāļaino krastu.

Peduči bija lejā pie ūdens un neko nemanīja, kamēr viņa nebija gandrīz jau nozudusi aiz kraujas. — Fiau! — viņš sauca pakaļ. — Frctu! Frciulein! Neejiet projām!

Nu viņa vairs nebija redzama.

— Projām ir! — nogaudās Peduči. Tas viņu satrieca.

Viņš noņēma gumijas saites no izjaukto makšķeru

daļām un sāka likt kopā.

— Jūs taču sacījāt, ka vēl pusstunda, ko iet?

— Jā. Tur tālāk ir laba vieta. Bet šī arī ir laba.

— Patiešām?

— Protams. Tur ir labi, un te ir labi.

Jaunais džentlmenis apsēdās krastā un salika makšķeri, pieskrūvēja spoli un izvilka auklu caur gredzentiņiem. Viņš jutās nelāgi un baidījās, ka kuru katru brīdi krastā parādīsies upes apsardze vai sašutušu pilsētnieku bariņš. Pāri pakalnam vīdēja pilsētiņas jumtu kores un zvanu tornis. Viņš atvēra kārbu ar pavadiņām. Peduči pieliecās, iegrūda savu cieto, aprepējušo īkšķi kārbā un samudžināja miklās pavadiņas.

— Svins ļums ir?

— Nē.

— Te vajadzīgs svins. — Peduči uztraucās. — Jums vajadzīgs piombo^9 [10]. Piombo. Mazliet piombo. Šiten te! Gabaliņu virs āķa, citādi ēsma peldēs pa virsu. Vajag! Tikai mazdrusciņ piombo!

— Varbūt jums ir?

— Nē. — Viņš izmisīgi rakņājās pa kabatām. Izčamdīja katru gruzi netīrā frenča oderē. — Man nav. Mums vajag piombo.

— Tad jau mēs nevaram makšķerēt, — teica jaunais džentlmenis, tīdams auklu atpakaļ un izjaukdams makšķeri. — Dabūsim piombo un atnāksim rīt.

— Caro/ jums vajag drusciņ piombo. Citādi aukla peldēs pa virsu! — Peduči lielā diena norietēja viņa acu priekšā. — Jums vajag drusku piombo. Tikai drusciņ — un diezgan. Makšķeres jums pavisam jaunas, bet svina nav. Es būtu paķēris līdzi. Bet jūs teicāt, ka jums pašam viss ir.

Jaunais džentlmenis skatījās kūstoša sniega pieduļ-ķotajā straumē. — Skaidrs, — viņš sacīja, — dabūsim svinu un makšķerēsim rīt.

— Cikos no rīta? Jūs tikai pasakiet!

— Septiņos.

Parādījās saule. Atkal bija silti un jauki. Jaunais džentlmenis jutās atvieglots. Viņš vairs nepārkāpa likumu. Krastā sēdēdams, viņš izvilka marsalas pudeli un pasniedza Peduči. Peduči sniedza to atpakaļ. Jaunais džentlmenis ierāva malku un atkal deva pudeli Peduči. Peduči vēlreiz pastiepa to atpakaļ. — Dzeriet, — viņš sacīja, — dzeriet, tā ir jūsu maršala. — Pēc neliela malka jaunais džentlmenis atdeva pudeli. Peduči nopētīja to pret gaismu. Tad veikli apsvieda pudeli ar dibenu gaisā. Sirmas spalvas kakla rievās šūpojās līdzi katram malkam, acis kā piekaltas pudeles dibenam. Viņš izdzēra visu. Saule spīdēja, viņam dzerot. Brīnišķīgi. Šī tomēr bija viņa lielā diena. Laimīgā diena.

— Senta, caro![11] [12] Rīt septiņos. — Viņš jau vairākas reizes bija nosaucis jauno džentlmeni par caro, un — nekas. Krietna maršala! Viņa acis staroja. Priekšā vēl daudz tādu dienu. Sākot ar septiņiem no rīta.

Viņi kāpa nogāzē uz pilsētas pusi. Jaunais džentlmenis gāja pa priekšu. Viņš jau bija krietnu gabaliņu augstāk. Peduči uzsauca:

— Klau, caro, vai jūs neiedota man piecas liras?

— Par šodienu? — jaunais džentlmenis sarauca uzacis.

— Nē, ne par šodienu. Dodiet man šodien uz ritu. Es tad visu sagādāšu. Pane, sālāmi, formaggio ', labas uzkodas mums visiem. Jums, man un sinjorai. Ēsmu, ņurņikus, ne tikai tārpus vien. Varbūt es dabūšu mazliet marsalas. Par piecām lirām. Piecas liras par visām pūlēm.

Jaunais džentlmenis ieskatījās savā kabatas portfeli, izvilka vienu divu liru zīmi un divas pa vienai.

— Tencinu, caro, tencinu, — Peduči teica tādā tonī, kā pateiktos viens Karltonkluba biedrs otram par pasniegtu «Morning Post» numuru. Tā tik bija dzīve! Pietiek urbināt ar dakšām sasalušos mēslus viesnīcas dārzā! Dzīve nu pavērās pavisam citā krāšņumā.

— Nu tad līdz septiņiem no rīta, caro, — viņš teica, uzbliezdams jaunajam džentlmenim pa muguru. — Tieši septiņos!

— Varbūt es neiešu, — sacīja jaunais džentlmenis, bāzdams maku kabatā.

— Ko jūs! — iesaucās Peduči. — Man būs ņurņiki! Sālāmi un viss cits. Jums, man un sinjorai. Visiem trim.

— Laikam es neiešu, — teica jaunais džentlmenis, — visai iespējams, ka neiešu. Padrone viesnīcas kantorī jums pateiks. [13]

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Tie, kam gadījās sēdēt pietiekami tuvu, varēja pat dzirdēt, kā Viljalta lamā un ķircina vērsi, un, kad vērsis metās uz priekšu, viņš stingri kā ozols vēja brāzmā atliecās — kājas cieši kopā, muleta zemu nolaista un zobens slaidā vēzienā atvirzīts aiz muguras. Tad viņš atkal uzbrēca vērsim, savicināja muletu, cieši sakļautās kājās turēdamies, pasvērās sānis, kad vērsis uzbruka, muleta plīvoja, un pūlis rēca pie katra viņa auguma atlieciena.

Mirklis pirms nāves dūriena bija īss. Vērsis, naidā zvērodams, skatījās uz viņu. Viņš izvilka zobenu no muletas krokām, paslēja pret vērsi un sauca: — Toro! Toro! — un metās vērsis, un metās Viljalta, un uz mirkli abi saplūda vienā. Viljalta saplūda ar vērsi, un viss bija cauri. Viljalta stāvēja taisni, un starp vērša lāpstiņām rēgojās zobena sarkanais rokturis. Stāvēja abi, Viljalta, pacēlis roku sveicienā pūlim, un vērsis uz ļimstošām kājām, stingi skatīdamies uz viņu un savās asinīs smakdams.

UZ SLĒPĒM CAURI SNIEGĀJIEM

Troses dzelzceļa vagons pēdējo reizi noraustījās un apstājās. Tālāk tas vairs netika, ceļš bija pavisam aizputināts. Vējš bija nomēzis klajo kalna nogāzi un pārvilcis sniegu ar cietu sērsnu. Niks bagāžas vagonā iezieda slēpes, iestiprināja zābakus dzelžos un savilka sprādzes. Viņš sāniski izlēca no vagona uz cietās sērsnas, izlīdzināja slēpes, saliecās un, slēpju kokus aiz sevis vilkdams, laidās lejā pa nogāzi.

Lejāk pa balto klajumu aizzibsnīja Džordžs — gan parādīdamies, gan atkal pazuzdams. Izrāvies pēkšņā nogāzes līkumā, Niks šāvās lejā, domu vairs nebija, tikai miesa reiba skurbinoša lidojuma izjūtā. Izrāviens nelielā paugurā, un tad sniegs zem slēpēm spēji šāvās atpakaļ, un Niks arvien ātrāk, ātrāk un ātrāk brāzās lejā pa pēdējo, garo, stāvo slīpumu. Satupies tā, ka gandrīz vai sēdus sēdēja uz slēpēm, cenzdamies turēt smaguma centru pēc iespējas zemāk, sniegam brāzmojot kā viesulī, viņš juta, ka uzņēmis pārāk lielu ātrumu. Viņš tomēr necentās to samazināt. Izturēt un nepadoties! Tad mīksta sniega plankums ieplaciņā, kur vējš nebija ticis klāt, saķepa zem kājām, slēpēm klaudzot, Niks kūleņoja lejā — tā laikam jūtas aizšauts trusītis, — tad iestiga ar kājām gaisā un sniega piedzītu degunu un ausīm.

Džordžs stāvēja gabaliņu lejāk, ar plaukstām dauzīdams sniegu no vējjakas.

— Skaisti tu zvēlies! — viņš uzsauca Nikam. — Tur tas ķēpīgais sniegs! Es arī nobliezos tikpat glīti.

— Un kas tur tālāk? — Niks pamāja ar slēpi, vēl arvien gulēdams uz muguras un ķepurodamies augšā.

— Jāturas visu laiku pa kreisi. Līdzens, skaists laidiens, tikai lejā vajadzēs kristiāniju, tur ir žogs.

— Pagaidi mirklīti, laidīsimies reizē.

— Nē, tu pirmais, es gribu paskatīties, tev tas skaisti iznāk.

Niks Adamss pabrauca garām Džordžam — uz viņa

platajiem pleciem un gaišajos matos vēl bija sniegs, — tad Niķa slēpes ieslīdējās — un viņš šāvās lejā, svelpjošu sniega kristālu virmā uzlidodams un krizdams augšā un lejā pa viļņoto nogāzi. Viņš visu laiku turēja pa kreisi un galā, jau taisni uz žogu lidodams, cieši saspieda ceļgalus, izlieca ķermeni, asi pasvērās pa labi un, palēninādams gaitu, izbrauca starp nogāzes slīpumu un dzeloņstiepļu žogu.

Viņš atskatījās uz kalnu. Džordžs nāca lejā, pietupies telemarka pozīcijā, viena kāja uz priekšu un saliekta, otra atpakaļ, slēpju koki slējās kā tievas kukaiņa kājas, uzsizdami baltus mutulīšus tur, kur sadūrās ar sniegu, līdz beidzot pāri galvai sniega mākonī, kurā nospulgoja tikai slēpju koku gali, Džordžs ar skaistu līkumu bija klāt.

— Nobijos no kristiānijas, — Džordžs teica, — pārāk dziļš sniegs. Bet tev iznāca skaisti.

— Ar manu kāju nevar taisīt telemarku, — Niks sacīja.

Niks piespieda ar slēpi dzeloņstieples, un Džordžs pārbrauca pāri. Niks stūmās viņam pakaļ pa ceļu. Ceļgalos mazliet saliektām kājām viņi laidās pa gludo ceļu cauri priedājam. Tālāk ceļš bija ledus gludumā, baļķu vezumu noslidināts un viscaur oranžos un tabakas dzeltenos plankumos. Slēpotāji turējās sniega strēlē gar pašu malu. Ceļš ar asu slīpumu nolaidās pie strauta un atkal slējās stāvus pakalnā. Meža malā jau varēja saredzēt garu ēku ar zemu, vēja izplūkātu jumtu. Cauri kokiem tā izskatījās dzeltena. Tuvāk pienākot, varēja atšķirt zaļi krāsotus slēģus. Krāsa lobījās nost. Niks atkabināja dzelžus ar slēpju koka galu un paspēra slēpes nost.

— Augšā varam arī uznest, — viņš teica.

Viņš kāpa ceļa stāvumā ar slēpēm pār plecu, cirzdams papēžu naglas noledojušā takā. Aiz muguras viņš dzirdēja Džordža elpu un papēžu cirtienus. Viņi noslēja slēpes pie viesnīcas sienas, notīrīja viens otram sniegu no biksēm, tīri nodauzīja zābakus un gāja iekšā.

Iekšā bija pavisam tumšs. Istabas kaktā spīguļoja liela podiņu krāsns. Griesti bija zemi. Gar sienām stiepās gludi soli un tumši, vīna noplankumoti galdi. Pie krāsns sēdēja divi šveicieši ar pīpēm un duļķaina jauna

vīna kausiem. Puiši novilka vējjakas un apsēdās pie sienas iepretim krāsnij. Otrā istabā balss aprāva dziesmu, un meiča zilā priekšautā iznāca apvaicāties, ko viņi dzers.

— Pudeli sionieša, — teica Niks, — kā tu domā, Džidži?

— Lai notiek, — Džordžs atbildēja. — Tu vairāk saproti no vīniem. Man visi garšo.

Meiča aizgāja.

— Nekas nav labāks par slēpošanu, vai ne? — Niks ierunājās. — Par to sajūtu, kad sāc lidot lejā pa garu nogāzi.

— Uhu, — piekrita Džordžs. — Prieks atcerēties.

Meiča ienesa vīnu, un viņi sāka cīnīties ap korķi.

Beidzot Niks dabūja pudeli vaļā. Meiča izgāja un otrā istabā atkal sāka vāciski dziedāt.

— Tie daži korķa krikumi būs jāpiecieš, — teica Niks.

— Diez vai te kādi cepumi arī ir?

— Tūlīt uzzināsim.

Apteksne ienāca, un Niks ievēroja zem priekšauta izspīlētu grūtnieces vēderu. Savādi gan, ka nepamanīju to, kad viņa ienāca pirmo reizi, viņš nodomāja.

— Ko jūs dziedājāt? — viņš jautāja apteksnei.

— No operas. Vācu operas. — Viņa nelikās noskaņota tālākai sarunai. — Ja vēlaties, ir ābolu rausis.

— Neteiksim, ka viņa būtu pārāk laipna.

— Ko tu gribi. Viņa mūs nepazīst un varbūt domā, ka mēs ņirgājamies par viņas dziedāšanu. Dzimtajā pusē viņa droši vien runājusi vāciski, te viņai neierasti, bēdīgi, un tad vēl bērns būs, bet vīra nebūs, un tas atkal bēdīgi.

— Kā tu zini, ka viņa nav precējusies?

— Gredzena nav. Un te jau, velns parāvis, neviena līdz kāzām savu nevainību nesaglabā.

Durvis atvērās, un, kājas dauzīdami, no ceļa sanāca iekšā meža cirtēji, mitrās drēbes kūpēja istabas siltumā. Apteksne ienesa meža cirtējiem trīs litrus jaunā vīna, viņi sasēdās ap diviem galdiem, noņēma cepures un klusi smēķēja, cits atzvēlies pret sienu, cits atspiedis elkoņus uz galda. Brīžiem, kad ragavās iejūgtie zirgi svaidīja galvas, ārā asi aizdžinkstējās zvārgulīši.

Džordžs un Niks bija laimīgi. Viņi bija ļoti pieķērušies viens otram. Un zināja, ka priekšā vēl garais atpakaļceļš.

— Kad tev jāatgriežas universitātē? — jautāja Niks.

— Jau šovakar, — Džordžs atbildēja. — Man jāpaspēj uz desmitiem četrdesmit, tad pienāk vilciens no Montrē.

— Kaut tu varētu palikt, mēs aizlaistu rīt uz Dān-dilisu.

— Ko lai dara, jātiek pie gara gaismas, — sacīja Džordžs. — Vai nebūtu jauki, Nik, ja mēs vēl varētu abi paklaiņot? Paņemtu slēpes, aizbrauktu ar vilcienu līdz kādai labi slaidai nogāzei, tad lejā pa ceļam mēs nevienu krodziņu nelaistu garām, un tā pa Oberlandi līdz Vālē un cauri visai Engadīnai tukšām rokām, tik vien kā ar instrumentiem, pāris svīteriem un pidžamām mugursomās, un velns lai rāvis tās skolas gudrības!

— Jā, un izstaigāt tā visu Švarcvaldi. Kas tur par Iaukām vietām!

— Tur tu pagājušo vasaru makšķerēji, vai ne?

— Jā.

Viņi ēda rausi un izdzēra atlikušo vīnu.

Džordžs atspiedās pret sienu un pievēra acis.

— No vīna es vienmēr tā jūtos, — viņš teica.

— Slikti? — Niks jautāja.

— Nē. Labi, bet jocīgi.

— Ir piedzīvots, — Niks sacīja.

— Kā nu ne! — atsaucās Džordžs.

— Ņemsim vēl vienu? — Niks jautāja.

— Manis dēļ ne, — teica Džordžs.

Tā viņi sēdēja, Niks, atspiedis elkoņus uz galda, Džordžs, atzvēlies pret sienu.

— Helēnai būs bērns? — Džordžs ievaicājās, atsliedamies no sienas atpakaļ pie galda.

— Jā.

— Kad?

— Uz vasaras beigām.

— Tu esi priecīgs?

— Tagad — jā.

— Jus atgriezīsities štatos?

— Domāju gan.

— Tu to gribi?

— Nē.

— Helēna grib?

— Nē.

Džordžs klusēja. Viņš skatījās tukšajā pudelē un tukšajās glāzēs.

— Riebīgi ap dūšu, ko? — viņš jautāja.

— Nē. Ne gluži.

— Kāpēc ne .gluži?

— Nezinu.

— Jūs tur štatos slēposit? — Džordžs jautāja.

— Nezinu. — Niks atbildēja.

— Kalni nav nekādi labie, — Džordžs sacīja.

— Nav, — Niks piekrita. — Pārāk klinšaini, pārāk noauguši ar mežiem un pārāk tālu arī.

— Jā, — teica Džordžs, — kā jau Kalifornijā.

— Kā jau visur, kur man bijis jādzīvo.

— Jā, — Džordžs piekrita, — tāda ir dzīve.

Šveicietis piecēlās, samaksāja un gāja laukā.

— Kaut mēs būtu šveicieši, — Džordžs teica.

— Viņiem visiem ir kākslis, — Niks sacīja.

— Kaut kā neticu, — Džordžs teica.

— Es arī, — atbildēja Niks.

Viņi iesmējās.

— Varbūt mēs nekad vairs kopā neslēposim, Nik, — sacīja Džordžs.

— Tas nevar būt, — teica Niks. — Tad nemaz nav vērts pasaulē dzīvot.

— Gan mēs vēl paslēposim, — teica Džordžs.

— Gan jau, — Niks atsaucās.

— Mums derētu nodot tādu zvērestu, — teica Džordžs.

Niks piecēlās. Aizsprādzēja vējjaku. Pasniedzās pāri Džordžam un paņēma pie sienas pieslietos slēpju ko kus. Viņš iecirta slēpju koka smaili grīdā.

— Kāda jēga no zvērestiem, — viņš sacīja.

Viņi atvēra durvis un izgāja laukā. Bija ļoti auksts. Sniegs pārvilcies ar cietu sērsnu. Ceļš vijās augšā pa kalnu uz priežu mežiem.

Viņi paņēma slēpes, kas bija noslietas pie viesnīcas sienas. Niks uzvilka cimdus. Džordžs jau bija izgājis uz ceļa ar slēpēm pār plecu. Atpakaļ viņi vēl varēja doties kopā.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Es dzirdēju pa ielu veļamies bungu dārdoņu, tad flautas un stabules, un tad dejodami ielā sagruva ari viņi paši. Iela uzreiz bija pilna. Maera ieraudzīja viņu, un tad ieraudzīju ari es. Kad mūzika apklusa un dejotāji satupās zemē, tupēja ari viņš, mūzikai atkal ieskanoties, viņš lēca augšā un dejoja citiem Ildzi. Viņš bija galīgi piedzēries.

— Ej tu viņu pievākt, — teica Maera. — Mani viņš neieredz.

Tā nu es gāju lejā, panācu dejotājus un noķēru viņu, kad viņš tupēja zemē, gaidīdams mūziku, un teicu — Ejam, Luis! Dieva dēļ, tevi šo pēcpusdienu vēl gaida vērši. — Viņš neklausījās mani, viņš klausījās tikai, kad sāks spēlēt.

Es teicu: — Nemuļķojies, Luis. Iesim atpakaļ uz viesnīcu.

Tad iedārdējās mūzika, viņš pielēca kājās, aizbēga no manis un sāka dejot. Es sagrābu viņu aiz rokas, viņš izrāvās un uzkliedza: — Liec man mieru! Aizgādnis uzradies!

Es gāju uz viesnīcu, un Maera stāvēja uz balkona, skatīdamies, vai es vedu viņu atpakaļ. Ieraudzījis mani vienu, viņš pazuda un sašutis skrēja lejā.

— Ko tu galu galā gribi no tumša Meksikas mežoņa? — es teicu.

— Jā, — Maera sacīja, — un kas durs viņa vēršus, kad viņš būs uzrāvies uz raga? '

— Jādomā, ka mēs, — es teicu.

— Jā, mēs! — brēca Maera. — Mēs dursim visu mežoņu vēršus, visu žūpu vēršus, visu to rio-rio dejotāju vēršus! Kā tad! Mēs dursim! Visus pēc kārtas. Jā! Jā! Jā!

MANS VECAIS

Kā es tagad noprotu, mans vecais bija no tas miklas, no kuras cep mazus, tumīgus resnīšus, ar tādiem ir pilna pasaule, bet viņš, protams, nekad tāds nekļuva, varbūt vienīgi mazlietiņ uz pašām beigām, un arī tad tas viņam neko nekaitēja, jo viņš piedalījās tikai lēkšanā pār šķēršļiem, un tur svars neko daudz nenozīmē. Atceros, kā viņš vilka vējjaku uz diviem svīteriem un tad vēl pamatīgu vilnas kamzoli pāri, un lika man skriet viņam līdzi pašā priekšpusdienas karstumā. Dažkārt viņš, tikko no Turīnas atbraucis, jau četros no rīta ņēma ormani un laida uz Racco staļļiem, dabūja tur kādu ādeni treniņa izjādei, un rīta agrumā, kad zāle vēl pilna rasas un saule tikai taisās uz lēkšanu, man vajadzēja novilkt viņam zābakus, lai viņš pārauj čības un uzģērbj visus savus svīterus, un tad mēs varējām sākt.

— Nāc nu, sīkais, — viņš mēdza teikt, cilādamies pirkstgalos pie žokeju ģērbtuves durvīm, — jāsāk kustēties.

Vispirms mēs — vecais glīti pa priekšu — rikšos apmetām riņķi pa hipodroma celiņu, tad ārā pa vārtiem, pa kokiem nostādīto ceļu, kas veda laukā no Sansiro. Uz ceļa priekšā izrāvos es, un es toreiz biju krietns skrējējs, bet vecais vieglā riksī turējās man aiz muguras, un pēc brīža, kad es atkal atskatījos, viņš sāka svīst. Sviedros mirkdams, viņš skrēja un skatījās manā mugurā, un ikreiz, kad es palūkojos atpakaļ, viņš man uzsmaidīja: — Dūšīgi svīstu, ko? — Un, kad smaidīja mans vecais, neviens gan nespētu nesmaidīt pretim. Mēs skrējām arvien tālāk un tālāk uz kalniem, līdz kamēr mans vecais iebļāvās: — Hei, Džo! — Es paskatījos atpakaļ, un viņš jau sēdēja zem koka, un dvielis vairs nebija apsiets viņam ap vidu, bet karājās kaklā.

Es nācu un nosēdos viņam blakus, bet viņš izvilka no kabatas lecamauklu un sāka lēkt, sviedri pludoja

pa viņa seju, baltajos ceļa putekļos šmīkstēja aukla, saule cepināja arvien karstāk, un viņš lēkāja sparīgāk un sparīgāk pa ceļa malu. Ka es jums saku, tur bija ko paskatīties, kad mans vecais ņēmās ar lecamauklu. Viņš lika tai zibēt un virpuļot vai lēni locīties visādās cilpās. Būtu jūs redzējuši, kā uz viņu blenza tie itāliešu lauki, vilkdamies uz pilsētu ar saviem lielo, balto vēršu aizjūgiem. Viņi, protams, lūrēja tā, it kā mans vecais būtu traks. Tad mans vecais sāka tik neganti griezt auklu, ka viņi apstājās kā zemē ierakti un acis vien bolīja, kamēr atjēdzās, sabļāva uz vēršiem, sabikstīja viņus un vilkās tālāk.

Kad es tā sēdēju un noskatījos, kā mans vecais cīkstas karstajā saulē, es jutu, cik viņš man mīļš. Jocīgs jau viņš bija, kad tik vareni pūlējās, lēkšana beidzās vienmēr ar dūcošu, nepārtrauktu auklas virpuli, kas lika sviedriem kā ūdenim aumaļām pludot pār seju, tad viņš pakāra auklu kokā un ar dvieli un svīteri ap kaklu nosēdās man blakus, atspiedis muguru pret stumbru.

— Elles darbs tāda tauku dzīšana, Džo, — viņš, atmetis galvu un pievēris acis, dziļi elpu vilkdams, sacīja, — nav vairs kā puikas gados. — Tad, lai pavisam neatdzistu, viņš slējās augšā un mēs rikšos laidām atpakaļ uz staļļiem. Tā viņam bija jānopūlas. Ar svaru viņam no sākta gala nedienas. Citi žokeji nodzina svaru ar jāšanu vien. Žokejs katrā jājienā zaudē ap kilogramu svara, bet mans vecais bija kā aizkaltis, viņš netika vaļā no kilogramiem bez šīs skriešanas un lēkšanas.

Atceros, kā reiz Sanširo mazais Buzoni staļļu žokejs Regoli nāca no aplokiem uz bāru padzerties; viņš bija tikko nosvēries un gāja, plīkšķinādams pātagu pa zābakiem, un mans vecais, arī nupat nosvēries, iznāca ar segliem padusē sarkans, sašļucis, pārāk apspīlētā žokeja tērpā un skatījās pāri uz Regoli, kas spirgts un zēniski slaids stāvēja bāra verandā, un es jautāju: «Kas noticis, tēt?» — jo man likās, ka Regoli viņam ko nodarījis, bet viņš tikai skatījās, tad izmeta: «Pie visiem velniem!» — un aizgāja uz ģērbtuvi.

Jā, laikam jau mums būtu bijis labāk palikt Milānā, jāt Milānā un Turīnā; ja vispār ir kādi viegli jājamceļi,

tad šie divi. — Tīrā pianola, Džo, — mēdza sacīt mans vecais, kāpdams pie staļļiem no uzvarējušā zirga pēc nieka jājiena, kas šiem itālīšiem likās žokeja mākslas kalngals. Es reiz apvaicājos par to. — Šis celiņš it kā pats tevi nes. Bīstams jau ir tikai ātrums, kas uzņemts pirms lēciena, Džo. Mēs te nekādu īpašu ātrumu neuzņemam, un lēcieni arī nav grūti. Ja, tikai ātrums, par lēcieniem nav ko galvu lauzīt.

Tik elegantu hipodromu kā Sansiro es savu mūžu nebiju redzējis, bet vecais gaudās — te esot suņa dzīve. Mētāties no Mirafjores uz Sansiro un atpakaļ, gandrīz katru dienu darbā un pa vakariem kratīties vilcienā.

Es jau arī biju traks uz zirgiem. Kaut kas neizsakāms, kad viņi parādās un pa celiņu nāk uz starta stabu. Nāk it kā dejodami, saspringtiem muskuļiem, un žokeji no visa spēka tur pavadas, bet varbūt arī palaiž vaļīgāk, lai zirgi mazliet paskrien. Un, kad viņi jau ir pie barjeras, prātā var sajukt! īpaši Sansiro hipodromā — lielais, zaļais lauks, kalnu galotnes tālumā, tas resnais itālietis — starteris ar savu garo pātagu, un žokeji rosās ap zirgiem, un tad barjeras lenta trūkst, atskan zvans, zirgu mudžeklis raujas uz priekšu un sak sadalīties pa kārtai. Nu, jūs jau zināt, kā tas notiek. Stāvot tribīnē, ar binokli var redzēt tikai juceklīgo izrāvienu, iešķin-das zvans — un liekas šķindam veselu mūžību, un viņi, jau apmetuši pirmo apli, izšaujas pagriezienā. Nē, tam nekas nevar līdzināties, vismaz man tā liekas.

Bet mans vecais kādu dienu ģērbtuvē, vilkdams mugurā ielas drēbes, sacīja: — Šie jau nav nekādi zirgi, Džo. Parīzē tādus aizvestu pie dīriķa — un arī tikai ādu un pakavu dēļ. — Tas bija todien, kad viņš dabūja Komerciālo prēmiju, izraudamies pēdējos simt metros ar tādu spēku, ka viņa Lantorns likās izlidojam kā korķis no pudeles.

Un tūlīt pēc Komerciālās prēmijas saņemšanas mēs pametām Itāliju. «Galerijā» pie galdiņa mans vecais, Holbruks un kāds resns itālietis salmu cepurē, visu laiku slaucīdams mutautā svīstošo seju, par kaut ko strīdējās. Viņi runāja franciski, un tie divi par kaut ko uzbruka manam vecajam. Beidzot mans vecais vairs neteica ne vārda, tikai sēdēja un skatījās uz Holbruku, un tie abi bruka viņam virsū, gan viens runāja, gan

otrs, un resnais itālietis visu laiku jaucās Holbrukam pa vidu.

— Aizej un nopērc man «Sportsman», labi, Džo? — mans vecais sacīja, dodams man pāris soldu un nenovērsdams acis no Holbruka.

Es aizgāju līdz operas laukumam un nopirku avīzi, bet, atgriezies «Galerijā», negāju viņiem klāt un paliku pa gabaliņu stāvam, lai nejauktos, mans vecais, krēslā atgāzies, virpināja pirkstos karotīti un skatījās kafijas tasē, bet Holbruks ar resno itālieti stāvēja kājās, un resnais slaucīja sviedrus un kratīja galvu. Es pienācu, un mans vecais izlikās, it kā tie divi nemaz te nestāvētu, un jautāja: — Gribi saldējumu, Džo? — Holbruks paskatījās no augšas uz manu veco un lēni noskaldīja: — Ak tu, kuņas dēls! — Un abi ar resno itālieti aizgāja gar galdiņiem projām.

Mans vecais sēdēja un it kā pat uzsmaidīja man, bet bija bāls, kā uz miršanu, un man kļuva nelabi aiz bailēm, jo es jutu, ka te kaut kas ir noticis, jo citādi neviens gan nevarētu nosaukt manu veco par kuņas dēlu un aiziet, it kā nekas nebūtu bijis. Mans vecais uzšķīra «Sportsman», kādu brīdi papētīja handikapus un tad sacīja: — Visādi gadās šajā pasaulē, Džo. — Un pēc trim dienām ar vilcienu Turīna — Parīze mēs ar saviem čemodāniem atstājām Milānu uz visiem laikiem; to, kas čemodānos nesagāja, mēs jau bijām izūtrupējuši pie Ternera staļļiem.

Mēs iebraucām Parīzē agri no rīta — garā, netīrā stacijā, mans vepais teica, tā esot Lionas stacija. Pēc Milānas Parīze likās drausmīgi liela. Milānā katrs gājējs devās kādā noteiktā virzienā un tramvaji brauca noteiktā virzienā, un nekāda jucekļa, bet Parīze bija kā sapiņķerēts kamols, ko neviens nevarētu atšķetināt. Ar laiku man iepatikās Parīze, vismaz pa daļai, un dzirdēju arī runājam, ka nekur zirgu sacīkstes neesot tik spožas kā Parīzē. Viss bija atkarīgs no sacīkstēm, un vienīgi uz tām varēja paļauties — ja autobusi gāja, tad, protams, hipodroma virzienā, ja tie katru dienu lauzās cauri visam šim mudžeklim, tad lai nokļūtu hipodromā. Es nekad pa īstam neiepazinu Parīzi, jo mēs ar veco tikai reizi vai divas nedēļā iebraucām no Mezonas, un viņš tad ar ciliem mezoniešiem vienmēr sēdēja Cafe de la

Paix, tajā, kas Operas pusē, un man liekas, tā bija dzīvākā vieta Parīzē. Bet jocīgi gan, ka tik lielai pilsētai kā Parīze nav savas «Galerijas», ko?

Nu tad mēs apmetāmies Mezonlafitā, kaut kādas Mei-jera kundzes pansijā, tur jau dzīvoja gandrīz visi, izņemot tos, kas Šantijī. Kolosālākā vieta šī Mežoņa, tādā es vairs savu mūžu neesmu dzīvojis. Pilsētele pati par sevi nekas sevišķs, bet kas tur par ezeru un vienreizējais mežs, mēs ar citiem puikām tur dauzījāmies no rīta līdz vakaram, šāvām putnus, mans vecais man uztaisīja tādu kaķeni, ka tik turies, daudz putnu notriecām, bet tā žagata bija pārākā par visiem citiem. Diks Etkinsons ar manu kaķeni vienreiz pat trusīti nošāva, mēs šo nolikām zem koka, paši turpat apsēdāmies, Dikam bija cigaretes, bet trusītis kā šaujas augšā, kā speras krūmos, mēs pakaļ, bet kur tu vairs atradīsi! Jā, Mezonā mums gāja augsti. No rītiem Meijera kundze padeva man brokastis, un es varēju dauzīties apkārt visu dienu. Franciski runāt es iemācījos pavisam ātri. Viegla valoda.

Tikko mēs bijām apmetušies Mezonā, vecais pieprasīja no Milānas savu licenci un ļoti nervozēja, kamēr tā nebija pienākusi. Viņš ar savu kompāniju parasti sēdēja pie kāda «Cafe de Paris» galdiņa, jo daudzi no tiem, kurus viņš pazina no pirmskara laikiem, kad strādāja Parīzē, tagad bija apmetušies Mezonā, un sēdēt kafejnīcā viņi varēja, cik uziet, jo pēc deviņiem, kad rīta kopšanās staļļos ir cauri, žokejiem nav vairs ko darīt. Savus ādeņus viņi arī izskraidina jau no rīta — pirmo partiju pussešos, otro astoņos. Tas nozīmē agru celšanos un arī agru gulētiešanu. Ja žokejs pie kāda strādā, viņš vis nevar staigāt apkārt dzerdams, tos, kas vēl puikas gados, uzmana treneris, pieaugušajiem jāprotas pašiem. Tāpēc, ja žokejs ir brīvs, viņš ar savu kompāniju sēž kafejnīcā, un tā viņi var nīkt stundām pie pudeles vermuta un zeltera, pļāpāt, stāstīt anekdotes un spēlēt biljardu, «Cafe de Paris» viņiem ir kā klubs vai kā «Galerija» Milānā. Nu, protams, ne gluži kā «Galerija», jo tur visi grozās un staigā apkārt, bet te sēž pie galdiņiem.

Savu licenci mans vecais dabūja gan. Atsūtīja bez vārda runas, un viņš dažas reizes piedalījās sacīkstēs.

Visādās provinces pilsētiņās, kā Amjenā un tamlīdzīgi, bet pastāvīgu angažementu dabūt viņam nelaimējās. Manu veco visi mīlēja, lai kad es no rīta neiegrieztos kafejnīcā, vienmēr redzēju kādu ar viņu sadzeram, mans vecais vis nebija sīkstulis, kā tie silē kodēji, kas savu pirmo dolāru iepelnīja Senluisas Pasaules izstādē deviņsimt ceturtajā gadā. Tā parasti sacīja mans vecais, kad gribēja pakaitināt Džordžu Bērnu. Tikai zirgus manam vecajam neviens nezin kāpēc nedeva.

Katru dienu mēs no Mezonas braucām ar tramvaju uz kādām sacīkstēm, un tas bija visinteresantākais. Biju priecīgs, kad beidzās vasaras sezona un zirgi atgriezās no Duviļas. Lai gan tas nozīmēja, ka dauzīšanās ar puikām pa mežu ir galā, jo mums nu vajadzēja braukāt uz Engienu, Tramblē vai Senklū un vērot viņus no treneru un žokeju soliem. Tādā kompānijā es, protams, iemācījos pazīt zirgus un sacīkstes, bet galvenais tomēr bija tas, ka mēs braucām katru dienu.

Atceros, kā mēs vienreiz bijām Senklū. Tās bija lielas rikšošanas sacīkstes par divsimttūkstoš frankiem astoņos gājienos, un lielais favorīts bija Ksars. Mēs ar veco aizgājām uz aploku pie zirgiem, un, kad es jums saku, tādus zirgus neviens no jums nebūs redzējis. Šis Ksars bija liels, pāls ērzelis, kā radīts aulekšiem. Taisni neiedomājams zirgs! Viņu veda apkārt aplokam, un, kad viņš, galvu noliecis, pagāja mums garām, man aizžņaudzās elpa, tik skaists viņš bija. Nekad nav bijis pasaulē tik kalsna, lieliska, skrējienam dzimuša zirga. Viņš nedīžļājāš, neslējās pakaļkājās un nezibsnīja mežonīgas acis kā ar visādu draņķi apdzirdītie zirgi ūtrupēs, viņš gāja mierīgi, viegli un rāmi cilādams kājas, it kā apzinādamies katru kustību. Vēlāk pūlis bija tik biezs, ka es vairs neredzēju viņu, tikai kājas un kaut ko dzeltenu, un mans vecais lauzās cauri pūlim uz žokeju ģērbtuvi, kas bija tālāk, aiz kokiem, es lauzos viņam pakaļ, un tur arī drūzmējās liels pūlis, bet pie durvīm stāvēja vīrs ar katliņu galvā, viņš pamāja manam vecajam, un mēs gājām iekšā, žokeji tur sēdēja un ģērbās, cits vilka kreklu pāri galvai, cits stiepa kājā zābaku, karstais, sasmakušais gaiss oda pēc sviedriem un zābaksmēra, un pa logiem skatījās iekšā cilvēki.

Mans vecais apsēdās blakus Džordžam Gārdneram,

kas patlaban spīlēja kājās bikses, un mierīgā balsī bez kādiem aplinkiem jautāja: — Kas būs ar favorītu? — Jo Džordžs, ja bija sacītājs, tad sacīja uzreiz, un, ja ne, tad ne.

— Nevinnēs, — Džordžs pavisam klusi izmeta, noliekdamies un aizpogādams bikšu stilba apakšējo pogu.

— Kas tad? — čukstus jautāja mans vecais, pieliekdamies tik tuvu, lai neviens nedzirdētu.

— Kerkobīns, — Džordžs atbildēja, — un, ja tā būs, pietaupi man arī pāris biļešu.

Mans vecais atkal kaut ko parastā skaļumā sacīja Džordžam, un Džordžs it kā pa jokam atsaucās: — Derēt es tev neiesaku ne uz vienu, tici manam vārdam! — Un mēs gājām laukā un spraucāmies cauri pūlim uz simtfranku kasi. Bet es sapratu, ka joki vairs nav, jo Džordžs bija Ksara žokejs. Pa ceļam vecais nopirka dzelteno likmju tabuliņu, un tur bija rakstīts, ka par Ksaru dod tikai 5 pret 10, par Sefizidotu 3 pret 1 un pašās beigās par to Kerkobīnu 8 pret 1. Mans vecais uzlika piecus tūkstošus par Kerkobīnu ordinārā un vienu tūkstoti dubultajā, un mēs kāpām tribīnē, lai ieņemtu labāku vietu, kur visu var redzēt.

Mēs bijām iespiesti pūlī; iznāca vīrs garos svārkos, pelēkā cilindrā un satītu pātagu rokā, viņam pakaļ staļļu puiši aiz iemauktiem citu pēc cita izveda zirgus ar žokejiem seglos. Lielais, pālais Ksars nāca pa priekšu. Pirmajā acu uzmetienā viņš nemaz nelikās tik liels, vajadzēja ieskatīties viņa garajās kājās, muskuļos un kustībās. Nē, patiešām, tādu zirgu es savu mūžu nebiju redzējis. Mugurā Ksaram sēdēja Džordžs Gār-dners, lēnā gaitā viņi sekoja vīram pelēkajā cilindrā, kas soļoja pa priekšu kā cirka staļļmeistars. Ksaram, kas nāca-līganā solī, saules staros zeltaini laistīdamies, sekoja stalts melnis ar skaistu galvu, uz viņa jāja Tom-mijs Arčibalds, pēc meļņa rindā cits pakaļ citam nāca vēl pieci zirgi, lēniem soļiem viņi gāja gar tribīnēm uz svariem. Mans vecais sacīja, tas melnais tad arī esot Kerkobīns, es apskatīju viņu — skaists zirgs, neko teikt, bet Ksaram jau nu nevarēja ne blakus stāties.

Skatītāji kliedza un aplaudēja Ksaram, kad viņš nāca garām, un bija par ko, patiešām lielisks zirgs. Zirgu rinda apmeta loku pa apļa otru pusi un atkal tuvojās

tribīnēm, tad staļļmeistars lika zirgu puišiem laist viņus pa vienam vaļā, lai viņi noauļo gar tribīnēm uz startu un visi var viņus labi apskatīt. Nepaspēja viņi ne lāgā tikt līdz startam, kad atskanēja gonga sitiens, zirgi šāvās uz priekšu un bija jau tālu, lauka viņā pusē, vesels mudžeklis sīku rotaļu zirdziņu, kas meta pirmo loku. Es skatījos binoklī, un Ksars bija krietni iepakaļ, bet pa priekšu skrēja kāds bēris. Loks nu bija apmests, un, pakaviem rībot, viņi brāzās mums garām, un Ksars tad bija pavisam aizmugurē, bet pirmais slaiki nesās Kerkobīns. Šaušalīga jušana, kad viņi tā nobrāžas garām, un atliek tikai noskatīties, kā viņi ir projām un kļūst arvien mazāki un mazāki, sajūk vienā kamolā uz pagrieziena, tad iznāk atkal uz taisnes — un šurp, un lamāties gribas tik briesmīgi, ka smoc vai nost. Beidzot viņi iznāca pēdējā taisnē, un tas Kerkobīns izrāvās priekšā. Visi izskatījās kā pa galvu dabūjuši, kā slimi un tikai kunkstēja: «Ksar!» — un pakavu rīboņa vēlās uz mūsu pusi arvien tuvāk un tuvāk, un tad tumšo mutuli manā binoklī pēkšņi pāršķēla dzeltena švīka ar zirga galvu galā, un visi bļāva kā traki: «Ksar!» Nekas uz pasaules nav skrējis tā, kā skrēja Ksars, iedzīdams Kerkobīnu, un tas savukārt auļoja tik ātri, cik ātri vien var auļot melns zirgs, kam žokejs pletnē vai dzīvību laukā, un vienu brīdi viņi turējās blakus, galva pie galvas, kaut gan izskatījās, ka Ksars skrien divreiz ātrāk, tik gari bija viņa aulekši, tik spriegi izstiepts kakls, bet stabam viņi paskrēja garām cieši blakus, un, kad izkāra numurus, pirmais bija divnieks, un tas nozīmēja, ka uzvarējis Kerkobīns.

Man iekšā viss drebēja un bija tā jocīgi, bet mūs, pūlī iespiestus, jau nesa lejā pa kāpnēm pie dēļa, kur būs izkārts, cik maksās par Kerkobīnu. Sacīkstēs skatīdamies, es, godīgi runājot, biju pavisam aizmirsis, cik daudz naudas mans vecais licis uz Kerkobīnu. Tik ļoti man gribējās, lai Ksars uzvar. Bet nu jau viss bija cauri un prieks, ka esam vinnējuši.

— Varenas sacīkstes, vai ne, tēt? — es sacīju.

Viņš tā jocīgi uz mani paskatījās, atstūmis katliņu pakausī. — Džordžs Gārdners patiešām ir nepārspējams žokejs, — viņš atbildēja. — Jābūt lielam meistaram, lai neļautu Ksaram uzvarēt.

Protams, es visu laiku zināju, ka tur kaut kas nav kārtībā. Bet mans vecais to pateica tik skaidri un gaiši, ka man no sacīkstēm vairs nebija nekāda prieka, un to prieku man vairs nespēja atdot nekas — ne izmaksas zvans, ne skaitļi uz dēļa, kas vēstīja, ka par Kerkobīnu maksā 67.50 pret 10. Apkārt visi runāja: «Nabaga Ksars! Nabaga Ksars!» Un es domāju, kaut es būtu žokejs un varētu jāt uz Ksara, nevis tas neģēlis. Bija tik savādi domāt par Džordžu Gārdneru kā par neģēli, man viņš vienmēr bija paticis, bez tam viņš pateica mums uzvarētāju, un tomēr man bija skaidrs, ka nelietis nu viņš ir.

Pēc šīm sacīkstēm manam vecajam bija varens žūksnis naudas, un viņš sāka biežāk braukāt uz Parīzi. Ja sacīkstes bija Tramblē, tad mūsējie atpakaļceļā uz Mezonlafitu izsēdināja viņu pilsētā, un mēs tad sēdējām «Cafč cie la Paix» nojumē un skatījāmies uz garāmgājējiem. Nenoskatīties! Cilvēki plūda straumēm, un visādi tipi nāca klāt un gribēja pārdot mums šādus tādus niekus, un man patika sēdēt te ar savu veco. Kaut gan varētu būt vēl interesantāk. Nāca klāt tādi, kas piedāvāja spēļu trusīšus ar baloniņu saitītē, ja baloniņu spieda, trusītis lēca, mans vecais dzina velnu ar pārdevējiem. Franciski viņš runāja tikpat labi kā angliski, visi tie bulvāra zeļļi viņu pazina, jo žokeju nekad ar citiem nesajauksi — bez tam mēs parasti sēdējām pie viena un tā paša galdiņa, un viņi bija pieraduši mūs te redzēt. Puikas tur pārdeva avīzes ar precību sludinājumiem un skuķi — gumijas olas, ja olu paspieda, no tās izlēca gailītis, un vēl tur lodāja glumjš vecis ar Parīzes skatu kartēm, tās, protams, neviens netaisījās pirkt, tad viņš līda atkal un rādīja, kas paciņai apakšā, tur bija nepieklājīgas fotogrāfijas, daudzi rakājās pa tām un pirka.

Jā, kādi tikai tur nebija cilvēki! Ap vakariņu laiku parādījās sievietes, meklēdamas kādu, kas aizved uz restorānu un pabaro, viņas sējās klāt manam vecajam, un mans vecais atjokojās franču valodā, viņas tad paglaudīja man galvu un gāja tālāk. Reiz pie blakusgal-diņa sēdēja amerikāniete ar meitiņu, abas ēda saldējumu, es visu laiku skatījos uz meiteni, viņa bija briesmīgi skaista, es uzsmaidīju viņai un viņa man, bet tas

ari bija viss, jo vairāk es viņu nekad netiku redzējis, lai gan gaidīju viņu parādāmies katru dienu un lauzīju galvu, kā viņu uzrunāt un, ja mēs būtu pazīstami, vai amerikāniete laistu viņu man līdzi uz Oteiju vai Tram-blē, bet es viņas nekad vairs neredzēju. Tagad es saprotu, ka labi vien bija, jo par piedienīgāko uzrunu es biju iecerējis: «Atvainojiet, bet varbūt es varētu jums nosaukt zirgu, kas šodien uzvarēs Engienā?» — un viņa galu galā būtu noturējusi mani par tādu, kas grib viņām ko noblēdīt, nevis pateikt īsto uzvarētāju.

Tā es ar savu veco allaž sēdēju «Cafč de la Paix» par lielu labpatiku viesmīlim, jo mans vecais dzēra viskiju, kas maksāja piecus frankus, un tas nozīmēja krietnu dzeramnaudu, kad saskaitīs šķīvīšus. Mans vecais dzēra vairāk nekā jebkad, bet viņš jau tagad nejāja un vēl atrunājās, ka viskijs nodzenot taukus. Es gan vēroju, ka viņš tomēr kļūst resnāks. No vecās kompānijas Me-zonā viņš bija pavisam nošķīries, likās, viņam daudz labāk patika sēdēt tā ar mani uz bulvāra. Bet viņš katru dienu spēlēja hipodromā. Pēc sacīkstēm, ja bija paspēlējis, mans vecais staigāja tāds sadrūmis, kamēr mēs nenosēdāmies pie sava parastā galdiņa un viņš neierāva pirmo viskiju, pēc tam viss bija atkal labi.

Viņš lasīja «Paris — Sport», reizēm paskatījās pāri lapai uz mani un ķircinādamies apvaicājās: «Kur tad tava meitene, Džo?» — jo es viņam biju pastāstījis par meiteni, kas todien sēdēja pie blakusgaldiņa. Un es tad sarku, bet klusībā priecājos, ka mani ķircina par to meiteni. Tāda patīkama sajūta. — Turi acis pirkstos, Džo, — viņš sacīja, — gan tavs meitēns vēl atgriezīsies!

Par ko tik viņš mani neizprašņāja, bet, kad es atbildēju, bieži vien smējās. Tad viņš sāka stāstīt pats. Par sacīkstēm Ēģiptē vai Senmoricā uz ledus, toreiz, kad mana māte vēl nebija mirusi, vai par kara laikiem, kad Francijas dienvidos žokeji rīkoja sacīkstes tāpat vien, bez naudas, bez derībām, bez publikas — lai tikai nezaudētu formu. Citādi viss bija pa īstam, žokeji dzina zirgus uz velna paraušanu. Klausīties es varēju stundām, īpaši kad mans vecais bija kādu glāzīti ierāvis. Viņš tad stāstīja, kā puikas gados Kentukijā gājis jenotu medībās un vispār par vecajiem, labajiem laikiem

štatos, kad tur vēl nebija sākusies krīze. Un viņš tad sacīja: — Pagaidi tikai, Džo, kad man trāpīsies kārtīgs vinnests, tu atgriezīsies Amerikā un iesi tur skolā.

— Kāds man labums no tādas skolas, kur krīze? — es jautāju.

— Skola ir cita lieta, — viņš atbildēja, pasauca viesmīli, nomaksāja par šķīvīšu kaudzi, mēs ņēmām taksi, braucām uz Senlazāra staciju un kāpām vilcienā, kas gāja uz Mežoņu.

Kādu dienu Oteijā mans vecais par 30 000 frankiem nopirka šķēršļu jājiena uzvarētāju. Vajadzēja, protams, drusku pārsolīt, bet beidzot mans vecais viņu tomēr dabūja — un pēc nedēļas arī atļauju un krāsas. Nu, es tad gan biju lepns, ka manam vecajam pieder zirgs. Vietu zirgam izgādāja Čārlza Dreika staļļos, uz Parīzi mēs vairs nebraucām, mans vecais sāka atkal skriet un sviedrēties, un mēs abi bijām vienīgie Gilforda zirgu puiši. Par Gilfordu sauca mūsu zirgu, viņš bija īru sugas un lieliski lēca pār šķēršļiem. Mans vecais rēķināja, ka, pats trenēdams un pats jādams, viņš labi nopelnīs. Es vai plīsu aiz lepnības un biju pārliecināts, ka Gilfords ir tikpat labs zirgs kā Ksars. Tas bija skaists, stalts bēris, drošs lēcējs un uz līdzena celiņa arī varēja skriet kā nelabais, ja viņu krietni palūdza.

Un kā es viņu mīlēju! Kad viņš pirmo reizi startēja 2500 metru šķēršļu skrējienā ar manu veco mugurā un pienāca trešais un mans vecais nosvīdis un starodams izkāpa no segliem un gāja svērties, es biju tik briesmīgi lepns, it kā šīs būtu bijušas vienīgās sacīkstes, kad viņš ierindojies starp pirmajiem. Saprotiet, ja kāds ilgu laiku nav jājis, tad gandrīz jau liekas, ka viņš to vispār nekad nav darījis. Tagad viss bija citādi, ne tā kā agrāk; Milānā mans vecais neuztraucās pat par lielām sacīkstēm, vinnēs vai nevinnēs, tas viņam bija vienalga, bet tagad pirms sacīkstes es visu nakti nevarēju aizmigt un zināju, ka mans vecais arī briesmīgi uztraucas, tikai neizrāda. Jāt pašam ar savu zirgu ir pavisam kas cits.

Otro reizi mans vecais ar Gilfordu startēja kādu lietainu svētdienu Oteijā — 4500 metru šķēršļu jājienā par Marata balvu. Tikko viņš izjāja, es metos augšā tribīnē ar jauno binokli, ko vecais bija man nopircis, lai

es varu uz viņiem skatīties. Starts bija tālu, hipodroma viņā galā, un jau pašā sākumā pie barjeras izcēlās sajukums. Kāds zirgs melnos acu aizsegos visu laiku dīž-ļājās, slējās pakaļkājās un pat uzgrūdās barjerai, bet es redzēju, ka mans vecais melnā cepurē un mūsu melnajā kamzolī ar balto krustu sēž uz Gilforda un glauda viņu. Tad viņi laidās aulekšos un nozuda aiz kokiem, zvans šķindēja kā plēsts, un aizcērtoties noklaudzēja kases lodziņi. Es tā uztraucos, ka man bija bail skatīties, un es nostādīju binokli uz to vietu aiz kokiem, kur viņiem vajadzēja atkal parādīties, un tur jau viņi parādījās arī, mūsu melnais kamzolis bija trešais, un zirgi pārlidoja grāvim kā putni. Tad viņi atkal pazuda un atkal parādījās nogāzē, zirgi viegliem, skaistiem, gariem soļiem skrēja lejā pa slīpumu, visi reizē līgani pārlēca žogu un blīvā pulkā laidās tālāk. Likās, ka varētu staigāt pa viņu mugurām, tik cieši blakus un tik vienmērīgi viņi auļoja. Tad zirgi pārlidoja lielajam īru dzīvžogam ar grāvi un kāds nokrita. Es nevarēju saredzēt, kas tieši, bet pēc mirkļa zirgs jau bija kājās un lēkšiem aizskrēja pa lauku, bet pārējie vēl arvien kopā aplieca garo, kreiso pagriezienu un iznāca uz taisnes. Viņi pārlēca mūrim un barā auļoja pa treku uz lielo ūdens grāvi taisni pretim tribīnēm. Es redzēju, kā viņi nesas, un uzsaucu savam vecajam, kad viņš jāja garām, viņš bija priekšā citiem par rumpja tiesu un turējās mazliet sānis, veikls kā pērtiķis, un zirgi brāzās uz grāvi. Visi reizē slējās pāri augstajam dzīvžogam pie grāvja, pēkšņi kaut kas nobrakšķēja, juka, divi zirgi rāvās sānis un auļoja tālāk, bet trīs palika guļam. Mans vecais nekur nebija redzams. Viens zirgs paslējās uz ceļgaliem, žokejs saķēra pavadu, ielēca seglos un, zirgu pletnēdams, aizjāja saņemt vietas naudu. Otrs zirgs bija piecēlies un, galvu mētādams, pavadām kūļā-joties, auļoja projām viens pats, bet žokejs grīļodamies gāja gar treka malu uz sētas pusi. Tad Gilfords paslie-damies novēlās nost no mana vecā, piecēlās un uz trim kājām lēca projām, pie ceturtās karājās atrauts pakavs, un mans vecais izstiepies gulēja aūgšpēdus zālē, un puse galvas viņam bija asinīs. Es metos lejā no tribīnes, ietriecos ļaužu pūlī un aizspraucos līdz reliņiem, bet tur mani nogrāba kruķis un nelaida vaļā, divi plecīgi sanitāri ar nestuvēm aizgāja pakaļ manam vecajam, bet hipodroma otrā malā aiz kokiem cieši cits pēc cita parādījās trīs zirgi un lēca pāri šķērslim.

Mans vecais jau bija beigts, kad sanitāri viņu atnesa, un, kamēr ārsts, iespraudis ausīs tās savas gumijas, vēl klausījās viņa sirdi, es dzirdēju ārā uz treka šāvienu, tas nozīmēja — tiek nošauts Gilfords. Kad manu veco nolika ambulances istabā, es nokritu viņam blakus, ieķēros nestuvēs un raudāju, un raudāju, un viņš bija tik bāls un svešs, tik drausmīgi nedzīvs, un tomēr es nevarēju nedomāt, — ja nu mans vecais tāpat, ir miris, nebija nekādas vajadzības nošaut Gilfordu. Nags viņam būtu sadzijis. Es jau nezināju. Un es tik ļoti mīlēju savu veco.

Tad ienāca divi vīri, viens paplikšķināja man pa muguru, noliecās, paskatījās uz manu veco, noņēma palagu no kušetes un pārklāja viņam pāri, otrs franču valodā runāja pa telefonu, pasūtīdams sanitāro mašīnu, kas aizvestu viņu uz Mežoņu. Es nekādi nevarēju noturēties, raudāju pilnā kaklā, asaras žņaudza mani nost, tad ienāca Džordžs Gārdners, nosēdās man blakus uz grīdas, aplika man roku ap pleciem un sacīja: — Saņemies, Džo, veco zēn! Celies, iesim sagaidīt mašīnu!

Mēs ar Džordžu izgājām pie vārtiem, un es pūlējos vismaz balsī neraudāt, un Džordžs slaucīja man seju savā mutautā, mēs atkāpāmies malā, kad pūlis sāka nākt laukā pa vārtiem, un, kamēr mēs gaidījām, lai visi iziet pa vārtiem, blakus mums apstājās kaut kādi divi tipi, un viens, biļešu žūksni pārskaitīdams, sacīja: — Nu tad Betlers vienreiz savu dabūja.

Otrs atbildēja: — Tā viņam, blēdim, vajadzēja. Prasīties prasījās pats uz savu galu.

— Vai es ko citu saku, — izmeta pirmais un pārplēsa biļetes uz pusēm.

Un Džordžs Gārdners paskatījās uz mani, vai esmu dzirdējis, un, protams, biju, un viņš teica: — Neklausies, ko tie stulbeņi tur gvelž. Tavs tēvs bija vīrs uz goda.

Patiešām nezinu, vai tā bija. Drīzāk gan likās — būtu viņi ķērušies klāt, nekas no cilvēka vairs nepaliktu pāri.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Maera gulēja nekustīgi, galvu rokās ieslēpis, ar seju smiltis. Silti un lipīgi pludoja asinis. Katru reizi viņš juta raga tuvošanos. Brīžiem vērsis tikai pagrūda viņu ar pieri. Tad rags izgāja viņam cauri, un Maera pat juta, kā raga gals ietriecas smiltis. Kāds bija nogrābis vērsi aiz astes. Uz vērsi kliedza, vicināja viņam apmetni gar purnu. Tad vērša vairs nebija. Kaut kādi viri pacēla Maeru uz rokām un skriešus nesa gar barjeru uz vārtiem, tad zem tribīnēm un pa garo pazemes eju uz ambulances istabu. Maeru nolika gultā, un viens no vīriem aizgāja pēc ārsta. Ārsts skriešus atskrēja no aploka, kur bija šuvis ciet vēderus pikadora zirgiem. Uzreiz viņš nevarēja ķerties klāt, vajadzēja nomazgāt rokas. Augšā tribīnēs pāri viņu galvām auroja pūlis. Maera gribēja kaut ko sacīt, bet juta, ka nevar parunāt. Maera juta, ka viss ap viņu kļūst lielāks un lielāks un tad mazāks un mazāks. Tad atkal lielāks un lielāks, un lielāks un mazāks un mazāks. Tad viss sāka joņot ātrāk un ātrāk kā pēkšņi paātrināta kinolente. Un tad viņš bija jau miris.

PIE BIGRIVERAS.

Vilciens nozuda pagriezienā, kur sliedes aizliecās ap izdeguša meža klātu pakalnu. Niks apsēdās uz brezenta maisa ar gultas piederumiem, kuru viņam nupat bija izmetuši pa vagona durvīm. Pilsētas nebija, vispār nekā nebija, tikai sliedes un izdegusi zeme. No trīspadsmit krodziņiem gar Senejas vienīgo ielu vairs ne zīmes. Tikai viesnīcas pamati rēgojās virs zemes. Kails, ugunī saplaisājis mūris. Tas arī bija viss, kas palicis pāri no pilsētas Senejas. Pat zemes virsējā kārta bija pārvērtusies pelnos.

Niks noskatījās uz izdegušo nogāzi, kur bija cerējis ieraudzīt pilsētas izklaidus celtos namiņus, un tad gāja pa sliedēm uz tilta pusi. Vismaz upe bija savā vietā. Tā mutuļoja ap tilta balstiem. Niks lūkojās dzidrajā ūdenī, brūnā no upes dibena rūsganajiem oļiem, viņš redzēja foreles, kas, spuras vicinot, nekustīgi turējās straumē. Ja viņas pa brīdim asā leņķī mainīja stāvokli, tad vienīgi lai vēl drošāk noturētos straujajā ūdenī. Niks ilgi skatījās uz viņām.

Niks no tilta vēroja, kā viņas stāv ūdenī, ieurbušās ar deguniem straumē, daudz foreļu, kuru apveidus gan deformēja atvara uzvelvētais spogulis, kas bija radies, ūdenim būvējoties ap tilta balstiem. Atvara dibenā turējās lielās foreles. Sākumā Niks viņas nemaz nepamanīja. Tad viņš ieraudzīja zivis pašā dzelmē — lielās foreles, kas pūlējās noturēties pret straumi ūdens strūklu sagrieztajos grants un smilšu virpuļos.

Niks skatījās no tilta atvarā. Bija karsta diena. Pret straumi lidoja zivju dzenis. Sen jau Niks nebija skatījies ūdenī un vērojis foreles. Šīs te bija varenas. Kad zivju dzeņa ēna noslīdēja augšup pa straumi, liela forele izšāvās tai pakaļ, lēcienu varēja redzēt tikai zivs atspīdumā, kad viņa, saulē nomirdzējusi, iegriezās atkal ūdenī; un tad izskatījās, it kā šis foreles atspīdums zem ūdens slīdētu nevarīgi pa straumei, atpakaļ uz savū atvaru pie tilta, lai nostiprinātos tur — atkal ar degunu pret. straumi.

Nikam sažņaudzās sirds, vērojot foreles kustības. Senās izjūtas atkal nāca atpakaļ.

Viņš pagriezās un noskatījās upes plūdumā. Straume vēlās pa oļaino gultni plata, ar sēkļiem un lielu akmeņu pauriem, bet tur, kur upe meta līkumu, bija iegrauzusi dziļu atvaru.

Niks gāja atpakaļ pa gulšņiem pēc sava maisa, kas bija nomests pelnos sliežu malā. Viņš bija laimīgs. Viņš sakārtoja siksnas un cieši savilka sprādzes, un, iebāzis rokas plecu siksnās, uzvēla maisu mugurā, lai pleciem būtu vieglāk, galvu viņš atspieda platajā pieres siksnā. Un tomēr maiss bija par smagu. Daudz, daudz par smagu. Rokā Niks nesa ādas futrāli ar makšķerkātiem un salīcis, lai galvenais smagums būtu augstāk, uz pleciem, viņš devās uz priekšu pa ceļu, kas gāja līdztekus dzelzceļa, stigai, atstādams saules satviecētās pilsētas krāsmatas, tad nogriezās sānceļā, kas, izmetis līkumu starp diviem augstiem ugunsgrēkā apdegušiem pakalniem, veda projām no dzelzceļa stigas. Viņš gāja pa ceļu, un mugura viņam sāpēja no smagās nastas. Ceļš visu laiku cēlās kalnup. Kāpt kalnā bija grūti. Visa miesa sāpēja, saule plaucēja, un tomēr Niks bija laimīgs. Viss bija palicis kaut kur aiz muguras — nepieciešamība domāt, nepieciešamība rakstīt, daudzas un dažādas nepieciešamības. Tas viss bija aiz muguras.

Pa to laika sprīdi, kopš viņš bija izkāpis no vilciena un pa bagāžas vagona spraugu izlidoja viņa maiss, pasaule bija kļuvusi citāda. Un nebija nemaz tik svarīgi, ka nodegusi Seneja un meži, kas tai apkārt. Viss tāpat nevarēja nodegt. To Niks droši zināja. Dienasvidus tveicē svīzdams, viņš slāja pa ceļu kalnup, lai tiktu pāri pauguru grēdai, kas šķīra dzelzceļu no mežainā līdzenuma.

Ceļš gāja augšā un lejā, tomēr galvenokārt augšā. Niks kāpa. Beidzot ceļš, ilgi vijies gar paugura sānu, bija galā. Niks atspiedās pret celmu un izjūdzās no sava nesamā. Priekšā, cik tālu vien acis sniedza, stiepās līdzens priedulājs. Ugunsgrēka nopostītā zeme bija palikusi pauguru grēdas kreisajā pusē. Pāri sīkā priedulāja klajam vietumis slējās augstu priežu skupsnas.

-

Tālumā pa kreisi aizvijās upe. Niks pārlaida skatienu upes līnijai, tā dzirksteļoja saulē.

Priekšā līdz pašai pamalei, kur zilganā virknē stiepās Augšezera augstienes pakalni, bija viens vienīgs līdzenums. Tālajā tveices ņirboņā pakalnu rinda bija miglaina un grūti saskatāma. Pārāk cieši skatoties, tā pazuda pavisam. Bet, ja uzmeta tikai neviļus mirkli, tur jau tie bija — zilie kalnu augstumi.

Niks apsēdās zemē pie apgruzdējuša celma un aizsmēķēja cigareti. Maiss bija uzsliets uz celma pa tvērienam, ar visu dobuli, ko tajā bija iespiedusi Niķa mugura. Niks sēdēja un smēķēja, skatīdamies pāri mežainajiem klajiem. Karte viņam nebija vajadzīga. Noteikt atrašanās vietu viņš varēja pēc upes.

Smēķēdams un sēdēdams ar izstieptām kājām, viņš ieraudzīja sienāzi, kas rāpās no zemes uz viņa vilnas zeķes. Sienāzis bija melns. Kāpdams kalnā, viņš bija iztramdījis daudz sienāžu no ceļa putekļiem. Visi viņi bija melni. Tie nebija lielie sienāži, kam uzlidojot no melno virsspārnu čaulas izspurdza dzelteni melnie vai sarkani melnie apakšējie spārni. Šie bija parastie, sīkie, tikai kvēpaini melnā krāsā. Niks bija brīnījies par viņiem visu ceļu, patiešām, lauzījis galvu par sienāžiem. Tagad, skatīdamies uz melno sienāzīti, kas knibināja vilnas zeķi, Niks saprata, ka sienāži kļuvuši melni, dzīvojot pārogļotā zemē. Ugunsgrēks te laikam bija pagājušo gadu, bet sienāži vēl arvien bija melni. Viņš prātoja, cik ilgi viņi vēl tādi paliks.

Niks uzmanīgi pastiepa roku un saņēma sienāzi aiz spārniem. Sienāzis spirinājās ar visām četrām kājām, bet Niks apgrieza viņu un nopētīja joslaino vēderu. Jā, tas arī bija melns, tikai mirdzošs, nevis nespodrs kā galva un mugura.

— Lido vesels, sienāzi, — Niks sacīja, pirmo reizi ierunādamies balsī, — taisies, ka tu tiec.

Viņš pasvieda sienāzi gaisā un noskatījās, kā tas aizplanē pāri ceļam un nometas uz apgruzdējuša celma.

Niks piecēlās. Viņš atslēja muguru pret maisu, kas bija nostādīts uz celma, un iemauca rokas plecu siksnās. Viņš stāvēja ar maisu plecos kalna galā, skatīdamies pāri līdzenumam uz tālo upi, tad nogriezās no ceļa un sāka kāpt pa nogāzi lejā. Izdegusī zeme bija

tīkama soļiem. Kādus divsimt jardus lejāk izdeguma josla beidzās. Ejot ap potītēm sitās mīkstās irbulenes, vietām pār plašo viļņaino smilšu klaju slējās sīku prie-dīšu puduri, zeme bija atkal zaļa un dzīva.

Virzienu Niks nosacīja pēc saules. Viņš zināja, ap kuru vietu vēlas iziet pie upes, un gāja pa priedāju, kāpdams lēzenos pauguros, lai ieraudzītu priekšā atkal tādus pašus paugurus vai reizēm blīvu kāda tāla meža salu pa labi vai pa kreisi. Viņš noplūca dažus irbuleņu zariņus un pabāza zem plecu siksnām. Siksnas saberza tos, un ejot ap Niķu nemitīgi vēdīja irbuleņu smarža.

Viņš bija noguris un sakarsis, ejot pa klajo nelīdzeno tīreli, kur nebija nekādas ēnas. Jebkuru brīdi viņš varētu gluži vienkārši nogriezties pa kreisi un iziet pie upes. Tālāk par jūdzi nevarētu būt. Bet viņš turējās tomēr uz ziemeļiem, lai iznāktu pie upes tik tālu augšup pa straumi, cik vienā dienā var noiet.

Jau labu laiku pa viļņoto klajumu ejot, Niks redzēja priekšā vienu no augsto priežu salām. Niks nokāpa palejā, uzkāpa atkal paugurā un nogriezās uz priežu sila pusi.

Meža smalksnes zem priedēm nebija. Koku stumbri slējās vai nu taisni gaisā, vai mazliet ieslīpi. Stumbri bija kaili un brūni, bez zariem. Zari pletās augstu pie pašām galotnēm. Savijoties galotnes vietumis meta biezu ēnu pār brūno sila zemi. Zeme ap kokiem bija kaila. Tā bija brūna un slīdīga zem kājām. Nobirušo skuju paklājs pletās tālāk par pašiem zariem. Koki bija izauguši lielāki, zari uzkāpuši augstāk, ielaižot sauli klajās vietās, kas agrāk bija ēnā. Gabalu tālāk skujainā sila zeme izbeidzās, kā ar nazi nogriezta, un sākās irbuleņu zaļums.

Niks nometa maisu un atlaidās ēnā. Viņš gulēja uz muguras un skatījās priežu galotnēs. Tā guļot, vislabāk atpūtās kakls, mugura un krusti. Zeme mīksti piekļāvās mugurai. Cauri zaru vijumiem Niks skatījās debesīs, tad aizvēra acis. Atkal atvēra un paskatījās galotnēs. Tur augšā priežu zaros šņāca vējš. Viņš atkal aizvēra acis un aizmiga.

Niks pamodās stīvs, sāpošiem kauliem. Saule jau bija gandrīz norietējusi. Maiss bija smags, un siksnas sāpīgi griezās miesā, kad viņš atkal pacēla savu nesamo.

Salīcis zem maisa, viņš pacēla futrāli ar makšķerkātiem un pāri irbuleņu klajam gāja no sila taisni uz upi. Viņš zināja, ka tālāk par jūdzi tā nebūs.

Pa celmainu nogāzi Niks nokāpa pļavā. Gar pļavas malu tecēja upe. Niks bija priecīgs, ka ticis pie upes. Viņš gāja pa pļavu uz augšu. Pa zāli brienot, bikses samirka rasā. Tūlīt pēc dienas tveices bija izkritusi bagātīga rasa. No upes neatskanēja ne šļakstiens. Straume vēlās pārāk ātri un līdzeni. Pļavas malā, pirms uzmeklēja augstāku, sausāku vietu teltij, Niks pastāvēja un noskatījās, kā upē lēkā foreles. Zivis lēca pēc kukaiņiem, kas ar saules rietu nāca no purva upes viņējā krasta. Foreles šāvās laukā no ūdens un ķēra kukaiņus. Kamēr Niks gar upes malu pārgāja pāri mazajam pļavas stūrim, no ūdens izšāvās daudz foreļu. Tagad laikam kukaiņi bija nosēdušies uz ūdens, jo foreles šķita barojamies tāpat, gaisā nelecot. Cik tālu vien Niks varēja saskatīt, foreles uzpeldēja un meta lokus pa pašu ūdens virspusi, izskatījās, it kā būtu sācies lietus.

Aiz upmalas pļavas gabala un purva slīkšņas slējās mežaini smilšu kalni. Tur Niks nosvieda maisu un mak-šķerkārbu, skatīdamies pēc kāda līdzenāka laukumiņa. Viņš bija ļoti izsalcis un gribēja iekārtot apmetni, pirms ķērās pie ēdiena gatavošanas. Starp divām prie-dītēm zeme likās pavisam gluda. Niks izvilka no maisa cirvi un atcirta divus no zemes palīdušus sakņu ķeburus. Nu līdzenais laukumiņš bija pietiekami liels gulēšanai. Smiltis viņš nolīdzināja tāpat ar plaukstu, bet irbuleņu krūmeļus izrāva ar visām saknēm. Rokas svaigi smaržoja pēc irbulenēm. Viņš piemīdīja līdzi ar saknēm izrautos zemes kukuržņus. Negribējās gulēt uz visādiem grubuļiem. Kad zeme bija pietiekami gluda, viņš noklāja trīs segas. Pirmo, ko klāja tieši uz zemes, viņš salocīja divkārt. Abas pārējās uzsedza pa virsu.

Viņš atšķēla ar cirvi gaišu šķilu kādam priedes celmam un iztēsa mietiņus teltij. Mietiņiem vajadzēja būt gariem un stingri turēties zemē. Kad arī telts bija izņemta un noklāta zemē, pret priedīti atslietais maiss izskatījās krietni mazāks. Pie vienas priedes stumbra Niks piesēja virvi, kas turēja telts jumtu, savilka to, paceldams telti gaisā, un virves galu aptina ap otru priedi. Telts karājās virvē kā brezenta palags uz veļas auklām. Telts pakaļgalu viņš paslēja uz maiksts, ko jau pa ceļam bija nocirtis, un tad izpleta telts sānus. Sānus viņš nostiepa stingri un mietiņus dzina zemē dziļi un pamatīgi ar cirvja pietu, kamēr pat virvju cilpas vairs nebija redzamas virs zemes un telts brezents bija no-spīlēts kā bungu āda.

Telts vaļējo spraugu Niks aizvilka ar marli, lai nodrošinātos pret odiem. No maisa viņš izņēma šo to pagalvim derīgu un ielīda pa sava moskītu tīkla apakšu teltī. Caur brūno brezentu teltī sūcās dzeltenīga gaisma. Patīkami smaržoja pēc brezenta. Gaismā un smaržā bija kaut kas noslēpumains un mājīgs. Ielīdis teltī, Niks jutās laimīgs. Ne tāpēc, ka visu dienu būtu bijis nelaimīgs. Vienkārši — bija citādi. Nu viss bija padarīts. Dienā vēl tikai vajadzēja darīt. Tagad — padarīts. Nāciens bija smags. Viņš drausmīgi nogura. Un tomēr visu izdarīja. Uzcēla telti. Iekārtojās. Nekas viņam nedraudēja. Šī te bija laba vieta. Labu vietu viņš bija atradis. Savu mājvietu viņš bija ierīkojis pats. Nu viņš bija izsalcis.

Viņš izlīda pa odu plīvura apakšu atkal laukā. Arā bija pavisam tumšs. Tad jau teltī likās gaišāk.

Niks aizgāja pie maisa, uztaustīja maisa dibenā tū-tiņu ar naglām un izvilka vienu — labi garu. Viņš saņēma to pirkstos un, uzmanīgi turēdams, ar cirvja pietu iedzina priedes stumbrā. Uz naglas viņš pakāra maisu. Maisā bija visa viņa pārtika. Tagad tā bija uzvilkta augšā drošībā.

Niks bija izsalcis. Tik ļoti izsalcis kā, liekas, nekad vēl savā mūžā. Viņš atvēra kārbu cūkgaļas ar pupām un kārbu makaronu un izgāza konservus pannā.

— Kas paša sūri grūti stiepts, to pats arī drīkstu apēst, — Niks sacīja. Viņa balss skanēja ērmoti tumšajā mežā. Vairāk viņš nerunāja.

Iekuru ugunij viņš noplēsa ar cirvi no priedes celma. Virs liesmām uzrīkoja cepamās restes, restu četras kājiņas iedzina zemē tāpat ar kurpes purngalu. Uz restēm Niks uzlika pannu. Izsalkums plosīja viņu vēl negantāk. Pupas un makaroni sasila. Niks samaisīja tos uz pannas. Konservi sāka mutuļot., ar pūlēm uzdzīdami virspusē pa sīkam burbulim. Smaržoja lieliski. Niks izvilka tomātu mērces pudeli un nogrieza četrus riecienus maizes. Sīkie burbuļi kāpa arvien straujāk. Niks apsēdās pie ugunskura un nocēla pannu. Pusi no tās satura viņš izlēja alumīnijā šķīvī. Ēdiens lēnām izplūda pa šķīvi. Niks zināja, ka vēl par karstu. Viņš uzlēja tomātu mērci. Bet zināja, ka pupas un makaroni vēl ir par karstu. Viņš skatījās ugunī, skatījās uz savu telti un gaidīja, negribējās samaitāt visu ēšanas prieku, izplaucējot muti. Savu mūžu viņam nebija izdevies ar baudu paēsties ceptus banānus, nekad nepietika pacietības pagaidīt, lai mazliet atdziest. Mēle viņam bija ļoti jutīga. Niks bija ļoti izsalcis. Viņš skatījās pāri upei, kur no tumstošā purva kāpa migla. Tad vēlreiz paskatījās uz telti. Nu būs. Viņš iegrāba no šķīvja pilnu karoti.

— Jēzuliņ, — Niks teica, — Jēziņ Kristiņ! — viņš svētlaimīgi sacīja.

Viņš izēda veselu šķīvi un tikai tad atcerējās maizi. Otro šķīvi Niks pieveica jau ar maizi piekodām un izslaucīja to ar garoziņu, ka spīdēja vien. Viņš nebija ēdis kopš tās kafijas tasītes un šķiņķa maizes Sentig-neisas stacijas restorānā. Kaut ko tādu bija vērts izbaudīt. Tik drausmīgu izsalkumu viņš gan bija piedzīvojis arī agrāk, bet bez iespējas to remdināt. Viņš jau sen būtu varējis ierīkot apmetni, ja gribētu. Piedienīgu vietu gar upmalu bija, cik uziet. Bet labāk bija tā kā tagad.

Niks pabāza zem restēm vēl divas celma šķilas. Uguns uzliesmoja. Viņš bija aizmirsis pasmelties ūdeni kafijai. Izvilcis no maisa salocītu brezenta spaini, viņš lejā pa nogāzi un pāri pļavas stūrim gāja uz upi. Pretējais krasts grima baltā miglā. Viņš nometās uz ceļiem slapjā, aukstā krasta zālē un iegremdēja spaini straumē. Tas uzpūtās un smagi vilka roku līdzi straumei. Ūdens bija ledaini auksts. Niks izskaloja spaini un aiznesa to pilnu uz savu apmetni. Augšā nostāk no upes vairs nebija tik salti.

Niks iedzina vēl vienu pamatīgu naglu un uzkāra ūdens spaini. Kafijas kannu viņš piesmēla līdz pusei, piesvieda ugunij vēl dažas celma šķēpeles un uzlika kannu uz restēm. Viņš pēkšņi bija aizmirsis, kā jāvāra kafija. Toties atcerējās, ka strīdējies par to ar Hop-

kinsu — bet kādu paņēmienu viņš toreiz aizstāvēja? Viņš nolēma, ka ļaus tai uzvārīties. Ja padomā, tieši tas jau bija Hopkinsa paņēmiens. Ar Hopkinsu viņi savā laikā strīdējās par visu. Gaidīdams, kamēr kafija uzvārās, viņš atgrieza mazu aprikozu kārbiņu. Viņam patika atvērt konservus. Viņš izlēja aprikozus alumīnija krūzītē. Pieskatīdams kafiju, viņš nodzēra sīrupu ļoti uzmanīgi, lai neizlaistītu, tad nesteidzīgi apēda pašus aprikozus. Konservētie bija garšīgāki par svaigiem.

Kamēr viņš skatījās, kafija uzvārījās. Vāciņš pacēlās, un kafija ar visiem biezumiem izšļācās pār kannas sānu. Niks noņēma to no uguns. Šo te varētu saukt par Hopkinsa uzvaru. Viņš iebēra cukuru tukšajā aprikozu krūzītē un ielēja mazliet kafijas, lai padziest. Kafijas kanna bija pārāk karsta, tāpēc viņš apņēma rokturi ar cepuri. Viņš neļaus biezumiem nosēsties kannā. Vismaz pie pirmās krūzītes ne. Ies Hopkinsa pēdās no sākuma līdz galam. Vecais Hops to godam pelnījis. Viņš bija nopietns kafijas vārītājs. Vispār viņš bija nopietnākais cilvēks, ko Niks jebkad pazinis. Ne drūms, bet tieši nopietns. Tas bija ļoti sen. Hopkinss runāja, nekustinādams lūpas. Spēlēja polo. Kļuva par miljonāru Tek-sasā. Un viņam vajadzēja aizņemties ceļanaudu uz Čikāgu, kad pienāca telegramma, ka viņa pirmais urbums uzsitis naftu. Viņš jau būtu varējis telegrafēt, lai atsūta naudu. Bet tas būtu pārāk lēni. Hopkinsa meiteni viņi saukāja par Blondo Venēru. Hops neņēma ļaunā, jo tā jau nemaz nebijā viņa īstā meitene. Hopkinss teica, ka, starp mums vīriešiem runājot, ar viņa īsto meiteni neviens tādus jokus neuzdrīkstētos dzīt. Tur viņam bija taisnība. Hops aizbrauca, kad pienāca telegramma. Tas bija noticis pie Blekriveras. Telegramma bija nākusi astoņas dienas. Hopkinss atdeva Nikam savu koltu. Fotoaparātu viņš atdāvināja Bilam. Tas tika darīts, lai draugi viņu vienmēr atcerētos. Nākošajā vasarā viņi atkal salasījās kopā uz zveju. Hopkinss nu bija bagāts. Viņš gan būtu varējis nopirkt jahtu, un viņi varētu apbraukāt Augšezera ziemeļkrastus. Viņš bija aizkustināts, bet nopietns. Viņi atvadījās un jutās riebīgi. Brauciens bija samaitāts. Vairāk viņi Hopkinsa neredzēja. Tas bija pirms daudziem, daudziem gadiem pie Blekriveras.

Niks dzēra pēc Hopkinsa receptes vārīto kafiju. Kafija bija rūgta. Niks iesmējās. Labas beigas stāstam. Domas pārslēdzās darbam. Viņš zināja, ka varēs tās nobremzēt, nogurums bija pietiekami liels. Viņš izlēja no kannas kafiju, izkratīja biezumus ugunskurā. Aizkūpināja cigareti un ielīda teltī. Sēdēdams uz segām, viņš novilka kurpes un bikses, biksēs ietina kurpes un vīstokli nolika pagalvī, un palīda zem segām.

Pa telts spraugu viņš skatījās ugunskura spīdumā, ko vējš pa brīžam uzpūta gaišāku. Nakts bija klusa. Purvā bija pavisam kluss. Niks ērti izstiepās zem segas. Pie auss iedžinkstējās ods. Niks paslējās sēdus un uzrāva sērkociņu. Ods pieplacis brezentam virs viņa galvas. Niks žigli piegrūda viņam sērkociņu. Ods nošvirkstēja vien ugunī. Sērkociņš nodzisa. Niks atkal palīda zem segas. Viņš pagriezās uz sāna un aizvēra acis. Viņš bija miegains. Viņš juta miegu nākam. Viņš saritinājās zem segas un laidās miegā.

PIECPADSMITA NODALA

Semu Kardinellu pakāra sešos no rīta cietuma gaitenī. Gaitenis bija augsts un šaurs, pa abām pusēm stiepās kameru rindas. Visas kameras bija pilnas. Cietumnieki te bija savesti uz pakāršanu. Pieci uz nāvi notiesātie vīri gaidīja pirmajās piecās kamerās. Trīs no pakaramajiem bija nēģeri. Viņi bija pārbijušies. Viens no baltajiem vīriem sēdēja uz lāviņas, iespiedis galvu rokās. Otrs gulēja uz mutes, satinis galvu segā.

Pie karātavām viņi iznāca caur sienas durvīm. Viņi bija seši vai septiņi kopā ar abiem priesteriem. Viņi nesa Semu Kardinellu. Tāds viņš bija jau no pieciem rītā.

Diviem sargiem vajadzēja turēt Semu aiz padusēm, kamēr viņam sēja kājas, un abi priesteri kaut ko čukstēja. «Turies kā vīrs, mans dēls!» sacīja viens no priesteriem. Kad pienesa kapuci, ko pārvilkt pār acīm, Sems Kardinella vairs nespēja novaldīt tūpļa muskuli. Sargi palaida rokas vaļā un nosvieda viņu zemē. Viņiem riebās. — Varbūt pamēģināt ar krēslu, Bili? — uzraugs ievaicājās. — Jā, labāk atnesiet krēslu, — atbildēja vīrs ar katliņu galvā.

Kad visi atkāpās no smagās dzelzs un ozola lūkas, kas griezās uz lodīšu gultņiem, paaugstinājuma vidū uz krēsla palika sasietais Sems Kardinella ar cilpu kaklā un jaunākais priesteris, kas, nometies ceļos pie krēsla, turēja mazu krucifiksu. Lūkai krītot, priesteris tikko paspēja atlēkt atpakaļ.

PIE BIGRIVERAS. II

No rīta saule jau bija uzlēkusi un karsēja telti. Niks izlīda laukā pa moskītu tīkla aizklāto telts spraugu paskatīties, kāds rādās rīts. Pirksti, pa tīkla apakšu ārā lienot, uzreiz saslapa rasā. Rokās Niks nesa bikses un apavus. Saule stāvēja tieši virs pakalna. Apkārt bija p]ava, upe un purvs. Viņpus upes purva zaļumā baltoja bērzi.

Upes straujais tecējums rīta agrumā bija līdzens un dzidrs. Kādus divsimt jardus lejāk šķērsām pāri straumei gulēja trīs baļķi. Baļķu aizturētais ūdens bija gluds un dziļš. Niks noskatījās, kā pa baļķiem upei pāri pārtek ūdele un pazūd purvā. Niks bija kā noreibis. Viņu reibināja rīta svaigums un upe. Nepacietība bija pārāk liela, lai ēstu brokastis, tomēr viņš apzinājās, ka tas jādara. Viņš iekūra mazu uguntiņu un uzlika vārīties kafiju. Kamēr ūdens kannā sila, viņš paņēma tukšu pudeli un pa nogāzi nokāpa pļavā. Zāle vēl bija rasota, un Niks gribēja saķert sienāžus, pirms pļava būs izžuvusi saulē. Viņš uzgāja daudz labu sienāžu. Sienāži turējās smilgu pamatnēs. Citi karājās zāļu stiebros. Viņi bija auksti un slapji, aizlēkt viņi nevarēja, kamēr saule nebija viņus apžāvējusi. Niks lasīja sienāžus, izvēlēdamies vienīgi tos vidējos, brūnos, un bāza pudelē. Viņš apgrieza kādu bajķēnu un atrada zem tā patvērušos simtiem sienāžu. Īsta sienāžu pansija. Niks tur ielasīja pudelē kādus piecdesmit brūnos. Kamēr viņš to darīja, viens otrs no sienāžiem jau bija atsilis saulē un lēca projām. Lēcienā viņi iepleta spārnus. Sākumam viņi lēca tikai vienu reizi, zemē nokrituši, viņi sastinga kā beigti.

Niks labi zināja, ka tad, kad viņš būs paēdis brokastis, sienāži būs pašā žirgtumā. Rasai nožūstot, būtu vajadzīga visa diena, lai salasītu pudeli pieklājīgu sienāžu, un vēl daudzus viņš sašķaidītu, sviezdams tiem virsū cepuri. Viņš nomazgāja rokas straumē. Upes tuvums viņu uzbudināja. Tad viņš atgriezās pie telts.

Sienāži jau stīvi kūņojās pa zāli. Pudelē, saules sasildīti, viņi lēkāja vienā kamolā. Niks aizsprauda pudeli ar priedes sprungulīti. Ar to pietika, lai sienāži netiktu ārā un arī gaiss ieplūstu pudelē.

Baļķēnu Niks bija atvēlis atpakaļ, tagad viņam bija zināma vieta, kur ik rītu salasīt sienāžus.

Niks atslēja pudeli ar lēkājošiem sienāžiem pret priedes stumbru. Žigli viņš iejauca ūdenī griķu miltus un krietni sakūla, ņemdams glāzi miltu uz glāzes ūdens. Kannā viņš iebēra sauju kafijas, uz karstās pannas uzsvieda un izšūdināja sprakstošu tauku pikuci. Kūpošajā pannā viņš ielēja griķu mīklu. Taukiem spalgi sprēgājot, tā izplūda līdzeni kā lava. Griķu pankūkas malas kļuva arvien stingrākas, brūnākas un trauslākas. Virsma lēni kūsāja, mīklai čaugani uzbriestot. Niks pabāza zem pankūkas baltu priedes skalu. Viņš pasvēra pannu sānis, pankūka brīvi slīdēja. Labāk jau tomēr nemetīšu ar mešanu, viņš nodomāja. Viņš visā garumā pabāza zem pankūkas tīro, svaigo skalu un apsvieda to uz otru pusi. Pankūka nošvirkstēja vien.

Kad pirmā bija gatava, Niks atkal ietaukoja pannu. Viņš izcepa visu mīklu. Iznāca vēl viena liela pankūka un viena mazāka.

Lielo un mazāko Niks apēda ar ābolu želeju. Uz trešās Niks uzzieda želeju, pārlocīja pankūku uz pusēm, ietina pergamentpapīrā un iebāza jakas kabatā. Želejas burciņu viņš iebāza atpakaļ maisā un nogrieza maizi diviem sendvičiem.

Maisā viņš atrada lielu sīpolu. Viņš pārgrieza to uz pusēm un nolobīja zīdaino virsmiziņu. Tad sagrieza sīpolu šķēlēs un uztaisīja sīpolu sendvičus. Tos viņš arī ietina pergamentā un iepogāja otrā kabatā. Pannu viņš atstāja uz restēm ar dibenu uz augšu, iedzēra kafiju, saldu un dzeltenbrūnu no kondensētā piena, un uzkopa savu apmetni. Tā bija maza, jauka apmetne.

Niks izņēma no ādas futrāļa makšķerkātu, salika to un iebāza futrāli atpakaļ teltī. Viņš piestiprināja spoli un izvilka auklu caur gredzentiņiem. Verot viņam visu laiku vajadzēja ar vienu vai otru roku turēt auklu ciet, jo citādi tā varētu attīties atpakaļ jau no pašas svara vien. Tā bija smaga, dubulta spininga aukla. Niks kaut kad labi sen atpakaļ bija samaksājis par to astoņus dolārus. Tā bija taisīta, lai smagi atvēztos gaisā un smagi, plakaniski izsviestu uz priekšu mušu, kam pašai svara nebija. Niks atvēra alumīnija kārbu ar pavadiņām. Pavadiņas bija saliktas starp mitrinātām flaneļa lupatiņām. Lupatiņas Niks bija samitrinājis ūdens dzesinātājā, braucot vilcienā uz Senigneisu. Valgajā flanelī turētās pavadiņas bija lokanas, un Niks attina vienu un ar cilpiņu piesēja smagās^ auklas galā. Pavadiņas galā viņš piestiprināja āķi. Āķis bija mazs, loti smalks un atsperīgs.

Niks bija to izņēmis no āķu grāmatiņas, sēdēdams ar makšķerkātu klēpī. Viņš pārbaudīja mezglu un kāta elastību, nostiepdams auklu. Bija patīkami just auklas spraigumu. Viņš piesargājās, lai neierautu āķi pirkstā.

Viņš gāja lejā uz upi, rokā turēdams makšķeri, bet sienāžu pudeli, siksnas cilpā iemetinātu, pakāris kaklā. Ķeseli viņš bija iekāris āķī pie jostas. Pāri plecam bija pārmests garš tukšs miltu maiss ar auklā iesietiem stūriem. Auklu viņš bija pārmetis pār plecu. Maiss kūļājās gar kājām.

Visu šo zvejas rīku zveņģēšanās darīja viņu vienlaik neveiklu un laimīgu. Sienāžu pudele sitās viņam pret krūtīm. Vējjakas kabatas spīlēja brokastu maize un āķu grāmatiņa.

Niks iebrida straumē. Tas bija satricinoši. Bikšu stilbi cieši apkļāvās kājām. Cauri kurpēm pēdas juta granti. Ceļoties gar lieliem, ādu ledaini kveldēja ūdens.

Spraigā straume likās piezīžamies pie kājām. Vietā, kur viņš bija iebridis, ūdens sniedzās pāri ceļgaliem. Viņš brida pa straumi. Crants slīdēja zem zolēm. Viņš paskatījās lejā uz mazajām ūdens vērpetēm, ko straume grieza ap viņa kājām, un izvilka sienāžu pudeles sprūdu.

Pirmais sienāzis izlēca pa pudeles kakliņu un iekrita ūdenī. Viņu ierāva virpulis, kas vērpās ap Niķa labo kāju, un viņš atkal parādījās virspusē tikai krietnu gabaliņu tālāk. Ķepurodamies viņš laidās pa straumi. Viņš nozuda zibenīgā aplī, kas parādījās ūdens gludajā virsmā. Viņu bija aprijusi forele.

Pudeles kaklā pabāza galvu nākamais sienāzis. Ūsiņas šaudījās uz visām pusēm. Viņš jau bija izbāzis priekškājas un taisījās lēkt. Niks saņēma viņu aiz gal-

vas un turēja tā, kamēr izdūra slideno āķi cauri sienāža zodam un rīklei līdz pašam pēdējam vēdera gredzenam. Sienāzis atspērās āķī ar prieKŠkājām, spļaudams tam virsū brūnu sulu. Niks iesvieda viņu ūdenī.

Turot makšķeri labajā rokā, Niks laida auklu pakaļ straumes rautajam sienāzim. Kreisā roka ritināja no spoles auklu, lai tā tecētu brīvi. Viņš skatījās sīki ņir-bīgajā straumē pakaļ sienāzim. Tad sienāzis pazuda.

Aukla noraustījās. Niks vilka saspringto auklu. Bija piekodusies pirmā zivs. Turēdams spēji atdzīvojušos makšķerkātu šķērsām straumei, viņš vilka auklu ar kreiso roku. Makšķere asi raustījās, forelei dzenoties pret straumi. Niks juta, ka tā ir maza forele.

Viņš pacēla makšķeri taisni gaisā. Makšķeres kāts saliecās.

Iešķērsu auklas slīpumam viņš redzēja ūdenī foreli sitamies ar galvu un visu ķermeni.

Niks pārtvēra auklu kreisajā rokā un sāka celt laukā foreli, kas gurdeni lauzās pret straumi. Zivs mugura bija dzidri lāsumaina kā pāri upes oļiem tekošs ūdens, sāni noplaiksnījās saulē. Iespiedis makšķeres kātu padusē, Niks noliecās un iegremdēja labo roku straumē. Viņš saņēma slapjos pirkstos foreli, kas vēl arvien spārdījās, izņēma āķi no mutes un iesvieda zivi atpakaļ upē.

Zivs grīļaini pagriezās pret straumi, tad nolaidās dibenā pie akmens. Niks, roku līdz elkonim ūdenī iebāzis, pasniedzās, lai pieskartos viņai. Forele stingri stāvēja akmens ēnā pār oļiem tekošajā ūdenī. Tikko viņa pirksti pieskārās forelei, pieskārās zem ūdens viņas sāna gludajam vēsumam, zivs aizbēga, pazuda dzelmes ēnā.

Nekas viņai nekaiš, Niks nodomāja. Viņa ir tikai nogurusi.

Viņš bija samērcējis roku, pirms pieskārās forelei, lai nenotrauktu maigo gļotu kārtiņu pāri zivs zvīņām. Ja foreli aiztiek ar sausu roku, pieskāriena vietā uzmetas baltā sēnīte. Senāk, kad viņam gadījās makšķerēt upēs, uz kurām makšķernieki dzinās kā apsēsti, Niks ik pa brīdim uzdūrās beigtām forelēm, kas bija gluži pūkainas no baltajām sēnītēm un ko straume sita pret klintīm vai vēderiem gaisā sanesa kādā lēnā atvarā. Nikam nepatika makšķerēt vienā upē ar citiem. Ja vien viņi nebija no paša kompānijas, viņi samaitāja visu.

Viņš brida lejup pa straumi, pāri ceļiem ūdenī, lai tiktu garām tiem piecdesmit sekluma jardiem, kas stiepās līdz straumei pārmestajiem baļķiem. Viņš nemauca ēsmu uz āķa un brizdams nesa to rokā. Viņš, protams, zināja, ka mazās foreles var saķert tepat seklumā, cik uziet, bet mazās viņš negribēja. Un šajā dienas laikā uz lielām forelēm seklās vietās nebija ko cerēt.

Tagad ūdens, dzeļoši auksts, sniedzās viņam jau līdz gurniem. Priekšā bija līdzenais, baļķu aizturētais ūdens klajs. Līmenis bija gluds un tumšs; upes kreisajā krastā bija pļavas slīkšņa, labajā krastā purvs.

Niks atliecās pret straumi un paņēma sienāzi no pudeles. Viņš uzsprauda to uz āķa un vēl uzspļāva — lai palaimētos. Tad viņš izvilka no spoles dažus jardus auklas un pasvieda sienāzi uz priekšu straujajā, tumšajā ūdenī. Sienāzis peldēja lejā uz baļķiem, tad auklas smagums novilka ēsmu zem ūdens. Niks turēja makšķeri labajā rokā, ļaudams auklai tecēt caur pirkstiem.

Aukla spēcīgi noraustījās. Niks piecirta, makšķeres kāts kļuva dzīvs un bīstams, līkumā saliecies, saspringtu auklu, kas sāka celties slīpi virs ūdens smagā draudīgā pretestībā. Niks juta, ka nupat, nupat pavadiņa var trūkt, un laida auklu vaļā.

Auklai zibenīgi atšķetinoties, spole pļerkstoši nokaucās. Pārāk ātri. Niks nespēja sekot auklas skrējienam, aukla lidoja no spoles, un kaukoņa kļuva arvien spalgāka.

Kad parādījās spoles serde, Niks, sirdij stājoties no satraukuma, atliecās pret straumi, kas ledaini kāpa galviņa gurniem, un stingri piespieda spoli ar kreiso roku. Iedabūt pirkstu spoles ritentiņā bija grūti.

Nospiežot sprūdu, aukla pēkšņi saspringa vēl vairāk un aiz baļķiem augstu pacēlās liela forele. Zivij lecot, Niks pielieca makšķeres galu zemāk. Bet, jau noliekdams makšķeri, lai kaut cik atslābinātu auklu, viņš juta, ka spraigums ir par lielu, aukla pārāk saspīlēta. Un tagad, protams, trūka pavadiņa. Tā bija nekļūdīgā sajūta, kad aukla pēkšņi zaudē spraigumu, kļūst sausa un cieta. Un tad sašļūk.

Ar aizkaltušu muti un smagu sirdi Niks tina auklu atpakaļ. Tik milzīgu foreli viņš nekad nebija redzējis.

Kas viņai lēcienā bija par smagumu un nenovaldāmu spēku! Un kāds plats sāns, ka lasim.

Nikam drebēja roka. Viņš tina spoli lēnām. Satraukums bija bijis pārāk ass. Viņš juta slābu nelabumu, tagad būtu derējis apsēsties.

Pavadiņa bija trūkusi āķa mezgla vietā. Niks pasvārstīja to plaukstā. Viņš domāja par foreli, kas tagad kaut kur dzelmē, noslēpusies baļķu ēnas melnumā, stāv virs upes oļiem ar galvu pret straumi, un žoklī viņai āķis. Niks zināja, ka foreles zobi atkodīs āķa žuburus. Pats stumbenis paliks viņas žoklī. Un vēl viņš varēja saderēt, ka forele nu ir nikna. Tāda milzene lai nepārskaistos. Tā tikai bija forele. Pamatīgi viņa bija iekodusies. Cieta kā krams. Pats viņš arī bija kā krams, kamēr forele nenorāvās. Debesu dievs, kāda milzene. Debesu dievs, par tik lielu foreli es pat dzirdējis nebiju, kur nu vēl redzējis.

Niks izbrida krastā un stāvēja pļavā, ūdenim no biksēm tekot un piemirkušajām kurpēm žļurgstot. Viņš pagājās tālāk un apsēdās uz baļķiem. Asu pārdzīvojumu viņam nu bija diezgan.

Viņš šļirkstināja caur kāju pirkstiem ūdeni kurpēs un izvilka no krūšu kabatas cigareti. Aizsmēķējis viņš iemeta sērkociņu straujajā ūdenī aiz baļķiem. Sīka forele metās uz sērkociņu, kas novirpuļoja straumē. Niks iesmējās. Viņš gribēja izsmēķēt cigareti.

Viņš sēdēja uz baļķiem, smēķēja un žāvējās, gozēdams muguru saules siltumā, skatījās, kā upe tek uz meža pusi, pagriežas un ienirst meža zaļumā, skatījās uz dzirksteļainām, sīkām krācēm, ūdens nospīdinātiem akmens bluķiem, uz ciedrām un baltajiem bērziem krastā, baļķi bija sasiluši saulē un tīkami sēdēšanai, gludi, bez mizas, zem pirkstiem sila zīdaini pelēkā koksne; vilšanās sajūta pamazām pagaisa. Cik lēni tomēr gāja projām šī vilšanās, kas nāca tik spēji, ka sāpe iesitās plecos. Nu bija atkal labi. Makšķere gulēja turpat blakus uz baļķiem, Niks piesēja pavadiņas galā jaunu āķi, vilkdams dzīslas cilpu, kamēr tā sažņaudzās ciešā mezglā.

Viņš uzsprauda ēsmu, pacēla makšķeri un gāja uz baļķu viņējo galu, kur bija seklāks un varēja kāpt ūdenī. Zem un apkārt baļķiem bija dzelmenis. Pa purva puses sēkli Nīks gāja gar krastu uz priekšu, līdz iznāca oļainās krāces seklumā.

Pa kreisi, kur pļava beidzās un sākās mežs, gulēja liela, ar saknēm izgāzta goba. Kritusi kādā vētrā, goba gulēja ar galotni mežā; dubļu pieķepušās saknes, jau pieaugušas ar zāli, kā paprāvs paugurs slējās pašā krastmalā. Apakšējās saknēs skalojās upe. No vietas, kur Niks stāvēja, viņš redzēja ūdens strūklu izdzītas — arī saknēm līdzīgas — vagas seklajā upes gultnē. Oļaina, kur viņš stāvēja, oļaina un lielu akmeņu pauros lejāk straume dziļajā dobulī ap izgāztās gobas saknēm saduļķojās un bija zaļu ūdenslēcu pārvilkta.

Niks atvēzēja makšķeri pāri plecam, un aukla slaidā lokā iemeta sienāzi dziļā ūdenslēcu paklāja spraugā. Forele piekodās, un Niks aizcirta.

Izstiepis makšķeri labi tālu uz izgāzta koka pusi un atspēries pret straumi, Niks foreli, kas visu laiku, makšķeres kātu liekdama, dzinās dziļumā, izveda no bīstamā ūdenszāļu mudžekļa atklātā ūdenī. Turēdams makšķeri, kas, gluži kā dzīva, lauzās pret straumi, Niks vilka foreli klāt. Zivs cīnījās, tomēr nāca tuvāk, makšķere gan it kā padevās viņas rāvieniem, reizēm makšķerkāta gals pat ienira ūdenī, bet pēc katra rāviena zivs izrādījās tuvāk. Pacēlis makšķerkātu virs galvas, Niks uzveda foreli virs ķeseles un izcēla no ūdens.

Forele smagi iegula ķeselē, cauri tīkla acīm ņirbēja plankumainā mugura un sudraba sāni. Niks noņēma zivi no āķa, tīkami bija paturēt plaukstā viņas tvirto ķermeni ar stingriem sāniem un garo, izvirzīto apakšžokli un tad smagu un slidenu ielaist garajā maisā, kas no viņa pleca nokarājās ūdenī.

Niks papleta maisa augšgalu pret straumi, un maiss smagi pielija ar ūdeni. Tad uzslēja to taisni, atstājot tikai lejasgalu straumē, un ļāva ūdenim šļākties pa sāniem. Maisa dibenā bija liela forele — dzīva un tekošā ūdenī.

Niks brida lejup pa straumi. Maiss, smagi iegrimis ūdenī, novilka plecus.

Kļuva karsts, saule cepināja pakausi un kaklu.

Nikam nu bija viena pamatīga forele. Daudz viņam arī nemaz nevajadzēja. Straume te bija sekla un plata. Pa abiem krastiem auga koki. Kreisā krasta koki meta straumē īsas dienasvidus ēnas. Niks zināja, katrā ēnā ir pa kādai forelei. Pēcpusdienā, kad saule kritis no pauguru puses, foreles slēpsies otrā krasta vēsajās ēnās.

Vislielākās, kā jau parasti, slēpsies krasta pacerēs. Blekriverā, piemēram, viņas vienmēr turas tieši gar krastu. Kad saule noriet, foreles izpeld straumes vidū. Taisni tad, kad ūdens, acis žilbinādams, zvēro saulrietā, liela forele var uzķerties jebkurā vietā. Tikai tad makšķerēt gandrīz nav iespējams, jo ūdens klajs dzelstī acis kā spogulis saulē. Var, protams, pagriezties pret straumi, bet tādā upē kā šī vai Blekriverā brist pret straumi ir ļoti grūti, dziļākās vietās ūdens gāž vai no kājām nost. Makšķerēšana tik straujās upēs nav nekāds joks.

Niks brida pa seklumu tālāk, skatīdamies, vai neredzēs kaut kur pie krasta dziļākas dobes. Pašā krasta malā± ar pazarēm straumi skardams, auga liels skābardis. Ūdens virpuļoja ap lapām. Tādās vietās vienmēr ir foreles.

Tomēr Nikam negribējās mest makšķeri šajā dobulī. Tas nozīmētu tikpat kā droši iepiņķerēt auklu un āķi zaros.

Dziļums gan likās labs. Viņš iesvieda ūdenī sienāzi, straume to tūliņ norāva melnā dziļumā zem pārkarena zara. Aukla saspringa, un Niks aizcirta. Forele smagi uzšāvās no ūdens lapu un zaru mudžeklī. Aukla, protams, iepinās. Niks pievilka auklu, un forele norāvās. Viņš uztina auklu atpakaļ, saņēma āķi pirkstos un brida lejā pa straumi.

Priekšā pie paša kreisā krasta bija liela sieksta. Niks redzēja, ka vidus tai tukšs, ūdens negrieza virpuļus ap galiem, bet mierīgi plūda cauri, tikai gar siekstas malām mazliet ņirbēdams. Kļuva dziļāks. Dobās siekstas augšējais kūkums bija pelēks un sauss. Sieksta bija pa pusei ēnā.

Niks izvilka sprunguli no pudeles kakla, sprungulī bija ieķēries sienāzis. Viņš nocēla to, uzsprauda uz āķa un iemeta ūdenī. Makšķeri viņš nostiepa tā, lai sienāzis nokļūtu strūklā, kas plūda uz siekstas dobumu. Niks pielieca makšķeri vēl zemāk, un sienāzis iepeldēja. Spēcīgs rāviens. Niks vilka makšķeri klāt. Smagums bija tāds, ka varētu likties — āķis iecirties pašā siekstā, ja roka nejustu dzīvu pretestību.

Viņš mēģināja izvest zivi plašākā straumē. Gan smagi, bet zivs tomēr nāca.

Aukla pēkšņi atslāba, un Niks jau domāja, ka forele norāvusies. Tad ieraudzīja zivi straumē gandrīz sev blakus purinām galvu un pūlamies dabūt laukā āķi. Žokļi bija cieši sakniebti. Viņa cīnījās ar āķi dzidrajā straumē.

Tīdams spoli ar kreiso roku, Niks pacēla makšķeres kātu, lai aukla savilktos, un mēģināja pievest foreli pie ķeseles, bet viņa pašāvās sānis un pazuda, īsiem rāvieniem vilkdama auklu. Niks veda viņu ūdens virpuļos, ļaudams viņai raustīties, cik vien makšķeres lokanība ļāva. Viņš pārņēma makšķeri kreisajā rokā, pagrieza foreli pret straumi, pacēla viņu, smagu un raustīgu, gaisā un nolaida ķeselē. Viņš izcēla ķeseli no ūdens, forele spīlēja tīklu smagā puslokā, no ķeseles pilēja ūdens, viņš noņēma zivi no āķa un ielaida maisā.

Viņš pavēra maisa galu un palūkojās lejā uz abām lielajām forelēm, kas spārdījās maisa dibenā.

Pa ūdeni, kas kļuva arvien dziļāks, Niks aizbrida līdz caurajai siekstai. Viņš nocēla maisu pār galvu, un foreles noplaukšķēja vien, virspusē iznirstot, tad pakāra maisu tā, lai zivis būtu dziļi ūdenī. Viņš uzkāpa uz siekstas un apsēdās, no viņa biksēm un kurpēm šaltīm tecēja ūdens. Viņš nolika makšķeri, pavirzījās uz siekstas ēnaino galu un izvilka no kabatas sendvičus. Viņš iemērca tos aukstajā ūdenī. Straume aiznesa drupačas. Viņš apēda sendvičus un piesmēla pilnu cepuri ūdens, lai padzertos, bet ūdens iztecēja no cepures ātrāk, nekā viņš paspēja to izdzert.

Enā, uz siekstas sēžot, bija vēsi. Viņš izvilka cigareti un mēģināja uzraut sērkociņu gar siekstu. Sērkociņš ievilka vadziņu siekstas iztrupējušā pelēkumā. Niks pārliecās uz siekstas otru pusi, atrada cietāku vietu un uzrāva sērkociņu. Viņš smēķēja un skatījās upē.

Tālāk upe sašaurinājās un ieplūda purvā. Ūdens tur kļuva gludens un dziļš, purvs likās no vienas vietas noaudzis ar ciedrām, stumbri slējās cits pie cita, zarot-nes savijušās. Tas purvs nebija izbrienams. Zari auga pārāk zemu. Būtu jārāpjas gandrīz vai pa zemi, lai tiktu uz priekšu. Nelauzīsies jau laušus caur zariem. Laikam tāpēc purva dzīvniekiem tik zemas kājas, Niks nodomāja.

Niks nožēloja, ka nav paņēmis līdzi kaut ko lasāmu. Viņš tagad labprāt būtu palasījis. Viņam nemaz negribējās dzīties purvā. Viņš paskatījās lejāk pa straumi. Pāri visai upei slīpi slējās varena ciedra. Aiz tās upe ietecēja purvā.

Nikam patlaban nekādi negribējās tur iet. Pretīgi bija pat iedomāties, kā viņš kultos līdz padusēm pa ūdeni un ķertu lielas foreles tikai tāpēc vien, lai izrādītos, ka viņas tur nevar ne malā dabūt. Krasti purvā bija kaili, lielo ciedru zarotnes savijušās pāri galvai, tikai vietumis tām cauri izlauzās pa saules lāsumam, zvejošana tādā pustumsā šajos straujajos, atvaramajos ūdeņos var beigties traģiski. Zveja purvā vispār ir bīstama. Niks negribēja uz to ielaisties. Šodien viņš tālāk nebridīs.

Viņš atvāza kabatas nazi un iecirta to siekstā. Tad viņš pacēla maisu, iebāza roku un izvilka vienu foreli. Turēdams to netālu no astes — tā turēt slidenu, kustīgu zivi ir ļoti grūti, — viņš trieca tās galvu pret siekstu. Forele noraustījās un sastinga. Niks nolika to ēnā uz siekstas un tāpat nosita arī otru. Viņš noguldīja abas blakus uz siekstas. Lieliskas foreles.

Niks iztīrīja zivis, uzšķērzdams tās no tūpļa līdz žokļu smailei. Visas iekšas ar žaunām un mēli izvēlās vienā gabalā. Abas foreles bija tēviņi; Niks izņēma garas, tīras un gludas pelēcīgu pieņu strēmeles. Patīkami, ka iekšas iznāk tik tīras un stingras. Niks izmeta ķidas krastā, lai tiek ūdelēm.

Viņš izmazgāja zivis strautā. Kad viņš turēja tās ūdenī ar mugurām uz augšu, foreles izskatījās kā dzīvas. Pat krāsu mirdzums vēl nebija sācis blāvot. Viņš nomazgāja rokas un noslaucīja gar siekstu. Tad viņš izklāja uz siekstas maisu, ietina iztīrītās zivis un vīstokli ielika ķeselē. Nazis vēl stāvēja, ietriekts ar asmeni siekstā. Niks notīrīja nazi gar koku un iebāza kabatā.

Niks uzslējās kājās, turēdams rokā makšķeri, ķesele smagi griezās plecā, tad nokāpa no siekstas ūdenī un brida malā. Izkāpis krastā, viņš taisni cauri mežam devās uz pauguriem. Viņš gāja uz savu apmetni. Viņš atskatījās. Cauri kokiem vīdēja upe. Priekšā vēl bija daudz dienu, lai pamakšķerētu purvā.

L'ENVOI

Karalis strādāja dārzā. Likās, viņam patiešām prieks mani redzēt. Mēs gājām pa dārzu. — Karaliene arī ir te, — viņš sacīja. Karaliene apgrieza rožu krūmu. — O, sveicināti, — viņa teica. Mēs apsēdāmies pie galda liela koka ēnā, karalis lika atnest viskiju ar sodu. — Viskijs mums vismaz ir labs, — viņš sacīja. Revolucionāru komiteja neļaujot viņam atstāt pils teritoriju, viņš stāstīja. — Plastirass laikam ir ļoti labs cilvēks, — viņš piebilda, — bet raksturs gan viņam smags. Kaut gan vispār viņš darīja pareizi, ka nošāva tos tipus. Protams, tādās reizēs galvenais ir, lai tevi pašu nenošauj.

Mēs tā jauki un itin ilgi notērzējām. Kā visiem grieķiem, karalim ļoti gribējās nokļūt Amerikā.

Stāstu krājums VĪRIEŠI BEZ SIEVIETĒM

.

NEUZVARĒTAIS

Manvels Garsija gāja augšā pa kāpnēm uz dona Migela Retanas kantori. Viņš nolika čemodānu un pieklauvēja. Atbildes nebija. Bet Manvels, stāvot gaitenī, juta, ka iekšā kāds ir. Viņš to sajuta cauri durvīm.

— Retana! — viņš sauca un ieklausījās.

Atbildes nebija.

Nē, viņam jābūt, Manvels nosprieda.

— Retana! — Viņš sparīgi pieklauvēja.

— Kas tur ir? — iekšā kāds noprasīja.

— Es, Manolo, — Manvels teica.

— Ko tu gribi? — balss jautāja.

— Es gribu darbu, — Manvels sacīja.

Durvīs kaut. kas noskrapstēja — un tās atvērās. Manvels, paņēmis čemodānu, iegāja iekšā.

Istabas galā aiz rakstāmgalda sēdēja sīks vīrelis. Virs viņa galvas atradās Madrides meistaru darināts vērša galvas izbāzenis, bet sienas bija noklātas plakātiem un ietvaros ieliktiem vēršu cīņu attēliem.

Vīrelis sēdēja un raudzījās Manvelā.

— Domāju, ka esi nogalināts, — viņš teica.

Manvels paklaudzināja pa galdu. Vīrelis pāri galdam

skatījās viņā.

— Cik reižu šogad esi bijis arēnā? — Retana jautāja.

— Vienu, — Manvels sacīja.

— Tikai šo vienu?

— Vairāk neiznāk.

— Par to es lasīju avīzē, — Retana teica. Viņš at-zvila krēslā un raudzījās Manvelā.

Manvels pacēla acis uz izbāzto vērša galvu. Viņš bija to redzējis ne vienreiz vien. Ar to viņu saistīja gandrīz vai tādas kā radnieciskas saites. Pirms deviņiem gadiem šis vērsis nobadīja viņa brāli, daudzsološu matadoru. Manvels atcerējās šo dienu. Zem vērša galvas bija ozola pamatne, kurai pielikta vara plāksnīte. Uzrakstu izlasīt Manvels nespēja, taču noskārta, ka tas domāts brāļa piemiņai. Jā, viņš bija lielisks zēns.

Uzraksts bija šāds: «Vērsis Mariposa (hercoga Ve-ragvas vēršaudzētava), kurš, nobeidzis septiņus zirgus un saņēmis deviņus šķēpa dūrienus, nogalināja Anto-nio Garsiju, Noviljērā 27. IV 1909.»

Retana redzēja, ka Manvels raugās uz izbāzeni.

— Svētdienai hercogs man atsūtījis tik draņķīgus vēršus, ka bez skandāla neiztiks, — viņš sacīja. — Visus ar tizlām kājām. Ko par to runā kafejnīcā?

— Nezinu, — Manvels teica. — Es tikko atbraucu

— Pareizi. Tev vēl čemodāns rokā.

Retana, atzvilis krēslā, pār plato galdu raudzījās Manvelā.

— Sēdies, — viņš teica. — Noņem cepuri.

Manvels apsēdās. Tiklīdz cepure bija noņemta, seja

šķita pilnīgi pārvērtusies. Tā bija bāla, un tieviņā ko-leta, uzsprausta augšā, lai nelīstu ārā no cepures, piešķīra viņam ērmotu izskatu.

— Tu neizskaties labi, — Retana sacīja.

— Es nāku tieši no slimnīcas, — Manvels teica.

— Dzirdēju, tev esot noņemta kāja.

— Nē. Tā sadzija.

Retana pieliecās un pagrūda Manvelam tuvāk koka kārbiņu ar cigaretēm.

— Ņem, — viņš teica.

— Paldies.

Manvels aizsmēķēja.

— Un tu? — viņš jautāja, pasniegdams Retanam sērkociņu.

— Nē, — Retana atmeta ar roku. — Es nesmēķēju

Retana vēroja, kā Manvels smēķē.

— Kādēļ tu nemeklē kaut kādu darbu? — viņš noprasīja.

— Es negribu kaut kādu darbu, — Manvels sacīja. — Es esmu matadors.

— Šodien vairs nav īstu matadoru, — Retana teica.

— Es esmu matadors.

— Jā, kamēr sēdi šeit kantorī.

Manvels iesmējās.

Retana klusēdams skatījās viņā.

— Ja gribi, došu tev vakara koridu \ — Retana piedāvāja.

— Kad? — Manvels jautāja.

— Rīt.

— Negribu būt par aizvietotāju, — Manvels sacīja. Tieši tā visi bija gājuši bojā. Tieši tā Salvadors aizgāja bojā. Manvels pabungoja pa galdu.

— Neko citu tev nevaru piedāvāt, — Retana sacīja.

— Varbūt nākamo nedēļu dienā? — Manvels ievaicājās.

— Tev nebūs publikas, — Retana teica. — Tā nāk skatīties tikai Litrī, Ruvito un Latorri. Tiem zēniem ir nags.

— Tā nāks skatīties arī mani, — Manvels cerīgi sacīja.

— Nē, nenāks. Tevi tā aizmirsusi.

— Spēka kaulos man vēl daudz, — Manvels sacīja.

— Rītvakar vari iziet arēnā, — Retana teica. — Pēc klaunādes varēsi sastrādāt ar jauno Ernandesu un pēc tam nodurt, divus novillos^14 [15].

— No kādas vēršaudzētavas? — Manvels jautāja.

— Nezinu. Kādi nu staļļos būs. Ko veterinārārsti dienu cīņās nav pielaiduši.

— Negribu būt par aizvietotāju, — Manvels teica.

— Negribi — nevajag, — Retana sacīja. Viņš noliecās pār saviem papīriem. Manvels viņu vairs neinteresēja. Līdzjūtība, ko tas, atceroties senās dienas, viņā izraisīja, bija izgaisusi. Viņš labprāt ņemtu to Laritas vietā, jo tas nāktu par smiekla naudu. Bet tikpat lēti nāks arī citi. Taču viņš labprāt tam izpalīdzētu. Iespēju viņš ir devis. Lai nu pats dara, kā grib.

— Cik tu man dosi? — Manvels jautāja. Viņš vēl sevi mierināja ar domu, ka atteiksies. Un tomēr zināja, ka nevar atteikties.

— Divi simti piecdesmit pesetas, — Retana teica. Viņš bija gribējis dot pieci simti, bet neviļus pateica «divi simti piecdesmit».

— Viljaltam tu dod septiņus tūkstošus, — Manvels sacīja.

— Tu neesi Viljalta.

— Es zinu.

— Saproti, Manolo, viņš pievelk publiku, — Retana paskaidroja.

— Saprotu, — Manvels sacīja. Viņš piecēlās. — Dod trīs simtus, Retana.

— Labi, — Retana piekrita. Viņš pasniedzās pēc papīra.

— Vai varu piecdesmit dabūt tūlīt? — Manvels jautāja.

— Lūdzu, — Retana izņēma no kabatas portfeļa piecdesmit pesetu banknoti un atlocījis nolika uz galda.

Manvels paņēma naudu un iebāza kabatā.

— Kāda būs kvadrilja '? — viņš jautāja.

— Tie paši puiši, kas vienmēr vakaros, — Retana teica. — Tie savu prot.

— Bet pikadori^16 [17]? — Manvels jautāja.

— Tie nu ir pavāji, — Retana atzina.

— Man vajadzīgs viens labs pikadors, — Manvels sacīja.

— Tad noalgo. Ej un noalgo!

— Bet nauda? Gribi, lai no sešdesmit duro^18 es vēl maksātu pikadoram?

Retana neteica neviena vārda, tikai pāri lielajam galdam raudzījās Manvelā.

— Tu zini, ka man vajadzīgs viens labs pikadors, — Manvels palika pie sava.

Retana klusēdams it kā no tālienes vēroja viņu.

— Tas nav taisnīgi, — Manvels sacīja.

Retana vēl arvien vēroja viņu, atspiedies pret krēsla atzveltni, — vēroja it kā no liela tāluma.

— Man ir pašam savi pikadori, — viņš teica.

— Zinu, — Manvels novilka. — Zinu es tavus pika-dorus.

Retana nesmaidīja. Manvels saprata, ka viss velti.

— Gribēju tikai, lai būtu, kā pienākas, — viņš do-

mīgi teica. — Pirms vērsi nodur, tas jānokausē. Tādēļ man vajadzīgs viens labs pikadors.

Manvels runāja ar cilvēku, kurš viņā vairs neklausījās.

— Ja tev vajadzīgs kaut kas sevišķs, ej un noalgo, — Retana sacīja. — Cirkā būs mana parastā kvadrilja. Ved savus pikadorus, cik vēlies. Klaunāde beidzas desmitos trīsdesmit.

— Labi. Ja tas ir tavs pēdējais vārds.

— Jā, tas ir mans pēdējais vārds.

— Tātad līdz rītam, — Manvels sacīja.

— Es arī būšu, — Retana teica.

Manvels paņēma čemodānu un gāja prom.

— Aiztaisi durvis! — Retana sauca.

Manvels pavērās atpakaļ. Retana sēdēja, ieurbies papīros. Manvels pierāva durvis — un tās aizšāvās.

Viņš devās pa kāpnēm lejā un izgāja uz saules pielietās ielas. Arā bija ļoti karsts, un balto ēku žilba viņam iedzēla acīs. Viņš gāja pa ielas ēnaino pusi lejā uz Puerla del So/[19]. Ena bija gandrīz vai taustāma un vēsa kā tekošs ūdens. Ejot pāri ielu krustojumiem, viņš atkal iekļuva versmē. Starp gājējiem Manvels nemanīja nevienas pazīstamas sejas.

Pie pašiem Puerla del Sol viņš iegāja kafejnīcā. Tā bija gandrīz vai tukša. Gar sienu pie galdiņiem sēdēja daži vīri. Četri no viņiem spēlēja kārtis. Pārējie, atspiedušies pret sienu, smēķēja, un viņiem priekšā uz galdiņiem bija izdzertas kafijas tases un glāzītes. Manvels devās caur garo zāli uz nelielu dibenistabu. Stūrī pie galdiņa kāds vīrs gulēja. Manvels apsēdās pie brīva galdiņa.

Pienāca viesmīlis.

— Vai neesat redzējis Surito? — Manvels jautāja.

— Šorīt viņš bija, — viesmīlis sacīja. — Teicās vēl iegriezties ap pulksten pieciem.

— Dodiet man kafiju ar pienu un malciņu parastā, — Manvels teica.

Viesmīlis atgriezās, nesdams paplāti ar glāzēm kafijai un brendijam. Kreisajā rokā viņš turēja brendija pudeli. Ar slaidu žestu viņš nolika visu uz galda, un

zēns, kurš viņam sekoja, ielēja glāzē kafiju un pienu no divām spīdīgām garsnīpju kanniņām ar izliektām osām.

Manvels noņēma cepuri, un viesmīlis pamanīja galvvidū uzsprausto peļastīti. Liedams brendiju mazajā glāzītē, viņš pamirkšķināja zēnam ar aci. Tas ziņkāri pavērās Manvela bālajā sejā.

— Jūs šeit domājat uzstāties? — viesmīlis jautāja, aizkorķēdams pudeli.

— Jā. Rītvakar, — Manvels sacīja.

Viesmīlis brīdi paminstinājās, piespiedis pudeli sev pie gurna.

— Vai klaunādē? — viņš jautāja.

Zēns mulsi novērsa acis.

— Nē. Koridā.

— Cik zinu, rītvakar būs Čavess un Ernandess, — viesmīlis sacīja.

— Nē. Es un viens no viņiem.

— Kurš? Čavess vai Ernandess?

— Kā liekas, Ernandess.

— Kas ir ar Čavesu?

— Esot ievainots.

— Kas to teica?

— Retana.

— Luī, vai dzirdi! — viesmīlis pāri istabai sauca. — Čavess cogida'.

Manvels, noplēsis cukuram papīru, iemeta graudiņus kafijā. Tad, samaisījis to, izdzēra, un saldā, karstā kafija sasildīja tukšo vēderu. Pēc tam izmeta arī brendiju.

— Ielejiet vēl vienu, — viņš viesmīlim teica.

Viesmīlis atkorķēja pudeli un pielēja pilnu glāzīti,

pāršļakstīdams arī uz šķīvīša. Pie galdiņa pienāca otrs viesmīlis. Zēns bija aizgājis.

— Vai Čavess stipri ievainots? — otrs viesmīlis Manvelam jautāja.

— Nezinu, Retana neteica.

— Viņam par to ne silts, ne auksts, — kāds garš viesmīlis sacīja. Līdz šim Manvels to nebija manījis. Tas laikam bija tikko pienācis.

— Taču šai pilsētā diemžēl ir tā, — garais teica.

— Ja Retana pieņem, vari būt laimīgs, bet, ja viņš atsaka, vari iet kārties.

— Pareizi. Pilnīgi pareizi, — otrs piebalsoja.

— Skaidrs, ka pareizi, — garais atmeta. — Es zinu, kas viņš par putnu.

— Redz, kā viņš izvirzījis Viljaltu, — pirmais viesmīlis teica.

— Un kur tad vēl pārējos, — garais sacīja. — Mar-sjalu Lalandu! Un Nasionalu!

— Pareizi, sīkais! — mazais piekrita.

Manvels klusēdams noskatījās, kā viņi sarunājas. Viņš bija izdzēris otru glāzīti. Viesmīļi bija viņu aizmirsuši. Šis cilvēks tos neinteresēja.

— Tas jau ir gatavais kamieļu bars, — garais turpināja. — Vai jums kādreiz gadījies redzēt šo Nasionalu II?

— Es viņu redzēju pagājušo svētdien, — pirmais sacīja.

— īsta žirafe, — mazais izmeta.

— Nu, vai es neteicu? — garais attrauca. — Tādi ir visi Retanas mīluļi!

— Paklau, dodiet man vēl vienu kraukšķīti, — Manvels sacīja. Kamēr viesmīļi sarunājās, viņš bija izdzēris arī to brendiju, kas pārlija pāri uz šķīvīša, iepriekš ieliedams glāzītē atpakaļ.

Pirmais viesmīlis automātiski pielēja glāzi, un visi trīs runādamies aizgāja.

Vīrs otrā stūrī vēl gulēja, atspiedis galvu pret sienu, pie katra elpas vilciena iekrākdamies.

Manvels izdzēra trešo glāzīti. Arī viņam uznāca snaudiens. Lai klimstu pa pilsētu, bija par karstu. Un ko viņš tur sadarītu. Viņš gribēja sagaidīt Surito. Tikmēr varēja nosnausties. Viņš paspēra ar kāju čemodānu, lai pārliecinātos, vai tas vēl ir zem galda. Varbūt to pastumt zem krēsla pie pašas sienas. Viņš noliecās un pagrūda čemodānu. Tad nolika galvu uz galda un aizmiga.

Kad Manvels pamodās, pretim kāds sēdēja. Tas bija milzīga auguma vīrs ar platu, brūnu seju kā indiānim. Viņš te sēdēja jau labu laiku. Viņš bija atgainījies no viesmīļa un lasīja avīzi, ik pa brīdim uzmetot skatienu Manvelam, kurš, atspiedies pret galdu, gulēja. Viņš

lasīja gaužām neveikli, ar lūpām burtodams līdz. Kad lasīšana nogurdināja, viņš skatījās Manvelā, sagumis krēslā, melnā Kordovas cepure dziļi pār acīm.

Manvels pacēla galvu un paskatījās uz viņu.

— Sveiks, Surito, — Manvels sacīja.

— Sveiks, mazais, — milzis atņēma.

— Es biju aizmidzis, — Manvels paberzēja pieri.

— Tā izskatījās.

— Kā sviežas?

— Labi. Un tev?

— Ne visai.

Abi apklusa. Pikadors Surito raudzījās Manvela bālajā sejā, bet Manvels vēroja, kā viņš ar savām lāča ķepām saloca avīzi un iebāž kabatā.

— Manos, es gribu tev kaut ko lūgt, — Manvels iesāka.

«Manosduros» bija Surito iesauka. To dzirdot, viņš vienmēr atcerējās savas milzīgās rokas. Viņš tās bikli uzlika uz galda.

— Varbūt iedzersim, — Surito sacīja.

— Lai iet, — Manvels piekrita.

Viesmīlis pienāca un aizgāja, un atkal pienāca. Prom ejot, viņš vēl atskatījās uz abiem pie galdiņa sēdošajiem vīriem.

— Kas ir, Manolo? — Surito nolika glāzīti.

— Vai tu rītvakar nevari nākt man apstrādāt divus vēršus? — Manvels jautāja, pār galdu vērdamies Surito sejā.

— Nē, — Surito sacīja. — Es esmu atstājis arēnu.

Manvels skatījās glāzītē. Viņš bija gaidījis šādu atbildi un beidzot arī sagaidījis. Jā, te nu tā bija.

— Nedusmo, Manolo, bet es esmu atstājis arēnu. — Surito skatījās uz savām rokām.

— Būs jau labi, — Manvels sacīja.

— Esmu par vecu, — Surito teica.

— Es tāpat vien pajautāju.

— Vai tā tev ir vakara korida?

— Jā. Domāju, būtu man viens labs pikadors, tad tiktu galā.

— Cik daudz tu dabūsi?

— Trīssimt pesetas.

— Es viens pats saņēmu vairāk.

— Zinu. Man nebija tiesību tev to lūgt.

— Kādēļ tu negribi aiziet no šā darba? — Surito jautāja. — Kādēļ negriez nost koletu, Manolo?

— Nezinu, — Manvels sacīja.

— Tu neesi neko jaunāks par mani.

— Nezinu. To es nespēju. Ja tikai būtu man viens īsts piepalīgs, neko citu man vairāk nevajag. Manos, es nespēju dzīvot bez arēnas.

— Spēj gan.

— Ne, nespeju. Es mēģināju.

— Jā, viegli tas nav. Bet neko darīt. Agri vai vēlu tikpat būs jāaiziet.

— Es nespēju. Un pēdējā laikā es vēl biju formā.

Surito paskatījās Manvelam sejā.

— Tu biji slimnīcā.

— Bet pirms tam es biju lieliskā formā.

Surito neteica ne vārda. Viņš pārlēja brendiju no šķīvīša glāzē.

— Avīzēs rakstīja, ka tāda faena 1 neesot redzēta, — Manvels sacīja.

Surito paskatījās uz viņu.

— Tu zini, ka, būdams formā, es vēl daudz ko spēju, — Manvels teica.

— Tu esi par vecu, — pikadors iebilda.

— Nav tiesa. Tu esi desmit gadus vecāks par mani.

— Ar mani ir citādi.

— Es neesmu par vecu, — Manvels sacīja.

Viņi apklusa, bet Manvels nenolaida acis no pika-dora sejas.

— Pirms nokļuvu slimnīcā, es biju lieliskā formā, — viņš atsāka.

— Varēji gan atnākt paskatīties, — viņš pārmetoši turpināja.

— Es negribu skatīties, — Surito sacīja. — Tas ir pārāk uztraucoši.

— Pēdējā laikā tu netiki mani redzējis.

— Esmu tevi redzējis diezgan.

Surito raudzījās Manvelā, vairīdamies viņa skatiena.

— Tev ir jāizbeidz, Manolo.

— Nevaru, — Manvels sacīja. — Kad es tev saku — es esmu formā.

Surito, uzplājis rokas uz galda, pieliecās viņam pavisam klāt.

— Klausies! Es iešu tev par pikadoru, bet, ja tu rītvakar izgāzīsies, tad tev jāatstāj arēna. Saprati? Ar mieru?

— Protams!

Surito atvieglots atlaidās krēslā.

— Tev laiks izbeigt, — viņš sacīja. — Nav ko dzīt velnu. Laiks nogriezt koletu.

— Nebūs jāizbeidz. Gan tu redzēsi. Es vēl neesmu zemē metams.

Surito piecēlās. Saruna bija viņu nogurdinājusi.

— Būs gan jāizbeidz, — viņš teica. — Es pats nogriezīšu tavu koletu.

— Nē, tu to nedarīsi. Nebūs iemesla.

Surito pasauca viesmīli.

— Iesim, — viņš sacīja. — Nāc man līdzi.

Manvels noliecās pār savu čemodānu. Viņš bija laimīgs. Surito nāks viņam par pikadoru. Labākais pika dors zemes virsū! Ko nu vairs raizēties!

— Nāc man līdzi ieturēt pusdienas, — Surito sacīja.

Manvels stāvēja patio cle cciballos ', gaidīdams klau-nādes beigas. Surito stāvēja viņam līdzās. Pagalmā bija tumšs. Augstie vārti uz arēnu aizvērti. No amfiteātra atšalca smiekli, tad sekoja vēl otra šalts. Pēc tam iestājās klusums. Manvelam patika visapkārt jūtamā staļļu smaka. Labi smaržoja tumšajā patio. Augšā atkal no-granaa smiekli un tad aplausi, ilgstoši aplausi, kuriem nebija gala.

— Vai tev ir gadījies redzēt šos zeļļus? — Surito jautāja, tumsā kā tornis sliedamies Manvelam līdzās

— Nē, — Manvels teica.

— Viņi ir lieliski, — Surito sacīja. Viņš tumsā pasmaidīja.

Augstie, ciešie divviru vārti atvērās, un Manvels ieraudzīja spilgti apgaismoto arēnu un tumšo piltuv-

veidīgo amfiteātri; arēnai apkārt klanīdamies skrēja divi par klaidoņiem pārģērbti viri, bet aiz tiem trešais sulaiņa livrejā, kurš uzlasīja smiltīs nosviestās cepures un spieķus un meta tos tumsā atpakaļ.

Pagalmā iedegās elektriskā gaisma.

— Kamēr tu savāksi kvadrilju, iešu sadabūt zirgu, — Surito sacīja.

Viņiem no muguras, zvaniņiem šķindot, tuvojās mūļi, lai no arēnas aizvilktu nodurto vērsi.

Kvadriljas puiši, kuri bija vērojuši klaunādi no amfiteātra ejas starp pirmo rindu un barjeru, sanāca atpakaļ pagalmā un zem laternas sarunājās. Izskatīgs jauneklis mirdzošā oranža tērpā piegāja pie Manvela un pasmaidīja.

— Es esmu Ernandess, — viņš teica, sniegdams roku.

Manvels to paspieda.

— Šoreiz mums krituši īsti ziloņi, — jauneklis līksmi sacīja.

— Jā, varen lieli, ar ragiem, — Manvels piebilda.

— Jums tikuši tie vissliktākie.

— Gan būs labi, — Manvels sacīja. — Jo lielāks vērsis, jo vairāk gaļas tiks nabagiem.

— Kur jūs to rāvāt? — Ernandess plati pasmaidīja.

— Tas ir vecs teiciens, — Manvels atbildēja. — Bet tagad nostādi savu kvadrilju, lai es redzu, kas paliek man.

— Jums būs pāris labu zēnu, — Ernandess teica. Viņš bija lieliskā omā. Šodien viņš uzstājās trešo reizi un Madridē sāka gūt panākumus. Viņš bija laimīgs, ka pēc pāris minūtēm atkal tiks arēnā.

— Kur pikadori? — Manvels jautāja.

— Plūcas, kurš dabūs skaistāko zirgu, — Ernandess plati pasmaidīja.

Pātagām švīkstot, zvaniņiem žvadzot, pa vārtiem aulekšiem iedrāzās mūļi, vilkdami nodurto vērsi, aiz kura smiltīs palika plata vaga.

Tikko vērsis bija aizvilkts, visi sastājās gājienam.

Manvels un Ernandess stāvēja priekšā. Aiz viņiem kvadriljas puiši pār roku pārmestiem parādes apmetņiem. Tālāk četri pikadori zirgos ar pustumsā izslietiem tērauda šķēpiem.

— Retana tik briesmīgi taupa gaismu, ka pat zirgu nav iespējams saredzēt, — kāds pikadors šķendējās.

— Viņš zina, ka mums var apskrieties dūša, redzot šos ģindeņus kārtīgā gaismā, — otrs piebilda.

— Mans kraķis tikko turas uz kājām, — pirmais turpināja.

— Lai nu kā, bet zirgs paliek zirgs.

— Kā tad, atradis zirgu!

Tā viņi tumsā sarunājās, sēžot uz saviem kārnajiem kleperiem.

Surito klusēja. Viņam vienīgajam bija kārtīgs zirgs. Pirmīt, aplaizdams aplokā riksi, viņš to izmēģināja, un tas klausīja laužņiem un piešiem. Viņš tam noņēma saiti no labās acs un pārgrieza auklu, ar kuru ausis bija piesietas pie galvas. Tas bija labs, spēcīgs zirgs ar spēcīgām kājām. Vairāk neko viņam nevajadzēja. Tajā viņš cerēja noturēties līdz pat koridas beigām. Pustumsā, sēdēdams augstajos seglos, kas bija aplikti ar vates polsteri, un gaidīdams paseo 1 sākumu, viņš pārdomāja visu cīņas gaitu. Citi pikadori viņam apkārt sarunājās. Viņš tos nedzirdēja.

Aiz katra matadora stāvēja trīs peoni^20 [21], turot parādes apmetņus vienādi pārmestus pār kreiso roku. Manvels domāja par saviem aizmugurē stāvošajiem puišiem. Tie visi trīs, tāpat kā Ernandess, bija madridieši, gadus deviņpadsmit veci. Viens no tiem — nosvērts, melnīgsnējs čigāns ar nopietnu seju viņam patika. Viņš pagriezās atpakaļ.

— Kā tevi sauc, zēn? — viņš čigānam jautāja.

— Fuentess, — čigāns sacīja.

— Labs vārds, — Manvels teica.

Čigāns pasmaidīja, atsegdams baltu zobu rindu.

— Kad vērsis nāk ārā, tu izej pretim un liec viņam mazliet padancot, — Manvels sacīja.

— Labi, — čigāns teica. Viņa seja atkal bija nopietna. Viņš domāja par gaidāmo cīņu.

— Sākas, — Manvels sacīja Ernandesam.

— Labi. Ejam.

Paceltām galvām mūzikas taktī, labās rokas ritmiski

vēzējot, viņi izgāja arēnas gaismā un devās pāri smilšu laukumam; viņiem sekoja abas kvadriljas, aiz tām jāja pikadori, bet gājienu noslēdza arēnas kalpotāji un šķindošais mūļu pajūgs. Publika Ernandesam aplaudēja. Viņi soļoja lepni un stalti, stingi vērdamies taisni uz priekšu.

Viņi paklanījās cīņas prezidentam, un pēc tam gājiens sadalījās. Matadori piegāja pie barjeras un apmainīja smagās mantijas pret vieglajiem cīņas apmetņiem. Mūļi atstāja arēnu. Pikadori aprautā galopā ap-auļoja arēnai apkārt, un pēc tam divi nozuda vārtos. Arēnas kalpotāji nolīdzināja smilti.

Manvels izdzēra glāzi ūdens, ko viņam pasniedza viens no Retanas vīriem, viņa šīsdienas palīgs un zobena nesējs. Ernandess, pārmijis pāris vārdu ar savu palīgu, pienāca pie Manvela.

— Tevi silti sagaidīja, — Manvels atzinīgi noteica.

— Publika mani mīl, — Ernandess laimīgs attrauca.

— Kāds bija paseo? — Manvels jautāja Retanas vīram.

— Kā kāzu gājiens, — tas atbildēja. — Spīdošs. Jūs iznācāt tikpat cēli kā Hoselito ar Belmonti.

Garām aizjāja Surito kā bronzā izlieta jātnieka statuja. Viņš pagrieza zirgu pret staļļu vārtiem, kuros vajadzēja parādīties vērsim. Šī mākslīgā gaisma viņam nepatika. Viņš bija radis par lielu naudu cīnīties karstajā dienas saulē. Šī mirguļošana viņu kaitināja. Būtu nu taču vienreiz sākuši!

Pie Surito pienāca Manvels.

— Sarauj nu, Manos, — Manvels sacīja. — Pataisi lēnu, lai viņš man netrako.

— Saraušu, mazais. — Surito nospļāvās. — Gan viņš man padancos.

— Piespied, kā nākas.

— Gan piespiedīšu. Bet ko mēs gaidām?

— Tur jau viņš ir, — Manvels sacīja.

Surito sēdēja savā zirgā, purngalu stingri iespiedis kāpšļos, garos briežādās ietērptos stilbus cieši piežmiedzis zirga sāniem, ar pavadu kreisajā, garo šķēpu — labajā rokā un, sargādams acis no gaismas, novilcis platmali zemu uz pieres, pāri arēnai vēroja staļļu vārtus. Zirga nāsis iedrebējās. Surito paplikšķināja tam kaklu.

Sarkanie staļļu vārti atvērās, un uz brīdi Surito redzēja tukšo eju. Tad no tās izdrāzās vērsis, šļūcot uz visām četrām, apstājās un tad aiz prieka, ka izkļuvis no tumšā staļļa, sāka aulekšot — slaidiem, laideniem lēcieniem, tā ka cits nekas nebija dzirdams kā vien izplesto nāšu šņākoņa.

Amfiteātra pirmajā rindā, uzlicis bloku uz cementa margām, kāds otršķirīgs «El Ileraldo» reportieris mazliet garlaikots uzskribelēja: «Vērsis Campagnero,

Nr. 42, melnu spalvu, nāca kā plēsts ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā ...»

Manvels, no barjeras vērodams vērsi, pamāja ar roku, un čigāns izskrēja arēnā, vilkdams apmetni līdzi. Vērsis skrējienā pasitās sānis un nodurtu galvu, izslietu asti cirtās uz apmetni. Čigāns virzījās uz priekšu līčlo-čiem, vērsis to ieraudzīja un, aizmirsis apmetni, uzbruka cilvēkam. Čigāns metās uz sarkano barjeru un ar vienu lēcienu bija tai pāri, bet vērsis ar ragiem ietriecās dēļos. Vēlreiz un vēlreiz tas iecirtās barjerā, aklās dusmās badīdams koku.

«El Heraldo» reportieris aizsmēķēja cigareti un, pametis vērsim sērkociņu, ierakstīja bloknotā: «... un milzīgais vērsis ar tādiem ragiem, kas apmierinātu vissmalkāko publiku, gribēja izlauzties cauri barjerai.»

Kad vērsis ietriecās barjerā, Manvels spēra platu soli cietajā smiltī. Ar acu kaktiņu viņš redzēja Surito baltajā zirgā pa kreisi pie barjeras ceturtdaļloka attālumā. Manvels, turot apmetni izplestu, vērsim uzsauca: — Uh-hū! — Vērsis pagriezās, it kā atspērās un cirtās uz apmetni, bet Manvels, paspēris soli sānis, metās uz papēža riņķī un, turot apmetni pie pašiem ragiem, apveda vērsi sev apkārt. Tad atkal stāvēja vērsim pretim, turot apmetni sev cieši klāt, un vērsis uzbruka, un viņš atkal to apveda apkārt. Ikreiz, Manvelam griežoties riņķī, publika auroja.

Četrreiz viņš atkārtoja šo numuru ar plandošu apmetni, atkal un atkal piespiezdams vērsi mesties uz priekšu. Pēc piektā apgrieziena viņš cirtās riņķī, piespiedis apmetni cieši pie gurniem, apmetnim izplešoties kā balerīnas svārciņiem, un vērsi kā pavadā apveda ap sevi, lai pēc tam atkāptos sānis, atstājot vērsi ieplestām kājām ar purnu pret Surito balto zirgu, kurš saslietām ausīm, drebošām lūpām blenza uz vērsi, kamēr Surito, uzvilcis cepuri dziļi pār acīm, uz priekšu sameties, gaidīja ar vērsim pievērstu tērauda šķēpu puspaceltajā labajā rokā.

«El Eleraldo» reportieris smēķēdams vēroja vērsi un rakstīja: «. . . veterāns Manolo izpildīja virkni tīri pieklājīgu veroniku un, nobeidzot ar īsti belmontisku re-korti, izpelnījās parastās publikas aplausus — un tagad kārta kavalērijai.»

Surito, sēdēdams zirgā, aplēsa attālumu starp vērsi un šķēpa uzgali. Kamēr viņš skatījās, vērsis saspringa un metās uz priekšu, ar acīm ieurbies zirga krūtīs. Kad vērsis nolieca galvu, lai uzbruktu, Surito ietrieca šķēpu uzmilzušajā muskuļu kumpā vērsim virs lāpstiņām un, ar visu svaru uzgulis kātam, ar kreiso roku uzrāva zirgu uz pakaļkājām un, pagriezdams to pa labi, izstūma vērsi zirgam pa apakšu cauri — tā, lai ragi neķertu vēderu; zirgs drebēdams nolaidās zemē, bet vērsis, ar asti skardams tam krūtis, metās uz Ernandesa pastiepto apmetni.

Ernandess, sāniski skriedams ar apmetni, veda vērsi uz otra pikadora pusi. Ar pagriezienu viņš to apstādināja zirgam un jātniekam tieši pretī un pats kāpās atpakaļ. Vērsis, ieraugot zirgu, brāzās tam virsū. Pikadora šķēps pārslīdēja vērsim pāri, un, kad vērsis uzdūra zirgu uz ragiem, pikadors, lidodams ārā no segliem, izrāva labo kāju no kāpšļa, lai, krizdams uz kreiso pusi, atstātu zirgu starp sevi un vērsi. Zirgs, uzšķērsts un pacelts gaisā, smagi nogāzās zemē, un vērsis ņēmās to badīt, bet pikadors, ar kāju atgrūdies nostāk, palika guļam un gaidīja, kad viņu pacels un aizvilks, un uzslies kājās.

Manvels ļāva, lai vērsis bada kritušo zirgu: laika viņam diezgan, pikadors drošībā, lai nu paguļ un paner-vozē. Nākamreiz zinās, ka jāturas ilgāk. Draņķi, ne pikadori! Manvels pameta acis uz Surito, kas barjeras malā, cieši satvēris pavadu, gaidīja.

— Hei! Tomar!1 — viņš uzsauca vērsim, turot apmetni plati izplestu, lai vērsis to ieraudzītu. Vērsis no zirga metās uz apmetni, un Manvels, turot to abām

rokām, paskrēja, apstājās un spēji apcirtās, apvedot vērsi ar purnu pret Surito.

«Campagnero par nobeigto kleperi dabūja pāris šķēpa dūrienu, kam sekoja matadoru kitē,» «E1 He-raldo» reportieris rakstīja. «Viņš izlocījās no šķēpa asmens un skaidri parādīja, ka nav zirgu draugs. Veterāns Surito nodemonstrēja pāris savu veco šķēpa numuru, īpaši labu suerte . . .»

— Olē! Olē! — viņa blakussēdētājs sauca. Sauciens izgaisa pūļa auros, un vīrs uzsita reportierim pa muguru. Tas pacēla acis un ieraudzīja Surito sev tieši priekšā: tālu pārliecies pār zirga galvu un smagi uzgulis šķēpa kātam, kuru turēja pie paša gala, Surito spieda šķēpu vērsim kumbrā, vērsis rāvās uz zirga pusi, bet Surito, pārliecies tam augstu pāri, dzina šķēpu dziļāk un dziļāk, lēni pagriezdams zirgu sānis, tā ka beidzot tas bija drošībā. Kad ragi bija zirgam garām, Surito spiedienu atslābināja, un, kad vērsis, sekodams apmetnim, ko tam pie purna bija pastiepis Ernandess, atrāvās no Surito šķēpa, atkarpainais tērauda uzgalis izplēsa tam kumbrā robu. Vērsis kā neprātīgs metās uz apmetni, un jaunais matadors izveda viņu arēnas vidū.

Surito paplikšķināja zirgu un vēroja, kā vērsis seko apmetnim, ko spilgtajā gaismā, pūlim aurojot, Ernandess vēcina tam pie purna.

— Vai redzi? — viņš Manvelam jautāja.

— Lieliski, — Manvels atteica.

— Šoreiz viņš man dabūja trūkties, — Surito sacīja. — Paskaties tikai!

Vērsis, mezdamies virsū uz apmetni, kas viņam plīvoja pie purna, noslīdēja uz ceļiem. Acumirklī viņš bija kājās, bet pat pa gabalu varēja saredzēt spīdīgu asiņu straumi, kas rāmi pulsēja no melnās lāpstiņas.

— Šoreiz viņš dabūja pamatīgi, — Surito piebilda.

— Vērsis ir labs, — Manvels teica.

— Ja viņš vēlreiz tiks man pa tvērienam, es viņu noduršu.

— Tūlīt sākas trešais cēliens.

— Paskaties tagad, — Surito sacīja.

— Nupat man jāiet, — Manvels teica un skriešus devās uz arēnas viņu malu, kur pikadoru palīgi, slānot zirgu ar rīkstēm, aiz iemauktiem vilka to tuvāk pie

vērša, kurš, nokāris galvu, kārpīja zemi, nespēdams saņemties uzbrukumam.

Surito piejāja tuvāk un drūmi vēroja šo ainu.

Beidzot vērsis uzbruka, zirga vilcēji metās uz barjeru, pikadors netrāpīja, un vērsis, uzdūris zirgu uz ragiem, uzsvieda to sev uz muguras.

Surito vēroja cīņas gaitu, nelaižot garām ne mazāko sīkumu. Palīgi sarkanās blūzēs izskrien pavilkt nost pikadoru. Pikadors, ticis uz kājām, lādas un plāta rokas. Manvels un Ernandess ar apmetņiem gaida. Bet vērsis, lielais, melnais vērsis stāv ar zirgu uz muguras: zirga kājas kūļājas, iemaukti aizķērušies aiz raga. Melnais vērsis ar zirgu uz muguras, grīļodamies uz strupajām kājām, rausta, krata un purina galvu, cenzdamies tikt vaļā no zirga, līdz beidzot tas arī nošļūk zemē. Tad vērsis klūp virsū apmetnim, ko Manvels tam pavēcinājis.

Manvels juta, ka vērsis ir paguris. Tas stipri asiņoja. Visgarām pa sānu tam stiepās spīdīga asiņu straume.

Manvels vēlreiz pavēcināja sarkano drānu. Tur nu viņš nāca nikns kā pūķis, izvelbtām acīm tieši uz apmetni. Manvels paspēra soli sāņus un izstiepa apmetni paceltās rokās, gatavodamies veronikai.

Nu abi stāv aci pret aci. Jā, vērša galva sāk slīgt uz leju. Tagad viņš tur to mazliet zemāk. Surito nopelns.

Manvels pavēcināja apmetni, vērsis metās uz priekšu, Manvels atkāpās sānis un iztaisīja vēl vienu veroniku. Cik viņam briesmīgi precīza acs, viņš nodomāja. Ak, nu vairs negrib, nu tikai blenž! Rauga man uzglūnēt! Nenolaiž acu! Bet man tikai jāpadod viņam apmetnis.

Viņš pavēcināja apmetni, vērsis uzbruka, Manvels paspēra soli sānis. Šoreiz iznāca briesmīgi tuvu. Nākamreiz jābūt uzmanīgākam.

Apmetņa mala, kas bija skārusi vērša muguru, mirka asinīs.

Nekas, vēl tikai pēdējais apgrieziens.

Manvels, stāvot ar seju pret vērsi, vēlreiz pastiepa tam pretī apmetni. Vērsis raudzījās viņā. Vērsis, izslējis ragus uz priekšu, ar ciešu skatienu vēroja viņu.

— Hei! Toio! 1 — Manvels uzsauca un, atliecies

atpakaļ, pavēcināja. Vērsis uzbruka. Manvels paspēra soli sāņus, pārmeta apmetni pāri plecam un griezās riņķī, tā ka vērsis, sekodams plandoņai, apskrēja viņam apkārt, bet, tukšā palicis, sastinga. Manvels pašāva apmetni tam zem purna, lai visi redzētu, ka vērsis sastindzis, un gāja prom.

Aplausu nebija.

Manvels pa smiltīm devās uz barjeru, bet Surito jāja uz vārtiem. Pirms brīža, kad Manvels vēl atradās vidū, noskanēja trompetes signāls, aicinot arēnā banderil-jero^22. Tas nenonāca līdz Surito apziņai. Arēnas kalpotāji pārklāja abus nobeigtos zirgus ar brezentu un apkaisīja tiem apkārt zāģu skaidas.

Manvels pienāca pie barjeras padzerties. Retanas kalpotājs pasniedza viņam smago māla krūzi ar ūdeni.

Fuentess, slaidais čigāns, stāvēja malā ar divām ban-deriljām — tievām, sarkanām bultiņām rokās, turot tās abas cieši kopā ar atkarpainajām smailēm uz priekšu. Viņš paskatījās uz Manvelu.

— Speries tik ārā, — Manvels sacīja.

Čigāns izskrēja arēnā. Manvels nolika krūzi un vēroja. Viņš noslaucīja mutautiņā seju.

«El Heraldo» reportieris pasniedzās pēc siltās šampanieša pudeles, kas stāvēja viņam pie kājām, ieņēma malku un pabeidza rindkopu:

«. . . vecais Manolo ar virkni parasto gājienu neizpelnījās atzinību, un sākas koridas trešā daļa.»

Vērsis, vēl arvien sastindzis, viens pats stāvēja arēnas vidū. Fuentess, slaids, stalts, izplestām rokām izaicinoši devās tam klāt, katrā rokā pa sarkanai bultiņai, kuras viņš turēja pirkstos ar smailo galu uz priekšu. Viņš gāja tuvāk un tuvāk. Viņam sekoja peons ar apmetni. Vērsis vēroja Fuentesu. Un viss viņa stingums bija izzudis.

Vērsis vēroja Fuentesu, kurš bija pienācis pavisam klāt. Fuentess uzsaukdams atliecās atpakaļ. Viņš pavir-pināja banderiljas, un vērša skatienu piesaistīja tērauda uzgaļu ziba.

Tas izslēja asti un uzbruka.

Vērsis metās tieši uz Fuentesu, nenolaizdams no viņa acu. Fuentess stāvēja, atliecies atpakaļ, uz priekšu pavērstām banderiljām. Kad vērsis nodūra galvu, lai badītu, Fuentess vēl vairāk atliecās atpakaļ, atvēzējās un metās uz priekšu, stāvus iecirzdams banderiljas kā divas sarkanas šautras vērša lāpstiņā un tad, turot kājas vienu pie otras, tālu pārliecies vērsim pāri, atbalstoties uz stāvajām bultiņām, izlocījās no vērša ragiem.

— Olē! — pūlis auroja.

Vērsis kā neprātīgs mētāja galvu, ar visām četrām palēkdams gaisā kā no ūdens izvilkta forele. Banderilju sarkanie kāti pie katra lēciena sašūpojās.

Manvels no barjeras malas vēroja, ka vērsis bada vairāk ar labo ragu.

— Teic, lai viņš nākamreiz dur no labās! — Manvels uzsauca zēnam, kurš skrēja pie Fuentesa ar divām jaunām banderiljām.

Smaga roka uzgula uz viņa pleca. Tas bija Surito.

— Kā jūties, mazais? — viņš jautāja.

Manvels vēroja vērsi.

Surito pārliecās pāri barjerai, atbalstot elkoņus uz malas. Manvels pagriezās pret viņu.

— Šodien tev veicas, — Surito teica.

Manvels papurināja galvu. Tagad līdz nākamā gājiena sākumam viņam nebija nekā, ko darīt. Čigāns ar banderiljām strādāja lieliski. Nākamajā gājienā vērsis būs nokausēts. Tiešām labs vērsis. Līdz šim tas viss bija tīrais nieks. Beigas ar zobenu — tās viņu uztrauca. Nevar sacīt, ka tieši uztrauca. Viņš par tām vispār nedomāja. Bet viņu mocīja nelāga nojauta. Viņš vēroja vērsi, apsvērdams turpmāko cīņas plānu — kā strādāt ar muletu, kā vērsi nokausēt un pakļaut savai gribai.

Čigāns atkal devās pie vērša lepnā gaitā, nostieptiem pirkstgaliem — kā dejotājs balles zālē, un sarkanie banderilju kāti ritmā šūpojās līdz. Vērsis, atguvies no stinguma, vēroja viņu pētošu skatienu, drošības labad nogaidīdams, kad viņš pienāks vēl mazliet tuvāk, lai tad uzdurtu viņu uz raga.

Kad Fuentess bija klāt, vērsis uzbruka. Tiklīdz tas nolieca galvu, Fuentess atmuguriski paskrēja atpakaļ, apstājās, izstiepis rokas, pacēlās pirkstgalos un tai mirklī, kad ragi bija garām, ar visu svaru metās uz priekšu

un stāvus iedūra banderiljas cietaja lāpstiņu muskuļu kumpā.

Pūlis auroja.

— Šis zēns ilgi nepaliks vakara koridā, — Retanas kalpotājs sacīja Surito.

— Viņš savu prot, — Surito teica.

•— Skatieties, skatieties!

Visi trīs vēroja Fuentesu.

Fuentess stāvēja ar muguru pret barjeru. Aiz viņa vēl divi kvadriljas puiši cieši satvertiem apmetņiem, ar kuriem piesaistīt vērša uzmanību.

Vērsis, izkāris mēli, smagi elsdams, vēroja čigānu. Tagad tas neizbēgs, vērsis domāja. Stāv tepat priekšā pret sarkanajiem dēļiem. Tikai viena lēciena attālums. Viņš nenolaida no čigāna acu.

Čigāns atliecās atpakaļ, atmezdams rokas ar cirtienam gatavām banderiljām. Viņš vērsim uzsauca, piespēra kāju. Vērsis vēl nebija īsti drošs. Nu vairs nedrīkst kļūdīties. Pietiek šo dzeloņu!

Fuentess piegāja vēl mazliet tuvāk. Atliecās atpakaļ. Vēlreiz uzsauca. Pūlī kāds iekliedzās, lai viņš piesargās.

— Briesmīgi tuvu, — Surito noteica.

— Skatieties! — Retanas kalpotājs izmeta.

Ar banderiljām ērcinot vērsi, Fuentess atliecās un pēkšņi palēcās, atraudams abas kājas no zemes. Vērsis uzšāva asti un uzbruka. Fuentess uz pirkstgaliem nolaidās zemē un taisnām rokām, uz priekšu sameties, stāvus iecirta banderiljas, izlocīdamies no labā raga.

Vērsis, vairs neredzēdams cilvēku, metās uz priekšā plandošajiem apmetņiem un ietriecās barjerā.

Čigāns skrēja uz Manvela pusi, pateikdamies par aplausiem. Vērsis, ar ragu aizķerdams jaku, bija izplēsis tajā robu. Fuentess ar laimīgu smaidu rādīja plīsumu skatītājiem. Tā viņš apskrēja pilnu apli. Kad viņš smaidīdams devās garām, rādīdams izrauto robu, Surito pasmaidīja.

Divas pēdējās banderiljas dūra kāds cits banderiljero. Neviens pat lāgā neskatījās uz viņu.

Retanas kalpotājs iebāza muletā kociņu, pārmeta tam muletu un pāri barjerai pasniedza to Manvelam. Tad izņēma no ādas futrāļa zobenu un ar visu futrāli pa-

deva Manvelam. Manvels, satvēris sarkano spalu, izvilka zobenu no maksts, un tā vaļīgi atšļuka atpakaļ.

Manvels pameta acis uz Surito. Milzis redzēja, ka viņš ir nosvīdis.

— Būs labi, mazais, — Surito teica.

Manvels pamāja.

— Godam apstrādāts, — Surito piebilda.

— Tieši kā vajadzīgs, — Retanas kalpotājs apstiprināja.

Manvels pamāja.

Taurētājs no jumta apakšas deva signālu pēdējam cēlienam, un Manvels pāri arēnai devās uz turieni, kur vienā no tumšajām ložām sēdēja cīņas prezidents.

Amfiteātra pirmajā rindā «E1 Heraldo» reportieris iedzēra krietnu malku siltā šampanieša. Viņš nosprieda, ka nav vērts sīki aprakstīt cīņu — rakstu var uztaisīt redakcijā. Kas tad te būtu tik briesmīgi svarīgs? Kā jau vakara korida. Ja arī viņš kaut ko palaidīs garām, varēs uzzināt no rīta laikrakstiem. Viņš iedzēra vēl vienu guldzienu. Divpadsmitos pie «Maksima» viņam nolikta satikšanās. Beigu beigās — kas ir šie matadori? Puikas un dīkdieņi. Gluži vienkārši dīkdieņi. Viņš iebāza bloknotu kabatā un paskatījās pāri uz Manvelu, kurš gluži viens stāvēja arēnas malā, ar plašu žestu pacēlis cepuri pret vienu no tumšajām, augstajām ložām, kuru pat lāgā nesaredzēja. Vērsis stāvēja arēnas vidū, mierīgi vērdamies tālumā.

— Šo vērsi es veltīju jums, cienītais prezident, un Madrides publikai, saprotošākajai un augstsirdīgākajai visā pasaulē, — Manvels sacīja. Tā bija vispār pieņemta frāze. Viņš norunāja to līdz galam. Mazliet par garu vakara koridai.

Viņš palocījās pret tumšo ložu, izslējās, pārmeta cepuri pāri plecam un ar muletu kreisajā, zobenu labajā rokā devās pie vērša.

Manvels gāja vērsim arvien tuvāk. Tas, acis šaudīdams, raudzījās viņā. Manvels ievēroja, ka banderiljas iedurtas kreisajā lāpstiņā un ka no Surito šķēpa brūces vēl sūcas spīdīga asiņu strūkliņa. Viņš ievēroja, kā vērsis tur kājas. Iedams arvien tuvāk un tuvāk, viņš vēroja vērša kājas. Vērsis nevar mesties uz priekšu,

iekams tās nesarauj kopā. Pašlaik tas kūtri stāvēja uz visām četrām.

Manvels bija vērsim gandrīz jau klāt. Gan viss būs labi. Gan viņš to pieveiks. Tikai jāpiespiež noliekt galvu, lai var mesties pār ragiem un durt. Vihš nedomāja ne par savu zobenu, ne ari par to, kā vērsi nodurs. Viņš domāja tikai par to, kas jādara. Tomēr viss gaidāmais viņu nomāca. Nenovērsdamies no vērša kājām, viņš reizē redzēja arī tā acis, miklo purnu un platos ragus, kas bija vērsti taisni uz priekšu. Vērsim ap acīm bija gaiši loki. Tas cieši vēroja Manvelu. Juta, ka pieveiks šo sīko bālo vīru.

Manvels apstājās vērsim pretim, pārtvēra zobenu kreisajā rokā un, iedurot asmeni muletā, izpleta sarkano drānu kā buru, reizē vērodams ragu galus. Pirmīt, atsitoties pret barjeru, viens raga gals bija iešķēlies. Otrs bija smails kā dzeloņcūkas adata. Izplešot muletu, Manvels pamanīja uz baltās raga pamatnes asinis. Taču ne mirkli viņš neizlaida no acīm arī vērša kājas. Vērsis blenza uz Manvelu. ■

Nogaida, Manvels nodomāja. Taupa spēkus. Jāizrauj viņš no šī nekustīguma un jāpiespiež nolaist galvu. Noteikti jāpiespiež nolaist galvu. Surito vienreiz bija tas izdevies, bet tagad atkal vērša galva izslējusies. Kad padancināšu, viņš sāks asiņot, un galva pamazām nolaidīsies.

Kreisajā rokā turot sev priekšā izplesto muletu, Manvels vērsim uzsauca.

Vērsis blenza uz viņu.

Viņš izaicinoši atliecās atpakaļ un pavēcināja plati izplesto drānu.

Vērsis ieraudzīja muletu. Spožajā arēnas gaismā tā šķita uguns sarkana. Vērsis sarāva kājas kopā.

Te nu viņš ir! U-uh! Kad vērsis metās uz priekšu, Manvels pagriezās, paceldams muletu, tā ka tā pārslīdēja pār vērša ragiem un plato muguru no galvas līdz astei. Vērsis palika tukšā. Manvels nebija pakustējies.

Vērsis kā kaķis apsviedās apkārt un nostājās Man-velam pretī. Gatavs jaunam uzbrukumam. No kūtruma vairs ne vēsts. Manvels redzēja, ka no melnās lāpstiņas atkal plūst asinis un pil lejup gar kāju. Viņš izvilka no muletas zobenu un satvēra labajā rokā. Turot muletu

nolaistu kreisajā, ari pats pieliecies līdz, viņš vērsim uzsauca. Vērsis, acīm ieurbies muletā, sarāva kājas. Tūlīt pat metīsies virsū! U-uh!

Manvels, palikdams stāvot uz vietas, pārlaida muletu vērsim pār galvu, kamēr pats aplieca pusloku, zobenam nozibot līdz. Pēc pase natūrai viņš pacēla muletu, sagaidot vērsi ar pase de pecho. Vērsis pa muletas apakšu aizdrāzās viņam gar krūtīm, bet Manvels palika stāvam. Viņš vienīgi atlieca galvu, lai to neķertu klaudzošie banderilju kāti. Karstie, melnie vērša sāni bija skāruši viņa krūtis.

Baismīgi tuvu, Manvels nodomāja. Surito, pārliecies pāri barjerai, kaut ko steidzīgi pateica čigānam, un tas ar apmetni izskrēja arēnā. Surito parāva cepuri uz pieres un pāri laukumam vēroja draugu.

Manvels atkal stāvēja vērsim pretim ar nolaistu muletu kreisajā rokā. Vērsis, nodūris galvu, blenza uz muletu.

— Ja šo numuru taisītu Belmonte, publika būtu stāvā sajūsmā, — Retanas kalpotājs teica.

Surito neatbildēja. Viņš vēroja Manvelu arēnas vidū.

— Diezin no kurienes boss tādu izrāvis? — Retanas vīrs jautāja.

— No slimnīcas, — Surito teica.

— Drīz vien viņš būs tur atpakaļ.

Surito pagriezās pret runātāju.

— Piesit pie koka, — viņš teica, rādot uz barjeru.

— Tas taču bija joks!

— Piesit pie koka!

Retanas vīrs noliecās un trīs reizes pieklaudzināja pie barjeras.

— Tagad paskaties, — Surito teica.

Arēnas vidū spilgtajā gaismā Manvels, nostājies vērsim pretim, bija uz ceļgala nometies zemē, un, kad viņš abām rokām pacēla muletu, vērsis, izslējis asti, uzbruka.

Manvels atliecās sāņus un, kad vērsis otrreiz metās uz priekšu, ar muletu aplieca loku, novilkdams vērsi uz ceļiem sev līdz.

— O, viņš tomēr ir lielisks matadors, — Retanas kalpotājs novilka.

— Nē, nepavisam, — Surito teica.

Manvels piecēlās un ar muletu kreisajā, zobenu labajā rokā paklanījās pret tumsā slīgstošo amfiteātri, pateikdamies par aplausiem.

Vērsis bija uzrausies kājās un, galvu nokāris, gaidīja.

Surito kaut ko pateica abiem pārējiem kvadriljas puišiem, un tie ar apmetņiem izskrēja arēnā un nostājās Manvelam aizmugurē. Tagad tur stāvēja četri vīri. Ernandess bija sekojis Manvelam jau kopš tā brīža, kad tas ar muletu iznāca arēnā. Slaidais Fuentess vienā mierā laiski vēroja cīņas gaitu, turot apmetni cieši sev klāt. Nu pieskrēja abi pārējie. Ernandess norādīja tiem vietas — vienam pa labi, otram pa kreisi. Bet pretim vērsim Manvels stāvēja viens.

Manvels pamāja, lai vīri atiet gabalu atpakaļ. Piesardzīgi atkāpdamies, tie redzēja, ka viņš ir gluži bāls un nosvīdis.

Vai viņi nezina, ka jāstāv tālāk? Vai grib ar apmetņiem tracināt vērsi, kad tas sastindzis un gatavs dūrienam? Labāk nebūtu jaukušies vidū, kad viņam jau tāpat raižu papilnam!

Vērsis taisnām kājām blenza uz muletu. Manvels to pārtvēra kreisajā rokā. Vērsis ar acīm sekoja muletai. Tam kaulos bija ielijis smagums. Galva bija noliekta, bet ne tik, cik vajadzīgs.

Manvels pavēcināja muletu. Vērsis nekustējās. Tikai ar acīm sekoja drānai.

Kā svina pieliets, Manvels nodomāja. Kājas kā stabi. Gatavs dūrienam. Nupat ir laiks!

Viņš domāja matadoru valodā. Reizēm īstais vārds nenāca prātā un doma it kā pagaisa. Pats viņš darbojās kā automāts, bet smadzenes lēnām, meklējot vārdus. Par vēršiem viņš zināja visu. Par tiem viņam nebija jādomā. Viņš tikai darīja to, kas jādara. Acs vēroja, un ķermenis reaģēja bez domas starpniecības. Ja viņš apsvērtu katru kustību, tad būtu pazudis.

Tagad, stāvēdams vērsim pretim, viņš daudz ko ap tvēra vienlaicīgi. R.edzēja ragus — vienu iešķeltu, otru gludu un smailu, saprata, jāstājas pret kreiso ragu, mu-leta jālaiž uz leju, lai vērsis noliektu galvu tai līdz, tad jāmetas ragu starpā un īsi un aši jāiecērt zobens līdz pašam spalam vērsim starp lāpstiņām mazajā bedrītē.

tik lielā kā piecpeseta. Pēc tam jātiek no ragstarpas ārā. Viņš apzinājās, ka tas viss jādara, taču domāja tikai vienu: coito y derecho.

Corto y derecho, viņš domās atkārtoja, locīdams muletu. īsi un aši. Corto y derecho, viņš izvilka no muletas zobenu, nostājās pret ieplīsušo kreiso ragu, pārmezdams muletu tā, ka līdz ar pacelto zobenu tā veidoja krustu, un, pacēlies pirkstgalos, notēmēja visaugstākajā vietā starp lāpstiņām.

Corto y derecho viņš metās uz vērsi.

Grūdiens — un viņš juta, ka uzlido gaisā. Brīdī, kad Manvels pārmeta kūleni, viņš atspiedās pret savu zobenu, un tas izšļuka viņam no rokām. Viņš nokrita zemē, un vērsis metās viņam virsū. Manvels, gulēdams atmuguriski, spēra vērsim ar kāju pa purnu. Vēlreiz un vēlreiz, bet vērsis uzbruka, ātrumā aizšāva ragus garām un, bukņīdams viņu ar galvu, ieurbās ar ragiem smiltīs. Atgrūzdams vērsi kā žonglieris bumbu, Manvels centās to kaut cik atvairīt.

Manvels sajuta vējiņu, ko sacēla palīgu plandošie apmetņi, un vērsis vienā mirklī pazuda, pārlēkdams viņam pāri. Melnais vēders vien nozibēja. Vērsis viņu pat neaizķēra.

Manvels uzrausās kājās un pacēla muletu. Fuentess pasniedza viņam zobenu. Atduroties pret lāpstiņas kaulu, tas bija saliecies līks. Manvels pret celi to atlieca taisnu un skriešus devās pie vērša, kas bija apstājies pie beigtā zirga. Skrienot viņam jakas padusē plandījās atplēstas stērbeles.

— Ved viņu no šejienes prom! — Manvels uzsauca čigānam. Vērsis, saodis nobeigtā zirga asinis, ņēmās badīt brezenta pārsegu. Kad viņš metās uz Fuentesu, šķeltajā ragā plīvoja brezenta skranda, un publika smējās. Vērsis sāka purināt galvu, lai šo lupatu nokratītu. Ernandess pieskrēja viņam no muguras, satvēra skrandu aiz gala un veikli norāva nost.

Vērsis grasījās mesties atpakaļ, bet pēkšņi apstājās. It kā sastinga. Manvels ar zobenu un muletu rokā devās tam klāt. Pavicināja muletu vērsim pie purna. Vērsis palika nekustīgs stāvam.

Manvels nostājās vērsim pretim un pacēla zobenu. Vērsis stāvēja kā zemē iemiets.

Man vels pacēlās pirkstgalos, nomērķēja un dūra.

Atkal trieciens — un Manvels tika atsviests atpakaļ un smagi nokrita smiltīs. Pie speršanas viņš šoreiz netika. Vērsis atradās viņam virsū. Manvels gulēja kā pamiris, uzlicis galvu uz rokām, un vērsis bukņīja viņu — bukņīja muguru un bukņīja smiltīs iespiesto seju. Manvels juta, ka rags caur roku starpu ieurbjas smiltīs. Vērsis iebelza viņam pa krustiem. Viņa seja iespiedās smiltīs. Rags aizķēra jakas piedurkni, un vērsis to atrāva nost. Tad, atstājis Manvelu guļot, metās uz apmetņiem.

Manvels pielēca kājās, paķēra zobenu un muletu, pārvilka īkšķi pār zobena asmeni un skrēja uz barjeru pēc jauna zobena.

Retanas kalpotājs viņam to pasniedza pāri barjerai.

— Noslaukiet seju! — tas sacīja.

Manvels, skriedams atpakaļ, pārvilka pār asiņu notriepto seju ar mutautiņu. Kādēļ viņš netika redzējis Surito? Kur bija Surito?

Kvadrilja bija atkāpusies no vērša un ar apmetņiem rokās gaidīja. Vērsis, zaudējis spēkus, atkal stāvēja truls un nekustīgs.

Manvels ar muletu gāja tam klāt. Apstājās un pavēcināja. Vērsis palika nekustīgs stāvot. Manvels vilka muletu vērsim gar purnu pa labi, pa kreisi un atkal atpakaļ. Vērsis, grozīdams galvu tai līdz, ar acīm sekoja muletai, bet uzbrukt neuzbruka. Viņš gaidīja, ko darīs Manvels.

Manvels bija nobažījies. Bet, neko darīt, jādur vien ir. Corto y deiecho. Viņš piegāja vērsim pavisam klāt, pārlika muletu krusteniski un metās tam virsū. Durot viņš saliecās vairāk pa kreisi, vairīdamies no labā raga. Vērsis aizdrāzās viņam garām, un zobens, zibsnīdams uzšāvies gaisā, ar sarkano spalu nokrita smiltīs.

Manvels pieskrēja un pacēla zobenu. Tas bija saliecies, un viņš pret celi to atlieca taisnu. Tad skrēja pie vērša, kurš atkal stāvēja kā zemē iemiets, garām Er-nandesam, kas turēja apmetni gatavībā.

— Viņam ir vieni vienīgi kauli! — zēns uzmundrinādams uzsauca.

Manvels, slaucīdams seju, pamāja. Un iegrūda asiņaino mutautu kabatā.

Te nu ir vērsis. Pie pašas barjeras. Tūkstoškārt nolādēts! Varbūt tam tiešām ir vienīgi kauli. Varbūt tiešām nav tādas vietas, kur iedurt zobenu. Ir gan, velns parāvis! Viņš liks tam trūkties!

Manvels pastiepa vērsim muletu, bet tas stāvēja kā stāvējis. Viņš pavēcināja muletu vērsim gar purnu. Viss velti.

Tad Manvels salocīja muletu, izvilka zobenu, ieņēma parasto stāju un uzbruka. Durot viņš smagi uzgula spalam, zobens saliecās, uzsprāga gaisā un kūleņodams iekrita pūlī. Kad zobens uzvirpuļoja, Manvels paguva atrauties sāņus.

Pirmie spilveni, kas no tumsas lidoja arēnā, viņu neķēra. Tad viens trāpīja asiņainajā, pret pūli vērstajā sejā. Spilveni lidoja cits pēc cita. No visām pusēm. No pirmās rindas kāds svieda ar tukšu šampanieša pudeli. Tā trāpīja viņam pa kāju. Manvels stāvēja, vērdamies tumsā, no kurienes viņu apmētāja. Kaut kas švīkstot nokrita viņam līdzās. Manvels pieliecās. Viņa zobens! Viņš pret celi to atlieca taisnu un pūļa priekšā pavēcināja.

-— Paldies, — viņš teica. — Paldies!

Ak jūs, nelieši! Pretīgie nelieši! Nolādētie, pretīgie nelieši! Viņš skriedams paspēra spilvenu sāņus.

Vērsis stāv kā stāvējis. Nu tu man dabūsi, pretīgais nelieti!

Manvels pavēcināja muletu gar melno purnu.

Viss velti.

Ak negribi? Labi! Viņš piegāja vērsim pavisam klāt un iegrūda muletas smaili miklajā purnā.

Vērsis metās Manvelam virsū, viņš lēca atpakaļ un, klupdams pār spilvenu, juta, ka rags ieduras viņā, ieduras viņam sānā. Viņš abām rokām ieķērās ragā un šļūca atpakaļ, lai tas neurbtos dziļāk. Vērsis pameta viņu gaisā — un tad jau viņš bija zemē. Viņš gulēja nekustēdamies. Gan vēl būs labi. Vērsis bija prom.

Viņš klepodams piecēlās kājās, juzdamies galīgi salauzts. Nolādētie nelieši!

— Dodiet man zobenu! — viņš sauca. — Dodiet man muletu!

Fuentess pasniedza viņam muletu un zobenu.

Ernandess apņēma viņu ap pleciem. — Draugs, ejiet uz lazareti. Nav ko dzīt jokus.

— Vācies prom! Vācies pie velna!

Manvels izrāvās no viņa rokām. Ernandess paraustīja plecus. Manvels skriešus devās pie vērša.

Te nu tas stāvēja — taisnām kājām, kā svina pieliets.

Piesargies, nelieti! Manvels izvilka zobenu, ar to pašu nomērķēja un metās vērsim virsū. Viņš juta, ka asmens iegrimst līdz galam. Līdz pašam spalam. Visi pieci pirksti iestrēga brūcē. No tās izšļāca karstas asinis, kas plūda pār pirkstu kauliņiem, un viņš atradās vērsim virs skausta.

Vērsis zem viņa sāka grīļoties un saguma. Manvels atkāpies noskatījās, kā tas uz sāniem noslīgst zemē un pēkšņi apveļas ar kājām gaisā.

Viņš pamāja pūlim ar roku, vēl siltu no vērša asinīm.

Pagaidiet, nelieši! Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet viņam uznāca klepus. Kaklā iesprūda kaut kas karsts un smacējošs. Viņš lūkojās apkārt pēc muletas. Jāiet taču paklanīties cīņas prezidentam. Pie velna prezidentu! Viņš sēdēja smiltīs un blenza vienā punktā. Blenza beigtajā vērsī. Visas četras kājas tam izslietas gaisā. Resnā mēle izķērusies. Pa vēderu un kājstarpi lien kaut kas melns. Tur, kur plānāka spalva. Vērsis ir beigts. Pie velna vērsi! Pie velna visus! Manvels lūkoja uzrausties augšā, bet viņam atkal uznāca klepus. Viņš vēlreiz atslīga atpakaļ. Kāds pienāca un uzslēja viņu kājās.

Vīri viņu nesa uz lazareti — rikšiem pāri arēnas smiltīm, pie vārtiem mazliet aizkavēdamies, ielaižot arēnā mūļu pajūgu, tad tālāk pa tumšo gaiteni, stenot uzstiepa augšā pa kāpnēm un tur nolika zemē.

Ārsts un divi vīri baltos virsvalkos Manvelu gaidīja. Viņu uzcēla uz operācijas galda. Tad pārgrieza viņam kreklu. Manvels jutās pārguris. Krūtis bija kā izplaucētas. Viņš sāka klepot, un viņam pielika kaut ko pie mutes. Visi ap viņu briesmīgi rosījās.

Acīs viņam iespīdēja elektriskā gaisma. Viņš tās aizvēra.

Tad dzirdēja kādu smagiem soļiem nākam augšā pa kāpnēm. Pēc tam viss apklusa. Tad viņš izdzirda tālīnu troksni. Tas bija pūlis. Jā, kādam būs jānodur viņa otrs vērsis. Viss viņa krekls bija sagraizīts lupatās.

Ārsts viņam uzsmaidīja.

Redz kur Retana.

— Hello, Retana! — Manvels sacīja. Viņš nedzirdēja savu balsi.

Retana viņam uzsmaidīja un kaut ko teica. Manvels nedzirdēja.

Surito stāvēja galdam līdzās un noliecies vēroja, ko dara ārsts. Viņš bija pikadora tērpā, tikai bez cepures.

Surito Manvelam kaut ko teica. Manvels nedzirdēja.

Surito runājās ar Retanu. Viens no virsvalkā ģērbtajiem vīriem smaidīdams pasniedza Retanam šķēres. Retana tās iedeva Surito. Surito Manvelam kaut ko teica. Manvels nedzirdēja.

Pie velna šo operāciju galdu! Uz tādiem galdiem kā šis viņš gulējis diezin cik reižu. Viņš netaisās mirt! Ja viņš mirtu, te būtu garīdznieks!

Surito viņam kaut ko teica. Un turēja rokā šķēres.

Ak šitā! Grib nogriezt koletu! Grib viņam nogriezt bizīti!

Manvels pietrūkās sēdus. Ārsts sadusmots kāpās atpakaļ. Kāds sagrāba Manvelu aiz pleca.

— To tu nedrīksti darīt, Manos, — Manvels čukstēja.

Tad pēkšņi viņš gluži skaidri dzirdēja Surito balsi.

— Vari būt mierīgs, — Surito sacīja. — Es negriezīšu. Es tikai pajokoju.

— Es biju formā, — Manvels vēl izteica. — Man tikai neveicās. Vairāk nekas.

Manvels atgūlās atpakaļ. Viņam uzlika kaut ko uz sejas. Tas viss bija jau zināms. Viņš dziļi ievilka elpu. Viņš bija pārguris. Pagalam pārguris. Uz brīdi viņam vēl noņēma masku.

— Es biju formā, — Manvels tikko dzirdami izdvesa. — Es biju lieliskā formā.

Retana paskatījās uz Surito un devās uz durvīm.

— Es palikšu pie viņa, — Surito teica.

Retana paraustīja plecus.

Manvels atvēra acis un paskatījās uz Surito.

— Manos, nu vai es nebiju formā? — viņš jautāja, gaidot apstiprinājumu.

— Protams. Tu biji lieliskā formā, — Surito noteica. Ārsta asistents uzlika masku uz Manvela sejas, un

viņš dziļi ievilka elpu. Surito neveikli stāvēja un gaidīja.

SVEŠĀ ZEMĒ

Rudenī karš vēl turpinājās, bet mums tas bija beidzies. Rudens Milānā bija auksts, un vakaros ļoti agri satumsa. Tad pilsētā iedegās spuldzes, un bija jauki klejot pa ielām un vērot skatlogus. Pie veikaliem bija izkārti medījumi, un sniegs viegli pārsloja lapsu ādās, un vējš purināja viņu astes. Briežu liemeņi karājās smagi un stingi, un tiem līdzās šūpojās sīki putniņi, un vējš bužināja viņu spalvas. Rudens bija auksts, un vējš pūta no kalniem.

Ik pēcpusdienu mēs visi tikāmies hospitālī, un tur caur tumsas apņemto pilsētu varēja nokļūt pa dažādiem ceļiem. Divi veda gar kanālu malu, bet pa tiem iznāca krietns līkums. Lai mēs ietu pa kuru iedami, hospitālī varēja iekļūt tikai pār vienu no kanāla tiltiem. Tiltu bija pavisam trīs. Uz viena no tiem kāda sieviete pārdeva ceptus kastaņus. Ogļu krāsniņa tīkami sildīja, un kastaņi kabatā ilgi palika silti. Hospitālis bija ļoti vecs un ļoti skaists, un mums bija jāiet pa vārtiem iekšā un pagalmam cauri, un otrā pusē pa vārtiem ārā. Pagalmā mēs gandrīz vienmēr sastapām bēru procesiju. Aiz vecā hospitāļa bija uzcelti jauni ķieģeļu korpusi, un tur mēs ik dienas satikāmies un ļoti laipni apvaicājāmies, kā kuram veicas ar ārstēšanos, un sēdāmies savos aparātos, uz kuriem bija liktas tik lielas cerības.

Pie aparāta, kurā es sēdēju, reiz pienāca ārsts un jautāja:

— Ar ko jūs pirms kara aizrāvāties? Vai nodarbojāties ar sportu?

— Jā, spēlēju futbolu, — atbildēju.

— Jauki, — viņš teica. — Drīz vien jūs spēlēsiet futbolu vēl labāk nekā agrāk.

Man nelocījās celis, un liela muskulis bija galīgi izžuvis, un aparātam vajadzēja celi locīt un vingrināt, it kā braucot ar velosipēdu. Bet celis vēl arvien nelocījās, un aparāts ikreiz aizķērās, tiklīdz nonāca līdz sa-liekšaiiai.

— Tas pāries, — ārsts teica. — Jūs, jaunais cilvēk, varat būt laimīgs. Drīz vien jūs spēlēsiet futbolu kā īsts čempions.

Pie blakus aparāta sēdēja majors, kuram bija tik tieva roka kā bērnam. Kad ārsts aplūkoja viņa roku, kas bija iekārta starp divām siksnām, kuras virzījās augšup un lejup, sitot pa stingajiem pirkstiem, viņš pamirkšķināja man ar aci un jautāja: — Dakter, vai es arī spēlēšu futbolu? — Viņš savā laikā bija izcils paukotājs, pirms kara labākais Itālijā.

Ārsts iegāja savā kabinetā un iznesa attēlu, kurā bija redzama roka — pirms ārstēšanas gandrīz tikpat izkaltusi kā majoram, bet pēc tam mazliet lielāka. Majors turēja attēlu veselajā rokā un ļoti rūpīgi pētīja.

— Ievainojums? — viņš jautāja.

— Nelaimes gadījums rūpnīcā, — ārsts atbildēja.

— Interesanti, ļoti interesanti, — majors noteica un atdeva attēlu ārstam atpakaļ.

— Vai tagad ticat?

— Nē, — majors sacīja.

Starp tiem, kuri katru dienu šeit nāca, bija trīs puiši manos gados. Tie visi trīs bija milānieši, un viens bija gribējis kļūt par juristu, otrs par gleznotāju, bet trešais par karavīru, un reizēm mēs, beiguši vingrināties, gājām uz Kovas kafejnīcu, kas atradās līdzās «La Scala» teātrim. Kad bijām četri, gājām pa īsāko ceļu caur strādnieku kvartālu. Mūs šeit ienīda, tāpēc ka bijām virsnieki, un bieži no krodziņiem mums sauca pakaļ: «A basso gli ufliciali!» [23] Piektais, kurš reizēm mums piebiedrojās, nēsāja pār seju melnu zīda apsēju, jo viņam nebija deguna, un to vajadzēja kaut kā pieaudzēt. Viņš bija devies uz fronti tieši no kara skolas un ticis ievainots stundu pēc tam, kad bija nokļuvis pirmajās līnijās. Seju viņam gan salāpīja, bet viņš bija cēlies no ļoti senas dzimtas, un deguns nebija īsti izdevies. Viņš aizbrauca uz Dienvidameriku un strādāja bankā. Tas bija vairākus gadus pēc tam, bet toreiz neviens no mums nezināja, kas notiks tālāk. Mēs zinājām tikai to, ka ir karš un ka mums tas bija beidzies.

Mums visiem bija vieni un tie paši ordeņi, to trūka

vienīgi zēnam ar melno zīda saiti pār seju, jo viņš pārāk maz bija pabijis frontē, lai vispār saņemtu kādu ordeni. Garais puisis ar bālo seju, kurš bija gribējis kļūt par juristu, bija Arditi pulka leitnants, un viņam bija trīs tādi ordeņi, kādu mums katram tikai pa vienam. Viņš ļoti ilgi bija skatījies acīs nāvei un bija mazliet ierāvies sevī. Ikviens no mums bija ierāvies sevī, un mūs nekas cits nesaistīja kā vien šīs tikšanās hospitālī. Tomēr, kad gājām uz kafejnīcu — pa tumsu caur bīstamo rajonu, kur krodziņos spīdēja gaisma un skanēja dziedāšana, un kur reizēm bija jāiet pa ielas vidu, lai nebūtu jāspraucas caur burzmu, mēs jutām, ka mūs saista viss pārdzīvotais, ko šiem cilvēkiem, kuri mūs ienīda, nekad nesaprast.

Kafejnīcā mums viss bija saprotams — tā bija silta un grezni iekārtota, ne pārāk gaiša, un vakaros trokšņaina un piesmēķēta, un tur nekad netrūka meiču un pie sienas uz āķiem — ilustrētu žurnālu. Kovas meičas bija lielas patriotes; manuprāt, kafejnīcu meičas bija Itālijas lielākās patriotes, un tā tas, domājams, ir vēl šobaltdien.

Sākumā puiši laipni apvaicājās par maniem ordeņiem un jautāja, kā esmu tos izpelnījies. Es viņiem parādīju papīrus, kas bija pilni ar skaistām frāzēm par fratellanza^1 un abnegazione^24 [25], bet, ja tās atmeta, tad beigās iznāca, ka ordeņi man piešķirti tādēļ, ka esmu amerikānis. Pēc tam viņi mazliet atsala, taču izturējās pret mani draudzīgi — ne tā kā pret civilistiem. Viņi izturējās pret mani draudzīgi, bet, izlasījuši ordeņu papīrus, vairs neuzskatīja par savējo, jo ar viņiem viss bija citādi un viņiem bija piešķirti ordeņi gluži citu iemeslu dēļ. Tiesa, es biju ticis ievainots, taču mēs visi labi zinājām, ka ievainojums nav nekas cits kā tīra nejaušība. Es gan nekad nekaunējos par savām ordeņu lentēm, tomēr reizēm pēc kokteiļa stundas savā prātā iztēlojos, ka esmu veicis visu to pašu, par ko viņiem piešķirti ordeņi; bet, vēlu vakaros saltajā vējā soļodams mājup pa tukšajām ielām gar slēgtajiem veikaliem, cenšoties turēties tuvāk laternām, es zināju, ka

to nekad nespētu, un es ļoti baidījos nāves un bieži naktīs, gulēdams vaļējām acīm, ar bailēm domāju par to dienu, kad mani atkal sūtīs uz fronti.

Šie trīs ar ordeņiem bija tādi kā medību vanagi; es nebiju vanags, lai gan tie, kuri nebija oduši pulveri, varēja mani par tādu noturēt, bet viņi, šie trīs, zināja labāk un tādēļ pret mani atsala. Bet es paliku draugos ar to, kurš bija ievainots pirmajā dienā, jo viņš nekad vairs neuzzināja, kas būtu no viņa iznācis; tādēļ arī viņš nebija savējais, un man viņš patika, jo domāju, ka arī viņš nebūtu kļuvis par vanagu.

Majors, bijušais izcilais paukotājs, neticēja varonībai un, kamēr mēs sēdējām aparātos, ņēmās labot manas gramatiskās kļūdas. Reiz viņš mani uzslavēja, ka labi protu itāliski, un mēs bez grūtībām sarunājāmies. Teicu — šī valoda man šķiet tik viegla, ka to pat nevajag īpaši mācīties, jo visu tāpat var tik vienkārši pasacīt.

— Ak tā? — majors pārjautāja. — Kādēļ tad jūs runājat nepareizi? — Mēs sākām runāt gramatiski pareizi, un drīz vien man itāliešu valoda šķita tik grūta, ka es baidījos bilst viņam vārdu, iekams nebiju iekalis likumu.

Majors nāca uz hospitāli ļoti regulāri. Viņš laikam neizlaida nevienu dienu, kaut gan neticēja aparātiem. Arī mēs dažbrīd tiem neticējām, un reiz majors teica — tas viss esot blēņas. Aparāti toreiz bija jaunums, un mums nācās tos izmēģināt. «Idiotisms,» majors sacīja, «blēņas, vairāk nekas!» Todien es nebiju iekalis likumu, un viņš teica, es esot pēdīgais stulbenis, bet viņš — muļķis, ar mani ņemdamies. Viņš bija neliela auguma un stalti sēdēja savā krēslā, labo roku iebāzis aparātā, un stingi raudzījās sienā, kamēr siksnas, dobji plakšinot viņam pa pirkstiem, virzījās augšup un lejup.

— Ko jūs darīsiet, kad beigsies karš, ja tas vispār beigsies? — viņš jautāja. — Tikai runājiet pareizi!

— Braukšu uz Ameriku.

— Vai esat precējies?

— Nē, bet ceru apprecēties.

— Prāta, kā redzams, jums nav visai daudz, — viņš sacīja. Viņš izskatījās pagalam noskaities. — Cilvēkam vispār nevajag precēties.

— Kādēļ, Signor Maggiore?

— Nesauciet mani par Signor Maggiore!

— Kādēļ cilvēkam nevajag precēties?

— To nedrīkst darīt. To nedrīkst darīt, — viņš nikni noteica. — Ja reiz cilvēkam lemts visu zaudēt, lai viņam aiztaupīts vismaz šis zaudējums. Lai aiztaupīts kaut vismaz šis. Jāmeklē tas, ko nevar zaudēt.

Viņš runāja skarbi un ar rūgtumu balsī, nemitīgi vērdamies sienā.

— Bet kādēļ cilvēkam būtu viss jāzaudē?

— Tas zaudēs, — majors teica, acīm ieurbies sienā. Tad paskatījās uz aparātu, izrāva izkaltušo roku no siksnām un nikni to cirta pret gurnu. — Zaudēs, kad es jums saku! — viņš gandrīz kliedza. — Es zinu, ko runāju! — Viņš pasauca sanitāru.

— Apturiet šo nolādēto daiktu!

Majors iegāja blakus telpā uz sildīšanu un masāžu. Es dzirdēju, ka viņš lūdz ārstam atļauju piezvanīt pa telefonu un aizver durvis. Kad viņš atgriezās, es sēdēju citā aparātā. Viņš bija uzlicis apmetni un cepuri un nāca man tieši klāt, un uzplāja roku uz pleca.

— Piedodiet, lūdzu, — viņš teica, ar veselo roku paplikšķinādams manu plecu. — Es negribēju būt rupjš. Tikko mirusi mana sieva. Lūdzu, piedodiet!

— Ak dievs, — es sacīju, satriekts līdz ar viņu. — Kāda briesmīga nelaime.

Viņš stāvēja man blakus, kodīdams apakšlūpu. — Tas ir tik smagi, — viņš teica. — Es nespēju tikt tam pāri.

Viņš skatījās man tieši garām ārā pa logu. Tad sāka raudāt. — Nekādi nespēju tikt tam pāri, — viņš atkārtoja, un viņam aizžņaudzās balss. Un tad ar paceltu galvu un stingu skatienu, asarām plūstot pār vaigiem, stingrā, militārā solī, kodīdams lūpas, viņš aizsoļoja garām aparātiem un ārā pa durvīm.

Ārsts man stāstīja, ka majora sieva, kura bijusi ļoti jauna un kuru viņš apprecējis tikai pēc tam, kad bijis atzīts par pilnīgi nederīgu armijai, mirusi ar plaušu karsoni. Viņa slimojusi tikai pāris dienu. Neviens neesot domājis, ka viņa mirs. Trīs dienas majors nenāca uz hospitāli. Tad ieradās parastajā stundā ar melnu saiti ap formas piedurkni. Pa šo laiku uz sienām bija

uzradušies lieli ietvaros ielikti attēli — visdažādākie ievainojumi pirms un pēc aparātu ārstniecības kursa. Virs majora aparāta bija pakārti trīs attēli — trīs tādas pašas rokas kā viņējā pilnīgi izdziedinātas. Diezin kur ārsts bija tos ņēmis. Es taču domāju, ka esam pirmie, kurus ārstē ar aparātiem. Majoram attēli maz ko deva, viņš raudzījās tiem garām ārā pa logu.

BALTIE ZILOŅI

Kalni viņpus Ebro ielejai bija gari un balti. Šai pusē nebija ne koku, ne ēnas, un stacija starp sliežu ceļiem atradās saulē. Tikai no pašas stacijas ēkas krita neliela, tveicīga ēna, un vaļējās bāra durvīs karājās bambusa stiebriņu aizkars, kas pasargāja no mušām. Amerikānis ar savu meiteni sēdēja stacijas ēnā pie galdiņa. Bija ļoti karsts, un Barselonas ekspresim vajadzēja pienākt pēc četrdesmit minūtēm. Šeit tas stāvēja divas minūtes un tad devās tālāk uz Madridi.

— Ko dzersim? — meitene jautāja. Viņa noņēma cepuri un nolika to uz galda.

— Ir nu gan karstumiņš, — vīrietis teica.

— Dzersim alu.

— Dos cervezas/ — vīrietis sacīja, pavērdams aizkaru.

— Vai lielās? — sieviete durvīs jautāja.

— Jā. Divas lielās.

Sieviete atnesa divas glāzes alus un divus filca paliktņus. Viņa nolika visu uz galdiņa un paskatījās uz vīrieti un meiteni. Meitene raudzījās pāri uz kalniem. Saulē tie bija balti, bet zeme brūna un izžuvusi.

— Kalni izskatās kā balti ziloņi, — meitene sacīja.

— Es neesmu redzējis baltu ziloni, — vīrietis izdzēra alu.

— Nē, kur nu tu.

— Kādēļ es nebūtu varējis redzēt? Ko gan tu reizēm nesarunā.

Meitene paskatījās uz bambusa aizkaru.

— Tur kaut kas uzrakstīts, — viņa sacīja. — Ko tas nozīmē?

— Anis del Toio. Tas ir tāds dzēriens.

— Varbūt varam nogaršot?

— Vienu mirkli! — vīrietis, pavēris aizkaru, uzsauca. [26]

No bāra iznāca sieviete.

— Četri reāli.

— Mums vēl divus Anis del Toio.

— Ar ūdeni?

— Tu vēlies ar ūdeni?

— Nezinu, — meitene teica. — Vai ar ūdeni tas ir labs?

— Tā nekas.

— Tātad ar ūdeni? — sieviete jautāja.

— Jā, ar ūdeni.

— Garšo pēc lakricas, — meitene sacīja, noliekot glāzi.

— Tapat ka viss cits.

— Jā. Viss garšo pēc lakricas. īpaši tas, pēc kā cilvēks tik ilgi kārojis, piemēram, absints.

— Izbeidz.

— Tu pats iesāki, — meitene teica. — Man nebija garlaicīgi. Man bija jautri.

— Nu tad mēģināsim būt jautri.

— Labi. Es mēģināju. Es teicu — kalni izskatās kā balti ziloņi. Vai nav asprātīgi?

— Patiešām, asprātīgi.

— Es gribu nobaudīt šo jauno dzērienu. Mēs to vien darām kā braukājam apkārt un nobaudām dzērienus, vai ne?

— Tā iznāk.

Meitene paraudzījās pāri uz kalniem.

— Cik skaisti kalni, — viņa sacīja. — Bet tiem nav nekādas līdzības ar baltiem ziloņiem. Gribēju teikt — tie tāpat blāvo starp kokiem.

— Varbūt vēl glāzīti?

— Var jau.

Rēnais vējiņš plandīja bambusa aizkaru pret galdiņu.

— Labs alus, vēss, — vīrietis teica.

— Alus ir jauks, — meitene piekrita.

— Šī operācija ir briesmīgi vienkārša, Džig, — vīrietis iesāka. — Tā vispār nav nekāda operācija.

Meitene raudzījās zemē uz galda kāju.

— Es zinu, tu būsi prātīga, Džig. Tas tiešām ir tīrais nieks. Tev tikai izdarīs injekciju.

Meitene klusēja.

— Es braukšu līdz un visu laiku būšu pie tevis. Tev

tikai izdarīs injekciju — un viss nokārtosies pats no sevis.

— Un kā pēc tam būs ar mums?

— Ar mums būs viss kārtībā. Tāpat kā agrāk.

— Kādēļ tu tā domā?

— Tas ir vienīgais, kas mūs traucē. Tas ir vienīgais, kas dara mūs nelaimīgus.

Meitene raudzījās bambusa aizkarā, pastiepa roku un satvēra divas stiebriņu virknes.

— Un tu domā, pēc tam viss būs jauki un mēs būsim laimīgi.

— Nu protams. Tu tikai nebaidies. Es zinu daudzas, kas to darījušas.

— Es arī, — meitene sacīja. — Un pēc tam viņas bija tik laimīgas.

— Nu, ja tu negribi — nevajag, — vīrietis teica. — Ja tu negribi, netaisos pierunāt. Bet es zinu, cik tas ir vienkārši.

— Un tu tiešām gribi, lai es to daru?

— Domāju, tas ir visprātīgākais. Bet, ja tu negribi, tad nevajag.

— Bet, ja es to darīšu, viss būs kā agrāk, un tu būsi laimīgs un mīlēsi mani?

— Es tevi mīlu arī pašlaik. Tu zini, ka es tevi mīlu.

— Zinu. Bet, ja es to darīšu, viss atkal būs jauki, un, ja es teikšu, kalni izskatās kā balti ziloņi, tev tas patiks?

— Es būšu sajūsmā. Es arī tagad esmu sajūsmā, tikai nespēju domāt par to. Tu zini, kāds esmu, kad nervozēju.

— Bet, ja to darīšu, tu vairs nenervozēsi?

— Nē, jo es zinu, cik tas ir vienkārši.

— Tad es to darīšu. Jo man vienalga, kas notiks ar mani.

— Kā tu to domā?

— Man ir vienalga, kas notiks ar mani.

— Bet man nav vienalga.

— Nu protams. Bet man vienalga. Un es to darīšu, un viss būs jauki.

— Ja jau tu negribi, netaisos pierunāt.

Meitene piecēlās un aizgāja līdz perona galam. Tālāk stiepās druvas un koku ieskautie Ebro krasti. Aiz upes tālumā pacēlās kalni. Pāri druvai aizslīdēja mākoņu ēna, un cauri lapotnei bija redzama upe.

— Tas viss varēja būt mūsu, — meitene sacīja. — It viss varēja būt mūsu, bet mūsu pašu vainas dēļ tas kļūst jo dienas jo mazāk iespējams.

— Tu ko teici?

— Es teicu, tas viss varēja būt mūsu.

— Viss tāpat jau ir mūsu.

— Nē, nav.

— Visa pasaule ir mūsu.

— Nē, nav.

-— Mēs varam braukt, kur vien gribam.

— Nē, nevaram. Tas viss vairs nav mūsu.

— Ir gan.

— Nē, nav. Un, kas reiz zaudēts, tas vairs nav atgūstams.

— Bet mēs neko neesam zaudējuši.

— Gan dzīve rādīs.

— Ejam atpakaļ ēnā, — vīrietis sacīja. — Nevajag raizēties.

— Es neraizējos, — meitene teica. — Es zinu.

— Netaisos pierunāt, lai tu dari to, ko pati nevēlies ...

— ... vai kas nāk man par ļaunu. Saprotu. Varbūt iedzersim vēl glāzi alus?

— Labi. Bet tev vajag saprast...

— Es saprotu, — meitene teica. — Varbūt mēs varētu izbeigt šo sarunu?

Abi apsēdās pie galdiņa, un meitene raudzījās uz saules izdedzinātajiem kalniem pāri ielejai, bet vīrietis te uz viņu, te uz galdu.

— Tev vajag saprast, ka es negribu pierunāt, lai tu to dari pret savu gribu, — viņš atsāka. — Es esmu gatavs samierināties, ja tev tas tik briesmīgi svarīgi.

— Un tev nav svarīgi? Gan mēs iztiktu.

— Skaidrs, ka svarīgi. Bet man bez tevis neviena nevajag. Neviena cita man nevajag. Un es zinu, cik tas ir vienkārši.

— Jā, tu zini, cik tas ir vienkārši.

— Saki, ko gribi, bet es tiešām zinu.

— Vai drīkstu tev kaut ko lūgt?

— Tevis dēļ esmu gatavs uz visu.

— Nu tad lūdzu lūdzu lūdzu lūdzu lūdzu lūdzu lūdzu apklusti!

Viņš neteica ne vārda, tikai skatījās pie sienas atslietajās ceļasomās. Uz tām bija zīmes no visām viesnīcām, kurās viņi kādreiz nakšņojuši.

— Es nemaz negribu, lai tu to darītu, — viņš teica, — man tas nav vajadzīgs.

Sieviete caur bambusa aizkaru iznesa divas glāzes alus un uzlika tās uz mitrajiem filca paliktņiem.

— Vilciens pienāk pēc piecām minūtēm, — viņa sacīja.

— Ko viņa teica? — meitene jautaja.

— ... ka vilciens pienāk pēc piecām minūtēm.

Meitene aiz pateicības viņai moži uzsmaidīja.

— Es aizstiepšu somas otrpus stacijas, — vīrietis sacīja. Meitene viņam uzsmaidīja.

— Labi. Pēc tam nāc atpakaļ izdzert alu.

Vīrietis paņēma abas smagās ceļasomas un aiznesa tās uz otra perona. Viņš paskatījās uz sliedēm, bet vilciena vēl nemanīja. Atpakaļ viņš gāja caur bāru, kur cilvēki, gaidot vilcienu, dzēra. Pie letes viņš iedzēra Anis del Toro un pavēroja pasažierus. Visi vienā mierā gaidīja vilcienu. Tad viņš caur bambusa aizkaru izgāja ārā. Meitene, sēžot pie galdiņa, viņam uzsmaidīja.

— Vai jūties labāk? — viņš jautāja.

— Jūtos lieliski, — viņa sacīja. — Man nekas nekait. Es jūtos lieliski.

SLEPKAVAS

Henrija ēdnīcas durvis atvērās — un ienāca divi vīri. Viņi apsēdās pie letes.

— Ko jums? — Džordžs viņiem jautāja.

— Nezinu, — pirmais sacīja. — Ko tu ēdīsi, El?

— Es nezinu, — Els teica. — Nevaru saprast, ko lai ēdu.

Arā sāka jau tumst. Aiz loga iedegās laternas. Abi vīri pārskatīja ēdienu karti. Niks Adamss no letes stūra vēroja abus. Kad viņi ienāca, viņš bija sarunājies ar Džordžu.

— Man cūkas fileju ābolu mērcē un kartupeļu biezeni, — pirmais sacīja.

— Filejs vēl nav gatavs.

— Kādēļ tad ierakstīts ēdienu kartē?

— Tas būs pusdienām, — Džordžs paskaidroja. — Pēc pulksten sešiem.

Džordžs pameta skatienu uz sienas pulksteni aiz letes.

— Pašlaik ir pieci.

— Pašlaik ir divdesmit pāri pieciem, — otrs teica.

-— Pulkstenis divdesmit minūtes ātrāks.

— Rauj velns visus pulksteņus! — pirmais sacīja. — Nu ko te īsti var dabūt?

— Varu jums piedāvāt dažādus sendvičus, — Džordžs teica. — Šķiņķi ar olām, speķi ar olām, aknas ar speķi, bifšteku.

— Man vistas kroketes ar balto mērci, zaļajiem zirnīšiem un kartupeļu biezeni.

— Tas būs pusdienām.

— Prasi ko prasīdams, viss tikai pusdienām! Tad ta kārtība, neko teikt!

— Varu jums piedāvāt šķiņķi ar olām, speķi ar olām, aknas...

— Es ņemu šķiņķi ar olām, — vīrs, kuru sauca par Elu, sacīja. Mugurā viņam bija melns, uz krūtīm sapogāts mētelis un galvā katliņš. Viņa seja bija šaura

un bala un lupas sakniebtas. Viņš valka ja zīda šalli un cimdus.

— Bet man — speķi ar olām, — teica otrs, augumā gandrīz tāds pats kā Els. Pēc sejas viņi nebija līdzīgi, bet apģērbušies kā dvīņu brāļi. Abiem mugurā bija šauri, uzspīlēti mēteļi. Viņi sēdēja sakņupuši, ar elkoņiem atbalstījušies pret leti.

— Jums ir kaut kas dzerams? — Els jautāja.

— Limonāde, morss, ingveralus, — Džordžs sacīja.

— Dzerams, es prasu.

— Tikai tas, ko jau minēju.

— Pārākā pilsētele, — teica otrs. — Kā īsti to sauc?

— Sammita.

— Esi dzirdējis? — Els draugam jautāja.

— Nē.

— Ko jūs te vakaros darāt? — Els vaicāja.

— Vakaros viņi ēd, — otrs teica. — Nāk uz šejieni un ēd šīs glaunās pusdienas.

— Jums taisnība, — Džordžs piekrita.

— Ak domā, ka taisnība? — Els pārjautāja.

— Protams.

— Zini, tu esi tīri gaišs zēns.

— Protams, — Džordžs atkārtoja.

— Ne velna! — otrs — mazākais sacīja. — Kā tev šķiet, El?

— Viņš ir stulbenis, — Els teica. Viņš pagriezās pret Niķu. — Kā tevi sauc?

— Adamss.

— Vēl viens gaišs zēns, — Els sacīja. — Nav tiesa, Maks?

— Pilsēta pilna ar gaišiem zēniem, — Makss teica.

Džordžs uzlika uz letes divus šķīvjus — šķiņķi ar

olām un speķi ar olām. Tad paņēma vēl divus mazākus ar ceptiem kartupeļiem un aizvēra virtuves lodziņu.

— Kurš jums? — viņš jautāja Elam.

— Tu neatceries?

— Šķiņķis ar olām.

— Nudien gaišs zēns, — Makss sacīja. Viņš pieliecās un paņēma šķiņķi ar olām. Abi ēda ar cimdiem rokās. Džordžs skatījās, kā viņi ēd.

— Ko tu tā blenz? — Makss paraudzījās uz Džordžu.

— Tāpat vien.

— Ne velna! Tu blenzi uz mani.

— Varbūt viņš tāpat pa jokam, Maks, — Els sacīja.

Džordžs iesmējās.

— Tev nav ko smieties, — Makss teica. — Tev nepavisam nav ko smieties, saprati?

— Kā jums tik, — Džordžs sacīja.

— Kā jums tīk! — Makss pagriezās pret Elu. — Viņš vēl teiks — kā jums tīk! Paskat, cik gudrs!

— Galva šim strādā, — Els teica. Kādu brīdi viņi ēda klusēdami.

— Kā sauca to otru — tur letes galā? — Els Maksām jautāja.

— Paklau, gudriniek! — Makss uzsauca. — Ej nu aiz letes līdzās draugam.

— Ko tas nozīmē? — Niks jautāja.

— Itin neko.

— Veicīgāk, gudriniek, — Els teica. Niks aizgāja aiz letes.

— Ko tas viss nozīmē? — Džordžs jautāja.

— Nav tava daļa, — Els teica. — Kas tur ir virtuvē?

— Nēģeris.

— Kāds nēģeris?

— Pavārs.

— Sauc viņu šurp!

— Ko tas nozīmē?

— Sauc šurp, ka tev saka!

— Vai jūs maz zināt, kur atrodaties?

— Zinām, vari būt drošs, — tas, kuru sauca par Maksu, teica. — Domā, mēs esam muļķi, vai?

— Pēc tavas runas tā nudien iznāk, — Els sacīja. — Ko tu velns noņemies ar šo zaļknābi? Paklau! — viņš uzsauca Džordžam. — Paaicini to melno šurp!

— Ko jūs gribat no viņa?

— Neko. Nu, padomā pats. Ko mēs varētu gribēt no melnā?

Džordžs pavērās virtuves lodziņā.

— Sem! — viņš sauca. — Iznāc uz mirklīti!

Virtuves durvis atdarījās — un iznāca nēģeris.

— Kas ir? — viņš jautāja.

Abi pie letes sēdošie vīri nopētīja viņu.

— Nekas, melnais. Stājies tur galā, — Els teica. Pavārs Sems, priekšautu nenoņēmis, raudzījās abos

vīros pie letes.

— Jā, ser, — viņš sacīja.

Els norausās no taburetes.

— Es ar nēģeri un to otru zelli iešu uz virtuvi, — viņš sacīja. — Kāto, melnais, uz virtuvi atpakaļ! Un tu arī, gudriniek!

Palaidis Niķu un pavāru Semu sev pa priekšu, Els iegāja virtuvē. Durvis aiz viņiem aizvērās. Makss palika sēžot pie letes pretim Džordžam. Viņš skatījās nevis uz Džordžu, bet spogulī, kas aizņēma visu sienu aiz letes. Agrāk šajā telpā bija atradies bārs.

— Nu, gaišo zēn, — Makss, vērdamies spogulī, teica,

— kādēļ tu nerunā?

— Ko tas viss nozīmē?

— Vai dzirdi, El! — Makss sauca. — Viņš gribot zināt, ko tas viss nozīmē!

— Kādēļ tu viņam nepasaki? — no virtuves atsaucās Ela balss.

— Kā tev šķiet, gudriniek, ko tas viss nozīmē?

— Es nezinu.

— Nu, bet ja padomā?

Makss visu laiku raudzījās spogulī.

— Nevaru saprast.

— Paklau, El, viņš nevarot saprast, ko tas viss nozīmē.

— Nekliedz, es dzirdu! — Els no virtuves sacīja. Viņš bija atgrūdis lodziņu, pa kuru izsniedza šķīvjus, un atbalstījis to ar tomātu biezeņa pudeli. — Paklausies, gudriniek! — viņš pa lodziņu sacīja Džordžam.

— Paej mazliet pa labi. Bet tu, Maks, mazliet pa kreisi. — Viņš atgādināja fotogrāfu, kurš izkārto grupas uzņēmumu.

— Nu, gaišo zēn, parunāsimies, — Makss atsāka.

— Kā tev šķiet, ko mēs gribam darīt?

Džordžs klusēja.

— Nu tad klausies, — Makss teica. — Mēs gribam nogalināt kādu zviedru. Tu pazīsti garo zviedru Oli Andresenu?

— Jā.

— Viņš katru vakaru nāk pie jums est, ja?

— Reizēm nāk gan.

— Pulksten sešos, vai ne?

— Ja vispār atnāk.

— Jā, to mēs zinām, — Makss teica. — Papļāpāsim par kaut ko citu. Uz kino tu ej?

— Paretam aizeju.

— Vajag iet biežāk. Kino ir tieši priekš tādiem kā tu.

— Kādēļ jūs gribat nogalināt Oli Andresenu? Ko viņš jums nodarījis?

— Viņš mums — it neko. Viņš mūs nav pat redzējis.

— Un redzēs tikai reizi mūžā, — Els no virtuves sacīja.

— Kādēļ tad jūs gribat viņu nogalināt? — Džordžs jautāja.

— Draugs palūdza. Tā teikt, izpildot draudzīgu lūgumu.

— Aizveries! — Els no virtuves sauca. — Tu pārāk daudz pļāpā.

— Man taču jākavē cilvēkam laiks. Vai ne tā, gudriniek?

— Tu pārāk daudz pļāpā, — Els sacīja. — Melnais ar manu gudrinieku paši kavē sev laiku. Sasieti guļ tik draudzīgi līdzās kā divas mūķenes sieviešu klosterī.

— Tu esi bijis sieviešu klosterī?

— Varbūt arī esmu.

— Bordelī, lūk, kur tu esi bijis! Jā, tur nu gan!

Džordžs pameta acis pulkstenī.

— Ja kāds ienāk, pasaki — pavārs izgājis, bet, ja tas nelīdz, tad ej uz virtuvi un kaut ko uzcep. Saproti, gudriniek?

— Saprotu, — Džordžs teica. — Bet ko jūs darīsiet ar mums?

— To vēl redzēsim, — sacīja Makss. — Šādās reizēs iepriekš nevar zināt.

Džordžs pameta skatienu pulkstenī. Ceturksnis pāri sešiem. Ēdnīcas durvis atvērās. Ienāca tramvaja vadītājs.

— Hello, Džordž! — viņš uzsauca. — Vakariņas varēs dabūt?

— Sems izgājis, — Džordžs teica. — Būs atpakaļ pēc pusstundas.

— Tad es ieiešu kaut kur citur, — tramvaja vadītājs sacīja. Džordžs pameta acis pulkstenī. Divdesmit pāri sešiem.

— Tas tev, gudriniek, izdevās, — Makss teica.

— Galva tev strādā.

— Viņš zināja, ka citādi šī galva būs nost, — Els no virtuves sacīja.

— Nē, ne jau tādēļ, — Makss teica. — Viņš ir jauks zēns. Lāga puika. Man viņš patīk.

Bez piecām minūtēm septiņos Džordžs teica: — Viņš nebūs.

Pa šo laiku ēdnīcā iegriezās vēl divi apmeklētāji. Viens prasīja sendvičus līdzņemšanai, un Džordžs gāja uzcept šķiņķi un olas. Virtuvē viņš ieraudzīja Elu, kurš, atgrūdis pakausī katliņu, sēdēja uz taburetes pie bīdāmā lodziņa, atbalstījis nogriezto šautenes stobru pret palodzi. Niks un pavārs, kopā sasieti, gulēja kaktā; mutes abiem bija aizbāztas ar dvieli. Džordžs uztaisīja sendvičus, ietina tos pergamentā, ielika tūtā, iznesa ārā, un apmeklētājs samaksāja un aizgāja.

— Redz, ko visu tik gudrinieks neprot, — Makss sacīja. — Pat cept un vārīt. Dienās būs sievai izdarīgs vīrs.

— Ko? — Džordžs pārjautāja. — Jūsu draugs Ole Andresens nebūs.

— Dosim viņam vēl desmit minūtes, — Makss teica.

Makss vēroja spoguli un pulksteni. Tas rādīja septiņi, tad piecas minūtes pāri septiņiem.

— Ejam, El, — Makss teica. — Vairs nav ko gaidīt. Viņš nebūs.

— Pagaidīsim vēl piecas minūtes, — Els no virtuves sacīja.

Pa šo laiku ienāca kāds vīrs, un Džordžs viņam paskaidroja, ka pavārs saslimis.

— Kāda velna pēc neņemat citu? — ienācējs jautāja.

— Galu galā šī ir vai nav ēdnīca? — Viņš aizgāja.

— Ejam, El, — Makss sacīja.

— Bet ko darīt ar melno un abiem zeļļiem?

— Neko.

— Tu domā?

— Jā. Šeit vairs nekas nav darāms.

— Tas man nepatīk, — Els teica. — Nav tīri nostrādāts. Tu pārāk daudz izpļāpājies.

— Ko niekus! — Makss sacīja. — Reizēm taču der padzīt velnu.

— Tomēr tu pārāk daudz izpļāpājies. — Els palika pie sava. Viņš iznāca no virtuves. Zem apžņaugtā mēteļa viegli izspiedās nogrieztais šautenes stobrs. Viņš ar cimdoto roku nogludināja drānu.

— Paliec sveiks, gudriniek, — viņš Džordžam teica. — Tev varen laimējas.

— Patiešām, — Makss piebilda. — Tev vajag spēlēt totalizatorā.

Abi vīri atstāja ēdnīcu. Pa logu Džordžs vēroja, kā viņi laternas gaismā pāriet pāri ielai. Apspīlētajos mēteļos, katliņiem galvā viņi atgādināja komediantus. Džordžs iegāja virtuvē un atbrīvoja sasieto Niķu un pavāru.

— Tas ir par daudz, — pavārs Sems sacīja. — Tas nu vienreiz ir par daudz.

Niks piecēlās. Viņam nekad vēl nebija tikusi aizbāzta mute ar dvieli.

— Jā, — viņš teica. — Kas tie par jokiem? — Viņš centās izlikties diezgan varonīgs.

— Viņi gribēja nogalināt Oli Andresenu, — Džordžs sacīja. — Nošaut, kad tas nāks pie mums pusdienās.

— Oli Andresenu?

— Jā.

Pavārs ar īkšķiem aptaustīja mutes kaktiņus.

— Vai viņi aizgāja? — viņš jautāja.

— Jā, — Džordžs sacīja. — Tikko aizgāja.

— Tas man nepatīk. Nemaz ar nepatīk.

— Paklau, — Džordžs Nikam teica. — Tu varēji aiziet pie Oles Andresena.

— Labs ir.

— Prātīgāk būtu neiejaukties, — pavārs Sems sacīja. — Prātīgāk turēties tālāk no visa tā.

— Ja tu negribi, vari neiet, — Džordžs teica.

— It nekas labs tur nevar iznākt, — pavārs turpināja. — Tikai turēties tālāk. '

— Es iešu, — Niks sacīja. — Kur viņš dzīvo?

Pavārs aizgriezās.

— Zaļknābji vienmēr grib būt tie gudrie, — viņš noburkšķēja.

— Viņš dzīvo Hirša mēbelētajās istabās, — Džordžs Nikam teica.

— Labi, es eju.

Arā caur kailajiem kokiem spīdēja laterna. Niks gāja gar tramvaja sliedēm un pie nākamās laternas iegriezās šķērsielā. Hirša mēbelētās istabas atradās ceturtajā mājā no stūra. Niks uzkāpa divus kāpienus un piezvanīja. Durvis atvēra kāda sieviete.

— Vai šeit dzīvo Ole Andresens?

— Jūs pie viņa?

— Jā, ja viņš mājās.

Niks sekoja sievietei augšā pa kāpnēm un tālāk līdz gaiteņa galam. Sieviete pieklauvēja pie durvīm.

— Kas tur ir?

— Pie jums kāds atnācis, mister Andresen, — viņa sacīja.

— Tas esmu es, Niks Adamss.

— Nāc iekšā!

Niks atvēra durvis un iegāja. Ole Andresens ar visām drēbēm gulēja gultā. Viņam, bijušajam smagsvara bokserim, gulta bija par īsu. Pagalvī bija palikti divi spilveni. Viņš nepaskatījās uz Niķu.

— Kas noticis? — Ole Andresens jautāja.

— Es biju Henrija ēdnīcā, — Niks sacīja, — un tur ienāca divi vīri un sasēja mani un pavāru, un teica — gribot jūs nogalināt.

Vārdos tas viss izklausījās muļķīgi. Ole Andresens neatbildēja.

— Viņi mūs iedzina virtuvē, — Niks turpināja. — Gaidīja, ka nāksiet vakariņās, lai jūs nošautu.

Ole Andresens raudzījās sienā un klusēja.

— Džordžs teica, lai nāku jūs brīdināt.

— Tas viss tikpat ir veltīgi, — Ole Andresens sacīja.

— Pateikšu, kādi viņi izskatījās.

— Es nemaz negribu zināt, — Ole Andresens teica. Viņš raudzījās sienā. — Paldies, ka atnāci brīdināt.

— Nav par ko.

Niks vēroja lielo vīru, kas gulēja gultā.

— Varbūt iet un ziņot policijai?

— Nē, — Ole Andresens teica. — Nav nozīmes.

— Vai es nevaru jums kaut kā palīdzēt?

— Nē. Neviens nevar man palīdzēt.

— Varbūt tas bija tikai joks?

— Nē. Tas nebija joks.

Ole Andresens pagriezās pret sienu.

— Vienīgā nelaime, — viņš teica, acīm ieurbies sienā, — ka nevaru saņemties un iziet ārā. Tā es te gulšņāju augu dienu.

— Vai jūs nevarat aizbraukt no šejienes?

— Nē, — Ole Andresens sacīja. — Man pietiek šīs bēguļošanas.

Viņš visu laiku raudzījās sienā.

— Tagad ar mani ir cauri.

— Vai tad nav iespējams kaut ko izdomāt?

— Nē. Pats esmu vainīgs. — Viņš runāja tai pašā neskanīgajā balsī. — Ar mani ir cauri. Drīz vien es saņemšos un iešu ārā.

— Tad nu man jāiet atpakaļ pie Džordža, — Niks sacīja.

— Ardievu, — Ole Andresens teica. Viņš neskatījās uz Niķu. — Paldies, ka atnāci.

Niks gāja prom. Aizverot durvis, viņš paraudzījās uz Oli Andresenu, kurš ar visām drēbēm gulēja gultā un blenza sienā.

— Tā viņš nīkst istabā cauru dienu, — lejā kāda sieviete Nikam teica. — Diez vai nav sasirdzis. «Mister Andresen,» es viņam saku, «ārā tik jauks laiciņš, izejiet pastaigāt,» — bet viņš ne un ne.

— Viņš negrib iziet no mājas.

— Žēl gan, ka sasirdzis, — sieviete sacīja. — Tik lādzīgs cilvēks. Zināt, agrāk viņš bijis bokseris.

— Es zinu.

— To gan var pateikt tikai pēc ielauztā deguna. — Viņi runāja, stāvot durvīs. — Tik laipnīgs cilvēks!

— Nu tad, arlabvakar, misis Hirša, — Niks atvadījās.

— Es neesmu misis Hirša, — sieviete sacīja. — Misis Hirša ir saimniece. Esmu tikai kalpotāja. Mani sauc misis Bella.

— Arlabvakar, misis Bella.

— Arlabvakar.

Niks gāja pa šauro ieliņu līdz stūra laternai un tad gar tramvaja sliedēm uz Henrija ēdnīcu. Džordžs stāvēja aiz letes.

— Satiki Oli?

— Jā, — Niks teica. — Viņš cauru dienu nīkst savā istabā.

Pavārs, izdzirdīs Niķa balsi, pabāza virtuves durvīs galvu.

— I dzirdēt negribu! — viņš sacīja un aizcirta durvis.

— Tu viņam pateici? — Džordžs jautāja.

— Jā. Pateicu, bet viņš jau zināja.

— Ko viņš domā darīt?

— Neko.

— Tie viņu nošaus.

— Droši vien.

— Viņš būs Čikāgā kaut kur iepinies.

— Laikam gan.

— Draņķīga būšana.

— Pagalam draņķīga, — Niks teica.

Viņi apklusa. Džordžs paņēma dvieli un noslaucīja leti.

— Diezin ko viņš izdarījis? — Niks jautāja.

— Droši vien kādu piekrāpis. To viņi nepiedod.

— Es braukšu no šejienes prom, — Niks sacīja.

— Jā. Tas būtu gudri darīts.

— Visu laiku man tas vien prātā, kā viņš tur nīkst un gaida beigas. Tas ir tik briesmīgi.

— Pacenties par to nedomāt, — Džordžs teica.

CHE TI DICE LA PATRIA?

Ceļš pāri korei bija ciets un gluds un agri no rīta vēl neputēja. Lejāk bija ozoliem un kastaņām noauguši pauguri un tālumā jūra. Pāri pretī — sniegoti kalni.

Mēs braucām pa mežainu nogāzi. Ceļmalā gulēja ogļu blāķi, un starp kokiem bija redzamas ogļdeģu mājiņas. Bija svētdiena, un ceļš vijās augšup un lejup, arvien tālāk un tālāk no pārejas cauri krūmājiem un ciematiem.

Ciematus apņēma vīna lauki. Paši vīnogulāji bija brūni, bet ķekari — lieli un sulīgi. Mājas bija baltas, un vīrieši, ģērbušies svētdienas drēbēs, pa ielām dzenāja bumbu. Šur tur pie mājām auga bumbieres, un to zari pret baltajām sienām slējās kā žuburoti svečturi. Kociņi bija apmigloti, un uz sienām vīdēja zilganzaļi, spīdīgi plankumi. Ciematus ieskāva nelieli klajumi, kur bija iekopti vīna dārzi, bet tālāk stiepās meži.

Kādā ciematā, divdesmit kilometrus šaipus Specijas, laukums bija pilns ļaužu, un pie mums pienāca jauns cilvēks ar čemodānu un lūdza, lai aizvedam viņu līdz Specijai.

— Mums ir tikai divas vietas, un tās pašas aizņemtas, — es sacīju. Mēs braucām ar vecu divvietīgu fordu.

— Es stāvēšu uz kāpšļa.

— Nebūs ērti.

— Nekas. Man jātiek Specijā.

— Vedīsim viņu? — es Gajam jautāju.

— Viņš tik un tā neliksies mierā, — Gajs sacīja.

Jaunais cilvēks iebāza pa lodziņu kādu saini.

— Ņemiet to pie sevis, — viņš teica.

Divi vīri uzsēja viņa čemodānu aizmugurē virs mūsu bagāžas. Viņš paspieda visiem roku, uzlēca uz mašīnas kreisā kāpšļa un ar labo roku ieķērās atvērtajā logā, teikdams, ka fašists un cilvēks, kurš vienmēr ceļā, pie visa pieradis. [27]

— Var braukt, — viņš izmeta. Pūlis māja viņam ardievas. Viņš ar brīvo roku māja pretim.

— Ko viņš sacīja? — Gajs man jautāja.

— Ka varot braukt.

— Vai nav ērms, ko?

Ceļš gāja gar upi. Pretējā krastā pacēlās kalni. Saule kausēja sarmu no zāles. Rīts bija skaidrs un vēss, un gar vēja stiklu pūta auksts vējš.

— Diez kā viņam tur ārā ir?

Gajs vēroja ceļu. Kreisajā pusē skatu aizsedza pasažieris. Jaunais cilvēks stāvēja uz mašīnas kāpšļa kā rostrālā kolonna. Mēteļa apkakle bija uzsista un cepure uzvilkta uz pieres, un deguns izskatījās nosalis zils.

— Varbūt viņam drīz pietiks, — Gajs ieminējās.

— Taisni šai pusē mums ir vecā riepa.

— Nu, ja plīsīs, viņš pratīs nolēkt, — es sacīju.

— Negribēs novārtīt sporta uzvalku.

— Mani viņš netraucē, — teica Gajs, — vienīgi pagriezienos rauj sāņus.

Meži bija beigušies, upe, ceļam virzoties kalnup, palika aiz muguras; ūdens radiatorā vārījās; jaunais cilvēks ar īgnu neuzticību vēroja tvaiku un rūsaino ūdeni; motors gaudoja. Gajs ieslēdza pirmo ātrumu, sekoja izrāviens un vēlreiz izrāviens, atpakaļgājiens un atkal izrāviens, un beidzot mašīna uzrāpās kalnā. Gaudošana mitējās, un pēkšņajā klusumā bija dzirdama tikai ūdens burbuļošana radiatorā. Mēs bijām sasnieguši visaugstāko vietu virs Specijas un jūras. īsiem, asiem pagriezieniem ceļš gāja lejup. Pagriezienos mūsu ceļabiedrs tik stipri sasvērās sāņus, ka gandrīz apgāza mašīnu ar visu kravu.

— Ko tur viņam lai saka, — es atsāku. — Pašaizsardzības instinkts.

— Jā, spēcīgais itāļu instinkts.

— Visspēcīgais itāļu instinkts.

Mēs braucām līču loču pa briesmīgiem putekļiem, kas nosēdās uz olīvkokiem. Specija atradās lejā pie jūras. Pie pilsētas ceļš kļuva līdzens. Pasažieris pabāza logā galvu.

— Tālāk vairs nebraukšu.

— Apturi, — es Gajam teicu.

Mēs nobraucām malā un apstājāmies. Jaunais cilvēks

nokāpa zemē, aizgāja mašīnas aizmugurē un nosēja no bagāžnieka savu čemodānu.

— Tālāk vairs nebraukšu, lai jums nebūtu par manis vešanu nepatikšanas, — viņš sacīja. — Kur sainis?

Es pasniedzu viņam saini. Viņš iebāza roku kabatā.

— Cik man jāmaksā?

— Nekas.

— Kādēļ?

— Tāpat vien.

— Paldies, — jaunais cilvēks sacīja; nevis «liels paldies», «sirsnīgs paldies» vai «tūkstoškārt paldies», kā agrāk Itālijā teica, ja cilvēks kādam pasniedza vilcienu sarakstu vai parādīja ceļu. Mūsu pasažieris izmeta visstrupāko «paldies» un vēl neuzticīgi noskatījās mums pakaļ. Es viņam pamāju ar roku. Viņš bija pārāk augstās domās par sevi, lai atbildētu. Mēs iebraucām Spe-cijā.

— Šis jaunais cilvēks Itālijā tiks tālu uz priekšu, — es ieminējos.

— Divdesmit kilometrus jau ticis.

Brokastis Specijā

Iebraucot Specijā, mēs sākām apskatīties, kur paēst. Iela bija plata un mājas augstas un dzeltenas. Gar tramvaja sliedēm mēs braucām uz centru. Uz māju sienām bija uzkrāsoti acīs krītoši Musolīni portreti, zem kuriem ar roku uzvilkts «Vivas»; no abiem «v» uz leju bija notecējusi melnā krāsa. Sānielas aizveda lejā uz ostu. Laiks bija saulains, un, kā jau svētdienā, ielās daudz cilvēku. Bruģis nesen bija laistīts, un putekļos vīdēja mikli lāsumi. Mēs braucām gar pašu ietves malu, lai nesadurtos ar tramvaju.

— Iesim uz kādu vienkāršāku restorānu, — Gajs teica.

Mēs apstājāmies pretim divām restorānu izkārtnēm. Mašīna palika viņpus ielas, un es kioskā nopirku laikrakstus. Abi restorāni atradās līdzās. Viena restorāna durvīs stāvēja sieviete; viņa mums uzsmaidīja, un mēs devāmies pāri ielai un gājām iekšā.

Restorānā bija tumšs, un zāles galā pie galda sēdēja

trīs meičas un veca sieva. Mums pretim pie otra galdiņa sēdēja jūrnieks. Ne viņš ko ēda, ne dzēra. Tālāk jauns cilvēks zilā uzvalkā pie galdiņa rakstīja. Viņš bija slaiks, ļoti švītīgi ģērbies, spīdīgiem, ieziestiem matiem.

Gaisma nāca pa durvīm un skatlogu, kur bija izliktas saknes, augļi, šķiņķi un bifšteki. Viena no meičām nāca pieņemt pasūtījumu, bet otra iestājās durvīs. Bija redzams, ka viņai zem kleitas nekā nav. Kamēr mēs pētījām ēdienu karti, meiča, kas pieņēma pasūtījumu, aplika roku Gajam ap kaklu. Meičas bija pavisam trīs, un visas pēc kārtas nostājās durvīs. Tad vecā sieva istabas galā kaut ko pateica, un tās atkal apsēdās viņai līdzās.

Vienas durvis veda uz virtuvi. Tās bija aizsegtas ar aizkaru. Meiča, kas pieņēma pasūtījumu, nāca no virtuves ar spageti šķīvi. Viņa nolika to uz galda un atnesa pudeli sarkanvīna, un apsēdās arī pati.

— Atradi vietu, kur vienkāršāk paēst, — es Gajam sacīju.

— Šeit tas nepavisam nav vienkārši. Šeit tas ir gaužām sarežģīti.

— Ko jūs teicāt? — jautāja meiča. — Jūs esat vācieši?

— Dienvidvācieši, — es atbildēju. — Dienvidvācieši ir jauki, sirsnīgi cilvēki.

— Nesaprotu, — viņa teica.

— Kā šeit ir pieņemts? — Gajs jautāja. — Vai jā-[auj, lai viņa man ķeras ap kaklu?

— Protams, — es sacīju. — Atklātos namus Musolīni likvidējis. Šis ir restorāns.

Meičai mugurā bija kreklam līdzīga kleita. Viņa atmetās pret galdu un salika rokas uz krūtīm, un smaidīja. Viena viņas sejas puse bija glītāka nekā otra, un viņa pagrieza glītāko pusi pret mums. Tā šķita jo pievilcīgāka tādēļ, ka no otras puses deguns bija saplacināts kā silta vaska pika. Bet tam nebija nekādas līdzības ar siltu vasku. Tas bija ļoti salts un tvirts, tikai no sāniem saplacināts.

— Vai es tev patīku? — meiča jautāja Gajam.

— Viņš jūs dievina, — es sacīju. — Bet viņš nerunā itāliski.

— Ich spreche Deutsch, — teica meiča, noglāstīdama Gaja matus.

— Parunā ar dāmu dzimtajā valodā, Gaj!

— No kurienes jūs abi esat? — meiča jautāja.

— No Potsdamas.

— Kādu laiciņu jūs taču paliksiet?

— Jūsu brīnišķīgajā Specijā? — es pārjautāju.

— Saki viņai, ka mums ir jābrauc, — Gajs teica. — Saki viņai, ka mēs esam galīgi slimi un bez graša kabatā.

— Mans draugs ir sieviešu nīdējs, — es teicu, — īsts vācietis, zvērināts sieviešu nīdējs.

— Pasakiet viņam, ka es viņu mīlu.

Es pateicu.

— Beidz labāk žvadzēt un lasāmies prom, — Gajs sacīja.

Meiča apvija viņam ap kaklu arī otru roku.

— Pasakiet viņam, ka viņš ir mans.

Es pateicu.

— Nu, vai mēs iesim vai neiesim?

— Jūs abi strīdaties, — meiča sacīja. — Viens otru nemīlat.

— Mēs esam vācieši, — es lepni teicu, — visīstākie dienvidvācieši.

— Pasakiet viņam, ka viņš ir glīts zēns, — meiča sacīja. Gajam bija trīsdesmit astoņi gadi, un viņš jutās tīri vai glaimots, ka Francijā viņu notur par komivojažieri.

— Tu esi glīts zēns, — es teicu.

— Kurš to saka — viņa vai tu? — Gajs jautāja.

— Viņa. Es esmu tikai tavs tulks. Tādēļ jau ņēmi mani līdz.

— Labi, ka to saka viņa. Citādi pamestu tevi vēl šeit.

— Es neko neteiktu. Specija ir jauka vieta.

— Specija? — meiča jautāja. — Jūs runājat par Spe-ciju?

— Jauka vietiņa, — es teicu.

— Tā ir mana dzimtene, — viņa sacīja. — Specija ir mana dzimtā pilsēta, bet Itālija — mana dzimtene.

— Itālija esot viņas dzimtene, viņa saka.

— Teic, ka pēc tādas tā ari izskatās.

— Kas jums ir desertam? — es jautāju.

— Augļi, — viņa atbildēja. — Mums ir banāni.

— Banānus varētu, — Gajs sacīja. — Tiem vismaz ir miza.

— O, viņam patīk banāni! — teica meiča. Viņa apskāva Gāju.

— Ko viņa saka? — viņš jautāja, aizgriezis seju.

— Priecājas, ka tev patīk banāni.

— Pasaki viņai, ka man netīk banāni.

— Sinjoram netīk banāni.

— Ak viņam netīk banāni, — meiča skumīgi novilka.

— Pasaki viņai, ka man rītos tīk auksta vanna, — Gajs piebilda.

— Sinjoram rītos tīk auksta vanna.

— Nesaprotu, — meiča sacīja.

Jūrnieks pie blakus galdiņa sēdēja stingi kā statuja. Neviens nepievērsa viņam uzmanību.

— Dodiet mums rēķinu, — teicu.

— O nē! Jūs nedrīkstat aizbraukt!

— Paklau, — jaunais švīts meičai sacīja. — Laid taču, lai viņi brauc. Šie vīri nav graša vērti.

Meiča saņēma mani aiz rokas.

— Vai tiešām jūs brauksiet? Vai tiešām nelūgsiet, lai viņš paliek?

— Mums jābrauc, — es sacīju. — Šodien jātiek līdz Pizai un, ja paveiksies, pat līdz Florencei. Tur mēs vakarā varēsim palīksmot. Pašlaik vēl par agru. Dienā mums jābrauc.

— Reizēm taču der mazliet atpūsties.

— Ceļot vajag pa dienas gaismu.

— Paklau, nu ko tu ņemies ar viņiem, — jaunais švīts atsāka. — Es teicu — viņi nav graša vērti, un es zinu, ko saku.

— Dodiet mums rēķinu, — es atkārtoju.

Meiča atnesa no vecās rēķinu un atkal aizgāja pie viņas atpakaļ. No virtuves iznāca vēl viena meiča. Tā pārgāja pāri zālei un iestājās durvīs.

— Ko tu ņemies ar šiem tipiem, — jaunais švīts garlaikots novilka. — Nāc labāk ēst. Viņi nav to vērts.

Mēs samaksājām un piecēlāmies. Meičas, vecā sieva un jaunais švīts apsēdās pie viena galda. Statujai līdzīgais jūrnieks vēl arvien sēdēja, iespiedis galvu rokās.

Pa visu laiku, kamēr mēs ēdām, neviens nelikās viņu redzam. Meiča atnesa atpakaļ vecās izdoto sīknaudu un apsēdās savā vietā pie galda. Mēs atstājām viņai dzeramnaudu un gājām prom. Kad kāpām mašīnā, meiča iznāca durvīs. Mašīna sakustējās, un es viņai pamāju ar roku. Viņa neatbildēja, tikai noskatījās mums pakaļ.

Pēc lietus

Kad sasniedzām Dženovas priekšpilsētu, lietus gāza kā ar spaiņiem, un, pat braucot ļoti lēni aiz tramvajiem un kravas mašīnām, mēs šķiedām dubļus uz visām pusēm, tā ka, mūs ieraugot, gājēji atkāpās.

Dženovas industriālajā priekšpilsētā San Pier d'Arena ir plata iela divām mašīnu rindām, un mēs pa to braucām uz centru, cenzdamies pārāk neapšļākt gājējus, kuri pēc darba soļoja mājup. Pa kreisi atradās Vidusjūra. Pašlaik sākās paisums un viļņi plīsa, un vējš trieca šaltis pret automašīnu. Platā upe, kura, mums iebraucot Itālijā, bija izsusējusi un akmeņaina, nu gandrīz kāpa vai ārā no krastiem. Brūnais ūdens, ieplūzdams jūrā, padarīja to dzeltenīgu, un, kad viļņi sašķīstot noplaka, tā šķita caurspīdīga, un vēja atrautās viļņu galotnes šļācās pār ceļu.

Mums garām, dubļus šķiezdama, aizdrāzās milzīga automašīna, kas nošļakstīja mūsu vēja stiklu un radiatoru. Automātiskais tīrītājs, virzoties šurpu turpu, pārvilka stiklu ar plānu mikluma kārtiņu. Sestri kūrortā mēs apstājāmies ieturēt pusdienas. Restorānā bija vēss, un mēs sēdējām ar visiem mēteļiem un pat cepures nenoņēmām. Pa logu bija redzama mūsu mašīna. Tā, visgarām nošķiesta, stāvēja līdzās krastā izvilktām laivām. Restorānā bija tik auksts, ka varēja saredzēt elpu.

Pasta asciuta [28] bija labi, bet vīns garšoja pēc alauna, un mēs tam pielējām ūdeni. Viesmīlis atnesa bifšteku ar ceptiem kartupeļiem. Zāles viņā galā sēdēja kāds vīrietis un sieviete. Viņš bija pusmūža gados, bet viņa jauna un ģērbusies melnā. Viņa pa brīdim izpūta drēg-

najā saltumā dvašu. Vīrietis skatījās viņā un kratīja galvu. Abi ēda klusēdami, un vīrietis zem galda bija saņēmis viņas roku. Viņa bija glīta, un viņi izskatījās ļoti nelaimīgi. Viņiem līdzās stāvēja ceļasoma.

Mēs bijām nopirkuši laikrakstus, un es lasīju Gajam priekšā sporta reportāžu. Pēc maltītes viņš devās viesmīlim līdzi uz vienu vietu, kādas restorānos nav, bet es tikmēr notīrīju mašīnas stiklus, starmešus un numuru. Drīz vien Gajs bija klāt, un mēs padevām mašīnu atpakaļ un braucām tālāk. Viesmīlis bija aizvedis viņu pāri ceļam uz vecu mājeli. Tās iemītnieki bijuši aizdomu pilni, un viesmīlis palicis uzgaidīt Gāju, uzmanīt, lai tas kaut ko nenozog.

— Neesmu taču nekāds skārdnieks, bet viņi diez kādēļ domāja, ka es noteikti nosperšu kādu gabalu, — Gajs stāstīja.

Kad mēs sasniedzām zemesragu, pēkšņi uznāca tāds pūtiens, ka gandrīz apgāza mašīnu.

— Labi vismaz, ka pūš no jūras, — Gajs teica.

— Kaut kur šajā apvidū noslīka Šellijs, — es ieminējos.

— Tas bija tālāk, pie Viaredžo, — sacīja Gajs. — Atceries, kādēļ mēs braucām uz šejieni?

— Jā, taču veltīgi.

— Šovakar būsim jau pāri robežai.

— Ja tiksim garām Ventimiljai.

— Tad jau redzēs. Tumsā man netīk braukt gar šo piekrasti.

Pašlaik bija pusdienas laiks un saule augstu pie debesīm. Bet lejā — zilā jūra ar baltām viļņu krēpēm vēlās uz Savonas pusi. Aiz zemesraga brūnie un zilie ūdeņi saplūda. Tālumā krastam tuvojās preču kuģis.

— Vai var vēl saskatīt Dženovu? — Gajs jautāja.

— O jā!

— Nakamais zemesrags aizsegs to skatienam.

— Dženovu redzēs vēl labu laiku. Varu pat saskatīt tālīno Portofino zemesragu.

Beidzot Dženova izzuda skatienam. Raugoties atpakaļ, varēja redzēt vienīgi jūru un lejā līci ar zvejnieku laivām, otrā pusē pakalnā ciematu, bet tālumā vairākus zemesragus.

— Nu vairs nav redzama, — es Gajam teicu.

— Nav redzama jau labu laiku.

— Bet ātrāk mēs nebūsim drošībā, iekams netiksim prom.

Bulta ceļmalā brīdināja, ka būs bīstams pagrieziens. Ceļš līkumoja ap zemesragu, un pa loga spraugu vilka vējš. Gar krastu aizstiepās zemiene. Vējš bija ceļu nosusinājis, un aiz mums sāka vērpties putekļu mākonis. Līdzenumā mēs pabraucām garām kādam fašistu formā ģērbtam velosipēdistam ar lielu revolveri pie jostas. Viņš stūrēja pa ceļa vidu, un mums bija jānogriež malā. Kad braucām garām, viņš pacēla acis. Turpat bija dzelzceļa pārbrauktuve, un tieši mums priekšā barjera nolaidās.

Kamēr mēs gaidījām, piebrauca fašists. Vilciens aizgāja, un Gajs ieslēdza motoru.

— Pagaidiet! — riteņbraucējs no muguras uzsauca. — Jums netīrs numurs.

Es paņēmu lupatu un kāpu ārā. Nesen taču numuru notīrīju!

— Numurs ir saredzams, — es teicu.

— Jūs tā domājat?

— Paskatieties!

— Nevaru saredzēt. Tas ir netīrs.

Es ņēmu un vēlreiz notīrīju.

— Un tagad?

— Divdesmit piecas liras.

— Ko? — es noprasīju. — Jūs to redzējāt gluži labi. Tas bija netīrs vienīgi tādēļ, ka te ir slikts ceļš.

— Ak jums nepatīk Itālijas ceļi?

— Tie ir vienkārši briesmīgi.

— Piecdesmit liras. — Viņš nospļāvās. — Jūsu mašīna ir netīra un jūs pats arī.

— Labi. Bet dodiet man kvīti ar parakstu.

Viņš izņēma kvīšu grāmatiņu, izrakstīja un izknieba dublikātu, lai vienu pusi atdotu man, bet otru aizpildītu un atstātu pasaknim. Kopējamā papīra, ar ko aizpildīt abas lapiņas reizē, viņam nebija.

— Dodiet man piecdesmit liras.

Ar ķīmisko zīmuli viņš uzrakstīja summu, izplēsa lapiņu un pasniedza man. Es izlasīju.

— Te rakstīts divdesmit pieci.

— Es pārskatījos, — viņš sacīja un pārlaboja divdesmit pieci par piecdesmit.

— Un nu arī otru pusi. Arī pasaknī ierakstiet piecdesmit.

Viņš pasmaidīja itāliešiem raksturīgo mīlīgo smaidu un kaut ko ierakstīja pasaknī, turot to tā, lai nevaru saredzēt.

— Brauciet, kamēr numurs vēl tīrs, — viņš sacīja.

Pa tumsu mēs nobraucām divas stundas un tonakt

gulējām Mentonā. Tā bija ļoti skaļa un tīra, un jauka, un kārtīga pilsētiņa. Mēs bijām braukuši no Ventimil-jas uz Pizu un Florenci, pāri Romanjai tālāk uz Rimini un caur Forli, Imolu, Boloņu, Parmu, Pjačencu un Dže-novu atgriezāmies Ventimiljā. Ceļojums bija ildzis tikai desmit dienas. Protams, tik īsā laikā mēs nespējām iepazīt ne šo zemi, ne tautu.

PIECDESMIT TŪKSTOŠI

— Kā tev ir, Džek? — es jautāju.

— Tu šo Volkotu esi redzējis? — viņš atvaicāja.

— Vienīgi sporta zālē.

— Ar šito zelli man neies viegli, — Džeks teica.

— Viņš tev neko nepadarīs, — Souldžers sacīja.

— Lai nu tā būtu.

— Viņš netiks tev klāt pat ne ar sīkajiem.

— Sīkos lai vālē. No tiem es nebaidos.

— Trāpīt viņam, kā liekas, nav grūti, — es teicu.

— Jā, ilgi viņš nenoturēsies. Ne jau tik ilgi kā mēs abi, Džerij. Bet pašlaik viņš ir lieliskā formā.

— Tu ar kreiso pataisīsi viņu aukstu.

— Iespējams, — Džeks teica. — Protams. Var jau būt.

— Apstrādā viņu tāpat kā Lūisu.

— Lūiss — tas bija mirla, — Džeks teica.

Mēs visi trīs — Džeks Brenons, Souldžers Bartlets un es sēdējām pie Hendlija. Pie blakus galdiņa sēdēja divas staigules. Viņas bija iedzērušas.

— Mirla, ko neteiksi! — viena iesāka. — Ko tu ar to gribi sacīt, īru lamzaks tu tāds?

— To, ko tu dzirdēji, — Džeks teica.

— Mirla, ko neteiksi! — staigule nerimās. — To vien šie īru lamzaki zina kā mūždien ķengāties. Ko tu īsti iedomājies?

— Nāc, Džek! Ejam prom!

— Mirla, ko neteiksi! — staigule neatlaidās. — Vai tu kaut reizi esi kādam izmaksājis? Sieva ik rītu aizšuj tev kabatu. Vai tik tu pats neesi mirla, ko? Teds Lūiss pažmiedza arī tevi.

— Jā, bet tu atļauj to kuram katram, — Džeks deva pretī.

Mēs gājām prom. Tāds nu Džeks bija. Atbildi nekad parādā nepaliks.

Džeks trenējās Džersijā, Denija Hougena fermā. Vieta bija jauka, bet Džekam tur nepatika. Viņš skuma pēc

sievas un bērniem un bija nomākts un īgns. Ar mani viņš bija draugos, un mēs lieliski sapratāmies, tāpat viņš sapratās ari ar Hougenu, bet Souldžers Bartlets viņam krita uz nerviem. Zobgalis var drausmīgi apnikt, ja viņa joki sāk atkārtoties. Souldžers vienmēr izsmēja Džeku, vienmēr par kaut ko vilka uz zoba. Viņa jociņi — ne visai gudri, ne asprātīgi — kaitināja Džeku. Tas viss notika apmēram šādi: Džeks, beidzis cilāt bumbas un trenēties pie maisa, parasti uzvilka cimdus.

— Nāksi man pretim? — viņš Souldžeram jautāja.

— Protams, — Souldžers sacīja. — Bet kā tu gribi, lai cīnos? Lai tev sadodu, kā sados Volkots? Reizi vai divas lai nolieku nokautā?

— Tieši tā, — Džeks teica. Bet viņam tas nepatika.

Reiz kādu rītu mēs visi trīs izgājām izlocīt kājas.

Krietns gabals jau bija pieveikts, un mēs pašlaik griezāmies atpakaļ. Trīs minūtes skrējām, minūti gājām, pēc tam atkal trīs minūtes skrējām. Džeks nebija nekāds sprinteris. Ringā viņš kustējās tīri labi, bet skriet diez ko neprata. Visu rītu Souldžers vilka viņu uz zoba. Mēs pašlaik kāpām kalnā uz fermu.

— Zini ko, Souldžer, brauc labāk atpakaļ, — Džeks teica.

— Kā tu to domā?

— Brauc uz pilsētu un vairs nerādies.

— Kas noticis?

— No tavas gvelšanas man kļūst nelabi.

— Tiešām?

— Tiešām.

— Tev kļūs vēl nelabāk, kad Volkots notrieks tevi uz dēļiem.

— Jā, var jau būt, — Džeks teica. — Bet šeit man ir nelabi no tavas gvelšanas.

Souldžers aizbrauca tai pašā rītā ar pirmo vilcienu. Es pavadīju viņu uz staciju. Viņš bija pārskaities.

— Es taču tikai pajokoju, — viņš sacīja. Mēs uz perona gaidījām vilcienu. — To viņš man pieminēs, Džerij!

— Džeks nervozē un tādēļ skaišas, — es teicu. — Bet viņš ir lāga zēns, Souldžer.

— Atradis lādzīgo! Savu mūžu viņš nav bijis lādzīgs!

— Laimīgu ceļavēju! — es sacīju.

Pienāca vilciens. Souldžers ar somu rokā gāja augšā pa kāpnītēm.

— Uz redzīti, Džerij! — viņš teica. — Vai līdz sacīkstēm iebrauksi pilsētā?

— Laikam gan ne.

— Nu tad — līdz mačam!

Viņš nozuda vilciena durvīs, vagona pavadonis uzlēca uz kāpnītēm, un vilciens aizgāja. Es divričos braucu atpakaļ uz fermu. Džeks uz lieveņa rakstīja sievai vēstuli. Bija pienācis pasts, un es paņēmu avīzes, apsēdos lieveņa otrā malā un sāku lasīt. No istabas iznāca Hougens un piestājās man blakus.

— Vai viņš sagājis ragos ar Souldžeru?

— Nē, — es atbildēju. — Viņš tikai teica, lai Souldžers brauc atpakaļ.

— To jau es paredzēju, — Hougens sacīja. — Souldžers viņam nekad nav paticis.

— Jā. Maz ir tādu, kas viņam patīk.

— Viņš ir kaseklis, — Hougens teica.

— Pret mani viņš vienmēr ir bijis labs.

— Pret mani arī. Nevaru žēloties. Tomēr — viņš ir kaseklis.

Hougens iegāja atpakaļ istabā, bet es uz lieveņa lasīju avīzes. Bija agrs rudens, kad Džersijā, kalnos, ir tiešām jauki, un es, beidzis lasīt, vēroju apkārtni un ceļu gar mežmalu, pa kuru, celdamas putekļu mākoņus, brauca automašīnas. Laiks bija jauks un apkārtne skaista. Hougens iestājās durvīs, un es viņam jautāju:

•— Paklau, Hougen, šeit nav kaut kas medījams?

— Nē, — Hougens atteica. — Vienīgi zvirbuļi.

— Lasīji avīzi?

— Kas tur labs ir?

—- Sandijs ielicis vakar trīs vārtus.

— To jau man pateica vakar pa tālruni.

— Redzams, tu varen dzīvo viņiem līdz?

— Jā, cenšos uzturēt sakarus.

— Bet Džeks? Vai viņš vēl spēlē totalizatorā?

— Džeks? — Hougens pārvaicāja. — Vai tad viņš kādreiz ir spēlējis?

Tieši tai brīdī Džeks nāca gar stūri ar vēstuli rokā. Viņam mugurā bija kamzolis, vecas bikses un boksa zābaki.

— Vai tev, Hougen, nav kada marka? — viņš jau-

tāja.

— Dod vēstuli man, — Hougens teica. — Es nosūtīšu.

— Tu, Džek, esi spēlējis totalizatorā? — es vaicāju.

— Jā gan.

— Tā jau es domāju. Agrāk bieži redzēju tevi Šīpshedā.

— Kādēļ tad atmeti? — Hougens jautāja.

— Gadījās zaudēt.

Džeks apsēdās man līdzās. Viņš atspieda galvu pret stabu un piemiedza saulē acis.

— Vai atnest krēslu? — Hougens jautāja.

— Nē, — Džeks teica. — Labi tāpat.

— Jauka diena, — es ieminējos. — Šeit kalnos ir tīri patīkami.

— Es gan ellīgi daudz ko dotu, lai būtu pilsētā pie savas sievas.

— Atlikusi vairs tikai nedēļa.

— Jā, — Džeks teica. — Pareizi gan.

Mēs sēdējām uz lieveņa. Hougens bija iegājis kantorī.

— Kā tev liekas, vai esmu formā? — Džeks jautāja.

— Tā grūti pateikt, — es sacīju. — Nedēļas laikā daudz ko var pagūt.

— Neizlokies.

— Nu labi — tu neesi formā.

— Es mocos ar bezmiegu, — Džeks teica.

— Pēc pāris dienām viss atkal būs kārtībā.

— Nē, es nevaru gulēt.

— Kas tev vainas?

— Skumstu pēc sievas.

— Aicini viņu šurp.

— Nē. Šādiem gājieniem esmu par vecu.

— Vakarā kārtīgi izstaigāsimies, un tu nogursi un tūlīt aizmigsi.

— Noguršu! — Džeks pavīpsnāja. — Es esmu noguris cauru dienu!

Tāds viņš bija visu nedēļu. Naktīs negulēja, bet rītos jutās kā salauzts un nespēja ne dūri savilkt.

— Gatavais ķīselis, — Hougens man sacīja. — Nekam nederīgs.

•— Es šo Volkotu neesmu redzējis, — teicu.

— Viņš Džeku nositīs, — Hougens sacīja. — Samals miltos.

— Kādreiz jau var arī zaudēt.

— Taču ne šādi, — Hougens teica. — Publika domās, ka viņš nav trenēts. Tas bojā man reputāciju.

— Dzirdēji, ko par viņu saka reportieri?

— Un kā vēl! Tie saka, viņš esot nulle. Tie saka, lai . viņu nelaižot ringā.

— Reportieri jau mūždien melš niekus.

— Jā. Bet šoreiz viņiem ir taisnība.

— Kā, velns, viņi var zināt, vai cilvēks ir formā vai nav?

— Viņi taču nav galīgi muļķi.

— Toledo viņi to vien zināja kā lamāt Vilādu. Sis Lārdners, tagad viņš varen gudrs, bet paprasi, kā viņš zākāja Vilādu.

— Pie mums viņš nebrauc, — Hougens sacīja. — Viņš raksta tikai par lielajiem mačiem.

— Par šiem vīriem es vienīgi nospļaujos. Ko tādi sajēdz? Rakstīt, to viņi varbūt vēl prot, bet ko viņi sajēdz no boksa?

— Tu taču neteiksi, ka Džeks ir formā? — Hougens jautāja.

— Nē. Ar viņu ir cauri. Lai tikai Korbets viņu vel izlamā — un viņš būs pagalam.

— Korbets to izdarīs, vari būt drošs.

— Skaidrs, ka izdarīs.

Tonakt Džeks atkal negulēja. Nākamā bija pēdējā diena pirms mača. Pēc brokastīm mēs atkal sēdējām uz lieveņa.

— Ko tu, Džek, domā, kad nevari aizmigt? — es jautāju.

— Tāpat vien raizējos, — Džeks sacīja. — Raizējos par māju Bronksā, raizējos par māju Florīdā. Par bērniem raizējos. Un par sievu. Reizēm atceros agrākos mačus. Atceros šo mirlu Tedu Lūisu — un man sanāk dusmas. Man ir pāris akciju, par tām raizējos. Par ko visu tik neizdomājos!

— Nu, rītvakar viss būs aiz muguras, — es teicu.

— Jā. Varens mierinājums, vai ne? Domā, ar to būs līdzēts?

Tā viņš īgņojās cauru dienu. Mēs netrenējāmies.

Džeks tāpat vien pakustējās, lai mazliet iesildītos. Viņš nodeva pāris raundu ēnu boksa. Pat tas viņam lāgā nepadevās. Tad palēkāja ar auklu. Viņš pat nenosvīda.

— Labāk vispār nebūtu kustējies, — Hougens sacīja. Mēs stāvējām un skatījāmies, kā viņš lec.

— Kā, vai viņš vispār vairs nesvīst?

— Nē, nesvīst.

— Domā, viņš ir kaut cik formā? Svaru līdz šim viņš nodzinis viegli.

— Nē, viņš nepavisam nav formā. Viņš gluži vienkārši izpumpējies.

— Jāpanāk, lai viņš sāktu svīst, — Hougens sacīja.

Džeks, lēkdams pār virvi, tuvojās mums. Viņš lēca

augšup, lejup, uz priekšu un atpakaļ, katru trešo reizi krustodams rokas.

— Ko ķērcat, kovārņi? — viņš jautāja.

— Met labāk mieru, — Hougens sacīja. — Citādi izšausi vēl visu pulveri.

— Tad ta nelaime! — Džeks noteica un lēca tālāk, sparīgi piecirzdams auklu.

Pret vakaru fermā iebrauca Džons Kolinss. Džeks bija augšā savā istabā. Džons bija ieradies no pilsētas. Viņam līdzi vēl divi draugi. Mašīna apstājās, un visi izkāpa.

— Kur Džeks? — Džons man jautāja.

— Augšā savā istabā, gultā.

— Gultā?

— Jā, — es teicu.

— Kā ir ar viņu?

Es paskatījos uz abiem puišiem, kas bija atbraukuši Džonam līdz.

— Tie ir Džeka draugi, — Džons sacīja.

— Ar viņu ir drūmi, — teicu.

— Kas noticis?

— Viņš nevar gulēt.

— Pie velna! — Džeks izgrūda. — Šis īrs nekad nav varējis gulēt.

— Viņš nav formā.

— Nolādēts! Nekad viņš nav formā. Desmit gadus ar viņu strādāju, un nekad viņš nav bijis formā.

Abi Džeka draugi iesmējās.

— Esiet pazīstami, — Džons sacīja. — Misters

Morgans un misters Stainfelts. Bet šis ir misters Doils, Džeka treneris.

— Ļoti priecājos, — es teicu.

— Tad ejam augšā, — tas, kuru sauca par Morganu, sacīja.

— Paskatīsimies, ko viņš tur dara, — Stainfelts piebilda.

Mēs visi devāmies pa kāpnēm augšā.

— Kur Hougens? — Džons jautāja.

— Arā šķūnī ar saviem bokseriem, — es sacīju.

— Vai pi^ jums pašlaik daudz ļaužu? — Džons jautāja.

— Ne, tikai divi.

— Tīri klusu, ko? — Morgans sacīja.

— Jā. Pie mums ir klusu, — es teicu.

Mēs piegājām pie Džeka istabas durvīm. Džons pieklauvēja. Atbildes nebija.

— Varbūt iesnaudies, — ieminējos.

— Kas tā, velns, dienā par gulēšanu?

Džons nospieda rokturi, un mēs gājām iekšā. Džeks bija aizmidzis. Viņš gulēja gultā uz mutes, seju iespiedis spilvenā, ko bija aptvēris ar abām rokām.

— Ei, Džek! — Džons viņam uzsauca.

Džeks mazliet pagrieza galvu.

— Džek! — Džons neatlaidās, noliekdamies pār gultu. Džeks vēl dziļāk ierakās spilvenā. Džons papurināja viņu aiz pleca. Džeks piecēlās sēdus un paskatījās uz mums. Viņam mugurā bija vecs kamzolis, un viņš nebija skuvies.

— Pie joda! — viņš sacīja. — Kādēļ jūs man neļaujat gulēt?

— Nevajag dusmoties, — Džons teica. — Es nezināju, ka esat aizmidzis.

— Ak jā. Saprotu.

-— Jūs taču pazīstat Morganu un Stainfeltu.

— Ļoti priecājos, — Džeks teica.

— Kā jūtaties, Džek? — Morgans jautāja.

— Pie joda, lieliski! — Džeks sacīja. — Kā gan citādi?

— Izskats jums tīri labs.

— Kur nu vēl labāku. Paklau! — Viņš pievērsās Džonam. — Jūs esat mans menedžeris. Jūs par to sa-

ņemat krietnu žūksni. Kāda velna pēc jūsu te nav, kad gāžas šurp reportieri? Vai man un Džerijam ar tiem jārunā?

— Lū toreiz uzstājās Filadelfijā, — Džons sacīja.

— Kas man par daļu! — Džeks atcirta. — Jūs esat mans menedžeris. Jūs par to saņemat krietnu žūksni. Kas man daļas gar Filadelfiju, manā makā tur nekas nekrīt! Kāda velna pēc jūsu šeit nav, kad esat man vajadzīgs?

— Šeit bija Hougens.

— Hougens, — Džeks novilka. — Hougens ir tikpat mēms kā es.

— Šeit ar jums strādāja arī Souldžers Bartlets, vai ne? — Stainfelts Džekam jautāja, virzīdams sarunu uz citu pusi.

— Jā, viņš bija šeit. Bija, kā tad.

— Zināt ko, Džerij, — Džons sacīja. — Esiet tik laipns un pasakiet Hougenam, lai viņš pēc pusstundas uznāk pie mums.

— Labi, — es teicu.

— Kādēļ jums viņš jāsūta prom? — Džeks jautāja. — Paliec vien, Džerij.

Morgans un Stainfelts saskatījās.

— Tikai mieru, Džek, — Džons sacīja.

— Es labāk iešu sameklēt Hougenu, — teicu.

— Ja gribi, ej, — Džeks piekrita. — Bet ne jau tādēļ, ka viņi sūta.

— Nu tad es eju.

Hougens bija šķūnī iekārtotajā vingrotavā. Turpat arī abi bokseri ar cimdiem rokās. Kā viens, tā otrs vairījās sist aiz bailēm, ka partneris nedod pretim.

— Pietiks, — Hougens sacīja, ieraugot mani. — Varat pārtraukt šo slaktiņu. Ejiet zem dušas, džentlmeņi, un Brūss jums iztaisīs masāžu.

Viņi pārkāpa pāri virvei, un Hougens pienāca man klāt.

— Pie Džeka atbraucis Džons Kolinss ar draugiem, — es sacīju.

— Redzēju piebraucam mašīnu.

— Kas ir tie divi, kas Džonam līdzi?

— Tie ir varen slīpēti zeļļi. Vai tu viņus nepazīsti?

— Nē, — es sacīju.

— Hepijs Stainfelts un Lu Morgans. Viņiem ir spēļu nams.

— Es labu laiku neesmu šeit bijis.

— Ak, pareizi, — Hougens teica. — Hepijs Stainfelts ir rūdīts blēdis.

— Esmu dzirdējis viņa vārdu.

— Pārākais glunda, — Hougens sacīja. — Viņi abi ir mahinatori.

— Viņi pēc pusstundas gribot mūs redzēt.

— Tātad pirms pusstundas negrib mūs redzēt.

— Tieši tā.

— Iesim uz kantori. Rauj velns visus šos blēžus!

Pēc minūtēm trīsdesmit mēs ar Hougenu kāpām

augšā. Pieklaudzinājām pie Džeka durvīm. Iekšpusē bija dzirdamas balsis.

— Mirklīti uzgaidiet, — kāds sacīja.

— Ejiet jūs ratā! — Hougens izmeta. — Ja esmu jums vajadzīgs, būšu kantorī.

Mēs dzirdējām noskrapstam atslēgu. Stainfelts atvēra durvis.

— Nāciet vien, Hougen, — viņš aicināja. — Mēs te taisāmies mazliet iedzert.

— A, — Hougens novilka. — Tas ir ko vērts.

Mēs iegājām iekšā. Džeks sēdēja gultā. Džons un Morgans uz krēsliem. Stainfelts stāvēja.

— Esat nu gan jūs noslēpumaini, — Hougens sacīja.

— Sveiks, Denij, — Džons teica.

— Sveiks, Denij, — sacīja Morgans, un abi sarokojās.

Džeks nebilda neviena vārda. Viņš klusēdams sēdēja gultā. Domās nogrimis. Ierāvies sevī. Viņam mugurā bija vecs zils kamzolis, vecas bikses un boksa zābaki. Viņš sen nebija skuvies. Stainfelts un Morgans bija īsti dendiji. Džons tāpat. Džeks sēdēja gultā drūms, kā jau īrs.

Stainfelts izvilka pudeli, Hougens atnesa glāzītes, un mēs visi iedzērām. Mēs ar Džeku katrs pa glāzītei, bet pārējie pa divām trim.

— Pataupiet atceļam, — Hougens sacīja.

— Nav ko raizēties. Mums vēl ir diezgan, — Morgans teica.

Džeks vairāk nedzēra kā tikai glāzīti. Viņš piecēlās un skatījās atbraucējos. Morgans apsēdās viņa gultā.

— Iedzeriet, Džek, — Džons mudināja un pasniedza viņam glāzi un pudeli.

— Nē, es neciešu apbērēšanu, — Džeks sacīja.

Visi smējās. Džeks palika nopietns.

Prom braucot, visi bija mazliet burās. Kad viņi kāpa automašīnā, Džeks stāvēja uz lieveņa. Viņi tam pamāja.

— Uz redzīti! — Džeks teica.

Pēc tam mēs gājām vakariņās. Pa visu maltītes laiku Džeks izteica tikai tik daudz kā «lūdzu, man to» un «lūdzu, man šito». Abi pārējie Hougena bokseri ēda kopā ar mums. Tie bija gluži lādzīgi zeļļi. Pēc vakariņām mēs izgājām uz lieveņa. Bija jau tumšs.

— Vai iesim pastaigāt, Džerij? — Džeks jautāja.

— Lai notiek, — es sacīju.

Mēs uzvilkām mēteļus un sākām soļot. Gājām krietnu gabalu pa lauku ceļu un tad jūdzes pusotras pa šoseju. Mūs apsteidza automašīnas, un mēs ik pa brīdim griezām tām ceļu. Džeks nebilda ne vārda. Kad pārlēcām pāri grāvim, lai palaistu garām kādu milzīgu vāģi, viņš no-šķendējās: — Pietiek te blandīties! Ejam uz māju!

Mēs gājām pa taciņu pāri pauguram un tad pāri laukiem atpakaļ uz Hougena fermu. No kalna bija redzamas fermas ugunis. Mēs apgājām mājai apkārt, un durvīs stāvēja Hougens.

— Vai labi izstaigājāties? — viņš jautāja.

— Lieliski, — Džeks atbildēja. — Paklausies, Hou-gen! Vai tev ir kaut kas dzerams?

— Ir, — Hougens sacīja. — Kādēļ tu jautā?

— Uzsūti augšā, — Džeks teica. — Šonakt es gribu izgulēties.

— Kā nu pats redzi, — Hougens noteica.

— Tu, Džerij, uznāc man līdz, — Džeks aicināja.

Augšā Džeks apsēdās savā gultā un saņēma galvu

rokās.

— Un tā esot dzīve! — viņš sacīja.

Hougens atnesa kvartu viskija un divas glāzes.

— Atnest arī ingveralu? — viņš jautāja.

— Gribi, lai man kļūst nelabi, vai?

— Es tikai pajautāju.

— Vai ieliet? — Džeks vaicāja.

— Paldies, nē, — Hougens atteicās. Viņš aizgāja.

— Un tev, Džerij?

— Glāzi izdzeršu kopā ar tevi.

Džeks pielēja divas glāzes.

— Tā, nu varu dzert lēni, ar baudu, — viņš teica.

— Pielej ūdeni, — sacīju.

— Jā. Tā laikam būs labāk.

Mēs dzērām klusēdami. Džeks gribēja ieliet man vēl.

— Nevajag. Diezgan.

— Kā vēlies, — Džeks teica. Viņš ielēja sev vēl vienu pamatīgu mēriņu un atšķaidīja ar ūdeni. Un pamazām it kā atplauka.

— Pārākā banda, tā, kas atbrauca, — Džeks teica.

— Viņi, šie divi, nevēlas riskēt.

Tad piebilda:

— Varbūt viņiem taisnība. Kāda velna pēc riskēt?

— Vēl vienu, Džerij? Nu sadzer ar mani, — viņš nelikās mierā.

— Negribu, Džek. Man tāpat labi.

— Vēl tikai vienu, — Džeks neatlaidās. Viņš bija manāmi iesilis.

— Labi, — es piekritu.

Džeks man ielēja mazu lāsīti, bet pats sev pilnu glāzi.

— Vai zini, viskijs man iet pie sirds, — viņš sacīja.

— Nebūtu boksa, es mestos uz dzeršanu.

— Var jau būt, — teicu.

— Vai zini, boksa dēļ man daudz kā pietrūcis.

— Tu esi iesitis krietnu naudiņu.

— Jā, tādēļ jau arī tā pūlos. Bet zini, Džerij, man daudz kā pietrūcis.

— Kas tad?

— Piemēram, pietrūcis sievas. Un mājās arī tik maz esmu bijis. Manām meitām tas nenāk par labu. «Kas jūsu tēvs?» prašņā skuķēni, tie no smalkmaņiem. «Mūsu tēvs ir Džeks Brenons.» Manām meitām tas nenāk par labu.

— Nu, tas nav tik briesmīgi, ja vien tu bērniem piegādā naudiņu.

— Naudiņu, jā, — to es piegādāju.

Džeks ielēja sev vēl vienu glāzi. Pudele bija gandrīz tukša.

— Pielej ūdeni, — es teicu. Džeks pielēja mazliet ūdens.

— Zini, tu nevari iedomāties, cik ļoti man pietrūcis sievas, — viņš sacīja.

— Saprotu.

— Nē, tu nevari iedomāties. Tev nav ne jausmas, ko tas nozīmē.

— Šeit tomēr labāk nekā pilsētā.

— Eh, man vienalga — lauki vai pilsēta. Tev nav ne jausmas, ko tas nozīmē.

— Iedzer vēl!

— Vai esmu piesūcies? Gvelžu muļķības?

— Vēl malku — un viss būs kārtībā.

— Tev nav ne jausmas, ko tas nozīmē. It neviens nespēj to saprast.

— Vienīgi sieva, — es sacīju.

— Viņa saprot, — Džeks teica. — Un kā vēl saprot. Viņa saprot. Uz galvošanu.

— Pielej ūdeni, — es sacīju.

— Tev nav ne jausmas, ko tas nozīmē, Džerij.

Džeks bija pilns kā lūks. Viņš cieši raudzījās manī.

Viņš raudzījās pat kaut kā pārāk cieši.

— Šonakt tu gulēsi, — es teicu.

— Paklausies, Džerij, — Džeks atsāka. — Vai gribi nopelnīt? Tad liec uz Volkotu.

— Ko, ko?

— Paklausies, Džerij, — Džeks nolika glāzi. — Es esmu pilnīgi skaidrs, jā gan! Vai zini, cik es lieku uz viņu? Piecdesmit tūkstošus!

— Pamatīgs žūksnis.

— Piecdesmit taukšķus — divi pret vienu. Tātad es saņemšu divdesmit piecus. Liec tu arī uz viņu, Džerij.

— Izklausās vareni, — es teicu.

— Ielikt viņam es tikpat nevaru, — sacīja Džeks.

— Te nav nekādas mahinācijas. Ielikt es viņam nevaru. Kādēļ uz to nenopelnīt?

— Pielej ūdeni, — es teicu.

— Ar mani ir cauri. Pēc šīs cīņas metīšu pie malas. Tā kā tā viņš mani pieveiks. Kādēļ uz to nenopelnīt?

— Protams.

— Veselu nedēļu es neesmu gulējis, — Džeks sacīja.

— Caurām naktīm es valstos un mokos. Džerij, es

neparko nevaru aizmigt. Tu nezini, kā ir, kad nevar aizmigt.

— Saprotu.

— Es nevaru gulēt. Nevaru — un cauri. Ko līdz gadiem trenēties, ja nevar gulēt?

— Slikti gan.

— Tu nezini, ka tas ir, Džerij, kad nevar gulēt.

— Pielej ūdeni, — es sacīju.

Ap vienpadsmitiem Džeks nolūza, un es viņu ievilku gultā. Beidzot viņam acis lipa vai ciet. Es viņam palīdzēju noģērbties un apgulties.

— Nu gan tu gulēsi, Džek, — sacīju.

— Jā, es jau guļu.

— Ar labu nakti, Džek.

— Ar labu nakti, Džerij, — Džeks teica. — Tu esi mans vienīgais draugs.

— Izbeidz nu!

— Vienīgais draugs, — Džeks atkārtoja, — tu esi mans vienīgais draugs.

— Guli, — es sacīju.

— Es gulēšu, — Džeks teica.

Hougens sēdēja kantorī pie galda un lasīja avīzes. Viņš paskatījās uz mani.

— Nu, vai dabūji viņu slīpi?

— Jā, viņš nolūza.

•— Labāk tā nekā mocās ar bezmiegu.

— Protams.

— Bet ej to ieskaidro avīžu skribentiem.

— Nu es pats arī likšos uz auss.

— Ar labu nakti, — Hougens sacīja.

No rīta ap astoņiem es nokāpu lejā un paēdu brokastis. Hougens šķūnī trenēja abus pārējos bokserus. Gāju pavērot, kā viņi strādā.

— Viens! Divi! Trīs! Četri! — Hougens skaitīja. — Hello, Džerij, — viņš sacīja. — Vai Džeks jau piecēlies?

— Nē. Vēl guļ.

Es gāju atpakaļ uz savu istabu sakravāties. Ap pusdesmitiem varēju dzirdēt, ka Džeks aiz sienas sāk rausties augšā. Kad dzirdēju, ka viņš noiet lejā, es gāju pakaļ. Džeks sēdēja pie brokastgalda. Hougens stāvēja viņam līdzās.

— Kā jūties, Džek? — jautāju.

— Tīri ciešami.

— Vai labi izgulējies? — Hougens vaicāja.

— Nevaru žēloties, — Džeks teica. — Mēle kā klucis, bet galva skaidra.

— Redzi nu. Tas bija labs viskijs.

— Vari ieskaitīt rēķinā.

— Cikos jūs brauksiet? — Hougens jautāja.

— Pirms lenča, — Džeks teica. — Vilciens atiet vienpadsmitos.

— Apsēdies, Džerij, — viņš sacīja. Hougens aizgāja.

Es apsēdos pie galda. Džeks eda greipfrūtu. Ja gadījās sēkliņa, viņš spļāva to karotē un meta uz šķīvja.

— Vakar laikam biju pavairāk ieķēris, — viņš iesāka.

— Mazliet jau iedzēri.

— Laikam sagvelzu pārākās muļķības.

— Nē, neko sevišķu.

— Kur Hougens? — Džeks jautāja. Greipfrūtu viņš bija notiesājis.

— Aizgāja uz kantori.

— Ko es tur vakar melsu par derībām? — Džeks jautāja. Viņš ar karoti ņakāja greipfrūtu.

Ienāca istabene ar šķiņķi un olām un novāca augļa atliekas.

— Dodiet man vēl vienu glāzi piena, — Džeks sacīja. Viņa aizgāja.

— Tu teici, ka liekot uz Volkotu piecdesmit tūkstošus.

— Tas tiesa, — Džeks teica.

— Tā ir milzīga nauda.

— Man arī pašam tas drusciņ kremt.

— Ka vēl neiziet greizi.

— Nē. Viņam pārāk vajadzīgs tituls. Šie blēži liek uz pareizo kārti.

— Iepriekš neko nevar zināt.

— Nē. Viņam vajadzīgs čempiona tituls. Tas viņam svarīgāks par naudu.

— Piecdesmit tūkstoši ir prāva summa.

— Tas ir bizness, — Džeks teica. — Uz uzvaru man nav ko cerēt. Tu taču zini, ka nav ko cerēt.

— Kamēr tu esi ringā, tikmēr ir cerība.

— Nē, — Džeks teica. — Ar mani ir cauri. Tas ir tikai bizness.

— Kā tu pats jūties?

— Tīri labi. Es izgulējos, un tieši tas man bija vajadzīgs.

— Varbūt vēl paveiksies.

— Varbūt tiešām būs ko paskatīties.

Pēc brokastīm Džeks pieteica tālsarunu sievai. Viņš sēdēja tālruņa būdā.

— Šī ir pirmā reize, kad Džeks viņai zvana, — Hou-gens sacīja.

— Viņš katru dienu viņai raksta.

— Jā, marka jau maksā tikai divus centus.

Mēs atvadījāmies no Hougena, un masieris, nēģeris Brūss, divričos aizveda mūs uz staciju.

— Visu labu, mister Brenon, — viņš uz perona sacīja, — ceru, ka saliksiet viņam, kā nākas.

— Ardievu, — Džeks teica. Viņš iedeva Brūsam divus dolārus. Brūss bija viņu ne mazums masējis. Tas jutās vīlies. Džeks redzēja, ka es noskatos uz abiem dolāriem Brūsa saujā.

— Par visu jau samaksāts, — Džeks teica. — Masāžu Hougens ieskaita rēķinā.

Vilcienā Džeks visu laiku klusēja. Viņš sēdēja stūrī, aizbāzis biļeti aiz cepures lentas, un raudzījās ārā pa logu. Reiz viņš pagrieza galvu un sacīja:

— Teicu sievai, ka nakti palikšu Šelbija viesnīcā. Tas ir turpat pāris soļu no Parka. Mājās varu braukt rīt no rīta.

— Pareizi darīts, — es atbildēju. — Vai sieva tevi kādreiz redzējusi ringā?

— Nē, — Džeks teica. — Itin nekad.

Kā redzams, viņš gaida briesmīgu sakāvi, ja negrib rādīties mājās pēc mača, nodomāju. Pie stacijas sēdāmies taksometrā un braucām uz Šelbija viesnīcu. Pie durvīm zēns paņēma mūsu somas, un mēs gājām iekšā.

— Cik maksā istabas? — Džeks jautāja.

— Mums ir tikai istabas divām personām, — ierēdnis paskaidroja. — Jūs varat dabūt lieliskas istabas par desmit dolāriem.

— Parak salīti.

— Varat ņemt citas — par septiņiem dolāriem.

— Ar vannu?

— Protams.

— Tu varētu pārnakšņot kopā ar mani, Džerij, — Džeks teica.

— O nē, es iešu pie māsasvīra.

— Ne tādēļ, lai tu maksātu pusi. Lai tikai velti nav izsviesta nauda.

— Parakstieties, lūdzu, — ierēdnis sacīja. Viņš izburtoja Džeka vārdu. — Numurs divi simti trīsdesmit astoņi, misters Brenons.

Mēs ar liftu uzbraucām augšā. Istaba bija plaša un jauka, ar divām gultām un durvīm uz vannas istabu.

— Tīri glauni, — Džeks sacīja.

Lifta zēns uzvilka aizkarus un ienesa mūsu somas. Džeks nemaz nepratās, un es iedevu zēnam kvartu. Tad nomazgājāmies, un Džeks teica — jāejot kaut kur paēst.

Mēs gājām pie Džimija Hendlija. Tur priekšā bija ne mazums paziņu. Kamēr mēs ēdām, ienāca Džons un apsēdās pie mūsu galdiņa. Džeks tikpat kā nerunāja.

— Kā jums ar svaru, Džek? — Džons jautāja. Džeks pašlaik locīja iekšā pamatīgas pusdienas.

— Varu svērties kaut vai ar drēbēm, — Džeks teica. Viņš vienmēr viegli nodzina svaru. Viņš bija tipisks pussmagais svars un nekad neaptaukojās. Pie Hougena viņš bija vēl nokrities.

— Jā, šai ziņā jums vienmēr viss kārtībā, — Džons sacīja.

— Šai ziņā gan, — Džeks noteica.

Mēs gājām uz Parku nosvērties. Bokseriem — simt četrdesmit septiņas mārciņas — mačs bija nolikts trijos pēcpusdienā. Džeks ar dvieli ap gurniem uzkāpa uz svariem. Šautriņa nekustēja. Volkots bija nupat kā nosvēries un, skatītāju ielenkts, stāvēja līdzās.

— Paraudzīsimies, Džek, cik jūs sverat, — Volkota menedžeris Frīdmens sacīja.

— Lūdzu, bet pēc tam nosvērsim viņu, — Džeks pamāja ar galvu uz Volkota pusi.

— Metiet nost dvieli! — Frīdmens sacīja.

— Cik ir? — Džeks jautāja.

— Simt četrdesmit trīs mārciņas, — tuklais svērājs atbildēja.

— Jūs esat varen nodzinies, Džek, — Frīdmens teica.

— Nosveriet viņu! — Džeks uzstāja.

Pienāca Volkots. Šim gaišmatim bija plati pleci un rokas tādas pašas kā smagsvaram. Kājas gan paīsas. Džeks bija pusgalvu garāks.

— Hello, Džek! — Volkots sacīja. Viņa seja bija vienās rētās.

— Hello! — Džeks teica. — Kā jūties?

— Lieliski, — Volkots sacīja. Viņš nometa no gurniem dvieli un uzkāpa uz svariem. Nekad vēl es nebiju redzējis tik platus plecus un muguru.

— Simt četrdesmit sešas mārciņas un divpadsmit unces.

Volkots nokāpa no svariem un uzsmaidīja Džekam.

— Starpībā apmēram četras mārciņas, — Džons sacīja.

— Ringa, mīļais, būs vel vairak, — Volkots atteica. — Tūlīt iešu ieturēties.

Mēs gājām atpakaļ, un Džeks saģērbās.

— Tad ta spēkavīrs, — Džeks novilka.

— Ģīmis gan viņam briesmīgi samīcīts.

— O jā, — Džeks teica. — Trāpīt viņam nav grūti.

— Uz kurieni iesiet? — Džons jautāja, kad Džeks bija apģērbies.

— Atpakaļ uz viesnīcu, — Džeks teica. — Vai viss nokārtots?

— Jā, viss kārtībā.

— Tagad es iešu mazliet atlaisties, — Džeks sacīja.

— Bez ceturkšņa septiņos es būšu klāt, un tad dosimies vakariņās.

— Labi.

Viesnīcā Džeks novilka kurpes un svārkus un ielikās gultā. Es rakstīju vēstuli. Reizēm paskatījos uz Džeku un redzēju, ka viņš nebija aizmidzis. Viņš gulēja pavisam klusu un ik pa brīdim atvēra acis. Beidzot viņš piecēlās.

— Negribi uzsist trumpas, Džerij? — viņš jautāja.

— Var arī, — es teicu.

Viņš piegāja pie sava čemodāna un izņēma kārtis un kribedža dēlīti. Mēs izspēlējām vairākas partijas, un

Džeks vinnēja trīs dolārus. Pie durvīm klauvēja: tas bija Džons.

— Negribat uzspēlēt kribedžu, Džon? — Džeks jautāja.

Džons uzlika cepuri uz galda. Tā gandrīz vai pilēja. Arī mētelis bija slapjš.

— Vai līst? — Džeks vaicāja.

— Gāž kā ar spaiņiem, — Džons teica. — Mans taksometrs iestrēdza burzmā, tādēļ izkāpu un nācu kājām.

— Varbūt uzrausim kribedžu, — Džeks atsāka.

— Jums jāiet ēst.

— Nē. Vēl negribas, — Džeks teica.

Viņi spēlēja kādu pusstundu, un Džeks vinnēja pusotra dolāra.

— Nu gan laikam būs jāiet paēst, — Džeks sacīja. Viņš piegāja pie loga un paraudzījās ārā.

— Vēl līst? — Džons jautāja.

— Jā.

— Ēdīsim viesnīcā.

— Labi, — Džeks teica, — bet vēl vienu partiju, un, kurš zaudēs, tas maksās par pusdienām.

Pēc brīža viņš piecēlās un sacīja: — Jums jāmaksā, Džon, — un mēs gājām lejā uz ēdamzāli.

Pēc pusdienām mēs kāpām augšā, un Džeks atkal spēlēja kribedžu un vinnēja divarpus dolāru. Tas viņu manāmi uzmundrināja. Džonam līdzi bija soma ar visu vajadzīgo. Džeks novilka kreklu un uzģērba svīteri un kamzoli, lai, atstājot zāli, nesaaukstētos, bet sporta tērpu un halātu ielika somā.

— Vai esat kārtībā? — Džons viņam jautāja. — Tad likšu, lai izsauc taksometru.

Drīz vien zvanīja tālrunis — mašīna lejā gaidot.

Mēs ar liftu nobraucām lejā, izgājām cauri vestibilam un iekāpām automašīnā, un braucām uz Parku. Lai gan ārā stipri lija, pie ieejas stāvēja liels ļaužu pūlis. Visas vietas bija izpārdotas. Ejot uz ģērbtuvi, varēja redzēt, ka zāle ir pilna kā piebāzta. No augšas līdz ringam šķita pusjūdze. Zālē bija tumšs. Gaisma dega tikai virs ringa.

— Labi, ka šis mačs nenotiek ārā, citādi lietū gan būtu drūmi, — Džons sacīja.

— Ļaužu, ka biezs, — Džeks teica.

— Uz šādu maču kā šis ārā būtu vēl vairāk.

— Laiku iepriekš nekad nevar paredzēt, — Džeks sacīja.

Džons pienāca pie ģērbtuves durvīm un pabāza tajās galvu. Džeks halātā, rokas uz krūtīm, sēdēja un raudzījās grīdā. Džonam līdzi bija divi sekundanti. Tie kārstījās viņam pār plecu. Džeks pacēla acis.

— Viņš jau ir ārā? — Džeks jautāja.

— Tikko izgāja, — Džons sacīja.

Mēs devāmies lejā. Volkots pašlaik kāpa ringā. Publika viņam dedzīgi aplaudēja. Viņš izlīda virvēm cauri un, saņēmis rokas virs galvas, smaidīdams pakratīja — vispirms uz vienu, pēc tam uz otru pusi — un tad apsēdās. Arī Džekam aplaudēja, kad viņš cauri pūlim devās uz ringu. Džeks bija īrs, un īrus Ņujorkā saņēma aplausiem. Viņi nepulcināja tik pilnas zāles kā ebreji vai itālieši, taču vienmēr tika silti sagaidīti. Džeks kāpa augšā un noliecās, lai izlīstu cauri virvēm, un Volkots panāca viņam pretim un uzmina uz apakšējās virves, lai Džekam būtu ērtāk. Publikai tas briesmīgi patika. Volkots uzlika roku Džekam uz pleca, un tā viņi mirkli palika stāvot.

— Ak gribi kļūt par publikas mīluli? — Džeks viņam jautāja. — Novāc savu pretīgo roku!

— Pievaldies, — Volkots teica.

Publikai kaut kas tāds briesmīgi patīk. Cik viņi pirms cīņas ir augstsirdīgi! Kā vēl viens otram veiksmi!

Kad Džeks sāka saitēt sev rokas, Sollijs Frīdmens pārnāca uz mūsu stūri, bet Džons aizgāja pie Volkota. Džeks iebāza īkšķi saites cilpā un cieši un gludi apsaitēja. Es aptinu saiti ap locītavu un divreiz apņēmu pāri kauliņiem.

— Ei, — Frīdmens sacīja, — kam tik daudz saites?

— Pataustiet, — Džeks teica. — Vai nav mīksts, ko? Nevajag piesieties.

Kamēr Džeks saitēja otru roku, Frīdmens ne soli neatkāpās, un viens no puišiem atnesa cimdus, un es Džekam tos uzvilku un aizsēju.

— Paklau, Frīdmen, — Džeks jautāja, — kādas tautības Volkots ir?

— Nezinu, — Sollijs sacīja. — Dānis vai kaut kas uz to pusi.

— Viņš ir čehs, — puisis, kurš atnesa cimdus, sacīja.

Tiesnesis izsauca abus bokserus, un Džeks devās uz

ringa vidu. Volkots smaidīdams nāca viņam pretim. Viņi satikās, un tiesnesis uzlika rokas abiem uz pleca.

— Hello, publikas mīluli, — Džeks teica Volkotam.

— Pievaldies taču!

— Kādēļ tu īsti saucies par Volkotu? — Džeks noprasīja. — Vai nezini, ka viņš bija melnais?

— Klausieties... — tiesnesis sacīja un noskaitīja viņiem vecu vecos norādījumus. Volkots uz brīdi pārtrauca tiesnesi. Viņš sagrāba Džeku aiz rokas un jautāja:

— Vai drīkstu sist, ja viņš mani ta satver?

' — Novāc roku! — Džeks teica. — Šeit nav skatuve.

Viņi atgriezās katrs savā stūrī. Es pacēlu Džeka halātu, un viņš noliecās pār virvēm, izpurināja kājas un ierīvēja zoles ar kolofoniju. Noskanēja gongs, un Džeks, aši pagriezies, gāja uz vidu. Volkots nāca viņam pretim, un viņi saskārās ar cimdiem, un, tiklīdz Volkots nolaida rokas, Džeks divreiz ielika taisno tam sejā. Šai ziņā viņš bija nepārspējams. Volkots, piespiedis zodu pie krūtīm, gāja un gāja tik Džekam virsū. Viņš uzbruka ar āķu sitieniem un rokas turēja zemu. Viņš prata vienīgi sist. Bet katru reizi, kad viņš bija klāt, Džeks viņam ieblieza ar kreiso sejā. Tas iznāca it kā pats no sevis. Džeks tikai pacēla kreiso roku, un tā jau bija Volkotam sejā. Reizes trīs četras Džeks sita ar labo, bet Volkots aizlika priekšā plecu, un sitiens trāpīja viņam pa galvu. Volkots bija tāds pats kā visi āķu meistari. Vienīgais, no kā viņš baidījās, — bija tāds pats sitiens kā viņējais. Viņš bija aizsedzies no visām pusēm. Kreisās sitieni sejā viņu neuztrauca.

Ceturtajā raundā viņa seja bija galīgi samīcīta un stipri asiņoja, bet katru reizi, kad viņi saķērās, Volkots sita ar tādu spēku, ka Džekam abos sānos tieši zem ribām palika lieli, sarkani plankumi. Tkreiz, kad viņi tika kopā, Džeks viņu satvēra klinčā, atbrīvoja roku un sita no apakšas, bet, ja Volkots tika pie teikšanas, viņš deva Džekam tik spēcīgu zvēlienu, ka to varēja dzirdēt uz ielas. Viņš bija sitējs.

Tā tas gāja vēl trīs raundus. Viņi nerunāja. Viņi strādāja, Arī mēs nostrādājāmies ap Džeku raundu

starplaikos. Viņš šķita paguris, lai gan ringā vienmēr ir pagauss. Viņš kustējās samērā maz, un viņa kreisā darbojās gluži automātiski. Tā bija kā piekalta Volkota sejai, un, tiklīdz Džeks gribēja, tā viņš sita. Tuvcīņā Džeks vienmēr ir mierīgs un pulveri netērē velti. Viņš lieliski pārzina šo cīņas taktiku un tuvcīņā vienmēr ir pārsvarā. Kamēr viņi atradās mūsu stūrī, es vēroju, ka Džeks satver Volkotu klinčā, atbrīvo labo, pagriež to un ar vaļēju cimdu no apakšas iesit Volkotam pa degunu. Deguns stipri asiņoja, un Volkots nolieca galvu Džekam uz pleca, lai arī viņu notraipītu, bet Džeks pasita plecu uz augšu un ar to trāpīja viņam pa degunu, tad no augšas sita ar labo un pēc tam atkal ar plecu.

Volkots zobus vien grieza. Piektajā raundā viņš jau līdz nāvei ienīda Džeku. Bet Džeks nebija nikns, vismaz ne vairāk kā parasti. Viņš tiešām spēja pretinieku padarīt traku. Tādēļ viņš tā ienīda Lūisu. Tam viņš nespēja aizdot dusmas. Lūiss vienmēr zināja pāris āķīgu triku, kādu Džekam nebija. Kamēr Džeks nejutās noguris, tuvcīņā viņš bija drošs kā mūris. Viņš tiešām Volkotu baismīgi sita. Dīvaini, no malas šķita, it kā Džeks būtu īsts klasiskais bokseris. Tas tādēļ, ka viņš bija meistars.

Pēc septītā raunda Džeks sacīja:

— Kreisā sāk pagurt.

No šī brīža viņš sāka uzdot. Sākumā tas pat nebija manāms. Bet, ja līdz šim viņš bija vadībā, tagad vadību pārņēma Volkots, un, ja līdz šim viņš nebija apdraudēts, tagad viņam sāka iet smagi. Ar kreiso viņš vairs nespēja Volkotu atturēt. Šķita, ka viss ietu pa vecam, bet, ja Volkots līdz šim reti trāpīja, tagad viņš reti kad aizsita garām. Džeks dabūja vairākus baismīgus sitienus.

— Kurš raunds? — viņš jautāja.

— Vienpadsmitais.

— Ilgi es neķeipšu. Kājas vairs netur.

Līdz šim Volkots viņu tikai aizķēra, un iznāca gandrīz kā beisbola spēlē, kad spēlētājs padodas bumbai līdz, cenzdamies mazināt triecienu. Tagad Volkots sita, cik spēka. Viņš strādāja kā mašīna. Džeks tikai centās aizsargāties. No malas raugoties, neizskatījās, ka viņu

tik briesmīgi sit. Starplaikā es masēju Džekam kājas. Kamēr tās berzēju, muskuļi nemitīgi vibrēja zem maniem pirkstiem. Džeks bija galīgi izpumpējies.

— Kā izskatās? — viņš jautāja Džonam, pagriezdams atpakaļ pietūkušo seju.

— Šodien viņa lielā diena.

— Domāju, es noturēšos, — Džeks teica. — Šim tipam neļaušu sevi nokautēt.

Tālāk viss gāja tieši tā, kā Džeks bija paredzējis. Viņš zināja, ka nevar Volkotu pieveikt. Viņam vairs nebija spēka. Taču viss bija pilnīgā kārtībā. Nauda likta uz drošu kārti, un tikai godam jānobeidz mačs.

Nosita gongs, un mēs pagrūdām Džeku uz priekšu. Viņš lēni gāja uz vidu. Volkots tūlīt nāca virsū. Džeks ar kreiso tam iesita sejā, Volkots to pieļāva, pienāca klāt un ņēma apstrādāt Džeka augumu. Džeks mēģināja viņu satvert klinčā, bet tas bija gandrīz tas pats kā mēģināt apturēt elektrisko zāģi. Džeks izrāvās un ar labo aizsita garām. Volkots zvēla kreiso āķi, un Džeks nokrita. Viņš palika uz rokām un ceļgaliem, skatīdamies uz mums. Tiesnesis sāka skaitīt. Džeks, mūs vērodams, kratīja galvu. Pie «astoņi» Džons viņam pamāja. Publika tā rēca, ka Džeks pat tiesnesi nedzirdēja. Viņš piecēlās. Tiesnesis skaitīdams ar otru roku turēja Volkotu.

Tikko Džeks bija kājās, Volkots nāca atkal virsū.

— Uzmanies, Džimij! — Frīdmens uzsauca Volkotam.

Volkots tuvojās, nenolaizdams acu. Džeks viņam lika

ar kreiso. Volkots tikai nopurinājās. Viņš piespieda Džeku pie virves, nomērīja no galvas līdz kājām, ar kreiso viegli iesita Džekam pa galvu, bet labo ietrieca vēderā — tik zemu, cik vien varēja. Collas piecas zem jostas vietas. Likās, Džekam acis izsprāgs no pieres. Tās izspiedās ārā no dobuļiem. Mute palika vaļā.

Tiesnesis sagrāba Volkotu ciet. Džeks gāja uz priekšu. Ja viņš krīt, zaudēti piecdesmit tūkstoši. Viņš gāja tā, it kā viņam iekšas gāztos uz āru.

— Tas nebija tīši, — viņš teica. — Tā bija nejaušība.

Pūlis tā auroja, ka nekas nebija sadzirdams.

— Man nekas nekait, — Džeks sacīja. Viņš stāvēja

mums tieši pretim. Tiesnesis paskatījās uz Džonu un nogrozīja galvu.

— Nāc šurp, tu nešķīstais poļu mūdzi! — Džeks Vol-kotam uzsauca.

Džons bija pārliecies pāri virvei. Viņš bija gatavs mest ringā dvieli. Džeks stāvēja pie pašas virves. Viņš paspēra soli uz priekšu. Uz viņa sejas izsprāga sviedri, it kā viens būtu tos izspiedis, un no deguna nopilēja milzīga lāse.

— Nāc šurp! — Džeks atkārtoja.

Tiesnesis paskatījās uz Džonu un atlaida Volkotu.

— Ej taču, lops tāds, — viņš sacīja.

Volkots gāja uz vidu. Viņš nezināja, ko citu lai dara. To viņš nebija gaidījis, ka Džeks varētu palikt uz kājām. Džeks viņam blieza ar kreiso pa seju. Publika rēca kā neprātīga. Viņi atradās mums tieši pretim. Volkots sita — vienreiz un otrreiz. Džekam bija tik baismīga seja, ka man šermuļi skrēja pār kauliem. Viņš turējās tikai ar gribas spēku, un tas viss bija redzams sejā. Viņš visu laiku saspringti domāja un centās pārvarēt drausmīgo sāpi.

Tad viņš sāka sist. Viņa seja bija vienkārši briesmīga. Viņš uzbruka ar sānu sitieniem, zemu turēdams rokas. Volkots aizsargājās, un Džeks ielika viņam pa galvu. Pēc tam Džeks sita ar kreiso un trāpīja Volko-tam cirksnī un tad ar labo tieši tai vietā, kur tas bija iesitis viņam. Krietnu tiesu zem jostas vietas. Volkots nokrita, saķēra vēderu, apvēlās un sarāvās čokurā.

Tiesnesis sagrāba Džeku un iegrūda stūrī. Džons ielēca ringā. Pūlis auroja vienā gabalā. Tiesneši brīdi apspriedās, un tad informators ar megafonu iznāca ringā un paziņoja: — Uzvar Volkots. Neatļauts sitiens.

— Ko es tur varēju darīt! — tiesnesis Džonam sacīja. — Džeks viņa aizliegto neatzina. Bet pēc tam, pats grīļodamies, ielika Volkotam tādu pašu.

-— Tikpat viņš būtu zaudējis, — Džons teica.

Džeks apsēdās. Es novilku viņam cimdus, un viņš abām rokām sagrāba vēderu. Kad viņam izdevās kaut kur atspiesties, viņa seja it kā atvilga.

— Ejiet atvainoties, — Džons viņam čukstēja.—Tas būs iespaidīgs skats.

Džeks piecēlās, un viņa seja pārplūda sviedriem. Es uzmetu viņam plecos halātu, un viņš, ar vienu roku saturot halātu, ar otru saķēris vēderu, gāja uz ringa pretējo stūri. Volkots bija jau pacelts no zemes, un viņu lūkoja dabūt pie sajēgas. Viņam apkārt drūzmējās cilvēki. Džeku it neviens nelikās redzam. Viņš pieliecās pie Volkota.

— Atvaino, — Džeks teica. — Tas man tā gadījās.

Volkots klusēja. Varēja redzēt, ka viņam ir drausmīgi slikti.

— Tā, tagad nu tu esi čempions, — Džeks sacīja. — Cerams, šis tituls tev būs varen patīkams.

— Lieciet zēnu mierā, — Sollijs Frīdmens teica.

— Hello, Sollij, — Džeks sacīja. — Man žēl, ka tā iznāca.

Frīdmens tikai paskatījās uz viņu.

Džeks, ērmoti steberēdams, nāca atpakaļ uz savu stūri, un mēs viņam palīdzējām tikt cauri virvēm un pēc tam garām reportieru galdiņiem pa eju uz ģērbtuvi. Daudzi uzsita Džekam uz pleca. Viņš halātā spraucās caur burzmu līdz pašai ģērbtuvei. Volkots bija dienas varonis. Tāds bija šo derību noslēgums.

Tikko mēs iegājām ģērbtuvē, Džeks atgūlās un aizvēra acis.

— Brauksim uz viesnīcu un izsauksim ārstu, — Džons teica.

— Man visas iekšas sagriezušās, — Džeks sacīja,

— Trakoti žēl, Džek.

— Nekas, — Džeks noteica.

Viņš gulēja aizvērtām acīm.

— Gribēja mūs smalki apvest ap stūri, — Džons teica.

— Jūsu drauģeļi — Morgans un Stainfelts, — Džeks piebilda. — Ir gan jums draugi!

Tagad viņš gulēja atvērtām acīm. Viņa seja vēl bija drausmīgi savaikstīta.

— Taisni brīnums, kā strādā galva, kad uz spēles tik liela nauda, — Džeks teica.

— Džek, jūs esat velna puika, — Džons sacīja.

— Ko nu. Sīkums, — Džeks atbildēja.

DESMIT INDIĀŅI

Pēc Ceturtā jūlija svētkiem, kad Niks vēlu vakarā brauca mājās no pilsētas Džo Garnera lielajā furgonā kopā ar viņa ģimeni, ceļā viņiem gadījās deviņi piedzēruši indiāņi. Niks atcerējās, ka tieši deviņi, jo Džo Garners, apturot zirgus, pustumsā izlēca ārā no furgona un novilka indiāni no ceļa. Tas gulēja ar seju smiltīs. Džo to ievilka krūmos un pats atkal sēdās uz bukas.

— Šis ir jau devītais ceļa no pilsētas, — Džo izmeta.

— Ir nu gan tie indiāņi, — misis Garnere noteica. Niks sēdēja uz pakaļējā sēdekļa līdzās abiem Gar-

neru zēniem. Viņš pabāza galvu, lai paskatītos uz krūmos ievilkto indiāni.

— Vai tas nebija Billijs Teibšovs? — Kāris jautāja.

— Nē.

— Bet bikses viņam mats matā kā Billijam.

— Bikses viņiem visiem ir vienādas.

— Es viņu pat neapskatīju, — Frenks sacīja. — Paps tik aši to nodarīja, ka nepaguvu. Domāju — viņš nosita čūsku.

— Šādām čūskām šonakt pilni ceļi, — Džo Garners sacīja.

— Ir nu gan tie indiāņi, — misis Garnere atkārtoja. Viņi brauca tālāk. Ceļš nogriezās no šosejas un veda

pret kalnu. Zirgi smagi vilka piekrauto furgonu, un zēni izkāpa ārā un soļoja kājām. Ceļš bija smilšains. No kalna gala, kur atradās skola, Niks pavērās atpakaļ. Viņš saredzēja Pitoski ugunis un tālāk aiz Mazā Tra-versa līča Harborspringsu. Tad visi atkal ierausās furgonā.

— Varēja jau nu gan uzvest šeit granti, — Džo Garners ieminējās.

Tālāk ceļš gāja caur mežu. Džo un misis Garnere sēdēja līdzās uz priekšējā sēdekļa. Niks aizmugurē starp abiem zēniem. Aiz meža ceļš iznāca klajumā.

— Tieši šai vietā paps nobrauca skunksu.

— Tas bija tālāk.

— Vai nav vienalga, — Džo noteica, nepagriezdams galvu. — Vai nav vienalga, kur nobrauc skunksu.

— Es vakar redzēju divus skunksus, — Niks sacīja.

— Kur?

— Lejā pie ezera. Gar krastu meklēja sprāgušās zivis.

— Tie jau būs bijuši jenoti, — Kāris iebilda.

— Nē, skunksi! Domā, skunksu nepazīstu?

— Tā kā būtu jāpazīst. Tev taču ir indiāņu meitene.

— Tā tu nerunā, Kari, — misis Garnere noteica.

— Smaka tiem stipri vien līdzīga.

Džo Garners iesmējās.

— Nesmejies, Džo, — misis Garnere sacīja. — Es neļaušu Karlam gvelzt tādas muļķības.

— Nikij, tev tiešām ir indiāniete? — Džo jautāja.

— Nē.

— Ir gan, pap, — Frenks teica. — Prūdensa Mičele ir viņa meitene.

— Nav vis.

— Katru dienu viņš iet pie viņas.

— Nav tiesa. — Niks, tumsā sēžot starp abiem zēniem, bija nelaimīgs un reizē lepns, ka viņu ķircina Prūdensas dēļ. — Viņa nav vis mana meitene, — viņš piebilda.

— Ko nu mels! — Kails sacīja. — Es katru dienu redzu jūs kopā.

— Karlam gan nav nevienas meitenes, — māte noteica, — pat ne indiānietes.

Kāris klusēja.

— Kāris neprot ar meitenēm apieties, — Frenks izmeta.

— Nu izbeidz!

— Pareizi, Kari, — Džo Garners sacīja. — No meitenēm vajag turēties tālāk. Ņem piemēru no sava tēva.

— Labāk jau nu gan būtu klusējis, — misis Garnere, furgonam kratoties, piespiedās vīram tuvāk.

— Cik viņu tev savā laikā nav bijis.

— Varu derēt, ka papam nekad nav bijusi indiāniete.

— To nu tā droši nevar vis apgalvot, — Džo sacīja.

— Pieskati, ka tev kāds nenoceļ Prūdiju, Nik!

Sieva kaūt ko pačukstēja, un Džo iesmējās.

— Par ko tu smejies? — Frenks jautāja.

— Nesaki, Garner, — sieva brīdināja. Džo atkal smējās.

— Lai Nikijs ņem savu Prūdensu, — Džo Garners sacīja. — Man pašam sieva labu labā.

— Tas ir vārds vietā, — misis Garnere teica.

Zirgi smagi vilka vezumu pa smilšaino ceļu. Džo tumsā nošvīkstināja pātagu.

— Nū( vai vilksaties! Rīt būs vēl smagāk.

No kalna, furgonam kratoties, zirgi tecēja rikšiem. Pie fermas visi izkāpa. Misis Garnere atslēdza durvis, iegāja iekšā un iznāca ar lampu. Kāris ar Niķu izkrāva vedumu. Frenks, apsēdies priekšējā sēdeklī, brauca uz šķūni izjūgt zirgus. Niks uzgāja augšā pa kāpnītēm un pavēra virtuves durvis. Misis Garnere kūra plīti. Laistot malku ar petroleju, viņa atskatījās uz Niķu.

— Arlabvakar, misis Garnere, — Niks teica. — Paldies, ka atvedāt mani.

— Nav par ko, Nikij.

— Tas bija jauks brauciens.

— Mums patīk būt kopā ar tevi. Vai nepaliksi uz vakariņām?

•— Es tomēr iešu. Tētis droši vien gaida.

— Tad ej vien. Pasaki, lai Kāris nāk šurpu, jā?

— Labi.

— Arlabvakar, Nikij!

— Arlabvakar, misis Garnere!

Niks pāri pagalmam devās uz šķūni. Džo ar Frenku pašlaik slauca govis.

— Arlabvakar, — Niks teica. — Tas bija jauks brauciens.

— Arlabvakar, Nik, — Džo Garners sacīja. — Uz vakariņām nepaliksi?

— Nē, nevaru. Pasakiet Karlam, ka māte sauc.

— Labi. Arlabvakar, Nikij!

Niks basām kājām devās pa taciņu pāri pļavai. Taciņa bija gluda, un rasa saldēja kailās pēdas. Aiz pļavas viņš pārkāpa pāri žogam, brizdams pa dūksnāju, gāja caur aizu un tad kalnup pa sausu dižskābaržu mežu, līdz bija redzamas mājas ugunis. Pie mājas viņš pārkāpa pāri žogam un devās uz lieveni. Caur logu

viņš redzēja, ka tēvs, iededzis lielo lampu, sēž pie galda un lasa. Niks atvēra durvis un pārkāpa slieksni.

— Nu, Nikij, kā gāja? — tēvs jautāja.

— Lieliski, tēt. Svētki bija lieliski.

— Est gribas?

— Kā vilkam.

— Kur tavi zābaki?

— Atstāju Garneru furgonā.

— Nu tad ejam uz virtuvi.

Tēvs ar lampu rokā gāja pa priekšu. Pie ledusskapja viņš apstājās un pacēla vāku. Ari Niks ienāca virtuvē. Tēvs nolika uz galda gabalu auksta cāļa un krūzi piena. Pēc tam ari lampu.

— Man ir vēl pīrāgs, — viņš teica. — Vai tev pietiks?

— Pārpārēm.

Tēvs apsēdās pie vaska drānas apklātā galda. Uz virtuves sienas melnēja viņa milzīgā ēna.

— Kurš uzvarēja?

— Petoski. Pieci pret trīs.

Tēvs noskatījās, kā Niks ēd, un ielēja viņam no krūzes pienu. Niks izdzēra un noslaucīja salvetē muti. Tēvs pasniedzās pēc plauktā noliktā pīrāga. Viņš nogrieza krietnu gabalu. Tas bija melleņu pīrāgs.

— Bet ko tu darīji, tēt?

— No rīta biju aizgājis makšķerēt.

— Kaut ko noķēri?

— Vienu asari.

Tēvs sēdēja un vēroja, kā Niks tiesā pīrāgu.

— Bet ko tu darīji pēcpusdienā? — Niks prašņāja.

— Aizstaigāju līdz indiāņu apmetnei.

— Redzēji ar kādu?

— Visi indiāņi pilsētā plostoja.

— Tiešām nevienu neredzēji?

— Redzēju tavu draudzeni Prūdiju.

— Kur?

— Mežā kopā ar Frenku Vošbernu. Nejauši uzskrēju abiem virsū. Viņiem gāja tīri jautri.

Tēvs neskatījās uz Niķu.

— Ko viņi darīja?

— Vai nu es pētīju.

— Saki man — ko viņi darīja?

— Nezinu, — tēvs teica. — Es tikai dzirdēju, kā viņi mīcās.

— Kā tu zini, ka tie bija viņi?

— Es viņus redzēju.

— Tu taču teici, ka tikai dzirdēji.

— Nē, es redzēju.

— Ar ko viņa tur mežā bija? — Niks taujāja.

— Ar Frenku Vošbernu.

— Vai viņiem ... vai viņiem . ..

— Ko — viņiem?

•— Vai viņiem bija labi?

— Domāju gan.

Tēvs piecēlās no galda un izgāja no virtuves. Kad viņš atgriezās, Niks sēdēja un stingi raudzījās šķīvī. Viņš bija raudājis.

— Varbūt vēl gabalu? — Tēvs paņēma nazi, lai nogrieztu pīrāgu.

— Nē, — Niks sacīja.

— Nu ieēd vēl gabaliņu.

— Nē, vairāk negribu.

Tēvs novāca galdu.

— Kurā vietā tu viņus redzēji? — Niks jautāja.

— Aiz apmetnes.

Niks raudzījās šķīvī.

— Labāk nu liecies gultā, Nik, — tēvs teica.

— Tā jau būs jādara.

Niks iegāja savā istabā, noģērbās un palīda zem segas. Viņš dzirdēja tēvu rosāmies blakus istabā. Niks gulēja, iespiedis seju spilvenā.

Man salauzta sirds, viņš domāja. Es jūtu, ka man ir salauzta sirds.

Pēc brīža viņš dzirdēja, ka tēvs nopūš lampu un ieiet savā istabā. Viņš dzirdēja, ka kokos iešalcas vējš, un juta aukstumu nākam no loga. Viņš ilgi gulēja ar seju spilvenā, līdz beidzot, aizmirsis Prūdensu, aizmiga. Pamodies naktī, viņš dzirdēja, ka vējš gaudo hemloku kokos un viļņi šļācas pret krastu, un atkal aizmiga. No rīta vējš bija pieņēmies un ezers kāpa ārā no krastiem, un tikai pēc laika Niks atcerējās, ka viņam ir salauzta sirds.

.

KANĀRIJPUTNIŅŠ DĀVANAI

Vilciens aizdrāzās garām milzīgai sarkano ķieģeļu mājai ar dārzu un četrām resnām palmām, kuru ēnā stāvēja galdiņi. Aiz pretējā loga pletās jūra. Tad sākās māla un sarkanā smilšakmens iegrobe un jūra lejā pret klintīm vairs bija redzama tikai retumis.

— Es nopirku viņu Palermo, — amerikāniete stāstīja. — Mēs piestājām krastā tikai uz stundu, un bija svētdienas rīts. Maksu pārdevējs prasīja dolāros, un es izdevu pusotra dolāra. Viņš dzied nudien brīnišķīgi!

Vilcienā bija ļoti karsts un luksusa kupejā tāpat. Pa atvērto logu neieplūda ne mazākā vēsmiņa. Amerikāniete nolaida aizkaru, un jūra vairs nebija redzama pat ne retumis. Aiz kupejas stiklotajām durvīm bija gaitenis, atvērts logs un aiz loga noputējuši koki, spīdīgs ceļš un līdzeni vīnogu lauki, aiz kuriem sākās pelēki pakalni.

Marseļas pievārtē rindām vien slējās kūpoši dūmeņi, un vilciens, samazinot ātrumu, pa vienu no daudzajiem sliežu ceļiem iebrauca stacijā. Marseļā tas stāvēja divdesmit piecas minūtes, un amerikāniete nopirka «The Daily Mail» un puspudeli minerālūdens. Viņa mazliet pastaigājās pa peronu, taču neatgāja no sava vagona, jo Kannās, kur vilciens stāvēja divpadsmit minūtes, tas bez signāla bija devies tālāk, gandrīz vai pametot viņu uz perona. Amerikāniete bija mazliet pakurla un tādēļ baidījās, ka signāls varbūt jau dots, tikai viņa nav dzirdējusi.

Vilciens atstāja Marseļas staciju, un, raugoties atpakaļ, nu bija redzamas ne tikai pārmijas un fabriku dūmi, bet arī pilsēta, osta un tālīnie kalni, un pēdējo saulstaru atspulgi ūdenī. Kad sāka krēslot, vilciens aizjoņoja garām lauka vidū degošai fermai. Ceļmalā stāvēja automašīnas, un gultas un pārējā fermera iedzīve bija iznesta zem klajas debess. Pūlis skatījās, kā māja deg. Tumsā vilciens iebrauca Avinjonā. Pasažieri kāpa iekšā un ārā. Tie, kuri atgriezās Parīzē,

kioskā nopirka franču jaunākos laikrakstus. Uz perona stāvēja nēģeru kareivji. Tie visi bija slaidi puiši brūnās formās, elektrības gaismā spīdošām sejām. Viņi bija gluži melni un tik gari, ka redzēja gandrīz vagoniem pāri. Vilciens sakustējās, un perons ar nēģeriem palika aiz muguras. Viņiem līdzās stāvēja padrukns baltais seržants.

Luksusa kupejā vagona pavadonis bija izvilcis ārā un saklājis visas trīs guļvietas. Amerikāniete naktī nespēja aizmigt, jo vilciens bija rapicle un traucās ar milzīgu ātrumu, kas naktīs viņai nedeva miera. Viņas gulta bija pie loga. Palermo nopirktais kanārijputniņš ar visu būrīti, pārklāts ar šalli, bija aiznests uz tualetes istabu, tālāk no caurvēja. Gaitenī visu nakti dega zila gaisma, un vilciens joņoja milzīgā ātrumā, un amerikāniete neaizvēra acu, baidīdamās no katastrofas.

No rīta, kad vilciens tuvojās Parīzei, viņa, kaut arī negulējusi, iznāca no tualetes moža un svaiga, šķietami jaunāka par saviem gadiem, noņēma būrītim šalli un pakāra būrīti saulē, un aizgāja uz restorānvagonu brokastīs. Kad viņa atgriezās luksusa kupejā, guļvietas bija iebīdītas atpakaļ sienā un pārveidotas par sēdekļiem, kanārijputniņš pie atvērtā loga saulē bužinājās, un vilciens jau bija pie pašas Parīzes.

— Viņam patīk saule, — amerikāniete sacīja. — Tūlīt viņš dziedās.

Kanārijputniņš nopurinājās un sāka ar knābīti kārtot spalviņas.

— Kā man patīk putni! — amerikāniete jūsmoja.

•— Es nopirku to savai meitiņai. Re, sāk dziedāt!

Kanārijputniņš iečivinājās, un kakla spalviņas sabozās, tad viņš atkal nolaida galviņu un kārtoja spalviņas. Vilciens brauca pāri upei un tālāk caur labi koptu mežu. Sākās Parīzes priekšpilsētas. Uz ielām bija redzami tramvaji un uz namu sienām milzīgas reklāmas: Belle Jardiniere, Dubonnet, Pernod. Viss, kam vien vilciens joņoja garām, izskatījās kā nomiegojies. Līdz šim es nebiju ieklausījies savas sievas un amerikānietes sarunā.

— Vai jūsu vīrs arī ir amerikānis? — amerikāniete jautāja.

— Jā, — sieva atbildēja. — Mēs abi esam amerikāņi.

— Es domāju, ka angļi.

— O nē.

— Varbūt tādēļ, ka es valkāju bikšturus, — sacīju. Amerikāniete to nedzirdēja. Viņa tiešām bija galīgi kurla un vārdus lasīja tikai pēc lūpām, bet es biju pagriezies sānis. Es skatījos ārā pa logu. Viņa joprojām sarunājās ar manu sievu.

— Cik jauki, ka jūs esat amerikāņi, — viņa sacīja.

— Amerikāņi ir vislabākie vīri. Vai zināt, ka tikai šī iemesla dēļ mums bija jāatstāj Eiropa. Vevejā mana meita iemīlējās ārzemniekā. — Viņa brīdi klusēja.

— Viņi bija kā bez prāta viens pēc otra! — Viņa atkal apklusa. — Es meitu, saprotams, aizvedu prom.

— Vai viņa šo cilvēku aizmirsusi? — mana sieva vaicāja.

— Laikam gan ne, — amerikāniete sacīja. — Viņa neēd un vispār vairs neguļ. Es daru visu, kas manos spēkos, bet viņu it nekas neinteresē. Kļuvusi pret visu vienaldzīga. To nu es nespēju pieļaut, ka viņa precētu ārzemnieku. — Viņa apklusa. — Kāds cilvēks, labs draugs, kādreiz man teica: «Amerikānietei ārzemnieks nekad nebūs labs vīrs.»

— Jā, — sieva sacīja, — laikam gan ne.

Amerikāniete apbrīnoja manas sievas mēteli, un izrādījās, ka divdesmit gadus viņa pasūta savas tualetes tieši tai pašā maison de couturier 1 Sentonorē ielā. Salonam esot nodots viņas mērs, un vendeuse^29 [30], kura pazīstot viņas gaumi, pati izmeklējot viņai tērpus un atsūtot uz Ameriku. Sūtījumi pienākot Ņujorkas centrā, netālu no viņas mājām, un muita par tiem nekad neesot augsta, jo tērpi, kad tos izsaiņojot un novērtējot, izskatoties pavisam vienkārši — bez brokāta mežģīnēm un rotājumiem un tādēļ nešķietot dārgi.,Pirms pašreizējās vendeuse, kuru saucot par Terēzi, viņai bijusi cita — Amēlija. Pa šiem divdesmit gadiem viņai bijušas tikai divas vendeuses. Bet couturier^31 vienmēr viens

un tas pats. Cenas, protams, pa šo laiku cēlušās. Bet pie pašreizējā kursa tas neesot svarīgi. Tagad salonam nodots arī viņas meitas mērs. Nu jau tā pilnīgi pieaugusi un diez vai augums vairs mainīšoties.

Vilciens pašlaik iebrauca Parīzē. Nocietinājumi bija nolīdzināti, bet zāle tur neauga. Uz sliedēm stāvēja vairāki vagoni — brūni koka restorānvagoni ar uzrakstiem «Parīze — Roma» un tādi paši guļamvagoni, kas piecos vakarā dosies uz Itāliju, ja vilcienu saraksts vēl ir tas pats; tiem līdzās vagoni ar jumta sēdekļiem, kuros, saspiesti kā siļķes mucā, cilvēki brauca uz darbu un atpakaļ, ja pa šo laiku nekas nav mainījies; tālāk gar acīm slīdēja balti mūri un māju logi. Un viss šķita tāds kā nomiegojies.

— Amerikāņi ir paši labākie vīri, — viņa vēlreiz apgalvoja. Es nocēlu ceļasomas. — Amerikāņi ir vienīgie vīrieši, ar kuriem sieviete vispār drīkst precēties.

— Sen jau kopš jūs atstājāt Veveju? — mana sieva jautāja.

— Rudenī būs divi gadi. Tā ir mana meita, kurai es vedu kanārijputniņu.

— Vai šis cilvēks, ko viņa mīlēja, bija šveicietis?

— Jā, — amerikāniete sacīja. — Turklāt no ļoti labas ģimenes. Nākamais inženieris. Vevejā viņi iepazinās. Abi devās garu garajās pastaigās.

— Es pazīstu Veveju, — sieva sacīja. — Mēs tur pavadījām medusmēnesi.

— Vai tiešām? Tas droši vien bija burvīgi! Kas to varēja iedomāties, ka viņa šai cilvēkā iemīlēsies!

— Tā ir ļoti skaista vieta, — mana sieva sacīja.

— Jā, vai nav tiesa? — amerikāniete pārjautāja. — Kur jūs bijāt apmetušies?

— Viesnīcā «Trois Couionnes», — sieva sacīja.

— Jauka veca viesnīca, — amerikāniete atcerējās.

— Jā, — sieva piekrita. — Mums bija ļoti jauka istaba, un rudenī apkārtne tur ir lieliska.

— Jūs bijāt rudenī?

— Jā, — sieva teica.

Mēs tobrīd pabraucām garām trim avārijā cietušiem vagoniem. Tiem bija satriekti sāni un ielauzti jumti.

— Paskat! — es teicu. — Notikusi avārija.

Amerikāniete paguva saskatīt tikai pēdējo vagonu.

— Tieši no tā es visu nakti baidījos, — viņa sacīja. — Reizēm man ir šausmīga priekšnojauta. Nekad vairs nebraukšu ar nakts rapide. Ir taču jābūt arī citiem luksusa vilcieniem, kuri neiet tik ātri.

Vilciens iegāja Lionas stacijā un apstājās, un pie vagoniem piesteidza nesēji. Es pasniedzu pa logu ceļasomas, un mēs izkāpām uz garā, patumšā perona, un rūpes par amerikānieti uzņēmās kāds Kūka aģents, sacīdams:

— Vienu mirklīti, madame, kamēr atrodu jūsu uzvārdu.

Nesējs piebrauca ratiņus un sakrāva tajos bagāžu, un mēs atvadījāmies no amerikānietes, kuras vārdu Kūka aģents bija atradis savā mašīnraksta lapu žūksnī, ko iebāza atpakaļ kabatā.

Mēs gājām pa garo asfaltēto peronu nopakaļ ratiņstū-mējam. Perona galā bija vārti, kur kontrolieris paņēma mūsu biļetes.

Mēs atgriezāmies Parīzē, lai uzsāktu šķirtu dzīvi.

ALPU IDILLE

Kaut arī nesen kā ausa rīts, nokāpjot ielejā, bija karsts. Saule kausēja sniegu no slēpēm, un tās mums uz pleciem nožuva. Pavasaris tikai vēl sākās, bet saule jau krietni cepināja. Ar slēpēm un somām pār muguru mēs gājām pa ceļu uz Galturu. Kapsētā, kurai devāmies garām, tikko bija beigusies apbedīšana.

— Griiss Gott! — es sacīju garīdzniekam, kurš tobrīd nāca ārā no kapsētas. Viņš viegli palocījās.

— Dīvaini, ka neviens garīdznieks nekad neatbild,— Džons teica.

— Domāju, viņš labprāt atņems «Griiss Gott».

— Viņi nekad neatbild, — Džons sacīja.

Mēs apstājāmies un noskatījāmies, kā kapracis uzber uz kapa zemi. Līdzās tam stāvēja zemnieks ar melnu bārdu un gariem ādas zābakiem kājās. Kapracis uz brīdi atlieca muguru. Zemnieks garajos ādas zābakos izņēma lāpstu viņam no rokām un strādāja tālāk, izlīdzinādams uzbērto zemi, kā izlīdzina dārza mēslojumu. Gaišajā maija rītā tikko uzbērtais kaps šķita nereāls. Gluži vienkārši nespēju ticēt, ka šādā laikā kāds varētu nomirt.

— Iedomājies, ka šādā dienā varētu aprakt arī tevi, — es Džonam sacīju.

— Drūma aina.

— Nu, bet pagaidām tas nav jādara.

Mēs sasniedzām Galturu un pa galveno ielu gar māju rindu gājām uz viesnīciņu. Veselu mēnesi mēs bijām Silvretā slēpojuši, un bija labi atkal atrasties ielejā. Kalnos mēs lieliski izslēpojāmies, taču bija jau pavasaris, kad sniegs ir labs tikai agri no rīta un pašā vakarā. Pa dienu saulē tas kusa. Saule mūs nogurdināja. No tās it nekur nebija glābiņa. Ēna bija tikai zem klintīm vai šļūdoņa malā pie būdas zem pārkares, un, ja tur apsēdās, sasala sviedrainā veļa. Būdas priekšā varēja sēdēt tikai ar tumšajām saulesbrillēm. Jauki, ka iedegām melni kā mori, bet saule briesmīgi nogurdināja. No tās nebija ne atelpas. Es priecājos, ka ap mani vairs nav sniegotie kalni. Silvretā pārāk stipri bija sajūtams pavasaris. Slēpošana jau nogurdināja. Kalnos bijām palikuši pārāk ilgi. Es vēl jutu, kā garšo snieg-ūdens, kurš saulē kusa no skārda jumta. Šī garša man bija mutē ikreiz, kad iedomājos par slēpošanu. Es priecājos, ka bez slēpošanas pasaulē ir arī vēl kaut kas cits, priecājos, ka neparasti agrais kalnu pavasaris paliek tur augšā aiz manis un ka es šajā maija rītā atkal atrodos ielejā.

Uz viesnīciņas lieveņa, zvāļodamies šūpuļkrēslā, sēdēja saimnieks. Viņam līdzās bija apsēdies pavārs.

— Ski — heil! — saimnieks uzsauca.

— Heil! — mēs atņēmām, atslējām slēpes pret sienu un atraisījām mugursomas.

— Kā augšā gāja? — saimnieks apjautājās.

— Schdn. Tikai pārāk daudz saules.

— Jā. Šajā laikā tās vienmēr par daudz.

Pavārs palika sēžot. Saimnieks veda mūs iekšā, atslēdza kantori un iedeva pastu. Kaudzi vēstuļu un dažus laikrakstus.

— Iedzersim alu, — Džons ieminējās.

— Labi. Tikai tepat, iekšā.

Saimnieks atnesa divas pudeles, un mēs, lasot vēstules, tās iztukšojām.

— Tā kā derētu vēl kāda glāze, — Džons ieteicās.

Šoreiz alu atnesa meitene. Attaisot pudeles, viņa

smaidīja.

— Daudz vēstuļu, — viņa uzbilda.

— Jā. Daudz gan.

— Prosit, — viņa sacīja, paņēma tukšās pudeles un aizgāja.

— Esmu pat aizmirsis, kā garšo alus.

— Es gan ne, — Džons teica. — Augšā bieži par to tiku domājis.

— Beidzot nu atkal varam to iebaudīt.

— Neko nedrīkst darīt pārāk ilgi.

— Jā. Pārāk ilgi mēs palikām augšā.

— Nu taisni briesmīgi, — Džons teica. — It neko nevajag pārāk stiept garumā.

Saule, spīdot pa atvērto logu, zvīļoja caur alus pudelēm. Tās bija pustukšas. Pudelēs alus tik tikko putoja,

tādēļ ka tas bija ļoti auksts. Bet, tiklīdz to ielēja slaidajās glāzēs, tas čaukstēdams kāpa augšā līdz malām. Es pametu acis pa atvērto logu uz balto ceļu. Ceļmalas koki bija noputējuši. Tālāk bija zaļš lauks un upīte. Gar upīti auga koki, un krastā atradās kokzāģētava ar ūdens ratu. No vienas puses tā nebija aizsegta, un es redzēju garu baļķi un zāģi, kas cēlās augšup un lejup.

Tas it kā kustējās pats no sevis. Pa lauku tipāja četras vārnas. Piektā tupēja kokā. Uz lieveņa sēdošais pavārs piecēlās un caur priekšnamiņu iegāja virtuvē. Saule zaigoja tukšajās glāzēs. Džons bija atmeties pret galda malu un saņēmis galvu rokās.

Pa logu es redzēju divus vīrus kāpjam augšā uz lieveņa. Durvis atvērās, un tie ienāca. Viens bija bārdainais zemnieks garajos zābakos. Otrs — kapracis. Abi apsēdās pie loga. Ienāca meitene un piegāja pie viņu galdiņa. Zemnieks viņu pat nepamanīja. Viņš sēdēja, uzplājis rokas uz galda. Mugurā viņam bija veca ar- * mijas blūze salāpītiem elkoņiem.

— Ko dzersim? — kapracis jautāja. Zemnieks, kā liekas, nedzirdēja.

— Ko domā pasūtīt?

— Schnapps, — zemnieks sacīja.

— Un ceturtdaļlitra sarkanvīna, — kapracis piemetināja.

Meitene atnesa dzeramo, un zemnieks izmeta savu Schnapps. Tad raudzījās ārā pa logu. Kapracis nenolaida no viņa acu. Džons bija sakņupis uz galda. Aizmidzis.

Ienāca saimnieks un piegāja pie abiem vīriem. Viņš kaut ko jautāja dialektā, un kapracis atbildēja. Zemnieks raudzījās ārā pa logu. Saimnieks aizgāja. Zemnieks piecēlās. Viņš izņēma no kabatas portfeļa desmit-tūkstoš kronu zīmi un atlocīja. Pienāca meitene.

— Ailes? — viņa jautāja.

— Ailes, — zemnieks sacīja.

— Par vīnu es maksāšu pats, — kapracis iebilda.

— Ailes, — zemnieks palika pie sava. Meitene iebāza roku priekšautiņa kabatā, izņēma sauju sīknaudas un noskaitīja atlikumu. Zemnieks aizgāja. Tiklīdz viņš bija ārā pa durvīm, ienāca saimnieks un atkal sāka runāt ar kapraci. Apsēdās viņam līdzās pie galdiņa.

Viņi runāja dialektā. Kapracis smiedamies kaut ko stāstīja. Saimnieks viebdamies klausījās. Kapracis piecēlās. Tas bija neliela auguma ūsainis. Viņš izliecās ārā pa logu un paskatījās uz ceļu.

— Re, kur viņš iegriežas, — kapracis teica.

— Vai «Edelveisā»?

— Jā.

Viņi vēl pārmija pāris vārdu, un saimnieks pienaca pie mūsu galdiņa. Viņš bija vecs gara auguma vīrs. Viņš paskatījās uz aizmigušo Džonu.

— Pagalam noguris.

— Jā, šorīt agri bijām kājās.

— Kad jūs gribēsiet pusdienas?

— Kaut vai tūlīt. Ko te var dabūt?

— Visu, ko vēlaties. Tūlīt jums atnesīs ēdienu karti.

Meitene atnesa ēdienu karti. Džons pacēla galvu.

Ēdienu karte bija rakstīta ar tinti uz baltas lapas un ielikta koka ietvarā.

— Te būs Speisekarte, — es Džonam sacīju. Džons sāka pētīt ēdienu karti. Viņš vēl nebija īsti atmodies.

— Varbūt iedzersiet kopā ar mums? — jautāju saimniekam. Viņš apsēdās.

— Šie zemnieki ir gatavie lopi, — viņš sacīja.

— Šorīt mēs to vīru redzējām kapsētā kādu apbe-dām.

— Tā bija viņa sieva.

— Ak tā?

— Lops, ne cilvēks. Viņi visi ir gatavie lopi.

— Kādēļ jūs tā domājat?

— Kaut kas neticams. Viss šis notikums ir gluži neticams.

— Nu, klājiet vaļā!

— Kaut kas neticams. Panāc šurp, Franci! — saimnieks uzsauca. Kapracis pienāca, nesdams līdzi savu vīna pudeli un glāzi.

— Šie džentlmeņi ir tikko nonākuši no Wiesbaden-nerhūtte, — saimnieks sacīja.

Mēs sarokojāmies.

— Ko dzersiet? — es jautāju.

— Neko, — Francis pakratīja pirkstu.

— Varbūt vēl vienu ceturtdaļlitru?

— Nu labi.

— Jus saprotat mušu dialektu? — saimnieks jautāja.

— Nē.

— Kas īsti noticis? — Džons noprasīja.

— Viņš grib kaut ko pastāstīt par to zemnieku, kurš šorīt kapsētā aizbēra kapu.

— Es tik un tā nesapratīšu, — Džons novilka. — Viņš buldurē pārāk ātri.

— Šis zemnieks šodien atveda apbedīt sievu, — saimnieks iesāka. — Tā mirusi pagājušā gada novembrī.

— Decembrī, — kapracis pārlaboja.

— Tas ir vienalga. Tātad mirusi decembrī, un viņš to darījis zināmu draudzei.

— Astoņpadsmitajā decembrī, — kapracis piebilda.

— Bet atvest to apbedīt viņš nevarēja, kamēr nebija nokusis sniegs.

— Viņš dzīvo viņpus Paznaunas, — kapracis paskaidroja. — Bet pieder pie mūsu draudzes.

— Vai mirušo tiešām nebija iespējams atvest? — es jautāju.

— Nudien, nebija. No turienes, kur viņš dzīvo, ziemā var atbraukt tikai ar slēpēm. Tātad viņš šodien to atveda apbedīt, bet garīdznieks, ieraugot sievas seju, kļuva domīgs. Tālāk stāsti nu pats, — saimnieks sacīja kapracim. — Bet vāciski, nevis dialektā.

— Tas viss iznāca gaužām ērmoti, — kapracis iesāka. — Izziņā bija teikts — mirusi ar sirdskaiti. Mēs zinājām, ka viņai ir slima sirds. Reizēm baznīcā viņa paģība. Bet pēdējā laikā vairs nenāca šurp. Nejutās tik stipra, lai kāptu kalnā. Garīdznieks, atsedzis viņas seju, Olzam jautāja: «Vai tava sieva ļoti cieta?» — «Nē,» Olzs teica. «Pārnācis mājās, es atradu viņu gultā mirušu.»

Garīdznieks vēlreiz paskatījās uz aizgājēju. Viņam nepatika tās izskats.

«No kā viņai tāda seja?»

«Nezinu,» Olzs sacīja.

«Pamēģini atcerēties,» garīdznieks teica un nolaida pārsegu. Olzs klusēja. Garīdznieks paskatījās uz viņu. Bet Olzs — uz garīdznieku.

«Vai .gribat zināt?»

«Man ir jāzina,» garīdznieks teica.

— Un tagad sākas tas interesantākais, — saimnieks iestarpināja. -— Nu tikai klausieties. Turpini, Franci!

«Kad viņa nomira,» Olzs iesāka, «es padevu ziņu draudzei un noliku viņu šķūnītī uz malkas grēdas. Vēlāk, kad malkas ievajadzējās, viņa bija jau sasalusi, un es atslēju viņu pret sienu. Mute viņai stāvēja vaļā, un es, šķūnītī skaldīdams malku, pakāru tajā vējlukturi.

«Kādēļ tu to darīji?» garīdznieks jautāja.

«Nezinu,» Olzs teica.

«Un bieži tu tā darīji?»

«Vienmēr, kad vakaros skaldīju malku.»

«Ļoti slikti,» garīdznieks sacīja. «Vai tu mīlēji savu sievu?»

«Jā, mīlēju,» Olzs teica. «Ļoti mīlēju.»

— Nu, vai sapratāt? — saimnieks jautāja. — Sapratāt visu par viņa sievu?

— Tikpat kā sapratām.

— Bet kā ar pusdienām? — Džons jautāja.

— Pasūti, — es teicu. — Vai domājat, ka tā ir taisnība? — saimniekam noprasīju.

— Skaidrs, ka taisnība, — tas atbildēja. — Šie zemnieki ir gatavie lopi.

— Kur viņš aizgāja?

— Uz citu krodziņu, uz «Ēdelveisu».

— Negribēja dzert kopā ar mani, — kapracis sacīja.

— Negribēja sadzert ar kapraci tāpēc, ka tas zināja par viņa sievu, — saimnieks paskaidroja.

— Paklau, — Džons atsāka, — bet kā ar ēšanu?

— Tūlīt ēdīsim, — es teicu.

IEDZĪŠANAS BRAUCIENS

Viljams Kembels līdz ar ceļojošo trupu piedalījās iedzīšanas braucienā no pašas Pitsburgas. Velobrau-ciena dalībnieki startē pa vienam pēc noteikta starplaika. Viņi brauc ļoti ātri, jo distance parasti ir īsa, un, tiklīdz kāds atslābina tempu, nākamais, paturot uzņemto ātrumu, sāk mīt viņam uz papēžiem. Tiklīdz kāds braucējs tiek panākts un apsteigts, tam no sacīkstēm jāizstājas, jānokāpj no velosipēda un jāatstāj šoseja. Ja apsteigts netiek neviens, uzvar tas, kurš visvairāk atrāvies no sava sekotāja. Ja braucienā piedalās tikai divi, iedzīšana parasti notiek ne vēlāk kā sestajā jūdzē. Ceļojošā trupa panāca Viljamu Kembelu Kanzas-sitijā.

Viljams Kembels bija cerējis kaut nedaudz turēties trupai pa priekšu, līdz sasniegs Klusā okeāna krastu. Kāīnēr viņš turējās priekšgalā, tikmēr saņēma par to naudu. Kad ceļojošā trupa panāca viņu, viņš bija jau slīpi. Viņš bija jau slīpi, kad trupas vadītājs ienāca istabā, un, kad tas aizgāja, Kembels nosprieda, ka tikpat vairs nav ko celties. Kanzassitijā bija ļoti auksts, un viņam nekur nebija jāsteidzas. Šī pilsēta viņam nepatikā. Viņš pabāza roku zem gultas un, izvilcis pudeli, iedzēra. Nelabums pakrūtē it kā pārgāja. Trupas vadītājs misters Terners bija atteicies sadzert ar viņu.

Viljama Kembela un mistera Ternera saruna iznāca diezgan ērmota. Misters Terners pieklauvēja. — Iekšā! — Kembels sacīja. Ienācējs ieraudzīja uz krēsla samestu drēbju murskuli, atrautu čemodānu, pie gultas pudeli un gultā cilvēku, kurš bija pārvilcis palagu pār galvu.

— Mister Keīnbel, — misters Terners iesāka.

— Jums nav tiesību mani atlaist, — Viljams Kembels no palaga apakšas teica. Zem tā bija smacīgi, toties silti un gaiši. — Tādēļ ka nokāpu no velosipēda, jums nav tiesību mani atlaist.

— Jūs esat piedzēries, — misters Terners sacīja.

— O jā, — Viljams Kembels vēl arvien runāja caur palagu, lūpām skardams audumu.

— Jūs esat stulbenis, — misters Terners sacīja. Viņš nodzēsa gaismu. Tā bija degusi cauru nakti. Pašlaik bija desmit no rīta. — Piedzēries stulbenis. Kad jūs ieradāties?

— Šai pilsētā es ierados vakar vakarā, — Viljams Kembels atbildēja. Izrādījās, ka runāt caur palagu ir tīri patīkami. — Vai jūs esat mēģinājis runāt caur palagu?

— Nevajag ākstīties. Jums nav par ko jokot.

— Es nejokoju. Es tikai runāju caur palagu.

— Jūs runājat muļķības.

— Mister Terner, jūs varat iet, — Kembels teica.

— Es pie jums vairs nestrādāju.

— Labi, ka zināt vismaz tik daudz.

— Es daudz ko zinu. — Viljams Kembels novilka no sejas palagu un paskatījās uz misteru Terneru. — Es zinu tik daudz, ka varu pat paskatīties uz jums. Gribat, lai pastāstu, ko es zinu?

— Nē.

— Jo labāk, — Viljams Kembels teica. — Jo es patiešām it neko nezinu. Tāpat vien pļāpāju. — Viņš atkal pārvilka palagu pār galvu. — Cik man te apakšā labi!

Misters Terners stāvēja pie gultas. Viņš bija cilvēks vidējos gados, ar krietnu vēderiņu un pliku pakausi un mūždien aizņemts.

— Jums, Billij, derētu paārstēties, — viņš teica.

— Ja gribat, es visu nokārtošu.

-— Negribu nekādu ārstēšanu. Kam tas vajadzīgs? Man nekas nekait. Savu mūžu nekas nav kaitējis.

— Vai sen, kopš sākāt?

— Kas tas vispār par jautājumu! — Viljams Kembels caur palagu ievilka un izpūta elpu.

— Billij, cik dienu jau atkal žūpojat?

— Vai es savu neesmu padarījis?

— Protams, esat. Es tikai prasu — cik dienu žūpojat?

— Nezinu. Bet mans vilks atkal ir klāt. — Kembels piedūra palagam mēli. — Jau nedēļa, kopš atkal klāt.

— Nav tiesa!

— Jā, jā. Mans mīļais vilciņš. Katru reizi, tikko es iemetu, viņš pazūd aiz durvīm. Alkoholu viņš nevar ciest. Ak tu nabadziņš! — Viljams Kembels vilka ar mēli uz palaga lokus. — Mans mīļais vilciņš! Tāds pats kā vienmēr. — Viņš aizvēra acis un dziļi ieelpoja.

— Billij, jums vajag paārstēties, — misters Terners atsāka. — Varbūt Keli pilsētā. Padomājiet!

— Keli pilsētā? — Kembels pārjautāja. Viņš aizvēra un atkal atvēra acis, skropstām skardams palagu.

— Es mīlu palagus, — viņš teica. Un paskatījās uz misteru Terneru.

— Paklau, jūs domājat, ka esmu piedzēries?

— Tā arī ir.

— Nē, nepavisam.

-— Jūs esat piedzēries, un jums rādās baltās pelītes.

— Nē. — Viljams Kembels vēl arvien turēja palagu pār galvu. — Mīļo paladziņ! — Viņš maigi pūta tam virsū dvašu. — Jauko paladziņ! Tu taču mīli mani, vai ne? Tas viss ieskaitīts viesnīcas rēķinā. Tāpat kā Japānā. Nē, — viņš noteica. — Zināt ko, Billij, mīļais Glumais Billij, tagad jūs dzirdēsiet pārāko jaunumu. Es neesmu piedzēries. Es esmu piedzinies pilns ar ko citu.

— Nevar būt!

— Skatieties! — Viljams Kembels pavilka uz augšu labo piedurkni un izbāza no palaga apakšas roku.

— Vai redzat? — Viss rokas dilbs no plaukstas līdz elkonim kā nosēts ziliem aplīšiem ar tumšiem punktiņiem vidū. — Tas ir mans jaunākais sasniegums, — Viljams Kembels teica. — Dzert tagad es dzeru maz, tikai lai izdzītu vilku no istabas.

— Arī šī vaina ir ārstējama, — Terners, Glumais Bil-lijs, sacīja.

— Nē. Pasaulē vispār nekas nav ārstējams.

— Billij, tā taču nedrīkst uzdot. — Terners apsēdās uz gultas malas.

— Lūdzu, uzmanīgāk ar palagu, — Viljams Kembels aizrādīja.

— Ja arī dzīvē kaut kas saiet grīstē, jūsu gados nu nedrīkst uzdot un dzīt iekšā kaut kādu draņķi.

— Tas ir pret likumu. Tā jūs gribat sacīt?

— Nē. Gribu sacīt — jums jāizbeidz.

Billijs Kembels ar lūpām un mēli glāsmaini vilka pa palagu. — Mī]o paladziņ, — viņš turpināja. — Varu tevi skūpstīt un tai pašā laikā redzēt tev cauri.

— Izbeidziet ķēmoties ar to palagu! Billij, jūs nedrīkstat šļircināt iekšā šo draņķi!

Viljams Kembels aizvēra acis. Viņš sajuta vieglu nelabumu. Viņš zināja, ka izvemties nespēs un ka nelabums pamazām, pieņemsies, kamēr viņš nelūkos to kaut kā aizdzīt. Tad viņš piedāvāja misteram Terneram iedzert. Misters Terners atteicās. Viljams Kembels ierāva malku. Taču tas atvieglos tikai uz brīdi. Misters Terners skatījās. Būdams bezgala aizņemts, viņš saprata, ka ilgāk nevar vairs palikt, bet pārāk mīlēja Viljamu Kembelu un nespēja atstāt to vienu: kaut arī viņš dzīvoja starp narkomāniem, narkotika viņam iedvesa šausmas. Viņš no sirds juta Kembelam līdz un domāja, ka to vēl varētu glābt. Viņš zināja, ka Kanzassitijā šādus cilvēkus ārstē. Bet ilgāk palikt viņš nevarēja. Viņš piecēlās.

— Klausieties, Billij, — Viljams Kembels sacīja, — es gribu jums kaut ko teikt. Jūs sauc par Glumo Billiju tādēļ, ka jūs visur pa glumo tiekat cauri. Mani sauc tikai par Billiju. Tādēļ ka neprotu izlocīties. Neprotu, Billij. Nekad neesmu pratis. Vienmēr man sametas. Es mēģinu izlocīties, bet vienmēr sametas. — Viņš pievēra acis. — Neprotu izlocīties. Billij, tas ir briesmīgi, ja to neprot.

— Jā, — teica Terners, Glumais Billijs.

— Jā? — Viljams Kembels paraudzījās uz viņu.

— Jūs teicāt, ka ...

— Nē, — Viljams Kembels sacīja. — Neko es neteicu. Jums tikai izlikās.

— Jūs runājāt par izlocīšanos.

— Nē. Nevar būt. Klausieties, Billij, es jums atklāšu noslēpumu. Vajag turēties ciešāk pie palagiem. Tālāk no sievietēm, zirgiem un. . . — viņš saminstinājās — ... un putniem. Ja mīlēsi zirgus, tev tiks zirgu bam-baļi... ja mīlēsi putnus, tev tiks putnu mēsli ... — Viņš apklusa un pabāza galvu zem palaga.

— Man jāiet, — teica Terners, Glumais Billijs.

— Ja mīlēsi sievieti, saķersi... — Viljams Kembels nerimās. — Ja mīlēsi zirgus . ..

— To jūs jau teicāt.

— Ko es teicu?

— Par zirgiem un putniem ...

— Ak jā. Bet ja mīlēsi palagus ... — Viņš uzpūta palagam elpu un paberzēja pret to degunu. — Par palagiem nezinu, — viņš teica. — Šo tikai nupat kā sāku mīlēt.

— Man jāiet, — misters Terners atkārtoja. — Briesmīgi daudz visādu darīšanu.

— Lūdzu, — Viljams Kembels teica. — Katram reiz jāaiziet.

— Es eju.

— Ejiet vien.

— Kā jums ir, Billij?

— Savu mūžu man nav bijis tik labi.

— Jums nekas nekait?

— Es jūtos lieliski. Jūs varat iet. Es tikai vēl mazliet pagulēšu. Augšā celšos ap divpadsmitiem.

Bet pulksten divpadsmitos, kad misters Terners ienāca vēlreiz, Viljams Kembels bija iemidzis, un misters Terners, zinādams, kam dzīvē ir īsta vērtība, viņu nemodināja.

ŠODIEN IR PIEKTDIENA

Vienpadsmitos vakarā trīs romiešu kareivji sēž vīna pagrabiņā. Gar sienu sakrautas vīna mucas. Aiz koka letes ebreju krodzinieks. Visi trīs kareivji viegli iereibuši.

Pirmais romiešu kareivis. Sarkano dzēri?

Otrais kareivis. Nē, sarkano ne.

Pirmais kareivis. Nu pamēģini.

Otrais kareivis. Ei, vecais, ielej mums sarkano.

Ebreju krodzinieks. Lūdzu, kungi. Tas jums ies pie sirds. (Uzliek uz letes no mucas piepildītu māla krūzi.) Vīniņš ir labs.

Pirmais kareivis. Ierauj pats ari. (Pagriežas pret trešo romiešu kareivi, kurš atmeties pret vīna mucu.) Kas ir ar tevi?

Trešais romiešu kareivis. Visas iekšas sagriezušās./

Otrais kareivis. Droši vien esi ieķēris ūdeni.

Pirmais kareivis. Pamēģini sarkano.

Trešais kareivis. Nevaru iedzert šo pretīgo žurgu. Tā man uzdzen vēdergraizes.

Pirmais kareivis. Pārāk ilgi tu šeit kverni.

Trešais kareivis. Pats zinu, ka ilgi.

Pirmais kareivis. Ei, vecais, tev nav kādas zāles, ko iedot šim kungam pret vēdergraizēm?

Ebreju krodzinieks. Lūdzu, te būs.

Trešais romiešu kareivis pieliek pie lūpām krūzi ar dziru, ko krodzinieks viņam samaisījis.

Trešais kareivis. Fū, kādu draņķi tu man esi ielējis?

Krodzinieks. Dzeriet tik iekšā, virsnieka kungs. Atņems graizes kā ar roku.

Trešais kareivis. Sliktāk gan vispār vairs nevar būt.

Pirmais kareivis. Met tik tukšu! Nesen krodzinieks mani tā izdakterēja.

Krodzinieks. Todien jūs bijāt pārlieku sanīcis, virsnieka kungs. Es zinu, kas palīdz pret slābu dūšu.

Trešais romiešu kareivis izmet krūzi līdz dibenam.

Trešais romiešu kareivis. Va velnu! (Saviebj seju.)

Otrais kareivis. Tad nu gan šodien sacēla trauksmi par baltu velti.

Pirmais kareivis. Nesaki vis. Viņš turējās braši.

Otrais kareivis. Bet no krusta nost tomēr netika.

Pirmais kareivis. Uz to viņš arī necerēja. Tikt nost no krusta viņš negribēja.

Otrais kareivis. Parādi vienu, kas negribētu tikt nost no krusta.

Pirmais kareivis. Ne velna tu nesaproti! Paprasi krodziniekam. Vecais, vai viņš gribēja tikt nost no krusta?

Krodzinieks. Man jāteic, kungi, ka es tur nebiju. Mani tas galīgi neinteresē.

Otrais kareivis. Zini, esmu viņus redzējis diezgan — gan šeit, gan arī vēl daudz kur citur. Parādi man vienu, kas negribētu tikt nost no krusta, kad piežmiedz, — kad piežmiedz, es saku! — parādi tādu, un esmu gatavs kāpt viņam līdz.

Pirmais kareivis. Bet viņš turējās braši.

Trešais kareivis. Jā, gods godam.

Otrais kareivis. Jūs, zēni, mani galīgi nesaprotat. Es nerunāju par to, kā viņš turējās. Kad piežmiedz, — lūk, ko es gribu teikt. Kad sāk pienaglot, tad nav neviena, kurš negribētu tikt nost no krusta, ja vien būtu iespējams.

Pirmais kareivis. Tu, vecais, neklausies?

Krodzinieks. Nē, virsnieka kungs, mani tas neinteresē.

Pirmais kareivis. Taisni jābrīnās, kā viņš turējās.

Trešais kareivis. Ja man kaut kas nepatīk, tad tā ir pienaglošana. Tai vajag būt baismīgai jušanai.

Otrais kareivis. Vēl baigāks par pienaglošanu ir brīdis, kad velk augšā pie krusta. (Paceļ rokas ar delnām uz augšu.) Kad pazūd zeme zem kājām. Tas nu griež aknās.

Trešais kareivis. Jā, dažs labs tad kļūst tīri

mīksts.

Pirmais kareivis. Domā, es nezinu, vai? Cik viņus neesmu izredzējies! Kad es jums saku, viņš turējās braši.

Otrais kareivis vīpsnādams raugās ebreju krodziniekā.

Otrais kareivis. Vai tu, vecais, esi īsts kristietis?

Pirmais kareivis. Paķer viņu, paķer vien. Bet, kad es jums saku, viņš turējās braši.

Otrais kareivis. Kā būtu, ja ierautu vēl kādu malku?

Krodzinieks, gatavs pakalpot, raugās uz viņiem. Trešais romiešu kareivis sēž, nokāris galvu. Viņš izskatās galīgi sanīcis.

Trešais kareivis. Man pietiek.

Otrais kareivis. Nu, tad divas porcijas, vecais.

Krodzinieks paņem vīna krūzi — mazāku nekā iepriekšējo. To sniegdams, pārliecas pār koka leti.

Pirmais kareivis. Vai tu redzēji viņa meiču?

Otrais kareivis. Es stāvēju turpat līdzās.

Pirmais kareivis. Tīri glīts purniņš.

Otrais kareivis. Pazinu viņu jau pirms šī zeļļa. (Pamirkšķina krodziniekam ar aci.)

Pirmais kareivis. Agrāk viņu bieži redzēju pilsētā.

Otrais kareivis. Gards kumosiņš. Lai nu kam, bet viņai laimi viņš nenesa.

Pirmais kareivis. Nabaga velnam nelaimējās. Bet turēties viņš turējās braši.

Otrais kareivis. Kas notika ar viņa bandu?

Pirmais kareivis. Pajuka kur kurais. Palika vienīgi sievietes.

Otrais romiešu kareivis. Tie nu gan bija zaķabrāļi. Kā ieraudzīja, ka viņu stiepj augšā, tā diedza, ko nagi nes.

Pirmais kareivis. Bet sievietes tomēr palika.

Otrais kareivis. Jā, sievietes gan.

Pirmais kareivis. Redzēji, kā iedūru viņam ar šķēpu.

Otrais kareivis. Gan tu reiz dabūsi par šiem gājieniem.

Pirmais kareivis. Tas bija vienīgais, kā viņam palīdzēt. Kad es tev saku, viņš turējās braši.

Ebreju krodzinieks. Kungi, vai zināt, ka būtu laiks slēgt.

Pirmais romiešu kareivis. Vēl vienu mēriņu.

Otrais romiešu kareivis. Domā, ir vērts? Šī susla nepalīdz. Nāc, labāk iesim!

Pirmais kareivis. Vēl tikai vienu.

Trešais romiešu kareivis (pieceldamies no mucas). Nē, pietiek. Ejam! Man jau tāpat ir šķērna dūša.

Pirmais kareivis. Nu vienu pašu!

Otrais kareivis. Nē, diezgan! Mums jāiet. Ar-labvakar, vecais! Izdzerto pieskaiti rēķinam.

Krodzinieks. Arlabvakar, kungi! (Viņš izskatās mazliet vilies.) Vai neiedosiet man kaut cik avansam, virsnieka kungs?

Otrais romiešu kareivis. Kas vēl nebūs! Alga mums trešdien.

Krodzinieks. Labi, virsnieka kungs. Arlabu-nakti, kungi!

Visi trīs romiešu kareivji aiziet.

Arā uz ielas.

Otrais romiešu kareivis. Šis krodzinieks ir tāds pats mirla kā visi.

Pirmais romiešu kareivis. Nē, viņš ir lāga zēns.

Otrais kareivis. Šodien tev visi ir lāga zēni.

Trešais romiešu kareivis. Ejam uz kazarmām. Man ir tik slikti.

Otrais kareivis. Tu pārāk ilgi tur nokvernēji.

Trešais romiešu kareivis. Nē, tas ir pavisam kas cits. Kaut kāds briesmīgs nelabums.

Otrais kareivis. Tu pārāk ilgi tur nokvernēji. Vairāk nekas.

Priekškars

BANĀLS STĀSTS

Viņš ēda apelsīnu, lēni izspļaudams sēkliņas. Arā aiz loga bija slapjdraņķis. Elektriskā krāsniņa it kā nemaz nesildīja, un viņš piecēlās no rakstāmgaldā un apsēdās uz tās. O, cita lieta! Beidzot atkal jūt dzīvību kaulos!

Viņš paņēma vēl vienu apelsīnu. Tālajā Parīzē otrajā raundā Maskars bija iedragājis Denijam Frišam smadzeņpodu. Tālajā Mezopotāmijā bija uzsnidzis divdesmit vienu pēdu dziļš sniegs. Viņā pasaules malā — Austrālijā angļu kriketisti slīpēja vārtu sitienu tehniku. Jā, tur bija Romantika!

Mākslas un zinātnes patroni sākuši izdot žurnālu «The F'orum», viņš lasīja. Tas ir domājošā mazākuma ceļrādis, draugs un domu biedrs. Vesela rinda prēmētu stāstu, — vai to autoru turpmākie darbi kļūs par rītdienas bestselleriem?

Jums patiks šie izjustie, vienkāršie amerikāņu stāsti — ainiņas no dzīves rančo, pārpildītā īres namā vai komfortablā savrupmājā — stāsti, kuros dzirkstī veselīgs humors.

Būs jāizlasa, viņš nodomāja.

Viņš lasīja tālāk. Mūsu mazbērni — kas ar tiem būs? Kādi tie kļūs? Būs jāmeklē jaunas iespējas, kā nodrošināt sev vietu zem saules. Vai tas tiks panākts ar ieročiem rokās vai atrisināts miera ceļā?

Varbūt mums vajadzēs doties uz Kanādu?

Mūsu iesakņojušies dzīves uzskati — vai Zinātne tos neapgāzīs? Mūsu civilizācija — vai tā nav solis atpakaļ salīdzinājumā ar to, kas bijis?

Bet tikmēr tālajos Jukatānas džungļu muklājos klaudzēja eikaliptu cirtēju cirvji.

Kas mums vajadzīgs — lielas personības vai kulturāli cilvēki? Vai tādi kā Džoiss? Vai prezidents Kūlidžs? Kādu vadzvaigzni sev lai izvēlas mūsu studenti? Mums ir Džeks Britens. Mums ir doktors Henrijs van Daiks.

Kas šiem abiem cilvēkiem kopīgs? Vai, teiksim, Straib-lings Jaunākais.

Un kā ar mūsu meitām, kurām pašām jāzondē Dzīves okeāns? Nensijai Hotornai cits nekas neatliek. Gudri un drosmīgi viņa risina problēmas, ar ko sastopas katra astoņpadsmit gadus veca meitene.

Lieliska grāmatiņa!

Tev, meitenīt, ir astoņpadsmit? Tad atceries Zannu d'Arku. Un Bernardu Šovu. Atceries Betsiju Rosu.

Par ko gan visu nav jādomā deviņsimt divdesmit piektajā gadā . .. Vai puritāņu vēsturē ir kaut viena divdomīga lappuse? Vai Pocahontasam ir otra seja? Vai pastāv ceturtā dimensija?

Vai modernā glezniecība — un tāpat dzeja — ir Māksla? Jā un nē. Piemēram, Pikaso.

Vai klaidoņiem ir savs uzvedības kodekss? Te nu patiešām ir ko padomāt.

Dzīve pilna Romantikas. Foium autori nerunā aplinkus — tiem raksturīgs asums un laba humora izjūta. Viņi necenšas pūst miglu acīs un neizplūst liekvārdībā.

Dzīvojiet bagātu garīgo dzīvi, smeļoties iedvesmu jaunās idejās, reibdami no dzīves Romantikas!

Viņš nolika brošūru sāņus.

Bet tikmēr tumšā istabā savā mājā Triānā, pneimonijā slāpdams nost, ar cauruli katrā plaušā gulēja Man-vels Garsija Maera. Visas Andalūzijas avīzes izlaida īpašus pielikumus sakarā ar viņa nāvi, kas bija gaidāma kuru katru dienu. Zēni un vīri Maeras piemiņai pirka krāsainos attēlus, kur viņš bija redzams visā augumā, un, raugoties šajās litogrāfijās, zaudēja īsto Maeru savā atmiņā. Matadori atviegloti uzelpoja, uzzinot par viņa nāvi, jo viņš arēnā vienmēr darīja to, kas citiem izdevās tikai retumis. Tie lietū soļoja aiz Maeras zārka, pavisam simt četrdesmit septiņi vīri, pavadot viņu līdz pašai kapsētai, kur viņu apraka blakus Hoselīto. No j lietus glābdamies, pēc apbedīšanas visi izklīda pa kafejnīcām, un tajā dienā tika pārdotas daudzas krāsainās litogrāfijas, kuras cilvēki saritināja un sabāza kabatās.

PIRMS AIZMIGŠANAS

Tonakt mēs gulējām uz grīdas un es klausījos zīd-tārpiņos. Tos baroja ar zīdkoku lapām, un cauru nakti bija dzirdama viņu graušana, un šķita, it kā uz lapām kaut kas birtu. Aizmigt es negribēju, jo kopš ilga laika mani neatstāja doma, ka, tiklīdz tumsā aizvēršu acīs un zaudēšu modrību, mana dvēsele pametīs miesu. Tas sākās sen atpakaļ, kopš tās nakts, kad tiku kontuzēts un jutu, ka dvēsele mani pamet un aizlido, un atkal atgriežas atpakaļ. Es vairījos domāt par to, bet vakaros, tikko aizvēru acis, tas viss atkal mācās man virsū, un bija jāsaņem pēdējie spēki, lai kaut kā tiktu tam pāri. Tagad es gandrīz varu vai galvot, ka mana dvēsele neaizlidotu, bet toreiz, tajā vasarā, baidījos riskēt.

Es zināju vairākus paņēmienus, kā, guļot bez miega, īsināt laiku. Es domāju par foreļu strautu, kur bērnībā makšķerēju^ un domās to izstaigāju no viena gala līdz otram, iemezdams makšķeri zem katras siekstas, katrā līkumā, katrā atvarā un dzidrajā sēklī, un foreles reizēm ķērās, bet reizēm norāvās. Ap dienas vidu es pārstāju makšķerēt un sēdos brokastot — vai nu uz siekstas, vai augstajā krastā zem kāda koka, un vienmēr es ēdu ļoti lēni un ēzdams vēroju lejā plūstošo straumi. Nereti man aptrūka ēsmas, jo līdzi es neņēmu vairāk par desmit sliekām tabakas dozē. Kad tās bija izlietotas, es meklēju jaunas, un ciedru apēnotajā krastā, kur neauga zāle, bet bija tikai kaila, piemirkusi zeme, piekļūt bija ļoti grūti, un bieži es nedabūju nevienu pašu slieku. Kaut kāda ēsma gan vienmēr atradās, taču reiz purvā paliku tukšā, un ēsmai vajadzēja sagriezt vienu no foreiēm, ko biju noķēris.

Reizēm šim nolūkam izmantoju purvainās pļavās, zālē vai zem paparžu lapām atrastus kukaiņus. Tur bija vaboles un kaut kādi ērmi ar tik garām kājām kā zāļu stiebri, un vecos, satrunējušos baļķos atradās kāpuri — balti kāpuri ar brūnām galvām, kuri neturējās uz āķa, un aukstajā ūdenī no tiem palika tikai apvaika

plēvīte. Zem baļķiem bija arī ērces un dažkārt sliekas, bet, tiklīdz pacēlu kādu bluķēnu, tās ierāvās atpakaļ zemē. Reiz es uzliku ēsmai zem veca baļķa atrastu salamandru. Tā bija ļoti maza un jauka, un veikla, un skaistā krāsā. Tai bija mazas kājiņas, ar kurām tā ieķērās āķī, un pēc tam nekad vairs es neņēmu ēsmai salamandras, kaut arī atradu tās ļoti bieži. Tāpat neņēmu arī circeņus, jo tie uz āķa drausmīgi raustījās.

Reizēm upe tecēja cauri pļavām, un sausajā zālē es ķēru sienāžus un spraudu uz āķa vai metu ūdenī, vērodams, kā tie aizpeld pa upi vai, ierauti straumē, riņķo uz vietas, līdz pazūd kādas foreles mutē. Dažkārt vienā naktī es izmakšķerējos četrās vai piecās upēs, no pašas iztekas iedams uz leju. Ja tiku galā pārāk ātri un līdz rītam vēl bija tālu, es gāju atpakaļ augšup pa straumi līdz upes ietekai ezerā un centos izcelt visas tās foreles, ko, lejup iedams, biju palaidis garām. Citreiz es upes pats izdomāju, un tas bija tik aizraujoši, it kā es sapņotu vaļējām acīm. Dažas no tām vēl tagad atceros, un man šķiet, esmu tur makšķerējis, un manā atmiņā šīs upes saplūst ar īstajām. Es devu tām visām nosaukumus un makšķerēt braucu ar vilcienu vai arī jūdzēm soļoju kājām.

Bet gadījās arī tādas naktis, kad es nespēju domāt par zveju, un tad, guļot vaļējām acīm, vienā gabalā skaitīju lūgšanas, cenzdamies aizlūgt par visiem tiem cilvēkiem, kurus jebkad biju pazinis. Ja sāku ar pirmajām bērnības atmiņām — ar bēniņiem mājā, kur biju piedzimis, un manu vecāku kāzu kūku skārda kārbā pie spāres, un bēniņos saliktām burkām ar čūskām un citiem dzīvniekiem, kurus mans tēvs bija bērnībā savācis un ielicis spirtā, kas bija daļēji izgarojis, tā ka dažu rāpuļu muguras virs šķidruma bija kļuvušas baltas, — tātad, ja sāku ar visagro bērnību, atcerējos ļoti daudz cilvēku. Kamēr katram noskaitīju «Ave Maria» un «Mūsu tēvs», pagāja krietni ilgs laiks, un tā beidzot pienāca rīts, un tad es varēju likties uz auss, ja vien atrados tādā vietā, kur dienas laikā varēja gulēt.

Šais naktīs es centos atsaukt atmiņā visu, kas vien bija ar mani noticis, sākot ar dienu, pirms devos uz fronti, domās pamazām virzoties atpakaļ. Tālāk manas atmiņas nesniedzās kā līdz vectēva mājas bēniņiem.

Līdz tiem nonācis, griezos atpakaļ, kamēr atkal tiku līdz karam.

Es atcerējos, ka pēc vectēva nāves mēs pārcēlāmies uz jaunu māju, kas bija celta pēc mātes ieceres. Mantas, ko nolēma nevest līdz, turpat pagalmā sadedzināja, un man skaidri vēl palicis prātā, kā bēniņu burkas tika samestas ugunī un kā tās karstumā sprāga un gaisā uzšāvās spirta liesma. Es atcerējos, kā pagalmā sadega čūskas. Bet šajās atmiņās nebija cilvēku, vienīgi lietas. Pat to es neatminējos, kurš īsti sameta mantas ugunī, un domās virzījos tālāk, kamēr nonācu līdz cilvēkiem, un tad katram noskaitīju lūgšanu.

Domājot par jauno māju, es atcerējos, ka māte mūždien ņēmās to tīrīt un atbrīvot no vecām grabažām. Reiz, kamēr tēvs bija aizbraucis medībās, viņa ņēma priekšā pagrabu un visu lieko sadedzināja. Kad tēvs, pārradies mājās, izkāpa no ratiem un piesēja zirgu, ugunskurs uz dārza ceļa vēl gailēja. Es izskrēju tēvam pretim. Viņš atdeva man savu bisi un paskatījās uz ugunskuru.

— Kas tad tas? — viņš jautāja.

— Es tīrīju pagrabu, mīļais, — māte smaidot sacīja. Viņa bija iznākusi tēvam pretim uz lieveņa.

Tēvs, raugoties ugunskurā, paspēra kaut ko ar kāju. Tad noliecās un izvilka no pelniem kādu priekšmetu.

— Atnes man grābekli, Nik, — viņš teica.

Es no pagraba atnesu grābekli, un tēvs ļoti rūpīgi pārgrāba pelnus. Viņš no tiem izvilka akmens cirvjus un no akmens darinātus dīrājamos nažus, un galodas, un māla lauskas, un neskaitāmus bultu uzgaļus. Ugunī tie bija saplaisājuši un kļuvuši melni. Tēvs ar vislielāko rūpību izgrāba to visu no pelniem un salika ceļmalas zālē. Viņa bise ar ādas maksti un abas medību somas vēl arvien gulēja zemē, kur viņš tās izkāpjot bija atstājis.

— Aiznes un noliec bisi un somas, un atstiep man kādu papīru, Nik, — tēvs teica. Māte bija iegājusi atpakaļ istabā. Es paņēmu abas medību somas un smago bisi, kas man sitās gar stilbiem, un nesu uz māju.

— Neņem visu uzreiz, — tēvs teica. — Nevajag pārstiepties.

Es noliku somas zemē un iestiepu bisi istabā un tad iznesu tēvam avīzi, ko paņēmu no viņa rakstāmgalda. Tēvs uz tās salika nomelnējušos un saplaisājušos akmens rīkus un savīstīja.

— Pagalam vislabākie bultu uzgaļi, — tēvs teica. Viņš ar vīstokli iegāja istabā, bet. es paliku ar abām somām. Tad es tās ienesu iekšā. Šīs atmiņas saistījās tikai ar diviem cilvēkiem, un es aizlūdzu par viņiem abiem.

Bet bija arī tādas naktis, kad pat lūgšanas neatcerējos. Ticis līdz «debesīs, kā arī virs zemes», es sāku atkal no gala, bet pāri šai vietai neparko netiku. Biju spiests atzīt, ka tālāk nezinu, un atmest šo laika kavēkli, un mēģināt ko citu. Reizēm pūlējos atcerēties visus dzīvniekus, kādi vien ir, tad putnus un zivis, un valstis, un pilsētas, pēc tam visus man zināmos ēdienus un Čikāgas ielas, un, kad vairs nebija itin nekā, ko vēl varētu atcerēties, es sāku ieklausīties. Tādas nakts vispār nebija, kad kaut kas nebūtu dzirdams. Ja varētu gulēt pie ugunsgaismas, es nebūtu baidījies aizmigt, jo zināju, ka tikai tumsā dvēsele var mani pamest. Nereti nakšņoju tādās vietās, kur varēja atstāt gaismu, un tad es tiešām gulēju, jo gandrīz vienmēr biju noguris un lielā miega badā. Droši vien dažkārt es tumsā aizsnaudos, pats to nemaz neapjauzdams, bet apzināti nespēju aizmigt, un tā nu šajā naktī es klausījos zīdtārpiņos. Tumsā skaidri dzirdēju, kā viņi grauž, un, guļot vaļējām acīm, klausījos.

Man līdzās gulēja vēl viens cilvēks, un arī viņš nebija aizmidzis. Labu laiku klausījos, kā viņš grozās. Gulēt tik klusi kā es viņš neprata, laikam nebija iemanījies. Mēs gulējām uz salmiem, kas bija pārklāti segām, un, viņam grozoties, salmi čabēja, bet_zīdtārpiņus tas nebaidīja, un tie grauza vien tālāk. Arā granda kauju duna, bet tumšajā istabā valdīja citi sīkāki trokšņi. Brīdi mans kaimiņš gulēja mierīgi. Tad atkal sakustējās. Arī es mazliet pagrozījos, lai viņš saprastu, ka neguļu. Desmit gadus viņš bija dzīvojis Čikāgā. Četrpadsmitajā gadā, kad ieradies apciemot ģimeni, iesaukts armijā un, tā kā viņš runāja angliski, norīkots par manu ziņnesi. Es jutu, ka viņš klausās manī, un vēlreiz pagrozījos.

— Nevarat gulēt, Signor Tenente ’? — viņš jautaja.

— Nē.

— Es arī nevaru.

— Kādēļ?

— Nezinu. Bet gulēt nevaru.

— Varbūt neesat vesels?

Nē. Man nekas nekait. Tikai naktīs nevaru gulēt. Varbūt brīdi parunāsim? — ieminējos.

Labprāt. Bet par ko šajā elles kaktā lai runā?

— Šeit vēl nemaz nav tik slikti, — es teicu.

— Protams. Var iztikt, — viņš piekrita.

— Pastāstiet, kā jūs Čikāgā dzīvojāt.

— To jums esmu jau stāstījis.

— Nu tad par to, kā apprecējāties.

— Arī to esmu stāstījis.

Tā vēstule pirmdien bija no viņas?

— Jā. Viņa bieži man raksta. Veikals ejot no rokas.

— Kad tiksiet atpakaļ, uzņēmums jau plauks un zels.

— Jā. Viņai ir nags. Nauda nāk kā pa reni.

— Vai mēs ar savu runāšanu nevaram citus uzmodināt? — es iejautājos.

— Nē. Tie mūs nedzird. Guļ kā sisti. Bet es nevaru. Esmu par nervozu.

— Runāsim klusāk. Vai gribat uzsmēķēt?

Mēs tumsā uzmanīgi uzvilkām dūmu.

— Jūs maz smēķējat, Signor Tenente.

— Jā. Esmu tikpat kā atmetis.

— Nav jau no smēķa nekāda labuma, un varbūt pēc laika jums tā pat nekāros. Vai tiesa, ka aklie nesmēķē tādēļ, ka nevar saredzēt dūmus?

— Nezinu vis.

— Es arī domāju, ka tās ir blēņas. Taču tā dzirdēju. Bet ko gan cilvēki nesarunā.

Viņš apklusa, un es atkal klausījos zīdtārpiņos.

— Vai dzirdat nolādētos zīdtārpiņus? — viņš jautāja. — Var skaidri saklausīt, kā tie grauž.

— Jā, dīvaini.

— Sakiet man, Signor Tenente, — kādēļ īsti jūs [32]

nevarat gulēt? Neesmu vēl redzējis jūs aizmigušu. Kamēr šeit esmu, nevienu nakti jūs neesat gulējis.

— Nezinu, Džon. Pagājušo pavasari tiku kontuzēts, un kopš tā laika man naktīs nav miera.

— Man tāpat, — viņš teica. — Man nevajadzēja iet karā. Esmu pārāk nervozs.

— Varbūt ar laiku tas pāries.

— Sakiet man, Signor Tenente, — kādēļ īsti jūs devāties karā?

— Nezinu, Džon. Tā sagribējās.

— Sagribējās? — viņš pārjautāja. — Tad ta iemesls, neko teikt!

— Runāsim klusāk, — es atgādināju.

— Tie guļ kā sisti. Turklāt angliski neviens nesaprot. Ne velna tie nezina. Ko jūs darīsiet, kad karš būs beidzies un mēs atgriezīsimies Amerikā?

— Sākšu strādāt kādā laikrakstā.

— Čikāgā?

— Iespējams.

— Jūs kādreiz lasāt Brisbeina rakstus? Mana sieva tos izgriež un sūta šurp.

— Jā, lasu.

— Jūs viņu pazīstat?

— Nē, bet redzējis esmu.

— Šo vīru man gribētos satikt. Lielisks rakstnieks! Mana sieva angliski nelasa, bet avīzi abonē kā manā laikā un sporta lappusi un ievadrakstus izgriež un sūta šurp.

— Un kā klājas bērniem?

— Paldies, labi. Vecākā meita jau ceturtajā klasē. Zināt, Signor Tenente, ja man nebūtu bērnu, es nekad nekļūtu par jūsu ziņnesi. Mani sūtītu uz pirmajām līnijām.

— Varat būt laimīgs, ka jums tādi ir.

— Es arī saku to pašu. Meitas ir jaukas, bet man gribas dēlu. Trīs meitas un neviena dēla! Nu vai nav neraža.

— Varbūt tagad mēģiniet aizmigt.

— Nē, nav nozīmes. Viss miegs pagalam, Signor Tenente. Turklāt raizējos arī par jums.

— Nekas, Džon, gan būs labi.

— Tik jauns cilvēks un nevar gulēt.

— Tas pāries. Tikai vajadzīgs laiks.

— Jums jātiek tam pāri. Ja cilvēks neguļ, viņš ir pagalam. Vai jūs kaut kas satrauc? Kaut kas nospiež sirdi?

— Nē, Džon, it kā nekas.

— Jums vajag apprecēties, Signor Tenente. Tad jūs naktīs nekas vairs nemocīs.

— Kas to lai zina.

— Noteikti vajag apprecēties. Noskatiet kādu jauku itāliešu meiču, kurai daudz naudas. Pie jums kura katra būs nācēja. Jūs esat jauns un izskatīgs, un daudzkārt apbalvots. Ievainots arī ne vienreiz vien.

— Es slikti runāju itāliski.

— Jūs runājat lieliski. Bet pie velna runāšanu! Jums ar meiteni vispār nav jārunā. Jums viņa jāapprec.

— Es padomāšu.

— Jūs taču pazīstat šeit kādas meitenes?

— Protams.

— Tad ņemiet to, kurai vairāk naudas. Itālietes tā audzinātas, ka kura katra būs laba sieva.

— Es padomāšu.

— Nevajag domāt, Signor Tenente. Vajag rīkoties.

— Labi.

— Vīrietim vajag apprecēties. Redzēsiet, jūs to nenožēlosiet. Katram vīrietim jāapprecas.

— Labi, — es teicu. — Bet nu lūkosim brītiņu no-snaust.

— Labi, Signor Tenente. Es mēģināšu. Bet neaizmirstiet, ko es jums teicu.

— Nē, neaizmirsīšu. Bet nu gulēsim, Džon.

— Lai notiek, — viņš sacīja. — Ceru, ka jūs varēsiet aizmigt, Signor Tenente.

Es klausījos, kā viņš, salmiem čabot, ietinas segās un pēc tam apklust, un drīz vien bija dzirdama viņa mierīgā elpa. Tad viņš sāka krākt. Labu laiku es klausījos, kā viņš krāc, bet tad it kā aizmirsu viņu un sāku klausīties zīdtārpiņos. Tie grauza bez mitas, un šķita, ka lapās kaut kas it kā birst. Nu man bija jauns apceres temats, un, guļot tumsā ar vaļējām acīm, es domāju par visām meitenēm, ko biju pazinis, un centos iztēloties, kādas viņas varētu būt kā sievas. Tas bija tik interesanti, ka uz laiku aizstāja man makšķerēšanu un traucēja nodoties lūgšanām. Taču drīz vien es atkal ķēros pie makšķeres, jo izrādījās, ka upes atceros labi un katrreiz atklāju tajās ko jaunu, turpretī meitenes, par kurām domāju, pēc laika vairs nespēju atšķirt, tās visas pamazām zaudēja apveidus un it kā saplūda vienā, un tad es par tām vairs nedomāju. Lūgšanas skaitīju tāpat kā agrāk un ļoti bieži lūdzu par Džonu, kura vienība bija atsaukta no aktīvā dienesta līdz oktobra ofensīvai. Priecājos, ka viņš bija prom, jo viņš mani briesmīgi apgrūtinātu. Pēc pāris mēnešiem viņš mani apciemoja Milānas hospitālī un bija bezgala apbēdināts, ka vēl neesmu iebraucis laulības ostā, un droši vien briesmīgi pārdzīvotu, uzzinot, ka vēl arvien neesmu apprecējies. Viņš taisījās atgriezties Amerikā un bija pilnīgi pārliecināts, ka laulība palīdz pret visām kaitēm.

stāstu krājums Uzvarētājs neiegūst neko

.

PĒC VĒTRAS

Nekas jau nebija, liekas, runājām par punša taisīšanu, un tad mēs sākām kauties, un man paslīdēja kāja, un viņš nogāza mani zemē, ceļgalu uz krūtīm, un sagrāba mani aiz rīkles ar abām rokām, it kā gribētu nožņaugt pavisam, bet es pa to starpu mēģināju izvilkt no kabatas nazi, lai tiktu no viņa vaļā. Visi bija pārāk piedzērušies un nevarēja mūs izšķirt. Viņš žņaudza mani un dauzīja man galvu pret grīdu, un es izvilku nazi un atvāzu, un iecirtu šķērsām pa muskuli viņa rokā, un tad viņš palaida gan vaļā. Viņš vairs nebūtu varējis turēties, lai kā gribētu. Tad viņš apvēlās, sagrāba savu roku un sāka raudāt un es teicu:

— Kāda velna pēc tev vajadzēja mani žņaugt?

Es biju gatavs viņu nosist. Veselu nedēļu pēc tam nevarēju rīt. Tik neganti viņš bija samurcījis manu rīkli.

Nu tad es gāju laukā, bet ap viņu bija salasījies vesels bars, un daži man sekoja, es apmetu līkumu, izgāju pie dokiem un tur satiku pazīstamu puisi, tas teica, ka nupat uz ielas viens esot noslepkavots. Es jautāju: «Kas to izdarīja?» — un viņš atbildēja: «Kas darīja, nezinu, bet beigts tas zellis ir uz galvošanu,» — un bija tumsa, ielas pārplūdušas ar ūdeni, gaisma nedega, logi izsisti, pa visu pilsētu laivas un izgāzti koki, gāzts, kas vien gāžams; es dabūju laiviņu un īros uz savu motoreni, atradu to turpat aiz Mango rifa, kur tai pienācās būt; manai motorenei nekas nebija noticis, tik vien kā pilna ūdens. Gan ar smelšanu, gan pumpēšanu dabūju to sausu; bija mēness nakts, tikai stipri mākoņaina, un vējš vēl it pamatīgs, bet es tomēr palaidu motoru un ar rīta gaismu jau biju laukā no īstern-harboras.

Brālīt balto, tā tik bija vētra! Mana laiva torīt izgāja pirmā, un tādu ūdeni gan neviens no jums nebūs redzējis. Viss vienās putās kā veļas baļļā, un, braucot no īs-ternharboras uz Sautvestkī, krastu ne pazīt nevarēja. Bija tā, it kā no krasta uz jūru būtu izdzīts plats kanāls. Koki un kas vien ceļā gadījies — pa gaisu, kanāls gatavs, ūdens krīta baltumā un pilns visādas drazas; tur peldēja gan zari, gan veseli koki, gan beigti putni un visāda lūžņa. Rifa aizvēnī bija patvērušies puspasaules pelikānu un jūras putnu. Tie droši vien bija tur paglābušies jau laikus, manīdami, ka nāk vētra.

Es nodreifēju gar Sautvestkī visu dienu, bet neviens man nesekoja. Mana laiva torīt izgāja pirmā, un tad es ieraudzīju peldam takelāžas kokus, nopratu, ka avarējis kāds kuģis, un devos to uzmeklēt. Kuģi es atradu. Tas bija trīsmastu šoneris, un es redzēju virs ūdens takelāžas apaļkoku galus. Kuģis bija iegrimis pārāk dziļi, un nekādā mantā es tur iedzīvoties nevarēju. Tāpēc es stūrēju tālāk pameklēt kaut ko citu. Es biju pirmais jūrā un zināju, ka to, kas te gūstams, pats arī dabūšu. Es laidos pāri sēkļiem, kur biju pametis to trīsmastu šoneri, neko neatradu un ilgu laiku braucu tāpat tukšā. Es aizkūlos līdz plūstošajām smiltīm, tur ari neko neatradu un braucu tālāk.

Kad parādījās jau Rebekas bāka, es ieraudzīju putnu baru plēšamies uz ūdens, un es stūrēju paskatīties, kas tur ir, un putnu patiešām bija vesels mākonis.

Virs ūdens es ieraudzīju kaut ko masta kokam līdzīgu, un, kad piebraucu tuvāk, putni pacēlās gaisā un sāka riņķot pār mani. Ūdens te bija jau dzidrs, pār viļņiem slējās kaut kāds takelāžas koks, un, piebraucot tuvāk, es redzēju, ka zem ūdens ir tumšums, it kā gara, gara ēna, es stūrēju tieši pāri un ieraudzīju zem ūdens laineri, tas gulēja dibenā puspasaules garš. Es laidos laivā tam pāri. Kuģis gulēja uz sāna, un pakaļgals bija dziļi iegrimis. Visas lūkas bija ciet, ūdenī spīguļoja iluminatoru stikli un kuģa varenais korpuss, te gulēja lielākais laineris, kādu man savā mūžā bija gadījies redzēt, es nobraucu tam pāri visā garumā, un, kad biju ticis galā un noenkurojies, es nolaidu ūdenī motorenes mazo laiviņu un īros uz priekšu, bet viss putnu bars griezās man apkārt.

Man bija zemūdens binoklis, tāds, ko lieto sūkļu zvejā, bet roka tā drebēja, ka tik tikko varēju to noturēt. Visā kuģa garumā, cik acis sniedza, lūkas bija ciet, bet kāda no apakšējām gan laikam vaļā, jo no turienes ik pa brīdim uzpeldēja kaut kādi gabali. Kas īsti, nevarēja saprast. Tikai gabali. Pēc tiem tad arī dzinās putni. Tik daudz putnu kopā jūs gan nebūsit redzējuši! Viss putnu bars griezās man apkārt, neganti brēkdams.

Redzams viss bija skaidri un asi. Es skatījos uz apvelto kuģi, un zem ūdens tas likās vai veselu jūdzi garš. Kuģis gulēja uz tiras baltu smilšu sēres, un slīpi, kā kuģis bija zvēlies, no ūdens slējās baļķis — fok-masts vai kāds takelāžas koks. Kuģa pakaļgals nebija pārāk dziļi. Pakaļgalā es varētu nostāties uz nosaukuma burtiem, un galva man būtu virs ūdens. Bet tuvākais iluminators bija divpadsmit pēdu dziļumā. Es aizsniedzu to ar harpūnas kātu un mēģināju izsist stiklu, bet neizdevās. Stikls bija pārāk biezs. Es īros atpakaļ uz laivu, paņēmu uzgriežņa atslēgu un piesēju to harpūnas kāta galā, bet arī tā nevarēju iluminatoru izsist. Te nu es biju, skatīdamies binoklī uz laineri, ar visu, kas tur iekšā, pirmais, kas te ieradies, un kuģī tomēr netiku. Mantas tur kuģī vajadzēja būt vismaz uz kādiem pieciem miljoniem.

Man galva noreiba, iedomājoties vien, cik daudz tur visa kā iekšā. Tuvākajā iluminatorā kaut kas rēgojās, bet, kas īsti, es savā binoklī nevarēju saskatīt. Ar harpūnas kātu nekas neiznāca, es novilku drēbes, pastāvēju, pāris reižu dziļi ieelpoju, ieniru no pakaļgala ar uzgriežņa atslēgu rokā un laidos lejā. Kādu brīdi man izdevās noturēties pie iluminatora malas, es paskatījos iekšā un ieraudzīju tur peldam sievieti ar ūdenī izirušiem matiem. Es redzēju viņu rāmi peldam, divas reizes spēcīgi iesitu pa stiklu ar uzgriežņa atslēgu, sitienu troksnis atbalsojās man ausīs, bet stikls neplīsa, un man vajadzēja iznirt.

Es iekāros laiviņas malā un atelsos, un tad iekāpu, pāris reižu dziļi ievilku elpu un niru atkal. Es nolaidos lejā, cieši ieķēros iluminatora malā un no visa spēka triecu pret stiklu uzgriežņa atslēgu. Cauri stiklam es redzēju ūdenī peldam sievieti. Viņas mati, kādreiz cieši savīti ap galvu, nu atrisuši viļņojās ūdenī. Es redzēju gredzenus viņas pirkstos. Viņa bija pacēlusies pie paša iluminatora, un es divas reizes situ pa stiklu, bet stikls pat neiesprāga. Nirdams augšā, es nodomāju, ka netikšu galā, kārtīgi neievilcis elpu.

Es vēlreiz laidos lejā, *un nu stikls iesprāga, bet tikai iesprāga, un, kad es izniru, man pa degunu tecēja asinis, un es stāvēju uz kuģa pūpes, atspiedis basās pēdas pret vārda burtiem, ar galvu virs ūdens un atpūtos, tad aizpeldēju pie laiviņas, ierāpos iekšā un sēdēju tur, gaidīdams, kamēr pāries galvassāpes, un skatīdamies lejā caur ūdens binokli, bet asinis tecēja tik stipri, ka man vajadzēja binokli izskalot.. Tad es atlaidos laiviņā uz muguras un paliku plaukstu zem deguna, lai apturētu asinis, un gulēju ar atmestu galvu, skatīdamies debesīs, kur man pāri un apkārt griezās miljoniem putnu.

Kad asinis nostājās, es vēlreiz paskatījos binoklī, tad aizairējos uz motorlaivu, lai mēģinātu sameklēt kaut ko smagāku par uzgriežņa atslēgu, bet neatradu galīgi neko, pat sūkļu ķeksi ne. Es griezos atpakaļ, ūdens kļuva arvien skaidrāks, un nu varēja redzēt visu, kas peldēja pār šo balto smilšu sēkli. Es skatījos, vai neparādīsies haizivis, bet nekur ^nemanīju. Haizivi varētu ieraudzīt jau pa lielu gabalu. Ūdens bija tik skaidrs, un smiltis baltas. Laivā bija enkura kāsis, es to izlauzu un ņēmu līdzi, laizdamies pār bortu lejā. Kāsis rāva mani dziļumā, garām iluminatoram, es mēģināju kaut kur pieķerties, bet nevarēju un grimu, un grimu, slīdēdams gar kuģa izliekto sānu. Vajadzēja laist kāsi vaļā. Dzirdēju to noklaudzam atsitienā, un pēc tam, likās, pagāja vai vesels gads, kamēr tiku virs ūdens. Laiviņu vilnis bija aiznesis tālāk, un es peldēju uz to, asinīm pa degunu tekot, un man atlika vienīgi priecāties, ka nav haizivju, bet es biju noguris.

Galva vai plīsa no sāpēm, es gulēju laiviņā un atpūtos, un tad īros atpakaļ. Saule jau griezās uz pēcpusdienu. Es ieniru vēlreiz ar uzgriežņa atslēgu, bet neko nepanācu. Atslēga bija par vieglu. Nebija nekādas jēgas nirt bez krietna vesera vai cita kā, pietiekami smaga īstam sitienam. Tad es piesēju uzgriežņa atslēgu harpūnas kāta galā un, binoklī skatīdamies, notēmēju to uz iluminatora stiklu un dauzīju, kamēr atslēga notrūka, un es savā binoklī varēju skaidri un labi noskatīties, kā tā laižas dibenā gar kuģa sānu un nogrimst plūstošajās smiltīs. Nu es vairs neko nevarēju darīt. Atslēga bija pagalam, kāsis arī, un es īros atpakaļ uz motorlaivu. Es biju pārāk noguris, lai paceltu laiviņu uz klāja, un saule jau bija pavisam zemu. Putni arī posās uz krastu, pamezdami kuģi, un es stūrēju uz Sautvestkī, vilkdams laiviņu tauvā, un pāri man un pakaļ laidās putni. Es biju drausmīgi pārguris.

Naktī atkal sacēlās vējš un pūta veselu nedēļu. Nebija ko domāt par tikšanu pie kuģa. No pilsētas pie manis atnāca un pastāstīja, ka puisim, ko es sadūru, nekas nekaišot, tikai roka savainota, un es atgriezos pilsētā, un man vajadzēja iemaksāt piecsimt dolāru drošības naudas. Viss nokārtojās it labi, jo draugi no mūsu kompānijas apzvērēja, ka tas zellis nācis man virsū ar cirvi; bet pēc laika, kad nu varētu atgriezties pie kuģa, grieķi jau bija to uzlauzuši un aptīrījuši. Seifu viņi bija uzspridzinājuši ar dinamītu. Neviens tā arī neuzzināja, cik viņi tur sagrābušies. Kuģī bija zelts, un viņi dabūja to visu. Grieķi bija noplēsuši kuģi pa tīro. Bet es, kas pirmais to atradu, nedabūju ne plika centa.

Vispār ellīgi nelaimējās tam kuģim. Tik tikko tas izgājis no Havannas ostas, kad sākusies viesuļvētra, un kuģis vai nu nav vairs varējis tikt atpakaļ, vai īpašnieki nedevuši kapteinim iespēju tikt atpakaļ, un tad kapteinis nolēmis riskēt, un kuģim vajadzējis turpināt ceļu viesulī un tumsā, kamēr līcī starp Rebeku un Tor-tugasu tas iesēdies plūstošajās smiltīs. Varbūt tas bija zaudējis stūri. Varbūt neviens pat nestūrēja. Bet šā vai tā — viņi nebūs zinājuši, ka tur ir plūstošās smiltis, un, kad kuģis uzsēdās uz sēkļa, kapteinis būs pavēlējis atvērt kingstonus, lai kuģis turētos stingri. Bet kuģis bija iestrēdzis plūstošajās smiltīs, un, tiklīdz atvēra kingstonus, pakaļgals iegrima un kuģis apvēlās uz sāna. Uz kuģa bija četrsimt piecdesmit pasažieru un apkalpe, un turpat viņiem arī vajadzēja vēl būt, kad es to atradu. Kingstonus laikam atvēra tūlīt, tikko kuģis uzsēdās uz sēkļa, un jau pēc brīža plūstošās smiltis to novilka dibenā. Tad, acīm redzot, sprāga tvaika katli, un sprādzienā radās tie vēlāk uzpeldējušie gabali. Dīvaini tikai, ka toreiz nebija haizivju. Un vispār nevienas zivs. Ja būtu bijušas, es tās būtu redzējis pret šīm tīrajām, baltajām smiltīm.

Nu te zivju bija, cik uziet, milzīgi jūras asari. Kuģa lielākā daļa jau bija zem smiltīm, un tur pa iekšu dzīvojās viņi, neredzēti lielie jūras asari. Dažs labs varētu svērt savas trīssimt vai četrsimt mārciņas. Vajadzēs izbraukt un kādu nozvejot. No vietas, kur kuģis nogrimis, var redzēt Rebekas bāku. Tagad nu te ir boja. Kuģis guļ pašā plūstošo smilšu sēres galā uz līča robežas. Vēl tikai kādi simt jardi, un kuģis būtu ticis cauri. Tumsā un vētrā viņi kļūdījās par tiem simt jardiem, un lietus lija tik briesmīgi, ka Rebekas uguni droši vien nevarēja redzēt. Un šitie jau arī neprot tādas lietas ievērot. Lielo laineru kapteiņi nav raduši trenkties pa līčiem tādā vējā. Kursu kuģis zināja, un esot tāds kompass, pēc kura kuģa stūre darbojoties pati. Vai kapteinis maz redzēja, kurp vētra viņus nes, un apjēdza, ka viņiem vēl izdotos tikt cauri? Bet var jau būt, ka viņi bija palikuši bez stūres. Šā vai tā, ja reiz viņi bija līcī, cits nekas neatlika kā vien drāzties taisni uz priekšu, uz Meksikas jūras līci. Jā, tas tik bija numurs, kad šitādā lietū un vētrā viņi iebliezās sēklī un kapteinis lika atvērt kingstonus.

Uz klāja tādā negaisā droši vien nebija ne dzīvas dvēseles. Visi noteikti bija lejā. Uz klāja jau neviens neizturētu. Un kas tad tur lejā nenotika, kuģim tik strauji grimstot! Es taču redzēju, kā pazuda smiltīs uzgriežņa atslēga. Avārijas brīdī kapteinis nevarēja zināt, ka apakšā ir plūstošās smiltis, ja vien nepazina šos ūdeņus. Viņš tikai noprata, ka apakšā nav klints. Viņš droši vien visu redzēja no tiltiņa. Viņam vajadzēja aptvert, kas noticis, kad kuģis grima. Interesanti, cik ilgu laiku tas prasīja? Un vai kapteinim bija palīgs? Vai viņi būtu palikuši uz tiltiņa, vai sagaidījuši bojā eju uz klāja? Līķi netika atrasti. Neviens vienīgs. Uz ūdens nekādi slīkoņi nepeldēja. Bet ar glābšanas jostām var aizpeldēt it tālu. Lai nu kā tur bijis, grieķi dabūja visu. Līdz pēdējam. Viņi bija pasteigušies. Noplēsuši kuģi pliku. Vispirms nāca putni, tad es, tad grieķi, un pat putniem tika vairāk nekā man.

SILTA, GAIŠA VIETA

Bija vēls un visi jau aizgājuši no kafejnīcas, palicis vienīgi kāds vecs virs, kas sēdēja elektriskās gaismas piēspīdēta koka ēnā. Pa dienām iela bija putekļaina, bet naktis putekļus pievildzināja rasa, un vecajam vīram patika sēdēt vēlu, jo viņš bija kurls un tagad baudīja nakts miera atšķirību no dienas nemiera. Abi viesmīļi kafejnīcā zināja, ka vecais nu ir drusku iereibis un tikmēr labs klients, bet, kad iedzers par daudz, var aiziet nesamaksājis, tāpēc jāuzmana.

— Pagājušo nedēļu viņš esot mēģinājis izdarīt pašnāvību, — viens viesmīlis teica.

— Kāpēc?

— Aiz bēdām.

— Par ko?

— Ne par ko.

— Kā tu zini, ka ne par ko?

— Viņam esot ļoti daudz naudas.

Viesmīļi sēdēja pie sienmales galdiņa blakus kafejnīcas durvīm un skatījās laukā uz terasi; visi galdiņi bija tukši, tikai pie tā viena nīka vecais vīrs viegla vēja šūpotās lapotnes ēnā. Meitene un kareivis pagāja garām pa ielu. Laternas gaisma nomirdzēja uz viņa apkakles numura. Meitene kailu galvu tecēja kareivim blakus.

— Viņu pievāks patruļa, — viens no viesmīļiem teica.

— Vai nav vienalga, ja viņš būs dabūjis to, ko gribēja?

— Labāk būtu taisījies nost no ielas. Uzrausies uz patruļas. Tā pagāja te garām pirms piecām minūtēm.

Vecais vīrs, kas sēdēja ēnā, paklaudzināja glāzi pret šķīvīti. Jaunākais viesmīlis devās pie viņa.

— Ko vēlaties?

Vecais vīrs pacēla acis. — Vēl vienu brendiju, — viņš sacīja.

— Jūs piedzersities, — viesmīlis iebilda. Vecais vīrs skatījās uz viņu. Viesmīlis aizgāja.

— Kvernēs te visu nakti, — viņš sacīja savam kolēģim. — Man nāk miegs. Nekad netieku gultā pirms trijiem. Labāk tad būtu viņnedēļ to pašnāvību izdarījis līdz galam.

Viesmīlis paņēma brendija pudeli un vēl vienu šķīvīti kafejnīcas bufetē un gāja laukā pie vecā vīra galdiņa. Viņš palika šķīvīti un pielēja pilnu glāzi brendija.

— Labāk tad būtu viņnedēļ to pašnāvību izdarījis līdz galam, — viesmīlis teica kurlajam vecim. Vecais vīrs pakustināja pirkstu.

— Vēl drusciņ, — viņš sacīja.

Viesmīlis pielēja glāzi tā, ka brendijs izšļācās pāri malai un pa kājiņu notecēja uz virsējā šķīvīša.

— Paldies, — vecais vīrs sacīja.

Viesmīlis ienesa pudeli atpakaļ kafejnīcā. Viņš atkal nosēdās pie galdiņa pretim savam kolēģim.

— Nu viņš ir pilnā.

— Viņš katru vakaru ir pilnā.

— Kāpēc viņš gribēja izdarīt pašnāvību?

— Kā lai es zinu.

— Kā viņš to darīja?

— Ņēma striķi un pakārās.

— Kas pārgrieza auklu?

— Brāļameita.

— Kāpēc viņa to darīja?

— Lai glābtu vecā dvēseli.

— Viņam daudz naudas?

— Cik uziet.

— Viņam vajadzētu būt ap gadiem astoņdesmit.

— Jā, mazāk es arī nedotu.

— Kaut jel viņš būtu gājis mājās.' Nekad es netieku gultā pirms trim. Kas tas par laiku gulētiešanai?

— Viņš paliek nomodā tāpēc, ka viņam tā patīk.

— Viņš ir vientujš. Es neesmu vientuļš. Man ir sieva, kas gaida mani gultā.

— Arī viņam reiz bija sieva.

— Tagad viņam no sievas vairs ne silts, ne auksts.

— Nevar zināt. Ar sievu viņš varbūt justos labāk.

— Brāļameita viņu aprūpē.

— Zinu jau. Tu sacīji, ka viņa pārgriezusi auklu.

— Es negribētu piedzīvot tādu vecumu. Veči ir rie-blgi.

— Ne vienmēr. Šis večuks ir tīrīgs. Viņš dzer un ne piliena neizšļakstīs. Pat tagad, kad piedzēries. Paskaties uz viņu.

— Es negribu skatīties uz viņu. Kaut nu būtu vilcies mājās. Viņam jau nav nekādas daļas gar tiem, kas strādā.

Vecais vīrs pacēla acis no glāzītes, pārlaida tās skvēram, tad paskatījās uz abiem viesmīļiem.

— Vēl vienu brendiju, — viņš teica, rādīdams uz tukšo glāzi. Steidzīgais viesmīlis gāja pie viņa.

— Cauri, — viņš sacīja, neveidojot teikumu, kā to dara truli cilvēki, kad runā ar piedzērušiem vai ārzemniekiem. — Šovakar vairs ne. Slēdzam.

— Vēl vienu! — prasīja vecais vīrs.

— Nē. Cauri. — Viesmīlis noslaucīja galda stūri ar dvieli un pakratīja galvu.

Vecais vīrs piecēlās, lēni saskaitīja šķīvīšus, izvilka no kabatas ādas maku un samaksāja par izdzerto, atstājot puspesetas dzeramnaudai.

Viesmīlis noskatījās, kā viņš aiziet pa ielu — ļoti vecs vīrs nedrošā, toties cieņas pilnā gaitā.

— Kāpēc tu neļāvi viņam palikt un dzert? — nesteidzīgais viesmīlis jautāja. Viņi nolaida aizvirtņus. — Vēl nav ne pusdivi.

— Es gribu mājās un gultā.

— Ko nozīmē viena stunda?

— Man vairāk nekā viņam.

— Stunda paliek stunda.

— Tu jau pats runā kā tāds vecis. Viņš var nopirkt pudeli un dzert mājās.

— Tas nav viens un tas pats.

— Nav gan, — piekrita viesmīlis, kam bija sieva. Viņš negribēja būt netaisns. Viņš tikai steidzās.

— Un kā tu pats? Nebaidies pārnākt mājās pirms parastā laika?

— Tu grasies mani apvainot?

— Nē, hombre ', tikai pajokoju.

— Nebaidos, — steidzīgais viesmīlis atbildēja, pietu- [33] rēdams slīdošo metāla aizvirtni. — Es viņai uzticos. Pilnīgi uzticos.

— Tev ir jaunība, uzticība un darbs, — sacīja vecākais viesmīlis. — Tev ir viss.

— Un kā trūkst tev?

— Visa, tikai darba ne.

— Tas pats vien ir, kas man.

— Nē. Uzticības man nekad nav bijis, un arī jauns vairs neesmu.

— Labi, labi. Nepļāpā niekus un slēdz ciet.

— Esmu no tiem, kam patīk vēlu kavēties kafejnīcā, — sacīja vecākais viesmīlis. — Kā visi tie, kam negribas iet gulēt. Kā visi tie, kam naktī vajadzīga gaisma.

— Es gribu tikt mājās un gultā.

— Mēs esam dažādi cilvēki, — vecākais viesmīlis teica. Viņš jau bija apģērbies, lai ietu mājās. — Atšķirība nav tikai jaunībā un uzticībā, kaut gan tās abas ir brīnišķīgas. Katru nakti es negribot slēdzu durvis, jo var gadīties kāds, kam vajadzīga kafejnīca.

— Hombre, bodegas ir vaļā visu nakti.

— Tu nesaproti. Šī ir tīra un patīkama kafejnīca. Te ir ļoti gaišs. Gaisma ir tik jauka, un ir vēl arī koku ēnas.

— Ar labu nakti, — sacīja jaunākais viesmīlis.

— Ar labu nakti, — otrs atbildēja. Nodzēsdams elektrību, viņš turpināja sarunu pats ar sevi. Gaisma, protams, ir gaisma, bet vajag vēl, lai vieta būtu tīra un patīkama. Un nevajag mūziku. Noteikti nevajag mūziku. Cilvēks nevar ar cieņu stāvēt pie bāra letes, lai gan tas ir vienīgais, kas šajās stundās atliek. No kā viņš baidījās? Tās nebija ne bailes, ne drausmas. Tas bija tāpat vien, tīrs, pliks nekas, un viņš to zināja pārāk labi. Viss bija nekas, un arī cilvēks bija nekas. Tā nu tas bija, un neko citu nevajadzēja kā vien gaismu un vēl mazliet tīrības un kārtības. Viens otrs tā dzīvoja un pats to nemaz neapjauta, bet viņš zināja, ka viss ir nada y pues nada y nada y pues nada '. Mūsu nada, tu, kas esi nada, nada lai ir tavs vārds, lai nāk tava valstība nada, tavs nada lai notiek kā nada, tā uz nada. [34]

Mūsu dienišķo nada dod mums nada un piedod mums mūsu nada kā mēs nada saviem nada, un atpestī mūs no nada; pues nada. Svētīts lai ir nekas no nekā, nekas lai ar tevi. .. Viņš smīnēdams nostājās pie bāra letes ar spīdīgu tvaikspiedes kafijas mašīnu.

— Ko jums? — jautāja bārmenis.

— Nada.

— Otro loco mas,[34] — izmeta bārmenis un novērsās.

— Mazo tasīti, — teica viesmīlis.

Bārmenis ielēja viņam.

— Gaisma te ir spoža un jauka, tikai lete netīra, — sacīja viesmīlis.

Bārmenis paskatījās uz viņu, bet neatbildēja. Kādas var būt sarunas tik vēlu naktī.

— Gribat vēl vienu copita^35 [36]? — vaicāja bārmenis.

— Paldies, nē, — atbildēja viesmīlis un gāja laukā. Viņam nepatika bāri un bodegas. Tīra, gaiša kafejnīca bija pavisam kas cits. Nē, ko tur vairs prātot, jāiet mājās uz savu istabu. Viņš liksies gultā un beidzot ar rīta gaismu iemigs. Galu galā, viņš sacīja sev, tas varbūt ir tikai bezmiegs. Daudziem ir bezmiegs.

PASAULES GAISMA

Ieraudzījis mūs ienākam pa durvīm, bufetnieks paskatījās apkārt, pasniedzās un uzlika stikla kupolus abiem bezmaksas uzkodu traukiem.

— Dodiet man alu, — es teicu. Viņš ielēja, notrauca putas ar lāpstiņu un palika stāvam ar glāzi rokā. Es noliku uz dēļa piecu centu gabalu, un viņš piestūma man alu.

— Ko jums? — viņš prasīja Tomam.

-— Alu.

Viņš atkal ielēja alu, norausa putas un, ieraudzījis naudu, pagrūda glāzi uz Toma pusi.

— Jums kas nepatīk? — apvaicājās Toms.

Bufetnieks neatbildēja. Jau skatīdamies pāri mūsu

galvām uz vīru, kas nupat bija ienācis, viņš jautāja: — Ko jums?

— Viskiju, — vīrs teica. Bufetnieks izņēma pudeli, glāzīti un glāzi ūdens.

Toms pasniedzās un nocēla kupolu no uzkodu trauka. Bļodā bija sālītas cūku kājiņas un koka daikts, ko varēja ieplest kā šķēres un ar galu knaiblēm saņemt uzkožamo.

— Nē, — izmeta bufetnieks un uzlika kupolu atpakaļ uz bļodas. Toms turēja rokā koka šķēres. — Liec nost, — sacīja bufetnieks.

— Ej, tu pats zini, kur, — teica Toms.

Bufetnieks pastiepa roku pār leti, skatīdamies uz

mums abiem. Es noliku piecdesmit centus uz letes, un viņš atslējās.

— Ko gribējāt? — viņš jautāja.

— Alu, — atbildēju es, un, pirms ielēja alu, viņš atsedza uzkodu traukus.

— Tava draņķīgā cūkas kāja smird, — Toms sacīja un izspļāva nokosto kumosu uz grīdas. Bufetnieks neko neteica. Vīrs, kas bija dzēris viskiju, samaksāja un neatskatīdamies izgāja laukā.

— Pats tu smirdi! — atcirta bufetnieks. — Visi jūs, vazaņķi, smirdat.

— Viņš mūs nosauca par vazaņķiem. — Toms pagriezās pret mani.

— Paklau! — es teicu. — Iesim projām.

— Lasieties pie visiem velniem, vazaņķi tādi! — sacīja bufetnieks.

— Pats teicu, ka mēs iesim, — es atbildēju. — Ne jau pēc tava rīkojuma.

— Bet mēs nāksim atpaka], — piedraudēja Toms.

— Nav nekāda nākšana, — bufetnieks noskaldīja.

— Saki jel viņam, cik viņš ir netaisnīgs, — Toms teica man.

— Ejam, — es sacīju.

Arā bija patīkama tumsa.

— Kas par elles ūķi šis varētu būt? — prātoja To-mijs.

— Nezinu, — es atbildēju. — Aiziesim uz staciju.

Mēs bijām ienākuši šajā pilsētelē no viena gala un

taisījāmies laukā uz otru. Oda pēc ādām, miecējamām mizām un lielām zāģu skaidu kaudzēm. Metās krēsla, kad mēs ienācām, nu bija jau pavisam tumšs un auksts, un peļķēm uz ceļa sāka vilkties ledus gar malām.

Stacijā vilciena pienākšanu gaidīja piecas ielas meitas, seši baltie vīri un četri indiāņi. Mazajā telpā bija šaurība, krāsns tveice un sīva dūmu smaka. Kad mēs ienācām, neviens nerunāja un kases lodziņš bija ciet.

— Durvis nevarējāt aiztaisīt? — kāds jautāja.

Es paskatījos, kas to būtu teicis. Viens no baltajiem. Bikses viņam bija sabāztas mežinieka gumijas zābakos un mugurā rūtains krekls tāpat kā citiem, tikai viņš bija bez cepures, seja balta un arī rokas baltas un smalkas.

— Tiešām nevarat aiztaisīt?

— Protams, varu, — es sacīju un aizvēru durvis.

— Paldies, — viņš teica. Kāds no vīriem ieņirdzās.

— Esi kādreiz pinies ar pavāru? — viņš griezās pie manis.

— Nē.

— Pamēģini ar šito. — Viņš pameta skatienu uz pavāru. — Viņam patīk.

Pavārs, lūpas sakniebis, skatījās sānis.

— Viņš triepj citrona sulu uz rokām, — vīrs ņirgājās. — Trauku ūdenī viņš tās nebāztu ne par kādu naudu. Paskaties vien, cik baltas!

Viena no ielenēm skaļi iesmējās. Tā bija resnākā ielene, kādu es savā mūžā biju redzējis, un lielākais sievišķis arī. Un viņa bija ģērbusies tajā zīdā, kas laistās visādās krāsās. Vēl divas bija gandrīz tikpat resnas, bet šī lielā svēra droši vien kādas trīssimt piecdesmit mārciņas. Skatoties uz viņu, likās neticami, ka' tāda vispār dzīvo pasaulē. Visām trim resnajām bija laistīgā zīda kleitas. Viņas sēdēja cieši blakus uz sola. Viņas bija milzīgas. Pārējās divas bija visparastākās ielenes ar ūdeņraža pārskābē balinātiem matiem.

— Paskatieties uz viņa rokām, — vīrs atkārtoja un pamāja ar galvu uz pavāra pusi. Resnā ielene atkal iesmējās tā, ka visa miesa nolīgojās.

Pavārs pagriezās pret viņu un noskaldīja: — Tu, resnais, riebīgais gaļas blāķi!

Viņa tikai smējās vien un kratījās.

— O, Jēzu, — viņa kunkstēja. Viņai bija jauka balss. — O, manu saldo Jēzuliņ!

Otras divas ielenes no tām lielajām sēdēja ļoti rātni un klusi, it kā neko daudz vis neapjēgtu, bet viņas bija raženas, gandrīz vai tikpat kuplas kā pati resnākā. Katrai no viņām bija krietni pāri par divsimt piecdesmit mārciņām. Tās divas parastās cienīgi klusēja.

No vīriešiem, bez pavāra un tā, kas runāja, te bija vēl divi meža cirtēji, viens klausījās kāri, bet kaunīgi, otrs likās sataisījies kaut ko sacīt, un vēl divi zviedri. Divi indiāņi bija piemetušies sola galā, viens atslējies pret sienu.

Tas, kurš bija sataisījies kaut ko sacīt, klusi pačukstēja man: — Ar šito laikam ir tā kā uzkāpt siena gubā.

Es iesmējos un pateicu tālāk Tomam.

— Dievs mans liecinieks, uz kaut kā tāda es nekad neesmu bijis, — viņš sacīja. — Paskaties tikai uz šīm trijām!

Tad ierunājās pavārs:

— Cik jums gadu, zēni?

— Man ir deviņdesmit seši, bet viņam sešdesmit deviņi, — atbildēja Tomijs.

— Ha! Ha! Ha! — resnā ielene nokratījās smieklos.

Viņai patiešām bija skaista balss. Pārējās ielenes pat nepasmaidīja.

— Jums grūti būt pieklājīgiem? — sacīja pavārs.

— Es jautāju pavisam draudzīgi.

— Mums ir septiņpadsmit un deviņpadsmit, — es

teicu.

— Kas ar tevi notiek? — Tomijs pagriezās pret mani.

— Neuztraucies, viss kārtībā.

— Varat saukt mani par Alisi, — resnā ielene sacīja an atkal sāka kratīties.

— Tas ir jūsu vārds? — Tomijs jautāja.

— Jā, — viņa teica. — Alise. Vai ne? — Viņa pievērsās vīram, kurš sēdēja blakus pavāram.

— Alise. Kā tad.

— Tu to pati sev esi izdomājusi, — iejaucās pavārs,

— Tas ir mans īstais vārds, — sacīja Alise.

— Un kā sauc tās divas meičas? — prasīja Toms.

— Heizla un Etela, — Alise atbildēja. Heizla un Etela smaidīja. Viņas nebija neko atjautīgas.

— Kā sauc jūs? — es griezos pie vienas no blondīnēm.

— Frānsisa, — viņa teica.

— Frānsisa — un uzvārdā?

— Frānsisa Vilsone. Vai jums tas nav vienalga?

— Un kā sauc jūs? — es vaicāju nākamajai.

— Ak, neesiet nekaunīgs, — viņa atteica.

— Viņš tikai grib, lai mēs visi būtu pa draugam, — sacīja tas vīrs, kas runāja. — Tu negribi būt pa draugam?

— Nē! — balinātā atcirta. — Ar tevi ne.

— Viņa jau ir tāda dusmu pūce, — vīrs sacīja.

— īsta maza dusmu pūcīte.

Blondīnes saskatījās un pakratīja galvu.

— Veca piepe no cilvēka, — viņa teica.

Alise atkal iesmējās, un kuplās miesas noļumēja vien.

— Te nav nekā jocīga, — sacīja pavārs. — Jūs tikai smejaties un smejaties, bet te nav nekā, par ko smieties. Uz kuru pusi dodamies, jaunie cilvēki?

— Un jūs pats uz kuru pusi? — atvaicāja Toms.

— Domāju aizbraukt uz Kadilaku, — pavārs teica.

— Esat tur bijuši? Tur man dzīvo māsa.

— Viņš pats ir māsa, — teica meža cirtējs ādas biksēs.

— Tu beigsi vai nebeigsi? — pavārs noprasīja.

— Vai mēs nevaram parunāt pieklājīgi?

— No Kadilakas bija Stīvs Kečels un Eds Volgasts arī, — piebilda kautrīgais vīrs.

— Stīvs Kečels! — viena no blondīnēm iesaucās • spalgi, it kā šis vārds būtu uzvilcis viņā revolvera gaili.

— Viņa paša miesīgs tēvs viņu nošāva! Žēlīgais dievs, viņa paša tēvs! Tādu vīru kā Stīvs Kečels tagad vispār vairs nav pasaulē!

— Vai viņu nesauca Stenlijs Kečels? — jautāja pavārs.

— Ak, aizvāzies! — atcirta blondīne. — Ko tu zini par Stīvu? Stenlijs! Viņš nebija nekāds Stenlijs. Stīvs Kečels bija labākais un skaistākais vīrietis pasaulē. Savu mūžu neesmu redzējusi vīrietim tik tīru, tik skaistu miesu kā Stīvam Kečelam. Stīvam Kečelam neviens lai nenāk ne tuvumā. Gaita viņam bija kā tīģerim, un, naudu tērējot, — devīgāku roku neatrast.

— Jūs viņu pazināt? — kāds no vīriem jautāja.

— Vai es viņu esot pazinusi? Es viņu pazinusi? Vai es viņu esot mīlējusi? Jūs man to prasāt? Es pazinu viņu, kā jūs neesat pazinis nevienu cilvēku pasaulē, un es viņu mīlēju kā dievu. Viņš bija slavenākais, labākais un skaistākais vīrietis pasaulē, viņš, Stīvs Kečels, un viņa paša miesīgs tēvs nošāva viņu kā suni!

— Jūs bijāt viņam līdzi turnejā?

— Nē. Es viņu jau agrāk pazinu. Viņš bija vienīgais vīrietis, ko mūžā esmu mīlējusi.

Ikviens juta lielu cienību pret balināto blondīni, kas bija to visu pasludinājusi teatrāli augstā stilā, bet Alise jau atkal kratījās. Blakus viņai sēdēdams, es to tūlīt pamanīju.

— Jums vajadzēja apprecēties ar viņu, — pavārs sacīja.

— Man negribējās maitāt viņa karjeru, — ūdeņraža blondīne atbildēja. — Nedrīkstēju stāties viņam ceļā. Ne jau sieva bija viņam vajadzīga. Ak, mans dievs, tādu vīrieti!

— Jā, tur uz viņu bija prieks skatīties, — pavārs teica. — Bet, liekas, viņu nokautēja Džeks Džonsons?

— Ar viltību, — balinātā sacīja. — Tas melnģīmis viņu pārsteidza nesagatavotu. Viņš to lielo, melno bastardu Džeku Džonsonu jau bija notriecis zemē. Nēģerim gluži vienkārši palaimējās.

Kases lodziņš atvērās, un trīs indiāņi piegāja pie tā.

— Stīvs notrieca viņu zemē, — teica balinātā.

— Viņš pagriezās un uzsmaidīja man.

— Cik sapratu, jūs nebijāt viņam līdzi turnejā, — kāds no vīriem iebilda.

— Aizbraucu tikai uz to maču. Stīvs pagriezās, lai man uzsmaidītu, un tas melnais elles kuņas dēls uzlēca un negaidīti sita. Stīvs varēja piekaut simtiem tādu kā tas melnais bastards!

— Viņš bija izcils bokseris, — meža cirtējs teica.

— Domāju gan, ka bija, — balinātā sacīja. — Domāju gan, ka tādu bokseru tagad vairs nav. Viņš bija kā dievs, patiešām kā dievs. Tik balts un tīrs, tik skaists un mierīgs, un straujš kā tīģeris vai zibens!

— Esmu redzējis viņu boksa filmās, — Toms ieminējās. Mēs visi bijām ļoti aizkustināti. Alises kuplās miesas kratījās, un es paskatījos un ieraudzīju, ka viņa raud. Indiāņi bija izgājuši laukā uz perona.

— Viņš bija man vairāk nekā vīrs, — balinātā teica.

— Mēs bijām precēti dieva priekšā, un vēl tagad es piederu viņam un piederēšu vienmēr ar sirdi un dvēseli. Lai ņem manu miesu. Mana dvēsele pieder Stīvam Kečelam. Dievs debesīs, tas bija vīrietis!

Mēs jutāmies drausmīgi. Bija tik smagi un neveikli. Tad Alise, vēl arvien drebēdama raudās, ierunājās:

— Tu esi neķītra mele, — viņa sacīja savā zemajā balsī. — Nekad mūžā tu neesi gulējusi ar Stīvu Kečelu, un tu pati to labi zini.

— Kā tu vari tā runāt? — balinātā lepni atvaicāja.

— Es runāju tāpēc, ka tā ir patiesība, — Alise neatlaidās. — Es te esmu vienīgā, kas pazina Stīvu Kečelu, es biju atbraukusi no Menselonas un iepazinos te ar viņu, tā ir patiesība, un tu zini, ka tā ir patiesība, un lai dieva zibens mani nosper, ja tā nav patiesība.

— Lai nosper mani arī, — piebilda balinātā.

— Tā ir patiesība, patiesība, patiesība, un tu to zini.

Patiesība, nevis kaut kāds izdomājums, un es labi atceros, ko viņš man teica.

— Ko tad viņš tādu sacīja? — balinātā nevērīgi apvaicājās.

Alise raudāja un tā kratījās, ka viņai bija grūti parunāt.

— Viņš teica: «Tu esi salda meiča, Alis.» Taisni tā viņš teica.

— Meli.

— Taisnība gan, — sacīja Alise. — Tie bija viņa vārdi.

— Salti meli, — lepni teica balinātā.

— Kad es jums saku — taisnība, taisnība, taisnība, pie Jēzus un Marijas, svēta patiesība!

— Stīvs nevarēja tā sacīt. Tā viņš nemēdza runāt, — balinātā starodama teica.

— Taisnība gan, — sacīja Alise savā jaukajā balsī.

— Un man galīgi vienalga, vai tu tam tici vai netici. — Viņa vairs neraudāja un bija pavisam mierīga.

— Pilnīgi neiespējami, ka Stīvs būtu lietojis tādus vārdus, — balinātā paziņoja.

— Lietoja gan, — Alise atkārtoja un pasmaidīja.

— Un es atceros, kad viņš to teica, un toreiz es biju gan salda meiča, taisni tāda, kā viņš teica, un vēl tagad esmu saldāka par tevi, tu vecā, krunkainā sildām -pūšļa skranda.

— Tu nevari mani pat apvainot, — sacīja balinātā.

— Tāds strutu blāķis kā tu! Manas atmiņas pieder man.

— Nē, — Alise teica savā saldajā, maigajā balstiņā.

— Nekādas atmiņas tev nepieder, varbūt vienīgi tās, kā tev nosēja olnīcas un kā tu sāki šņaukt kokaīnu vai vēl kādu draņķi. Visu citu tu esi tikai pa avīzēm sagrābstījusi. Es esmu tīra, un tu to zini, un vīriešiem es patīku, lai gan esmu tik resna, un arī to tu zini, un es nekad nemeloju, to tu tāpat zini.

— Liec mieru man un manām atmiņām, — balinātā sacīja. — Manām īstajām, skaistajām atmiņām.

Alise paskatījās uz viņu, tad uz mums, viņas sejā pagaisa sarūgtinājums, un nu tā bija visjaukākā seja, kādu man gadījies redzēt. Viņai bija skaista seja maigu, gludu ādu un piemīlīga balss, pati viņa bija jauka un tik sirsnīga. Bet, ak dievs, cik viņa bija resna! Viņa bija kā trīs sievietes uzreiz. Toms, pamanījis, kā es uz viņu skatos, teica: — Ejam. Mums jāiet.

— Ardievu, — sacīja Alise. Viņai patiešām bija skaista balss.

— Ardievu, — sacīju es.

— Uz kurieni jūs ejat, zēni? — jautāja pavārs.

— Uz otru pusi, — Toms atbildēja.

SVEIKI SVĒTKOS, DŽENTLMEŅI!

Tajos laikos attālumi bija citādi; vējš dzina visādu draņķi no pakalniem, kas tagad jau nolīdzināti ai zemi, un Kanzassitija bija ļoti līdzīga Konstantinopolei. Negribat — neticat. Neviens jau netic, bet tā tas patiešām bija. To pēcpusdienu sniga un agrās krēslas dēļ apgaismotajā automobiļu veikala skatlogā stāvēja viscaur sudrabā mirdzoša sacīkšu mašīna ar sudraba burtos kaltu Dans Argent uz motora pārvalka. Manuprāt, tas nozīmēja vai nu sudraba deju, vai sudraba dejotāju, un tā, mazliet svārstīdamies minējumos par uzraksta nozīmi, bet pacilātā jutoņā no mašīnas greznuma un sevī glaimots par personiskām svešvalodu zināšanām, es gāju pa ielu sniega virpulī. No Brāļu Vulfu bāra, kur Ziemas svētkos un Pateicības Dienā dod tītara cepeti par brīvu, es biju ceļā uz slimnīcu kalnā, kas slējās pāri pilsētas dūmiem, ēkām un ielām. Slimnīcas uzņemšanas istabā sēdēja abi ambulances hirurgi Fišers un Vilkokss — viens pie galda, otrs atzveltnī pie sienas.

Fišers bija kalsns, smilšpelēkiem matiem, plānām lūpām, smaidīgām acīm un kāršu spēlmaņa rokām. Vilkokss bija padrukns, melnīgsnējs un nēsāja līdzi rokasgrāmatu «Jaunā ārsta draugs un palīgs», kur bija uzskaitīti visi iespējamie slimību gadījumi ar to simptomiem un ārstēšanas pamācībām. Bija arī papildus rādītājs, kas pēc simptomiem ļāva uzstādīt diagnozi. Nākošajiem izdevumiem Fišers ieteica vēl vienu rādītāju, kas pēc slimnieka dzertajām zālēm palīdzētu noteikt viņa kaites un simptomus. Atmiņas uzsvaidzināšanai, kā pats sacīja.

Vilkokss sāpīgi pārdzīvoja šādas piezīmes par rokasgrāmatu, bet nespēja bez tās iztikt. Tā bija mīkstā ādas iesējumā, ērti iegūla svārku iekškabatā, un nopircis viņš to bija, paklausot kādam savam pasniedzējam, kas bija teicis: «Vilkoks, jums nav nekādu dotību ārsta darbam, un es darīju visu, kas manos spēkos, lai jūs

netiktu pie diploma. Ja nu jūs tomēr esat kļuvis par šis cēlās profesijas pārstāvi, cilvēcības vārdā iesaku jums apgādāties ar «Jaunā ārsta draugu un palīgu» un turēties pie tā, doktor Vilkoks. Iemācieties kaut vai

to!»

Vilkokss neko neatbildējis, bet nopircis ādā iesieto rokasgrāmatu tajā pašā dienā.

— Ā, Horass! — Fišers iesaucās, kad es parādījos uzņemšanas istabā, kur oda pēc cigarešu dūmiem, jo-doforma, karbola un pārkarsušiem radiatoriem.

— Džentlmeņi, — es teicu.

— Kas jauns Rialto? — Fišers jautāja. Viņa izteiksme allaž bija diezgan ekstravaganta, ko es uztvēru kā augstākās elegances izpausmi.

— Tītara cepetis pie Vulfa.

— Nobaudīji?

— Papilnam.

— Daudzus kolēģus tur satiki?

— Visus. Pilnā sastāvā.

— īsta Ziemas svētku līksmība?

— Ne pārāk.

— Dakterim Vilkoksam te arī kaut kas no tās ticis, — teica Fišers. Vilkokss paskatījās uz viņu, tad uz mani.

— Gribi iedzert? — viņš jautāja.

— Paldies, nē, — es atbildēju.

— Ja ne, tad ne, — noteica Vilkokss.

— Horas, — Fišers sacīja, — ceru, tev nav iebildumu, ka saucu tevi par Horasu?

— Nē.

— Veco, labo Horas. Mums te bija ārkārtīgi interesants gadījums.

— Es pastāstīšu, — teica Vilkokss.

— Atceries to zelli, kas te bija vakar?

— Kuru?

— To, kas gribēja kļūt par einuhu.

— Jā. — Es biju te, kad viņš ieradās. Zēnam bija tā ap sešpadsmit. Viņš ienāca ar kailu galvu, bija ļoti satraukts un nobijies, bet apņēmības pilns. Viņš bija sprogainiem matiem, slaidi noaudzis un ļoti biezām lūpām.

— Par ko sūdzaties, jaunais cilvēk? — Vilkokss viņam jautāja.

— Vēlos, lai mani kastrē, — zēns atbildēja.

— Kāpēc? — jautāja Fišers.

— Es lūdzu dievu, daru visu, kas manos spēkos, bet nelīdz.

— Pret ko nelīdz?

— Pret briesmīgām miesaskārībām.

— Kādām briesmīgām miesaskārībām?

— Kas man uznāk. Un es nekādi netieku no tām vaļā. Es lūdzu dievu caurām naktīm.

— Kā tas notiek? — Fišers jautāja.

Zēns izstāstīja. Fišers teica: — Ar jums nenotiek nekas nedabisks. Tā jūsu vecumā jābūt. Tur nav nekā briesmīga.

— Tas ir no ļauna, — zēns sacīja. — Tas ir grēks pret šķīstību. Tas ir grēks pret mūsu kungu un pestītāju.

— Nē, — teica Fišers. — Tā ir dabiska parādība. Viss ir tā, kā tam jābūt, un vēlāk pats sapratīsit, ka esat dzimis laimīgs.

— Ak, jūs nesaprotat, — zēns iebilda.

— Paklausieties, — teica Fišers un šo to zēnam pastāstīja.

— Nē. Es negribu dzirdēt. Jūs nevarat piespiest mani klausīties.

— Lūdzu, uzklausiet mani, — atkārtoja Fišers.

— Tu esi sasodīti dumjš, — Vilkokss teica zēnam.

— Tātad jūs to nedarīsit? — zēns jautāja.

— Ko nedarīsim?

— Nekastrēsit. mani?

— Klausieties, — teica Fišers. — Neviens jūs nekas-trēs. Jūsu miesai nekas nekaiš. Jums ir laba un vesela miesa, un nedomājiet visādas blēņas. Ja esat dievticīgs, iegaumējiet — tas, par ko jūs sūdzaties, nav grēks, bet ceļš uz sakramenta piepildījumu.

— Nekas man nelīdz, — zēns teica. — Es lūdzu dievu caurām naktīm un lūdzu dienām arī. Tas ir grēks, pastāvīgs grēks pret šķīstību.

— Zini, ej tu labāk ... — Vilkokss izmeta.

— Kad jūs tā runājat, es jūs vispār nedzirdu, — zēns ar pašcieņu sacīja Vilkoksam. — Lūdzu, vai jūs tomēr to neizdarītu? — viņš griezās pie Fišera.

— Nē, — atbildēja Fišers. — Es jums jau teicu, jaunais cilvēk.

— Svied viņu laukā! — Vilkokss sacīja.

— Es iešu tāpat, — zēns atbildēja. — Neaiztieciet mani. Es iešu tāpat.

Tas bija vakar ap pieciem pēc pusdienas.

— Un kas noticis? — es jautāju.

— Nu tad vienos naktī, — Fišers atbildēja, — mēs viņu saņēmām, bija sakropļojies ar bārdas nazi.

— Izkastrējies?

— Nē, — Fišers teica. — Viņš nemaz nezināja, ko nozīmē kastrācija.

— Viņš var nomirt, — Vilkokss sacīja.

— Kāpēc?

— Noasiņošana.

— Zēnu pieņēma šis krietnais ārsts, dakteris Vilkokss, mans kolēģis, un viņam neizdevās atrast tik ārkārtēju gadījumu savā grāmatā,

— Pie velna tavu muldēšanu! — Vilkokss izgrūda,

— Tā bija tikai draudzīga piezīme, — Fišers teica, skatīdamies uz viņa rokām, uz šīm rokām, kas gatavībā pakalpot un aiz necieņas pret federālajiem likumiem bijušas par cēloni daudzām nepatikšanām. — Horass var apstiprināt, tā bija tikai draudzīga piezīme. Jaunais cilvēks bija amputējies, Horas.

— Es tikai prasu, lai tu mani neizsmej, — Vilkokss sacīja. — Nav nekādas vajadzības ņirgāties par mani.

— Ņirgāties par jums, dakter, pašā mūsu pestītāja dzimšanas dienā?

— Mūsu pestītāja? Vai tad tu neesi ebrejs? — Vilkokss apvaicājās.

— Esmu gan. Esmu gan. Man tikai vienmēr tas iziet no prāta. Nekad neesmu tam piešķīris pienācīgu nozīmi. Bija tik laipni no tavas puses to atgādināt. Jūsu pestītājs. Pilnīgi pareizi. Jūsu pestītājs, neapšaubāmi jūsu pestītājs — un gaišās gaviles Palmu Svētdienā.

— Protams, tu jau esi viens ellīgi smalks kungs! — atcirta Vilkokss.

— Spoža diagnoze, dakter. Vienmēr esmu bijis ellīgi smalks. Droši vien daudz par smalku šim krastam.

Pieraugi, lai arī tu tāds nekļūtu, Horas. Tev gan nav uz to īpašas tendences, bet reizēm es manu kaut ko tādu paspīdam. Toties kāda diagnoze — un vēl bez grāmatas!

— Ej tu ellē, — teica Vilkokss.

— Visam savs laiks, dakter, — Fišers sacīja. —Visam savs laiks. Ja tāda vieta pastāv, es noteikti tur iegriezīšos. Reiz man jau izdevās pa šķirbiņu palūrēt. Galīgi nekā, tikai piķis, goda vārds. Vairāk tur nebija ko redzēt. Un zini, ko jaunais cilvēks teica, kad šis krietnais dakteris viņu te saņēma? Viņš teica: «Es taču lūdzu, lai to izdarāt jūs. Es lūdzu jūs vairākkārt.»

— Un pašā Ziemas svētku dienā, — sacīja Vilkokss.

— Te šīs dienas svinīgums nekrīt svarā, — teica Fišers.

— Tev varbūt nekrīt, — uzsvēra Vilkokss.

— Dzirdi, Horas? — ievaicājās Fišers. — Dzirdi, ko viņš saka? Uztaustījis manu vārīgo vietu, manu, tā sacīt, Ahila cīpslu, dakteris izmanto savas priekšrocības.

— Jā, tu jau esi tas labais, — Vilkokss teica.

JŪRA MAINĀS

— Nu labi, — vīrietis teica, — kā tad būs?

— Nē, — sacīja meitene. — Es nevaru.

— Ar to tu domāji, ka negribi?

— Nevaru, — sacīja meitene. — Tas ir viss, ko es domāju.

— Nē, tikai negribi.

— Lai būtu, — teica meitene. — Tu tāpat sagrozi visu pa savam prātam.

— Tas nav pa manam prātam. Gribētos gan, lai būtu.

— Diezgan ilgi jau ir bijis, — meitene atbildēja.

Bija agrs, un kafejnīca vēl tukša, tikai bārmenis un

šie divi, kas sēdēja stūrī pie galdiņa. Vasara gāja uz beigām, viņi abi bija tā iedeguši, ka neiederējās Parīzē. Meitene bija tvīda kostīmā, viņas maigā āda zeltaini brūna, blondie, īsi apgrieztie mati skaistā vilnī atliecās pār pieri. Vīrietis skatījās uz viņu.

— Es nositīšu to bābieti, — viņš teica.

— Lūdzu, nevajag, — sacīja meitene. Viņai bija ļoti trauslas rokas, un vīrietis skatījās uz tām. Slaidas, brūnas un ļoti skaistas rokas.

— Nositīšu. Dieva vārds, nositīšu.

— No tā tu laimīgāks nekļūsi.

— Vai tu nevarēji iegrābties kādā citā? Citu neķītrību nevarēji izdomāt?

— Laikam jau nevarēju, — meitene sacīja. — Un ko tu taisies darīt?

— Es jau teicu.

— Nē, es domāju nopietni.

— Nezinu, — viņš atbildēja. Meitene skatījās uz viņu un pastiepa plaukstu. — Nabaga veco Fil, — viņa sacīja. Vīrietis skatījās uz viņas rokām, bet viņas plaukstu nesaņēma.

— Nē, paldies, — viņš teica.

— Un nelīdzēs, ja es sacīšu, ka man ļoti žēl?

— Nē.

— Nedz arī, ja paskaidrošu, kā tas ir?

— Labāk man to nedzirdēt.

— Es tevi ļoti mīlu.

— Jā, tas nu ir pierādījies.

— Man ļoti žēl, — viņa teica, — ka tu nesaproti.

— Es saprotu. Tur jau ir tā nelaime. Es saprotu.

— - Tu saproti, — viņa piekrita. — Un tas, protams,

ir vēl sāpīgāk.

— Noteikti, — viņš sacīja, skatīdamies meitenē. — Un es sapratīšu visu laiku. Dienām un naktīm. It sevišķi naktīm. Es sapratīšu. Par to tu vari nebēdāt.

— Man ļoti žēl, — viņa atkārtoja.

— Ja vēl būtu vīrietis .. .

— Nevajag. Tas nevarēja būt vīrietis. Tu labi zini. Kāpēc tu man netici?

— Joki gan, — viņš teica. — Ticēt tev. Patiešām jāsmej as.

— Man ļoti žēl, — viņa sacīja. — Tas ir viss, ko varu teikt. Bet, ja mēs saprotam viens otru, vai tad vērts izlikties, ka nesaprotam?

— Nav, — viņš atbildēja, — domāju, nav vērts.

— Es varētu atgriezties, ja tu mani gribi.

— Nē. Es tevi negribu.

Kādu laiku viņi neteica neko.

— Tu netici, ka es tevi mīlu, vai ne? — meitene jautāja.

— Nerunāsim muļķības, — vīrietis atteica.

— Tu patiešām netici, ka es tevi mīlu?

— Kāpēc tev to nepierādīt?

— Tāpēc, ka tu neesi tāds. Tu nekad neesi prasījis, lai es kaut ko pierādu. Tas nav pieklājīgi.

— Tu esi jocīga meitene.

— Toties tu ne. Tu esi lielisks cilvēks, un sirds man lūst no bēdām, ka es tā aizeju un atstāju tevi...

— Un tev tas, protams, jādara.

— Jā, tas man jādara, un tu to labi zini.

Vīrietis neko neatbildēja, meitene paskatījās uz viņu un atkal pastiepa roku. Bārmenis stāvēja letes gala stūrī. Seja viņam bija tikpat balta kā baltais uzsvārcis. Viņš pazina šos abus un domāja — kas tas par skaistu jaunu pāri. Viņš bija redzējis daudzus skaistus jaunus pārus izšķiramies un saejam citos jaunos pēros, kas tik ilgi un skaisti vairs nenoturējās. Bet viņš tagad nelauzīja galvu par to, viņš domāja par zirgu. Pēc pusstundas viņam vajadzēja sūtīt kādu pāri ielai un noskaidrot, vai zirgs ir vinnējis.

— Vai tu nevarētu būt tik labs un vienkārši Jaut man aiziet? — meitene jautāja.

— Un ko tad es, tavuprāt, taisos darīt?

Divi vīri ienāca pa durvīm un piegāja pie bāra letes.

— Jā, ser, — bārmenis pieņēma pasūtījumu.

— Tu nevari man piedot? Tagad, kad tu visu zini? — meitene lūdza.

— Nē.

— Vai tiešām pēc visa, kas starp mums bijis, mēs pat nespējam saprast viens otru?

— Kad neķītrībās greizais vieplis, — rūgti sacīja jauneklis, — tev ta-ta ta-ta sejā ņirdz, kā tur bija, kaut kas ta-ta un ta-ta glaudīsi pie sirds ... — Visus vārdus viņš neatcerējās. — Citāti nav mana stiprā puse.

— Nelietosim vārdu «neķītrība», — viņa sacīja.

— Tas neskan vairs pieklājīgi.

— Perversitāte, — viņš izlaboja.

— Džeims, — viens no klientiem uzrunāja bārmeni,

— jūs ļoti labi izskatāties.

— Jūs arī izskatāties ļoti labi, — bārmenis atbildēja.

— Veco, labo Džeims, — teica otrs. — Tu esi atkal resnāks.

— Tīrās šausmas, — piekrita bārmenis, — un kur man tie tauki rodas?

— Neaizmirsti pieliet brendiju, Džeims, — pirmais klients atgādināja.

— Nē, ser, — atsaucās bārmenis, — varat uz mani paļauties.

Vīri pie letes noskatījās uz tiem abiem, kas sēdēja pie galdiņa, un atkal pagriezās pret bārmeni. Skatīties uz bārmeni bija ērtāk un mierīgāk.

— Man labāk patiktu, ja tu nelietotu tādus vārdus, — sacīja meitene. — Nav nekādas vajadzības.

— Kā tad pavēlēsi man to nosaukt?

— Tev nekas nav jānosauc. Tev tas nav jāsauc nekādā vārdā.

— Bet šis vārds ir īstais.

— Nē, — teica meitene. — Cilvēks sastāv no visdažādākajām izjūtām. Tu vienmēr esi to zinājis. Un arī it labi tam pielāgojies.

— Tev nevajadzētu man to atgādināt.

— Tikai tā es varu tev izskaidrot.

— Lai nu paliek, — viņš teica. — Lai paliek.

— Tu spried galīgi nepatiesi. Es zinu. Tas ir nepatiesi. Bet es atgriezīšos. Ka es tev saku, atgriezīšos. Drīz vien atgriezīšos.

— Nē, tu to nedarīsi.

— Es atgriezīšos.

— Nē, neatgriezīsies. Vismaz ne pie manis.

— Tu redzēsi.

— Jā, — viņš sacīja, — tur jau ir tā nelaime. Droši vien tu nāksi atpakaļ.

— Protams, nākšu.

— Nu tad ej!

— Patiešām? — viņa vēl nespēja ticēt, bet viņas balss bija priecīga.

— Ej! — Paša balss viņam izklausījās sveša. Viņš skatījās uz meiteni, uz viņas lūpu līnijām un vaigu kaulu izliekumu, uz viņas acīm un pāri pierei kāpjošo matu vilni, uz viņas auss maliņu un kaklu.

— Nē, patiešām? Ak, tu esi tik ļoti mīļš, — viņa teica. — Tu esi man daudz par labu.

— Un, kad tu būsi atgriezusies, varēsi man visu sīki izstāstīt. — Viņa balss skanēja ļoti svešādi. Viņš pats to nepazina. Meitene uzmeta viņam īsu mirkli. Viņš likās par kaut ko izšķīries.

— Tu gribi, lai es eju? — viņa nopietni jautāja.

— Jā, — viņš nopietni atbildēja. — Taisnā ceļā. — Viņa balss bija pārvērtusies un mute pavisam sausa. — Tūlīt, — viņš teica.

Viņa piecēlās un strauji izgāja. Viņa neatskatījās. Viņš nolūkojās viņai pakaļ. Viņš pat vairs neizskatījās tāds, kāds bija pirms brīža, kad lika viņai iet. Viņš piecēlās no galdiņa, paņēma abus čekus un gāja ar tiem pie bāra.

— Es nu esmu cits cilvēks, Džeims, — viņš sacīja bārmenim. — Jūsu priekšā stāv pavisam cits cilvēks.

— Jā, ser?'— atsaucās Džeimss.

— Neķītrība, — sacīja jaunais brūni iedegušais vīrietis, — ir viena savāda būšana, Džeims. — Viņš pa skatījās laukā pa durvīm. Viņš redzēja meiteni aizejam pa ielu. Stikla atspīdums rādīja, ka viņš patiešām ir gluži cits cilvēks. Abi vīri pie letes pavirzījās, lai dotu viņam arī vietu.

— Tur jums taisnība, ser, — piekrita Džeimss. Pārējie divi pavirzījās vēl mazliet, tā, ka viņš nu

varēja ierīkoties pavisam ērti. Jaunais vīrietis ieraudzīja sevi spogulī aiz bāra. — Es jau teicu, ka esmu kļuvis cits cilvēks, Džeims. — Skatīdamies spogulī, viņš redzēja, ka tā patiešām ir.

— Jūs ļoti labi izskatāties, ser, — sacīja Džeimss. — Jūs droši vien esat lieliski pavadījis vasaru.

KĀDI JŪS NEKAD NEBŪSIET

Uzbrukums bija sācies šķērsām pāri klajumam, atsities pret ložmetēju uguni no lielceļa un lauku māju pudura puses un, nesastapis nekādu pretestību pilsētā, aizsniedzis upes krastu. Braukdams pa ceļu ar divriteni, reizēm nokāpdams un stumdams savu braucamo tur, kur ceļš bija pārāk izdangāts, jau pēc tā vien, kā gulēja kritušie, Nikolass A.damss noprata, kas te noticis.

Tie gulēja gan pa vienam, gan pa vairākiem kopā lauka garajā zālē un gar ceļa malām, kabatas visiem izgrieztas uz āru, mušu virpuļi pāri, un ap katru līķi vai līķu grupu izsvaidīti papīri.

Zālē un labībā, gar ceļmalām un vietumis pat uz ceļa mētājās daudz visādu kara mantu: lauka virtuve, atvesta droši vien vēl tad, kad viss gāja gludi, daudz teļādas mugursomu, rokas granātas, bruņu cepures, šautenes, dažas ar laidēm gaisā, durkļi ietriekti dubļos — te laikam bija mēģināts ierakties, granātas, bruņu cepures, šautenes, sapieru rīki, munīcijas kastes, raķešu pistoles ar izsvaidītām patronām, sanitāru uzkabes, gāzu maskas, tukšās gāzu masku tvertnes, izšauto pat-rončaulu midzenī uz trim kājām pietupies ložmetējs, pilnās patronu lentes izlīdušas ārā no kārbām, tukša dzesināmā kanna blakus, aizslēgs norauts, ērmīgās pozās saļimusi apkalpe, un tai apkārt zālē atkal parastie papīri.

Tur bija lūgšanu grāmatas, grupu fotogrāfijas — ložmetējnieku vienība ierindā, visi iedeguši un priecīgi kā koledžas futbolkomanda gadskārtējās spēlēs; nu viņi sakņupuši un uzpūsti gulēja zālē; plaši izplatītās atklātnes, kas rādīja kareivi austriešu formā liecam sievieti atmuguriski gultā; figūras bija uzzīmētas visai izteiksmīgi, ļoti pievilcīgi krāsotas, un tām nebija nekā kopīga ar īsto izvarošanu, kad sievietes brunči uzrauti pāri mutei, lai apslāpētu kliedzienus, un reizēm pat kāds no biedriem sēž viņai uz galvas. Šo uzkurinošo kartīšu te bija ļoti daudz, acīm redzot, tās atgādātas šurp tieši pirms uzbrukuma. Nu tās izsvaidītas juku jukām ar pornogrāfiskām bildītēm, mazām ciema fotogrāfu knipsētām lauku meiteņu sejiņām, bērnu momentuzņēmumiem un vēstulēm, vēstulēm, vēstulēm. Ap kritušajiem vienmēr mētājas daudz papīru, šī uzbrukuma lūžņājs nebija nekāds izņēmums.

Te gulēja nesen kritušie, un neviens vēl nebija parūpējies par kaut ko citu kā tikai par līķu kabatām. Mūsējo līķu vai vismaz to, kas viņam šķītās esam mūsējo līķi, bija pārsteidzoši maz, Niks ievēroja. Viņu frenči tāpat bija vaļā un kabatas izgrieztas, un viņu pozas mēmi stāstīja par uzbrukuma veidu un gaitu. Karstums bija līķus uzpūtis, un visi nu bija vienādi, lai kāda to nacionālā piederība.

Pilsēta, acīm redzot, līdz pat pēdējam tika aizstāvēta no lielcfeļa puses, un austriešu, kam uz turieni atkāpties, bija palicis ļoti maz vai pat vispār neviena. Uz ielas gulēja tikai trīs līķi, un tie izskatījās it kā nošauti skrienot. Pilsētas namus bija sapostījusi artilērijas apšaude, ielas pielūžņotas ar apmetuma gabaliem un kaļķi, visur mētājās salauztas sijas un sašķīduši dakstiņi, ik uz soļa šāviņu bedres, malas daudzām bija dzeltenas no iprīta. Viss vienā jūklī ar lādiņu šķembām, ģipša un kaļķa baltumā vīdēja šrapneļi. Pilsētā nebija ne dzīvas dvēseles.

Niks Adamss nebija sastapis neviena dzīva cilvēka, kopš atstājis Fornači, kaut gan, braucot cauri šim lapu zaļumā grimstošajam novadam, bija pamanījis mīkle-nāju lapotņu aizsegā lielgabalus ceļa kreisajā pusē, pareizāk, noskārtis pēc karsta gaisa viļņošanās pār lapām tur, kur saule kveldēja metālu. Nu viņš devās cauri pilsētai, pārsteigts, ka atradis to pamestu, un izbrauca lejā uz ceļa, kas novijās zem upes kraujas. Aiz pilsētas bija kails, plašs klajums, pa kuru ceļš nosliecēs lejup un atklāja viņa skatienam rāmo upes līci un pretējā krasta zemo izliekumu ar saulē balti sakaltušu zemi, tur bija taisījuši ierakumus austrieši. Upes leja bija tikpat sulīgi zaļa kā tad, kad viņš to redzēja pēdējo reizi, un, ieiedama vēsturē, nebija kļuvusi citāda.

Bataljons bija izvietojies kreisajā krastā. Kraujas virsotnē stiepās ierakumu bedres ar dažiem vīriem katrā. Niks ievēroja, ka ložmetēji ir uzstādīti un signālraķetes

paslietas uz statņiem. Vīri krasta ierakumu bedrēs snauda. Neviens viņam neprasīja paroli. Viņš brauca tālāk, un, kad nonāca aiz ceļa līkuma krasta dūksnājā, jauns apakšleitnants, bārdas rugājiem noaudzis, iekaisušiem plakstiem un asiņu pielijušām acīm, pacēla pret viņu pistoli.

— Kas jūs esat?

Niks pateica.

— No kurienes man tas būtu zināms.

Niks uzrādīja viņam apliecību ar fotogrāfiju, kareivja numuru un trešās armijas zīmogu. Leitnants sagrāba dokumentu.

— To es paturēšu pie sevis.

— Nepaturēsit vis! — Niks atcirta. — Dodiet atpakaļ un vāciet nost savu dižgabalu. Tur, kur tam jābūt. Makstī.

— Kā lai es zinu, kas jūs esat?

— Apliecībā sacīts.

— Un ja apliecība ir viltota? Dodiet šurp to karti!

— Nemuļķojieties! — Niks jautri atsaucās. — Vediet mani pie sava rotas komandiera.

— Es nosūtīšu jūs uz bataljona štābu.

— Lai notiek, — Niks teica. — Klausieties, vai jūs nepazīstat kapteini Paravičini? Tāds slaids, ar mazām Ūsiņām, izbijis arhitekts un runā angliski.

— Jūs viņu pazīstat?

— Mazliet.

— Kuru rotu viņš komandē?

— Otro.

— Viņš komandē bataljonu.

— Jauki, — teica Niks. Viņš jutās atvieglots, uzzinot, ka Para ir sveiks un vesels. — Ejam uz bataljonu!

Kad Niks bija aiz pilsētas robežas, labajā pusē augstu gaisā virs kāda no sagrautajiem namiem izsprāga trīs šrapneļi, un pēc tam vairs nekādas apšaudīšanas nebija. Bet šī virsnieka seja izskatījās tā, kā izskatās cilvēka seja bombardēšanas ugunī. Tā bija tikpat saspringta, un arī balss neskanēja dabiski. Viņa pistole krita Nikam uz nerviem.

— Vāciet jel to nost, — viņš teica. — Starp jums un ienaidnieku ir vesela upe.

— Ja man būtu licies, ka esat spiegs, es būtu jūs nokniebis uz līdzenas vietas, — jaunākais leitnants sacīja.

— Lai nu paliek, — atteica Niks. — Ejam labāk uz bataljonu. — Šis virsnieks ļoti krita viņam uz nerviem.

Kapteinis Paravičini, majora vietas izpildītājs, kalsnāks un angliskāks nekā jebkad, Nikam sveicinot, piecēlās no galda zemnīcā, kas arī bija bataljona štābs.

— Sveiks! — viņš iesaucās. — Gandrīz vai nepazinu. Kas tā tev par uniformu?

— Tādu nu man uzdeva mugurā.

— Prieks tevi redzēt, Nikolo.

— Jauki. Tu izskaties lieliski. Kāda bija kauja?

— Mēs iztaisījām ļoti smalku uzbrukumu. Patiešām. Ļoti smalku uzbrukumu. Es tev parādīšu. Skaties!

Viņš parādīja uz kartes, kā risinājies uzbrukums.

-— Esmu ceļā no Fornači, — teica Niks. — Man skaidrs, kā tas noticis. Tas nudien ir bijis smalki.

— Tas bija kaut kas ārkārtējs. Visādā ziņā ārkārtējs. Tu esi piekomandēts pulkam?

— Nē. Man jāapgrozās visur un jāizrāda itāliešiem uniforma.

— Cik dīvaini.

— Ja viņi redzēs vienu viru amerikāņu uniformā, tad, domājams, ticēs, ka drīz nāks pārējie.

— Bet kā viņi zinās, ka tā ir amerikāņu uniforma?

— Tu viņiem pateiksi.

— A! Tātad skaidrs. Es došu tev līdzi kaprāli, lai viņš tevi visiem izrāda, un tā tu apstaigāsi frontes līniju.

— Kā tāds draņķis no valdības vīriem, — teica Niks.

— Tu izskatītos daudz cienīgāks civilā. Tikai civilais uzvalks dod īstu cienīgumu.

— Ar katliņu galvā, — piebilda Niks.

— Vai ļoti pūkainā platmalē.

— Un manām kabatām vajadzētu būt pilnām ar cigaretēm, atklātnēm un tamlīdzīgām mantām, — Niks turpināja. — Un veselu somu ar šokolādes tāfelītēm. Es tās dalītu ar sirsnīgām uzrunām un uzpliķēšanu pa plecu. Bet man nav ne cigarešu, ne atklātnīšu, ne arī šokolādes. Un būs vien tāpat jāizlīdzas.

— Esmu pārliecināts, tava parādīšanās varen uzmundrinās kareivjus.

— Kaut jel tu nebūtu tik pārliecināts, — sacīja Niks.

— Man jau tāpat ir pietiekami riebīgi ap dūšu. Principā man būtu vajadzējis atvest tev kādu pudeli brendija.

— Principā! — atsaucās Paravičini un pirmoreiz pasmaidīja, rādot apdzeltējušus zobus. — Tavu skaistu teicienu! Negribi mazliet grapas?

— Nē, paldies, — Niks atbildēja.

— Tam nav ētera klāt.

— Vēl tagad garša mutē, — Niks spēji un visā pilnībā atcerējās.

— Man toreiz ne prātā neienāktu, ka tu esi dzēris, ja, atpakaļ braucot, tu nebūtu sācis mašīnā pļāpāt.

— Es pietempos katrā uzbrukumā, — Niks atzinās.

— Es toties nevaru, — teica Paravičini, — pirmajā ierāvu gan, pašā pirmajā, bet iedzīvojos tikai riebīgā vēmienā un negantās slāpēs pēc tam.

— Tev nebija nekādas vajadzības.

— Tu uzbrukumos esi daudz drošāks nekā es.

— Nē, — Niks teica, — es zinu, kāds patiesībā esmu, un tad labāk piemetos. Un nemaz nekaunos par to.

— Nekad neesmu redzējis tevi piedzērušu.

— Nē? — jautāja Niks. — Nekad? Arī tonakt ne, kad mēs braucām no Mestres uz Portograndi, es nolēmu likties gultā, noturēju velosipēdu par segu un uzvilku līdz pašam zodam?

— Tas nebija pirmajā līnijā.

— Nestāsti nu man, kāds es esmu, — Niks sacīja.

— Par šo tēmu man zināms jau pārāk daudz, lai vēl gribētos par to domāt.

— Tu varētu kādu laiciņu palikt tepat, — Paravičini piedāvāja. — Nosnaudies, ja patīk. Mūsu zemnīcai viņu lielgabali nav neko daudz kaitējuši. Patlaban ir pārāk karsts, lai ietu ārā.

— Man arī šķiet, ka nekādas steigas nav.

— Un kā tu vispār jūties?

— Lieliski. Esmu pilnīgi vesels.

— Nē, es domāju, pa īstam.

— Viss kārtībā. Tikai nevaru gulēt tumsā. Citādi nekas nekaiš.

— Man liekas, tev vajadzīga trepanācija. Neesmu ārsts, bet tik daudz saprotu.

— Dakteri toties nosprieda, ka labāk lai uzsūcoties tāpat, un tā arī palika. Kas vainas? Tev liekas, ka esmu traks, ko?

— Drīzāk gan zēns kā nagla.

— Elles ķēpa, ja papīros kādreiz ieraksta, ka esi bijis traks, — sacīja Niks. — Tādam neviens vairs lāgā neuzticas.

— Es tavā vietā nosnaustos, Nikolo, — teica Paravičini. — Šis te nav bataljona štābs parastajā nozīmē. Mēs te vienkārši gaidām, kad mums liks atkāpties. Neej laukā šajā karstumā — tas būtu muļķīgi. Liecies tepat uz lāviņas.

— Var jau pagulēt, — Niks piekrita.

Niks atlaidās uz lāviņas. Viņš bija saīdzis jau par to, ka patiešām jutās slikti, un vēl vairāk saīdzis, ka kapteinis Paravičini tūlīt pamanījis viņa sagurumu. Šī zemnīca nebija tik liela kā toreizējā, pēc 1899. gada paraugiem raktā, kur viņu vadam pirms uzbrukuma sākās histērija no pašu apšaudes, un Para vilka viņu sev līdzi laukā, lai parādītu kareivjiem, ka nekas viņiem nenotiks, un Nikam vajadzēja pārstiept bruņu cepures siksnu pāri zodam, lai lūpas nedrebētu. Zinot, ka viņi nenoturēsies, ja uzbrukums neizdosies. Zinot, ka viss tāpat ir viens vienīgs idiotisms. Ja tas tur nepārstās bļaut, krauj pa purnu, lai viņam ir kas cits, par ko domāt! Varētu kādu nošaut, bet nu jau par vēlu. Būs vēl sliktāk. Krauj viņam pa purnu. Jā, pārcelts uz pieciem divdesmit. Palikušas vairs tikai četras minūtes. Pa rīkli tam aptaurētajam pederastam, ar kāju pa pakaļu un laukā to stulbo ēzeli! Jūs domājat, viņi nāks uzbrukumā? Ja ne, nokniebjiet divus trīs, laukā viņus vajag dabūt šā vai tā. Turieties aizmugurē, seržant! Kāda jēga skriet pa priekšu, lai ieraudzītu, ka neviens tev neseko? Trenciet viņus pa priekšu. Nolāpīts, kā šauj! Labi. Būs labi. Un tad, ieskatīdamies pulkstenī, mierīgā balsī, pavisam. mierīgā balsī: «Savoja!» Un tad vēsu prātu uz priekšu, nepaspējis iekampt — un tad jau bija par vēlu, zemnīcas griesti iebruka, viss stūris, nu šie spērās gan laukā, un viņš vēsu prātu, ne malka neiedzēris, vienīgo reizi pirms uzbrukuma neiedzēris gāja augšā tur tajā nogāzē. Un, kad viņi nāca atpakaļ, izrādījās, ka hospitālis deg, citus ievainotos, liekas, pēc četrām dienām nosūtīja uz aizmuguri, citus tā arī nenosūtīja, mēs atkal gājām uzbrukumā un nācām atpakaļ, un atkāpāmies — vienmēr atkāpāmies. Un jocīgi gan — tur bija arī Gabija Delisa strausu spalvās; par savu mīļo lellīti viņš mani sauc, tadada, viņš saka, tu man prātus jauc, tadada, gan spalvās, gan pavisam bez, brīnišķīgā Gabija, un vēl mani sauca arī par Hariju Pilceru; un tajā stāvajā ceļā mēs parasti kāpām no taksīša laukā, ceļš tajā pakalnā man rādījās katru nakti, un pakalna galā Sacre Coeur, balta, uzpūsta kā ziepju burbulis. Reizēm viņa meitene bija tepat blakus, reizēm atkal kādam citam blakus, un viņš nespēja to saprast, un pa naktīm upe likās platāka un mēmāka, un tur aiz Fosaltas tas dzeltenais, vītolos ieaugušais namiņš, ar zemu stalli un kanālu, neskaitāmas reizes viņš tur bijis, neko no tā nevērodams, bet nu tas rēgojās pa naktīm tik skaudri, ka viņam metās bail. Šī dzeltenā māja bija ieguvusi kaut kādu īpašu nozīmi un rādījās viņam katru nakti. Viņš pats to gribēja un tomēr baidījās, īpaši, kad laiva stāvēja kanālmalas vītolos un krasts bija savādāks nekā tai upei. Zema slīkšņa, vēl zemāka nekā tā pie Portogrande, kur viņi brida pa pārplūdušām pļavām, šautenes virs galvām pacēluši, kamēr pakūlās zem ūdens ar visām šautenēm. Kas bija devis tādu pavēli? Viņš jau saprastu un atcerētos, tikai galvā viss bija sajucis. Tāpēc jau viņš taustījās atmiņā pēc katra sīkuma, centās šos sīkumus sasaistīt kopā kaut kādā secībā, bet viss atkal bezcerīgi sajuka, viņš gulēja uz lāvas bataljona blindāžā, Paravičini bija bataljona komandieros, un viņam mugurā šī idiotiskā amerikāņu forma. Viņš piecēlās sēdus un lūkojās apkārt; visi uz viņu skatījās. Paravičini bija izgājis. Viņš nogūlās atkal.

Sākās, kā vienmēr, ar Parīzi, bet tas viņu nebaidīja, vienīgi varbūt, kad viņa bija aizgājusi ar kādu citu vai kad viņi bažījās, ka būs atkal tas pats šoferis. Tikai tas viņu biedēja. Fronte ne. Fronte viņam vairs nerādījās sapņos, viņu baidīja tikai tas, ka viņš nekādi nevarēja tikt vaļā no garās, dzeltenās mājas un upes mainīgā platuma. Nu viņš atkal bija pie upes, izgājis cauri tai pašai pilsētai, bet mājas nebija. Upe arī citāda. Kur viņš tā gāja kairu nakti, kas viņu biedēja, kāpēc vairāk nekā no viesuļuguns viņš baidījās no šīs mājas ar garo stalli un kanālu un pamodās aukstos šausmu sviedros?

Viņš piecēlās sēdus un piesardzīgi nolaida kājas pār lāvas malu, tās viņam notirpa katru reizi, kad ilgi bijušas izstieptas taisni; paskatījās uz adjutantu, sakarniekiem un diviem raitniekiem, kas blenza uz viņu no durvīm, un uzlika galvā ar aizsargkrāsas drānu pārvilkto bruņu cepuri.

— Žēl, ka man nav šokolādes, pastkaršu un cigarešu, — viņš teica, — toties man ir uniforma.

— Majors drīz atgriezīsies, — teica adjutants. Šajā armijā adjutants nebija virsnieks, bet kaut kas seržantam līdzīgs.

— Šī forma nav vēl īsti precīza, — Niks sacīja, — bet zināmu priekšstatu rada. Drīz te ieradīsies vairāki miljoni amerikāņu.

— Jūs gribat teikt, ka te frontē būs amerikāņi? — jautāja adjutants.

— Pavisam noteikti. īsti amerikāņi, divreiz garāki par mani, veselīgi, bezgala drosmīgi, cietu miegu, viņus nekad nevar ievainot, nedz kontuzēt, apbērt ar zemi, viņi nepazīst baiļu, nedzer, ir uzticīgi savām dzimtenes meitenēm, daudzi pat nemaz nezina, kas ir uts, lieliski zēni. Paši redzēsit.

— Jūs esat itālietis? — jautāja adjutants.

— Nē, amerikānis. Skatieties uz formu. To šuva Spaņjolīni, bet īsti precīza vēl nav.

— No Amerikas ziemeļiem vai dienvidiem?

— Ziemeļiem, — atbildēja Niks. Viņš juta, ka nāk atkal virsū. Vajadzēja nomierināties.

— Bet jūs runājat itāliski.

— Kāpēc ne? Jums kādi iebildumi pret to? Varbūt man nav tiesību runāt itāliski?

— Jums ir itāliešu medaļas.

— Tikai lentītes un dokumenti. Pašas medaļas vienmēr pienāk vēlāk. Vai arī jūs iedodat tās kādam paglabāt, uri šis kāds kaut kur pazudis, vai arī pazaudējat kopā ar visu bagāžu. Milānā var nopirkt citas. Svarīgi ir tikai dokumenti. Nebēdājiet par medaļām, jums arī būs, kad pavadīsiet frontē ilgāku laiku.

— Es esmu Eritrejas kampaņas veterāns, — adjutants sausi atteica. — Kāvos pie Tripoli.

— Lieliski, ka esmu saticis vecu karavīru, — Niks pastiepa roku. — Tur noteikti gāja karsti. Es uzreiz

pamanīju uzšuves. Vai jūs gadījumā nebijāt arī pie Karso?

— Mani nupat tikai iesauca. Nebija vēl pienākusi kārta manam gadagājumam.

— Es savā laikā toties biju par jaunu, — Niks sacīja, — un tagad ar mani ir cauri, nederu vairs.

— Ko tad jūs te darāt?

— Demonstrēju amerikāņu uniformu, — Niks atbildēja. — Jums neliekas, ka tas būtu diezgan svarīgi? Apkakle mazliet spiež, bet drīz pār jums izgāzīsies veseli siseņu bari šādās formās. Sienāzis, pareizāk sakot, tas, ko mēs Amerikā saucam par sienāzi, patiesībā ir sisenis. īstais sienāzis ir sīks, zaļš, samērā vārgs radījums. Nevajag viņu jaukt ar siseni vai cikādi, kas taisa ar pakaļkājām to dīvaini nepārtraukto skaņu, es tikai šo skaņu pašlaik īsti neatceros. Tā vien liekas, nupat ieskanēsies ausīs, bet atkal nekā. Jūs atvainosit, esmu mazliet novirzījies no sarunas temata.

— Uzmeklējiet majoru! — adjutants teica raitnie-. kam. — Cik noprotu, jūs esat bijis ievainots?

— Visdažādākās vietās, — Niks atbildēja. — Ja jūs interesē rētas, varu parādīt dažas visai oriģinālas, bet labāk parunāsim vēl par sienāžiem. Ko mēs saucam par sienāžiem, bet kas patiesībā ir siseņi. Kukaiņiem kādu laiku bija ļoti svarīga loma manā dzīvē. Jums būs interesanti to dzirdēt, un, kamēr es stāstīšu, jūs varēsit labi apskatīt uniformu.

Adjutants pamāja ar roku otrajam raitniekam, kas patlaban gāja ārā.

— Acu nenolaidiet no uniformas. Jūs jau zināt, to šuva Spaņjolīni. Jūs arī varat paskatīties, — Niks sacīja sakarniekiem. — Dienesta pakāpes man nav. Mēs esam padoti Amerikas konsulam. Viss, kā pieklājas, lai jums būtu ko redzēt. Skatieties vien droši. Es jums stāstīšu par Amerikas siseņiem. Mums tur vislabāk patīk tie vidējie, brūnie. Tie ilgāk turas ūdenī un zivīm arī labāk garšo. Lielajiem, kas lido ar tādu sausu tarkšķi, kādu taisa klaburčūskas, ir koši spārni, vai nu spilgti sarkani, vai dzelteni ar melnām iemalēm, bet tie košie spārni ūdenī šķīst, vispār draņķis, ne ēsma, turpretī brūnais, vidējais, ir apaļš, stingrs, sulīgs, no sirds iesaku brūno, džentlmeņi, ja vien var ieteikt kaut ko

tādu, ko jūs, džentlmeņi, pat redzējuši neesat. Bet nopietni brīdinu, ar rokām vai cepuri jūs nekad nenoķersit tik daudz šo kukaiņu, lai pietiktu vienai krietnai makšķerēšanai. Tā ir tīra, plika blēņošanās un laika nosišana. Nopietni, džentlmeņi, tā jūs neko nedabūsit. Vienīgais pareizais paņēmiens, ko vajadzētu mācīt visiem jaunajiem virsniekiem visās karaskolās — ja kāds grieztos pie manis, un iespējams, ka griezīsies, — ir tīkla vai brideņa lietošana — tādu sienāžu tīklu jūs viegli varat iztaisīt no visparastākā moskītu tīkla. Divi virsnieki izstiepj tīklu aiz abiem galiem, pareizāk sakot, katrs aiz sava gala saliecas, turot apakšējo stūri vienā rokā un augšējo stūri otrā, un skrien pret vēju. Sienāži, pa vējam lidodami, atsitas tīklā un iepinas. Patiešām, nav nekāda māksla ķert viņus veseliem bariem, un katram virsniekam, manuprāt, nepieciešams moskītu tīkls, ko jebkurā laikā var pielāgot sienāžu ķeršanai. Ceru, ka esmu izsacījies pietiekami skaidri, džentlmeņi? Ir kādi jautājumi? Ja sienāžu ķeršanas procedūrā jums vēl kaut kas nav skaidrs, lūdzu, uzdodiet jautājumus. Vaicājiet. Jautājumu nav? Ar to tad arī beigsim. Izcilā karavadoņa un džentlmeņa, sera Henrija Vilsona vārdiem runājot: «Džentlmeņi, vai nu jūs pavēlat, vai jums pavēl!» Atkārtoju. Džentlmeņi, ir viena lieta, ko man gribētos likt jums pie sirds. Kāda doma, ko jums vajadzētu paturēt prātā, pirms jūs atstāsit šīs telpas. Džentlmeņi, vai nu jūs pavēlat, vai jums pavēl. Tas ir viss, džentlmeņi. Uz redzēšanos!

Viņš noņēma savu apvilkto bruņu cepuri, uzlika atkal galvā un pieliecies izgāja pa blindāžas zemajām durvīm. Paravičini ar abiem raitniekiem nāca gar lielceļa malu. Saule svilināja, un Niks noņēma bruņu cepuri.

— Sitām gan būtu derējis pierīkot kādu dzesēšanas sistēmu, — viņš teica. — So es padzesēšu upē! — Viņš pagriezās uz krastu.

— Nikolo! — uzsauca Paravičini. — Nikolo! Kur tu iesi?

— Nav jau arī ko iet. — Niks nonāca lejā pa nogāzi, turēdams bruņu cepuri rokā. — Vai nu slapja, vai sausa, draņķis tāpat. Tu savējo valkā visu laiku?

— Visu laiku, — atbildēja Para. — Drīz mans pauris būs galīgi pliks. Iesim iekšā.

Blindāžā Para lūdza viņu apsēsties.

— Tu jau zini, ka nekāda labuma no tām nav, — Niks atsāka. — Es vēl atceros, cik droši mēs jutāmies, kad tikko bijām tās saņēmuši, bet pēc tam pārāk bieži gadījās redzēt šitos bleķa podus pilnus ar smadzenēm.

— Nikolo, — Para teica. — Man liekas, tev vajadzētu iet atpakaļ. Labāk nerādies ierakumos, kamēr tev nav visa, kas nepieciešams. Tev te nav ko darīt. Frontes līnijā, pat darīdams vajadzīgu darbu, tu pulcinātu ap sevi pārāk daudz kareivju, un tāds kareivju bariņš pievelk apšaudi. To es negribu.

— Es zinu, cik tas ir muļķīgi, — Niks atbildēja. — Tā nebija mana ideja. Dzirdēju, ka brigāde ir te, un nodomāju — satikšu tevi vai citu kādu no vecajiem puikām. Es jau būtu varējis braukt uz Zenzonu vai Sandonu. Nekaitētu aizlaist uz Sandonu, paskatīties uz veco, labo tiltu.

— Es negribu, ka tu te mētājies apkārt bez kādas vajadzības, — sacīja kapteinis Paravičini.

— Labi, — atbildēja Niks. Viņš juta, ka nāk atkal virsū.

— Tu saproti? — Paravičini jautāja.

— Protams, — Niks atteica. Viņš pūlējās atvairīt lēkmi.

— Tādas lietas jādara pa naktīm.

— Dabiski, — Niks sacīja. Viņš juta, ka nekas nelīdzēs.

— Saproti, es esmu bataljona komandieris, — Para teica.

— Kāpēc lai tu nebūtu? — Niks atjautāja. — Tas ir vienkārši. Lasīt, rakstīt proti, vai ne?

— Jā, — Para lēnīgi piekrita.

— Vienīgā nelaime, ka tu komandē tikai tādu nieka bataljonu. Un, tiklīdz tas būs atkal liels un spēcīgs, tev dos to pašu veco rotu. Kāpēc jūs neapglabājat kritušos? Es redzēju, kā viņi te mētājas. Domā, liels prieks man bija uz viņiem skatīties? Jūs varētu gan atrast laiku aprakšanai, pašiem būtu labāk. Citādi saķersiet kādu sērgu.

— Kur tu atstāji savu velosipēdu?

— Pēdējā mājā.

— Tu esi pārliecināts, ka tas vēl tur ir?

— Neuztraucies, — Niks sacīja. — Tūlīt jau iešu.

— Atlaidies mazliet, Nikolo.

— Labi.

Viņš aizvēra acis, un viņam rādījās ne jau tas bārdainais vīrs, kas skatījās uz viņu pār šautenes tēmēkli, aizturējis elpu pirms gaiļa nospiešanas, ne baltais uzliesmojums un cietais, it kā rungas sitiens, ne salkanais kamols, ko, ceļos saļimdams, viņš izspļāva uz akmens, jau redzot, ka viņi paskrējuši garām, bet dzeltenā māja ar garo stalli un upi, svešādi platu un mēmu. — Ak dievs, — viņš iekunkstējās. — Es labāk iešu.

Viņš piecēlās.

— Es eju, Para, — viņš sacīja. — Jau pēc pusdienas būšu tur. Ja tur būs pagādāts kaut kas jēdzīgs, šonakt atvedīšu. Ja ne, tad kādu citu nakti.

— Braukšanai vēl ir par karstu, — teica kapteinis Paravičini.

— Nav ko bēdāt, — Niks sacīja. — Tagad kādu laiciņu būs miers. Drusciņ uznāca, bet tas nekas. Nu jau ar katru reizi vieglāk. Es laikus jūtu, kad nāk virsū, jo tad sāku pļāpāt.

— Es sūtīšu tev līdzi raitnieku.

— Labāk jau ne. Ceļu es zinu.

— Drīz būsi atpakaļ?

— Noteikti.

— Ļauj man sūtīt. ..

— Nē, — Niks atteica. — Izrādi man kaut cik uzticības.

— Labi. Nu tad, ciaou!

— Ciaou! — teica Niks. Viņš gāja pa lielceļu atpakaļ uz vietu, kur bija atstājis divriteni. Pievakarē, kad kanāls paliks aiz muguras, ceļš būs ēnā. Tur pa abām pusēm sāksies apšaudē nenopostītu koku rindas. Tajā ceļa gabalā viņi reiz redzēja pa sniegu aizjājam trešā Savojas pulka jātniekus ar pīķiem. Ap zirgu purniem kūpēja elpas mākonīši. Nē, tas bija citur. Kur tas bija?

— Labāk iešu pēc tā sasodītā riteņa, — Niks sevī noteica. — Citādi vēl nomaldīšos ceļā uz Fornači.

MĪKSTAIS UN VIŅA MĀTE

Kad viņa tēvs nomira, viņš bija vēl tīrais zēniņš, uņ viņa menedžeris apbedīja nelaiķi beztermiņa kapā. Tas nozīmēja, ka nelaiķis tur varēs dusēt mūžīgi mūžos. Bet, kad nomira māte, menedžeris jau šaubījās — diez vai viņu mīlestība vienmēr tik karsta būs. Šie divi tad bija pārītis, jums par zināšanu, viņš ir mīkstais, tas viņš patiešām ir. Un tā māti apbedīja tikai uz pieciem gadiem.

Nu, un, kad viņš atgriezās no Spānijas Meksikā, viņš saņēma pirmo pavēsti. Tur bija rakstīts, ka šis esot pirmais brīdinājums, nolīgtie pieci gadi ejot uz beigām un viņam esot jānokārto mātes palikšana kapā. Par beztermiņa kapu vajadzēja piemaksāt tikai divdesmit dolāru. Kase toreiz bija manā ziņā, es sacīju — jauj man to nokārtot, Pako. Bet nē, viņš teica, pats parūpēšoties. Pats visu nokārtošot, kā nākas. Tā esot viņa māte, un viņš gribot visu izdarīt pats.

Pēc nedēļas saņēma otro pavēsti. Es nolasīju to viņam priekšā un sacīju, ka, manuprāt, viņš taču esot jau to nokārtojis.

Nē, viņš teica, neesot vis.

— Ļauj man to izdarīt, — es piedāvājos. — Redzi, man te naudas diezgan.

Nē, viņš atteicās. Un lai viņu nemācot. Viņš pats parūpēšoties, kad būšot laiks. — Kāda jēga izdot naudu ātrāk, nekā tas nepieciešams?

— Lai nu tā būtu, — es sacīju. — Pielūko, ka neaizmirsti.

Viņam toreiz bija kontrakts uz sešām cīņām, četri tūkstoši peso par katru, un vēl benefice. Galvaspilsētā vien viņš nopelnīja pāri par piecpadsmit tūkstošiem dolāru. Viņš gluži vienkārši bija sīkstulis, ko tur runāt.

Pagāja vēl nedēļa — un trešā pavēste klāt, un es to viņam attiecīgi nolasīju priekšā. Tur bija sacīts, ka maksājums jānokārto līdz nākamai sestdienai, citādi viņa mātes kapu ātrāks un mirstīgās atliekas izmetīs kopējā kaulu bedrē. Viņš teicās visu nokārtot to pēcpusdienu, kad braukšot uz pilsētu.

— Kāpēc lai es to neizdarītu? — es jautāju viņam.

— Nebāz degunu manās darīšanās! — viņš atcirta. — Tās ir manas darīšanas, un es pats ar tām tikšu galā.

— Tiec arī, ja tu ņem ļaunā, — es sacīju. — Ej un kārto pats savas darīšanas.

Viņš paņēma no kases naudu, kaut gan pašam kabatā nekad nebija mazāk par simt peso, un sacījās visu nokārtot. Viņš aizgāja ar naudu, un es, dabiski, nodomāju, ka tagad reiz tā lieta būs galā.

Pēc nedēļas pienāca paziņojums, ka nav saņemta nekāda atbilde uz pēdējo brīdinājumu un tāpēc mātes pīšļi esot izsviesti kaulu izgāztuvē, kopīgajā kaulu bedrē.

— Dievs debesīs, — es teicu viņam, — tu taču solījies nomaksāt un vēl paņēmi naudu no kases, lai to izdarītu, un kas nu tagad noticis ar tavu miesīgu māti? Ak Jēziņ, padomā tikai! Tava miesīga māte kaulu izgāztuvē! Kāpēc tu neļāvi man to nokārtot? Es būtu aizsūtījis naudu jau pēc pirmās pavēstes.

— Nav tava darīšana. Tā ir mana māte.

— Mana darīšana tā tiešām nav, toties tava gan. Kāda virca tek tavās dzīslās, ka tu varēji tā izrīkoties ar savu māti? Tu vispār neesi pelnījis, ka tev būtu māte.

— Mana māte ir mana māte, — viņš teica. — Tagad man viņa ir vēl dārgāka. Man nav vairs jādomā, ka viņa guļ kaut kur vienā vietā, un jābēdājas. Nu viņa ir visur — kā gaiss, ko elpoju, kā putni gaisā un puķes uz zemes. Tagad viņa būs ar mani mūžīgi.

— Kungs Jēzu, — es sacīju, — tiešām, kādi mēsli tek tavās dzīslās! Man netīk ar tevi ne runāt.

— Viņa ir ap mani visur, — Pako teica. — Nu es nekad vairs nebūšu bēdīgs.

Tolaik viņš notrieca milzumu naudas ar sievietēm, lai izskatītos pēc vīrieša un pūstu ļaudīm miglu acīs, bet uz tiem, kas viņu pazina, šī plātīšanās nekādu iespaidu neatstāja. Viņš bija man parādā sešsimt peso, bet atdot neatdeva. — Kāpēc tu gribi to naudu uzreiz? — viņš brīnījās. — Tu man vairs neuzticies? Vai arī mēs neesam draugi?

— Nav runa par draudzību vai uzticēšanos, — es atbildēju. — Kamēr tu biji projām, es maksāju rēķinus no savas kabatas, tagad man vajadzīga nauda un tev jāatdod.

— Man nav.

— īr gan, — es teicu. — Kasē patlaban tev ir nauda, un tu vari man samaksāt.

— Tā nauda man vajadzīga citām lietām, — viņš sacīja. — Tu nevari ne iedomāties, cik daudz man visādu izdošanu!

— Visu laiku, ko tu pavadīji Spānijā, es te biju pilnvarots maksāt katru rēķinu, kas pienāca uz tava vārda, un tu man netiki atsūtījis ne graša, kamēr biji projām, tavām vajadzībām es iztērēju vairāk nekā sešsimt peso no savas kabatas, nu man šī nauda vajadzīga pašam, atdot tu vari, un tev jāatdod.

— Es drīz atdošu, — viņš atbildēja, — tikai patlaban nevaru, man briesmīgi vajadzīga nauda.

— Kam?

— Paša vajadzībām.

— Kāpēc tu man neatdod kaut vai daļu?

— Nevaru, — viņš atbildēja. — Man tā nauda ir pārāk vajadzīga. Bet es tev atdošu.

Spānijā viņš bija uzstājies tikai divas reizes, ar to arī pieticis, spāņi it drīz sapratuši, kas viņš par putnu, bet viņš bija sašuvies septiņus jaunus matadora tērpus, un raugi — Pako ir un paliek Pako — iesaiņojis apģērbus tik nevīžīgi, ka atpakaļceļā četri no tiem samirkuši jūras ūdenī un nebija vairs mugurā velkami.

— Pie velna, — es teicu, — tu izbraukājies pa Spāniju. Tu noblandies tur veselu sezonu, bet arēnā izej tikai divas reizes. Visu savu naudu tu iegrūd kostīmos un kostīmus savukārt izpeldini sālsūdenī, nu tev nav ko valkāt. Tas ir viss, ko tu sezonā esi padarījis, un nu tu vēl te izrunājies kaut ko par savām darīšanām. Atdod man parādu, lai es tieku no tevis reiz vaļā.

— Es nevaru bez tevis iztikt, — viņš atbildēja. — Parādu es tev atdošu. Bet tagad man pašam vajadzīga nauda.

— Tev reiz briesmīgi bija vajadzīga nauda miesīgas mātes kapam, lai viņu neizrok laukā, vai ne? — es atgādināju.

— Esmu laimīgs, ka ar manu māti noticis tieši tā, — viņš atbildēja, — tu to nespēj saprast.

— Paldies dievam, ka nespēju, — es teicu. — Atdod man parādu, vai ari paņemšu to, kas man pienākas, no kases.

— Kasi turpmāk pārzināšu es, -— viņš sacīja.

— Nemaz neceri, — es teicu.

To pašu pēcpusdienu viņš atstiepa pie manis kādu savas dzimtās puses zeņķi, kas mētājās te bez graša kabatā, un sacīja: — Šim zēnam vajadzīga ceļanauda, viņam mājās māte smagi saslimusi. — Skatieties un brīnieties, kaut kāds vazaņķis, ko viņš savu mūžu ne acīs nav redzējis, bet no dzimtās pilsētas, un ar to pietiek — un nu viņam vajadzēja sava tautieša acīs izrādīties par tādu diženu un devīgu matadoru.

— Iedod viņam piecdesmit peso no kases, — viņš izrīkoja.

— Nupat tu sacīji, ka tev nav naudas, ko man samaksāt, — es teicu. — Tagad tu taisies grūst piecdesmit peso šim zeņķim.

— Viņš ir no manas dzimtās pilsētas, — sacīja Pako. — Un viņš ir nelaimē.

— Kuņa no cilvēka, — es teicu. Es atdevu viņam kases atslēgu. — Ņem pats! Es braucu uz pilsētu.

— Nedusmojies, — viņš sacīja. — Parādu es tev tiešām atdošu.

Es izvedu mašīnu no garāžas, lai brauktu uz pilsētu. Tā bija viņa mašīna, bet es vadīju to labāk nekā viņš, un viņš to zināja. Vispār nebija nekā, ko es nedarītu labāk par viņu. To viņš arī zināja. Viņš neprata pat lasīt un rakstīt. Es devos uz pilsētu, lai apspriestos ar kādu juristu, kā man atdabūt no viņa savu naudu. Viņš iznāca un teica: — Es braukšu tev līdzi, un parādu es tev atdošu. Mēs esam labi draugi. Kāpēc mums plēsties?

Mēs iebraucām pilsētā, un pie stūres sēdēju es. Bet, pirms mēs pilsētā iebraucām, viņš izvilka divdesmit peso.

— Še tev nauda, — viņš sacīja.

— Tu, kuņa, kam pat mātes nav bijis, — es teicu un vēl pasacīju, kas viņš tāds ir un ko viņš lai dara ar saviem divdesmit peso. — Tu iegrūdi piecdesmit peso tam vazaņķim un tagad piedāvā man divdesmit, būdams parādā sešns simtus? Es neņemšu no tevis ne pliku grasi. Iesāli savu naudu.

Es izkāpu no mašīnas, kabatā man nebija ne peso, un es pat nezināju, kur pārgulēšu nakti. Pēcpusdienā mēs ar kādu draugu aizbraucām pēc manām mantām. Kopš tās reizes līdz pat šim gadam netiku ar viņu ne vārda pārmijis. Šogad satiku viņu Madridē — slāja ar trim tādiem pašiem pa Via Grande uz kino «Kalleo». Šis, it kā nekas nebūtu bijis, sniedza man roku.

— Sveiks, Rodžer, veco zēn! — viņš teica. — Kā sviežas? Dzirdu, ka tu mani aprunājot? Taisot visādas nevalodas, ko?

— Es tikai saku — tu neesi no mātes dzimis, vairāk neko, — es atbildēju. Un tas bija drausmīgākais apvainojums, kāds vien atrodams spāņu valodā.

— Tiesa kas tiesa, — viņš sacīja. — Māmuļa, nabadzīte, man nomira tik maziņam, ka gandrīz liekas, it kā man mātes vispār nebūtu bijis. Tas ir tik bēdīgi.

Te nu jūs redzat mīksto. Kauna tādam nav. Ne par naga melnumu arī ne. Viņš tev šķaidīsies ar naudu aiz untuma vai plātības, bet parādus nemaksās. Netici — pamēģini no tāda izspiest, kas tev pienākas. Uz pašas Via Grande, viņa trīs draugu priekšā, es pateicu, kas viņš ir un ko es par viņu domāju, bet tas viņam nekas, arī vēlāk viņš satiekoties izlikās man par lielum lielu draugu. Patiešām, kādam draņķim jātek cilvēka dzīslās, lai viņš būtu tāds?

KĀDAS LASĪTĀJAS VĒSTULE

Viņa sēdēja savā guļamistabā pie galdiņa ar atlocītu laikraksta lapu priekšā un atrāvās no vēstules, vienīgi lai paskatītos pa logu sniega pārslās, kas krita uz jumta un turpat arī izkusa. Viņa rakstīja droši un mierīgi, bez kādas vajadzības svītrot vai labot.

Rounoka, Virdžlnija 1933. g. 6. februārī

Dārgo Dakter!

Vai drīkstu lūgt ļoti svarīgu padomu — man ir jāizlemj, un es nezinu, kam lai uzticos, saviem vecākiem nevaru jautāt, — es griežos pie Jums — un arī tikai tāpēc, ka mums nav personiski jāsatiekas — citādi vispār neuzdrīkstētos. Situācija ir tāda — 1929. gadā es apprecējos ar ASV armijas virsnieku, un tajā pašā gadā viņu aizsūtīja uz Ķīnu, Šanhaju, tur viņš dienēja trīs gadus, nu mans vīrs ir demobilizēts un pirms dažiem mēnešiem atgriezies — aizbraucis pie savas mātes uz Helēnu, tas ir Arkanzasā. Viņš atrakstīja man, lai braucu pie viņa, es aizbraucu un nezināju, ka viņš iet uz injekcijām, un, protams, jautāju, ko tas nozīmē, izrādījās, ka viņš ārstējas no kaut kādas slimības, es īsti nesapratu un varbūt neuzrakstīšu to vārdu pareizi, — bet, liekas, «sifiluss». Jūs jau sapratīsiet, kas tas ir, — un es gribētu zināt, vai droši varēšu atkal dzīvot ar vīru — neesmu bijusi ar viņu tuvās attiecībās kopš viņa atgriešanās no Ķīnas. Viņš apgalvo, ka pēc ārstēšanās viss būšot kārtībā, — kā Jums liekas? Mans tēvs gan ir vairākkārt sacījis, ka viņš labāk nomirtu uz vietas nekā saslimtu ar to slimību. Es ticu tēvam, bet vēl vairāk man gribētos ticēt savam vīram. Lūdzu, lūdzu, atrakstiet, ko man darīt, — mums piedzima meitiņa, kamēr viņš bija Ķīnā.

Jau iepriekš pateicos un paļaujos uz Jūsu padomu. Ar cieņu — un parakstīja savu vārdu.

Varbūt viņš pateiks, kā pareizāk, sieviete nosprieda. [37]

Varbūt viņš to varēs. Šajā attēlā viņš izskatās pēc tāda, kas sapratīs. Viņš izskatās tik gudrs. Katru dienu viņš dod cilvēkiem padomus. Viņam vajadzētu zināt. Es gribu darīt, kā pareizi. Kaut gan to ilgo laiku. To bezgala ilgo laiku. Gadi un gadi. Ak dievs, cik gari gadi. Es jau saprotu, karavīram jāiet, kur viņu sūta, bet kāpēc viņam vajadzēja dabūt to slimību. Dievs kungs, kā. man gribētos, lai tas nebūtu noticis. Es piedotu, ko viņš tur darījis. Lai tikai nebūtu saķēris to kaiti. Kāpēc tieši viņam vajadzēja to saķert? Es nezinu, ko iesākt. Dievs, kaut jel viņam nebūtu tās slimības. Kāpēc tieši viņam pielipa?

VELTĪJUMS ŠVEICEI

.

I daļa. MISTERA VĪLERA PORTRETS UZ MONTRĒ FONA

Stacijas kafejnīca bija gaiša un silta. Uz spoži noberztajiem koka galdiem stāvēja groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās griezta koka pulkstenis, un telpas viņā galā bija bufetes lete. Aiz loga riņķoja sniega pārslas.

Divi nesēji sēdēja zem pulksteņa un dzēra jauno vīnu. Ienāca trešais un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. Viņš izgāja atkal ārā. Apteksne pienāca pie mistera Vīlera galdiņa.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Jums liekas — es pēc tam varēšu aizmigt?

—- Kā, lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Atnesiet, — sacīja misters Vīlers.

— Lūdzu.

Viņa atnesa no virtuves tasi kafijas, un misters Vīlers skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Vai nevēlaties iedzert?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te kafejnīcā dzert ar viesiem.

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser. Es nesmēķēju, ser.

— Pareizi darāt, — sacīja misters Vīlers. Viņš atkal skatījās pa logu, dzēra kafiju un aizkūpināja cigareti.

— Frāulein! — viņš uzsauca. Apteksne pienāca pie galdiņa.

— Ko vēlaties, ser?

— Jūs, — viņš teica.

— Nevajag tā jokot.

— Es nejokoju.

— Tad nevajag tā runāt.

— Man nav laika runāšanai, — misters Vīlers sacīja.

— Vilciens pienāks pēc četrdesmit minūtēm. Ja jūs uznāksit ar mani augšā, es jums došu simt franku.

— Nesakiet tādas lietas, ser. Es pasaukšu kādu no šiem nesējiem, lai viņš ar jums parunā.

— Es negribu nekādus nesējus, — misters Vīlers atbildēja. — Nedz arī policistus vai cigarešu zēnus. Es gribu jūs.

— Ja jūs tā runājat, tad jums jāiet laukā. Šeit, kafejnīcā, tā nepieklājas.

— Kāpēc tad jūs neejat? Ja jūs aizietu, es nevarētu ar jums runāt.

Apteksne aizgāja. Misters Vīlers noskatījās, vai viņa ko sacīs nesējiem. Viņa nesacīja.

— Mademoiselle! — viņš pasauca. Apteksne pienāca.

— Pudeli sionieša, lūdzu.

— Jā, ser.

Misters Vīlers noskatījās, kā viņa izgāja, atgriezās ar vīnu un nolika to uz galdiņa. Viņš pameta acis uz pulksteni.

— Došu jums divsimt franku, — viņš teica.

— Lūdzu, nesakiet tādas lietas!

•— Divsimt franku ir krietna nauda.

— Jūs neteikt tādās lietas! — apteksne sacīja. Viņa sāka lauzīt angļu valodu. Misters Vīlers ieinteresēts uz viņu paskatījās.

— Divsimt franku.

— Jūs esat riebīgs.

— Kāpēc tad jūs neejat? Es nevarēšu ar jums runāt, ja jūs te nestāvēsit.

Apteksne atstāja galdiņu un aizgāja aiz letes. Misters Vīlers labu brīdi dzēra vīnu un smīnēja bārdā.

— Mademoiselle! — viņš sauca. Apteksne izlikās nedzirdam. — Mademoiselle! — viņš sauca vēlreiz. Apteksne pienāca.

— Kaut ko vēlaties?

— Pat ļoti. Dodu trīssimt franku.

— Jūs esat riebīgs.

— Trīssimt franku Šveices naudā.

Viņa aizgāja, un misters Vīlers noskatījās viņai pakaļ. Nesējs pavēra durvis. Tas, kuram bija uzticēti mistera Vīlera čemodāni.

— Vilciens nāk, ser, — viņš teica franciski. Misters Vīlers piecēlās.

— Mademoiselle! — viņš uzsauca. Apteksne pienāca pie galdiņa. — Cik man jāmaksā par vīnu?

— Septiņi franki.

Misters Vīlers noskaitīja astoņus un atstāja uz galdiņa. Viņš uzvilka mēteli un izgāja nesējam pakaļ uz perona, ārā vēl arvien sniga.

— Au revoir, mademoiselle, — viņš teica. Apteksne noskatījās viņam pakaļ. īsts ķēms, domāja, ķēms un preteklis. Trīssimt franku par tādu nieku. Cik reižu neesmu to darījusi par velti. Un te jau nav istabas, kur uziet. Ja viņam būtu kaut cik prāta galvā, viņš apjēgtu, ka nav. Ne laika, ne vietas. Trīssimt franku par neko. Ir nu gan tie amerikāņi.

Stāvēdams uz cementa perona blakus saviem čemodāniem un skatīdamies uz sliežu ceļu, kur sniega virpuļos jau lauzās lokomotīves prožektors, misters Vīlers nodomāja, ka atļāvies patiešām lētu izpriecu. Pusdienas neskaitot, viņš bija iztērējis tikai septiņus frankus un vienu dzeramnaudai. Vēl labāk būtu, ja tikai septiņdesmit piecus santīmus. Septiņdesmit pieci santīmi dzeramnaudas vēl jūtamāk celtu viņa pašsajūtu. Viens Šveices franks līdzinājās pieciem Francijas frankiem. Misters Vīlers brauca uz Parīzi. Viņš bija ļoti taupīgs un vienaldzīgs pret sievietēm. Šo staciju viņš pazina jau no agrākiem laikiem un it labi zināja, ka augšā nekādas istabas nav. Misters Vīlers nemēdza riskēt.

II daļa MiSTERS DŽONSONS RUNĀ PAR TO VEVEJĀ

Stacijas kafejnīca bija gaiša un silta. Uz spoži noberztajiem koka galdiem bija galdauti, uz dažiem ar sarkanām un baltām svītrām, uz citiem ar zilām un baltām svītrām, bet uz visiem groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās pulkstenis, telpas viņā galā bija bufete ar cinka leti, aiz loga riņķoja sniega pārslas. Divi nesēji sēdēja zem pulksteņa un dzēra jauno vīnu.

Ienāca trešais un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. Apteksne pienāca pie mistera Džonsona galdiņa.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Ja tas jūs neapgrūtinātu.

— Kā, lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Atnesiet, — sacīja misters Džonsons.

— Lūdzu!

Viņa atnesa no virtuves tasi kafijas, un misters Džonsons skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Vai nevēlaties iedzert?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te kafejnīcā dzert ar viesiem.

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser! — Viņa iesmējās. — Es nesmēķēju, ser.

— Es arī ne, — teica Džonsons. — Nejauks paradums.

Apteksne aizgāja, Džonsons aizkūpināja cigareti un dzēra kafiju. Pulkstenis pie sienas rādīja ceturksni uz desmitiem. Viņa pulkstenis mazliet steidzās. Vilcienam vajadzēja pienākt pusvienpadsmitos, stunda pa virsu, tātad pusdivpadsmitos. Džonsons pasauca apteksni.

— Sinjorīna!

— Ko vēlaties, ser?

— Kā būtu, ja mēs paspēlētos? — Džonsons jautāja. Apteksne nosarka.

— Nē, ser.

— Es nedomāju neko ļaunu. Vai jūs nepastaigātos ar mani un neparādītu, kā Veveja izklaidējas pa vakariem? Varat paņemt līdzi kādu draudzeni, ja vēlaties.

— Man jāstrādā, — apteksne sacīja. — Es te esmu darbā.

— To es zinu, — teica Džonsons. — Bet ja jūs atstātu kādu savā vietā? Kara laikā tā mēdza darīt.

— Nē, nē, ser. Man pašai jābūt uz vietas.

— Kur jūs mācījāties angļu valodu?

— Berlicas kursos, ser.

— Pastāstiet, kā jums tur gāja, — Džonsons sacīja. — Puiši Berlicas kursos droši vien bija īstā sodība? Plijās virsū, nelika mieru? Bet bija arī šiki zēni, ko? Skotu Ficdžeraldu negadījās sastapt?

— Kā, lūdzu?

— Es tikai gribēju zināt, vai mācību laiks bija laimīgākais jūsu dzīvē. Kāda komanda no Berlicas spēlēja pagājušo rudeni?

— Jūs jokojat, ser?

— Tikai daļēji, — atbildēja Džonsons. — Jūs esat briesmīgi jauka meitene. Bet jaukā meitene ar mani nespēlē, ko?

— Nevajag, ser, — apteksne teica. — Vai lai es jums kaut ko atnesu?

— Jā, — Džonsons sacīja, — vīnu karti, esiet tik

laipna.

— Lūdzu, ser!

Džonsons piegāja ar vīnu karti pie galda, kur sēdēja trīs nesēji. Viņi skatījās uz Džonsonu. Visi trīs bija veci vīri.

— VVollen Sie trinken? 1 — viņš jautāja. Viens no viņiem pamāja ar galvu un pasmaidīja.

— Oui, monsieur.[39] [40]

— Jūs runājat franciski?

— Oui, monsieur.

•— Ko mēs dzersim? Connais vous des champagnes? [41]

— Non, monsieur.[42]

— Faut Ies connaitre,[43] — teica Džonsons. — Frāu-lein! — viņš uzsauca apteksnei. — Mēs dzersim šampanieti.

— Kādu šampanieti jūs vēlētos, ser?

— Labāko, — atbildēja Džonsons. — Laquelle est le^44labākais?

— Le meilleur? [45] — jautāja nesējs, kurš bija ierunājies pirmais.

— Visādā ziņā.

Nesējs izvilka no svārku kabatas acenes zeltītā ielokā un pārskatīja vīnu karti. Viņš lēni vilka pirkstu gar četriem ar mašīnu rakstītiem nosaukumiem un cenām.

— Sportsman, — viņš teica. — Sportsman ir labākais.

— Piekrītat, džentlmeņi? — Džonsons vaicāja pārējiem. Viens no nesējiem pamāja. Otrs franciski piebilda: — Man pašam nav gadījies dzert, bet bieži esmu dzirdējis, ka to slavē. Labs šampanietis.

— Pudeli Sportsman, — Džonsons- teica apteksnei. Viņš paskatījās vīnu kartēs uz cenu: vienpadsmit Šveices franku. — Lai būtu divi Sportsman! Jūs neiebilstu, ja es apsēstos pie jums? — viņš jautāja nesējam, kurš bija ieteicis Sportsman.

— Sēstieties vien klāt. Vietas diezgan, lūdzu! — Nesējs uzsmaidīja. Viņš salocīja acenes un iebāza futrālī. — Kungam dzimšanas diena?

— Nē, — Džonsons atbildēja. — Nav nekāda fete. Sieva sadomājusi no manis šķirties.

— Vai nu tā būs? — šaubījās nesējs. Otrs nesējs nogrozīja galvu. Trešais >ikās pakurls.

— Tas droši vien kādreiz pienāk jebkuram, — Džon-šons prātoja, — kā pirmā vizīte pie zobārsta vai pirmā sieviešu kaite jaunai meitenei, un tomēr es jūtos nelāgi.

— Pats par sevi saprotams, — piekrita vecākais nesējs. — Es jūs saprotu.

— Kāds no jums ir šķīries, kungi? — Džonsons jautāja. Viņš vairs neākstījās ar valodu un jau labu brīdi nevainojami runāja franciski.

— Nē, — atbildēja nesējs, kas bija ieteicis Sportsman. — Te nemēdz šķirties. Gadās jau pa kādam, bet ļoti reti.

— Pie mums, — teica Džonsons, — ir otrādi. Gandrīz visi šķiras.

— Tiesa gan, — nesējs apstiprināja. — Tā avīzes raksta.

— Es zināmā mērā pat esmu atpalicis no modes, —

Džonsons turpināja. — Šķiros tikai pirmo reizi. Un man ir jau trīsdesmit pieci gadi.

— Mais vous etes encore jeune,[ — teica nesējs. Viņš paskaidroja arī pārējiem. — Monsieur ria que trente-cinq ans^46 [47] — Abi nesēji nogrozīja galvu. — Viņš ir ļoti jauns, — viens sacīja.

— Un jūs patiešām šķiraties tikai pirmo reizi? — nesējs vaicāja.

— Pavisam noteikti, — atbildēja Džonsons. — Lūdzu, attaisiet pudeli, mademoiselle!

— Tas maksā ļoti dārgi?

— Desmittūkstoš franku.

— Šveices naudā?

— Nē, franču naudā.

— Jā, jā. Divi tūkstoši Šveices naudā. Lēti tas nav.

— Nē.

— Kāpēc tad tas jādara?

— Ja prasa — jādara.

— Bet kāpēc prasa?

— Lai apprecētos ar citu.

— Kāds idiotisms!

— Pilnīgi piekrītu, — sacīja Džonsons. Apteksne pielēja četras glāzes. Visi pacēla.

— Prosit, •— teica Džonsons.

— A votre santč, monsieur,[48] — sacīja nesējs. Abi pārējie teica: — Salut! — Šampanietis garšoja pēc salda augļūdeņa.

— Šveicē pieņemts katru reizi atbildēt citā valodā? — apjautājās Džonsons.

— Nē, — sacīja nesējs, — tikai franču valodā viss izklausās smalkāk. Bez tam šī ir la Suisse Romande.[49]

— Bet jūs protat arī vāciski?

— Jā, mana dzimtā puse runāja vācu valodā.

— Skaidrs, — sacīja Džonsons. — Tātad jūs nekad neesat šķīries?

— Nē. Tas izmaksātu pārāk dārgi. Bez tam neesmu arī precējies.

— Ā, — teica Džonsons. — Un pārējie kungi?

— Viņi ir precējušies.

— Jums patīk būt precētam? — Džonsons jautāja vienam.

— Ko?

— Jums patīk laulības dzīve?

— Oui. C'est normāle.'

— Patiešām, — Džonsons piekrita. — Et vous, mon-sieur? [50] [51]

— Ģa va,[52] — teica otrais nesējs.

— Pour moi, — Džonsons sacīja, — ga ne va pas.[53]

— Monsieur taisās šķirties, — pirmais nesējs paskaidroja.

— A, — novilka otrais.

•— Ahā! — nopūtās trešais.

— Tā, — noteica Džonsons. — Tas nu būtu apspriests. Manas nepatikšanas jums neko neizsaka, — viņš griezās pie pirmā nesēja.

— Ko jūs! — nesējs atsaucās.

— Runāsim labāk par kaut ko citu.

— Kā vēlaties.

— Par ko mēs runāsim?

— Jūs nodarbojaties ar sportu?

— Nē, — Džonsons atbildēja. — Toties mana sieva gan.

— Ka jus izklaidējaties brīva ja laika?

— Esmu rakstnieks.

— Par to labi maksā?

— Sākumā ne, vēlāk gan, ja laimējas kļūt slavenam.

— Interesants darbs.

— Nē, — teica Džonsons, — galīgi neinteresants. Ļoti žēl, kungi, bet nu man jāiet. Otro pudeli, lūdzu, izdzeriet bez manis.

— Bet līdz vilcienam vēl trīsceturtdaļstundas.

— Zinu, — Džonsons atbildēja. Pienāca apteksne, viņš samaksāja par vakariņām un vīnu.

— Jūs jau ejat laukā, ser? — viņa jautāja.

— Jā, — teica Džonsons. — Mazliet pastaigāšos. Čemodānus es atstāju te.

Viņš apsēja šalli, uzvilka mēteli, uzlika cepuri. Arā krita biezs sniegs. Viņš paskatījās pa logu uz trim nesējiem, kas sēdēja pie galdiņa. Apteksne salēja viņu glāzēs atlikušo vīnu no iesāktās pudeles. Pilno pudeli viņa aiznesa atpakaļ uz bufeti. Pa trim frankiem uz galviņas skaidrā naudā, Džonsons nodomāja. Viņš pagriezās un aizgāja pa peronu. Kafejnīcā sēžot, viņam bija licies, ka, runājot par to, sāpe kļūst trulāka, bet nekļuva, viņš tikai jutās ļoti riebīgi.

III daļa ĢEOGRĀFIJAS BIEDRĪBAS LOCEKĻA DĒLS DZER KAFIJU TERITĒ

Teritē stacijas bufetē bija pārāk silti, spuldzes pārāk gaišas, noberztie galdiņi laistījās. Uz galdiem stāvēja groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos un apaļi kartona paliktņi, lai slapjie alus kausi neatstātu uz koka plankumu apļus. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās pulkstenis, telpas viņā galā bija lete, aiz loga riņķoja sniega pārslas. Zem pulksteņa sēdēja vecs vīrs, dzēra kafiju un lasīja vakara avīzi. Ienāca nesējs un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. A.pteksne pienāca pie mistera Harisa galdiņa. Misters Hariss nupat bija paēdis vakariņas.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Ja vēlaties.

— Kā, lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Labi, nesiet.

— Lūdzu, ser, — sacīja apteksne.

Viņa atnesa no virtuves kafiju, misters Hariss iemeta cukuru, sašķaidīja graudus ar karotīti un skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Un kura valoda jums patīk vislabāk?

— Man tās visas ir līdzīgas, ser. Nevaru teikt, ka man kāda patiktu vairāk par citām.

— Varbūt vēlaties kaut ko iedzert, vai vismaz tasi kafijas?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te dzert ar viesiem.

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser! — Viņa iesmējās. — Es nesmēķēju, ser.

— Es arī ne, — teica Hariss. — Es nepiekrītu Dāvidam Belasko.

— Kā, lūdzu?

— Belasko. Dāvids Belasko. Viņu viegli pazīt, viņam apkaklīte vienmēr otrādi. Bet es viņam nepiekrītu. Bez tam viņš ir jau miris.

— Vai jūs mani neatvainotu, ser? — apteksne jautāja.

— Noteikti, — sacīja Hariss. Viņš atslejas krēsla un skatījās laukā pa logu. Telpas otrā malā vecais vīrs salocīja avīzi. Viņš paskatījās uz misteru Harisu, paņēma savu kafijas tasi un pienāca pie Harisa galdiņa.

— Piedodiet, ka traucēju, — viņš teica angliski, — bet man ienāca prātā, ka jūs varētu būt no Nacionālās Ģeogrāfijas biedrības.

— Sēstieties, lūdzu, — Hariss sacīja. Vecais kungs apsēdās.

— Vēl vienu kafiju vai liķieri, lūdzu?

— Paldies, nē.

— .Jūs tiešām neizdzersit ar mani glāzīti ķiršu rūgtā?

— Ja jūs ļaujat man uzlikt, varbūt.

— Nē, atļausit tomēr man! — Hariss pasauca apteksni. Vecais kungs izvilka no svārku iekškabatas ādas portfelīti. Noņēmis tam apkārt apstiepto gumiju, viņš uzmeklēja starp dažādām kartītēm vienu, ko pastiepa Harisam.

— Tā ir mana biedra karte, — viņš sacīja. — Jūs tur Amerikā pazīstat Frederiku Dž. Raseiu?

— Liekas gan, ka ne.

— Manuprāt, ļoti slavens vīrs.

— No kurienes viņš ir? Es domāju — no kādas vietas Amerikā?

— No Vašingtonas, protams. Vai tad tā nav arī biedrības centrs?

— Droši vien.

— Tikai droši vien? Noteikti jūs nezināt?

— Ilgus gadus neesmu bijis Amerikā, — Hariss teica.

— Jūs tātad neesat biedrs?

— Nē. Mans tēvs gan ir. Jau kopš seniem laikiem.

— Tad jūsu tēvs pazīst Frederiku Dž. Raselu. Viņš ir viens no biedrības vadītājiem. Jūsu zināšanai, misters Rasels deva man ieteikumu.

— Prieks dzirdēt.

— 2ēl, ka jūs neesat biedrs. Bet jūs taču varat dabūt ieteikumu no sava tēva?

— Domāju gan, — atbildēja Hariss, — kad atgriezīšos Amerikā.

— Silti iesaku, — teica vecais kungs. — Mūsu žurnālu jūs, protams, esat redzējis?

— Kā gan citādi.

— Jūs redzējāt to numuru ar Ziemeļamerikas faunu, lielās krāsainās fotogrāfijas?

— Jā. Parīzē.

— Un to numuru ar Aļaskas vulkānu panorāmu?

— Tas bija brīnum jauks.

— Man ārkārtīgi patika arī Džordža Šairesa Trešā zvēru fotogrāfijas.

— Jā, elles gaņģis!

— Kā, lūdzu?

— Lieliskas, es gribēju teikt. Tas lāga zellis Šai-ress. ..

— Jūs saucat viņu par to lāga zelli?

— Mēs esam veci draugi.

— Skaidrs. Jūs pazīstat Džordžu Šairesu Trešo. Viņam jābūt ļoti interesantam cilvēkam.

— Jā, patiešām. Viņš ir visinteresantākais cilvēks, kādu man gadījies sastapt.

— Jūs pazīstat arī Džordžu Šairesu Otro? Viņš arī ir interesants?

•— Tik interesants ne kā Trešais.

— Man gan likās, ka viņam vajadzētu būt ļoti interesantam.

— Jā, savādi gan. Viņš nav tik interesants. Nevaru pat lāgā saprast — kāpēc.

— Hm, — norūca vecais kungs. — Man vienmer bija licies, ka šajā ģimenē visi ir interesanti.

— Jūs atceraties Sahāras tuksneša panorāmu? — jautāja Hariss.

— Saharas tuksneša? Ta bija pirms kādiem piecpadsmit gadiem.

— Pilnīgi pareizi. Manam tēvam tas bija viens no mīļākajiem uzņēmumiem.

— Vai tad viņam labāk nepatika jaunie numuri?

— Droši vien patika. Bet Sahāras panorāma viņam bija sevišķi mīļa.

— Tā bija lieliska. Tikai, manuprāt, tās mākslinieciskā vērtība krietni pārsniedza zinātnisko nozīmīgumu.

— Nezinu, — sacīja Hariss. — Šī smilšu vētra un arābs ar kamieli, nometušies ceļos pret Meku.

— Ja atmiņa mani neviļ, arābs stāvēja kājās un turēja kamieli aiz pavadas.

— Jums taisnība, — Hariss piekrita. — Es sajaucu ar pulkveža Lorensa grāmatu.

— Lorensa grāmata, ja nemaldos, bija par Arābiju.

— Pareizi, — teica Hariss. — Es sajaucu tā arāba dēļ.

— Viņam vajadzētu būt ļoti interesantam cilvēkam.

— Jādomā gan.

— Jūs nezināt, ko viņš pašreiz dara?

— Kalpo Karaliskajos Gaisa Spēkos.

— Kam viņam tas vajadzīgs?

— Viņam patīk.

— Jūs nezināt — vai viņš sastāv Nacionālajā Ģeogrāfijas biedrībā?

— Domāju, ka ne.

— Viņš būtu ļoti vērtīgs biedrs. Tieši tādus cilvēkus biedrība meklē. Es justos laimīgs, ja varētu viņu reko- * mendēt, biedrība taču gribētu viņu uzņemt?

— Domāju gan, ka gribētu.

— Esmu jau rekomendējis vienu zinātnieku no Ve-vejas un kādu savu kolēģi no Lozannas, un viņus abus ievēlēja. Manuprāt, biedrībai būtu ļoti patīkami, ja es rekomendētu pulkvedi Lorensu?

— Tā ir lieliska ideja, — Hariss piekrita. — Jūs bieži iegriežaties šajā kafejnīcā?

— Es nāku te pēc pusdienām izdzert kafiju.

— Jūs pasniedzat universitātē?

— Vairs ne.

— Es gaidu vilcienu, — Hariss sacīja. — Braucu uz Parīzi, tad tālāk caur Havru ar kuģi uz štatiem.

— Es nekad neesmu bijis Amerikā. Gribētos gan ļoti. Varbūt ar laiku vēl gadīsies aizbraukt uz kādu biedrības sanāksmi. Man būtu visai patīkami iepazīties ar jūsu tēvu.

— Esmu pārliecināts, ka arī viņš būtu labprāt ar jums iepazinies, bet pagājušo gadu viņš nošāvās, lai cik savādi tas neliktos.

— No visas sirds nožēloju. Tas ir bijis smags trieciens zinātnei un pakaļpalicējiem.

— Zinātne to panesa it viegli.

— Lūdzu, mana vizītkarte, — Hariss teica. — Tikai viņa iniciāļi bija E. J., nevis E. D. Viņš tik labprāt būtu ar jums iepazinies.

— Arī man tas būtu liels prieks. — Vecais kungs izvilka no kabatas portfeļa vizītkarti un pasniedza Hansam. Tur bija rakstīts

DR. SIGISMUNDS VA1JERS, PH. D. Nacionālās Ģeogrāfijas biedrības loceklis.

Vašingtona. K. ASV.

— Es glabašu to par piemiņu, — teica Hariss.

VISU DIENU GAIDĪTS

Viņš ienāca istabā aizvērt logus, kad mēs vēl bijām gultā, un es tūlīt manīju, ka viņš nav vesels. Viņš bija bāls, drebēja un soļus spēra tā, it kā katra kustība viņam sagādātu sāpes.

— Kas tev kaiš, mazais?

— Man sāp galva.

— Tad ej atpakaļ gultā.

— Nē. Neesmu jau slims.

— Liecies gultā, tev saka. Es ieiešu pie tevis, kad būšu apģērbies.

Bet, kad es nokāpu lejā, viņš bija apģērbies un sa-kņupis sēdēja pie kamīna, bezgala slims un nožēlojams zēniņš, kam vēl nebija ne pilni desmit gadi. Uzlicis roku viņam uz pieres, es jutu, ka viņam ir drudzis.

— Liecies gultā, — es sacīju, — tu esi slims.

— Nekas man nekaiš, — viņš atbildēja.

Atnāca ārsts un izmērīja temperatūru.

— Cik ir? — es jautāju.

— Simt divi.

Lejā ārsts iedeva man trejādas zāles dažādu krāsu kapsulās un pastāstīja, kā tās dodamas. Vienām vajadzēja nosist temperatūru, otrām tīrīt vēderu, trešām pazemināt skābes. Gripas baciļi varot eksistēt tikai skābā vidē, viņš paskaidroja. Viņš likās esam liels gripas speciālists un sacīja, nevajagot uztraukties, kamēr temperatūra nepārsniedzot simtu un četras. Vispār patlaban esot neliela gripas epidēmija, nekas bīstams, ja vien gripa nepārejot plaušu karsonī.

Atgriezies istabā, es pierakstīju zēna temperatūru un atzīmēju laikus, kādos katras zāles dodamas.

— Gribi, palasīšu tev priekšā?

— Labi. Ja vēlies, — zēns atbildēja. Viņš bija ļoti bāls, ap acīm ēnojās tumši loki. Viņš gulēja pavisam nekustīgi un likās vienaldzīgs pret visu, kas notika ap viņu.

Es lasīju viņam priekšā Havarda Paila «Pirātu stāstus», bet redzēju, ka viņš neklausās.

— Kā tu jūties, mazais? — es jautāju.

— Nekas, tāpat vien, — viņš atteica.

Es sēdēju gultas kājgalī un lasīju pats sev, gaidīdams laiku, kad dodama nākošā kapsula. Zēnam tikmēr, dabiski, vajadzēja būt aizmigušam, bet, pēc brīža pametis acis, es redzēju, ka viņš ir nomodā un cieši skatās gultas kājgalī, ļoti savādi skatās.

— Kāpēc tu nemēģini aizmigt? Es tevi pamodināšu, kad vajadzēs dzert zāles.

— Es labāk palikšu nomodā.

Vēl pēc kāda laiciņa viņš ieminējās: — Tev nevajag sēdēt te pie manis, ja tev garlaicīgi, tēt.

— Man nav garlaicīgi.

— Nē, bet tev nav jāpaliek, ja tev vēlāk kļūs garlaicīgi.

Es nodomāju, ka viņam sākas viegli drudža murgi, un vienpadsmitos, kad zāles bija iedotas, izgāju no istabas. Bija skaidra, auksta diena, pēc vakardienas šķīdoņa bija uzsalis, nobirušie koki, krūmi, kritalas, zāļu puduri un pat kailā zeme spīdēja spožā ledus garozā. Es taisījos mazliet pastaigāt ar jauno īru seteri pa ceļu un aizsalušā strauta malu, bet noledojusī zeme bija tik slidena, ka ne kājās nostāvēt, kur nu vēl staigāt, rudais suns šļūca uz visām četrām, es pats pāris reižu smagi nozvēlos, bise izkrita un aizslīdēja pa ledu.

Augstā, brikšņainā krasta pārkarē mēs izcēlām paipalas, pirms viņas pazuda aiz kraujas, man izdevās divas nošaut. Daļa no paipalu bara sasēdās kokos, daļa noslēpās briksnājā, un man vajadzēja krietni palēkāt pa glumi noledojušām žagaru kaudzēm, lai paceltu viņas spārnos. Celties jau viņas cēlās, bet notēmēt, uz slidenās lūžņas balansējot, bija ļoti grūti, divas es nošāvu, piecas nopūdelēju un griezos atpakaļ priecīgs, ka uzdūrāmies paipalām tik tuvu no mājas, un laimīgs, ka daudz vēl viņu palicis arī uz priekšdienām.

Mājās man sacīja, ka zēns nevienu nelaižot savā istabā.

— Jūs nedrīkstat nākt iekšā, — viņš teicis, — citādi jums arī pielips.

Es uzgāju pie dēla un atradu viņu guļam tāpat kā

pirmīt, kad gāju projām, bālu, ar sārtiem drudža plankumiem vaigu galos un stingu, gultas kājgalim pievērstu skatienu.

Es izmērīju viņam temperatūru.

— Cik ir? — viņš jautāja.

— Tā ap simtu, — es atbildēju. Bija simt divi un četras desmitdaļas.

— Bija simt divi, — viņš iebilda.

— Kas tev teica?

— Ārsts.

— Temperatūra nav augsta, — es sacīju, — nav ko uztraukties.

— Es neuztraucos, — viņš atbildēja, — man tikai visu laiku par to jādomā.

— Nedomā, — es teicu, — esi mierīgs.

— Es jau esmu mierīgs, — viņš atbildēja, stingi raudzīdamies uz priekšu gultas kājgalī. Varēja redzēt, ka viņš saspringti cīnās ar kādu domu.

— Uzdzer šīm te ūdeni virsū.

— Domā, zāles līdzēs?

— Protams, līdzēs.

Es apsēdos, uzšķīru «Pirātus» un sāku lasīt, bet, redzēdams, ka viņš neklausās, aizšķīru grāmatu.

— Kā tu domā, ap cikiem es miršu? — viņš jautāja.

— Ko?

— Cik ilgā laikā es nomiršu?

— Tu nemaz nemirsi. Kas par aplamībām?

— Miršu gan. Es dzirdēju, kā viņš teica «simt divi».

— No simt divi neviens nemirst. Nerunā muļķības.

— Mirst, es zinu. Francijā puikas skolā sacīja, ka jau pie četrdesmit četriem grādiem jāmirst. Un man ir simt divi.

Visu dienu, jau no deviņiem rītā, mans zēns bija gaidījis nāvi.

— Puisīt, manu nabadziņ, — es teicu, — manu mazo nabadziņ! Tas ir kā ar jūdzēm un kilometriem. Tu ne-

' mirsi. Termometri ir dažādi. Uz tā franču termometra normāla temperatūra skaitās trīsdesmit septiņi. Uz mūsējā — deviņdesmit astoņi.

— Tu to droši zini?

— Pavisam noteikti, — es atbildēju. — Kā ar jūdzēm

un kilometriem. Ja mēs ar mašīnu esam nobraukuši septiņdesmit jūdžu, cik tas ir kilometros?

— A, — viņš sacīja.

Bet gultas kājgalim pievērstais skatiens pamazām atslāba. Beidzot atslāba arī gaidu saspringums, nākošajā dienā viņš bija ļoti vārgs un izplūda asarās par katru nieku.

VAIJOMiNGAS VĪNS

Bija svelmīga pēcpusdiena Vaiomingā, kalni bija tālu, balto sniegu galotnēs gan varēja saskatīt, bet vēsāk ielejā no tā netika, labības lauki jau dzeltēja, aiz mašīnām putekļu vērpetēs kūpēja ceļi, un mazās koka mājeles pilsētas nomalē cepinājās saulē. Fontēnu lievenis bija koka ēnā, es apmetos tur pie galdiņa, un Fontēna kundze uznesa man no pagraba aukstu alu. No lielceļa gatvē iegriezās mašīna un apstājās pie mājas. Izkāpa divi vīri un ienāca pa vārtiem. Es paslēpu pudeles zem galda. Fontēna kundze piecēlās.

— Kur Sems? — viens no viņiem jautāja caur durvju priekškaru.

— Nav mājās. Viņš ir šahtā.

— Alu var dabūt?

— Nē. Nav vairāk. Šī ir pēdējā pudele. Viss izdzerts.

— Ko viņš dzer?

— Pēdējo pudeli. Vairāk nav.

— Nu, nu, dodiet vien šurp! Jūs mani pazīstat.

— Nav man nekāda alus. Šī pudele bija pēdējā. Viss izdzerts.

— Braucam labāk uz kādu citu vietu, kur var dabūt kārtīgu alu, — otrais sacīja, un vīri gāja atpakaļ uz mašīnu. Viens no viņiem jau streipuļoja. Mašīna salēk-damās uzņēma gaitu, izgriezās uz ceļa un aizripoja.

— Lieciet alu uz galda, — Fontēna kundze sacīja. — Ko jūs uztraucaties, viss kārtībā. Ko jūs uztraucaties? Nedzeriet no grīdas.

— Es nezināju, kas viņi ir, — es atbildēju.

— Piedzērušies, — viņa teica. — Tur jau ir tā nelaime. Viņi dzers citā vietā, bet sacīs, ka dabūjuši te. Varbūt pat neatcerēsies. — Viņa runāja gan angliski, gan franciski, jaukdama franču un angļu vārdus un teicienus.

— Kur ir Fontēns?

— 11 fait de la vendangeAk dievs, cik. viņš ir traks pour le vin.[54] [55]

— Jums pašai labāk garšo alus?

— Oui, j'aime la biere, mais Fontcin,[56] viņš ir traks pour le vin.

Viņa bija apaļa, mīlīga večiņa ar sārtu seju un baltiem matiem. Viņa bija ļoti tīrīga, un viņas māja spīdēja un laistījās. Viņa bija no Lensas.

— Kur jūs ēdat?

— Viesnīcā.

— Mangez ici. II ne ļaut pas manger ā l'hdtel ou au restaurant. Mangez ici![57]

— Man negribētos jūs apgrūtināt, Bez tam viesnīcā ēdiens nemaz nav tik slikts.

— Es nekad neēdu viesnīcās. Var jau būt, ka tur nemaz tik slikti nav. Vienreiz mūžā es ēdu Amerikas restorānā. Zināt, ko man tur pasniedza? Jēlu cūkgaļu!

— Tiešām?

— Es neiešu melot. Cūkgaļa nebija izcepta. Et mon fils il est marie avec une americaine, et tout le temps il a mange Ies^58 pupas konservos!

— Viņš sen jau ir precējies?

— Ak dievs, es pat nezinu. Viņa sieva sver divsimt divdesmit piecas mārciņas. Nestrādā. Netaisa vīram ēst. Dod tikai konservu pupas.

— Ko tad viņa dara?

— Lasa caurām dienām. To vien zina kā grāmatas. Tout le temps^59 vārtās pa gultu un lasa grāmatas. Viņai pat bērns nevar būt. Pārāk daudz tauku. Bērnam nav vietas.

— Vai viņa nav slima?

— Nē, tas viss no lielas lasīšanas. Viņš ir labs zēns. Dūšīgi strādā. Agrāk par ogļraci, tagad par kovboju. Viņš nekad mūžā nebija strādājis ar lopiem, bet rančo saimnieks sacīja Fontēnam, ka labāku kovboju par

mūsu zēnu viņš neesot redzējis. Bet, kad viņš pārnāk no darba, sieva viņam nedod ēst.

— Kāpēc viņš nešķiras?

— Nav naudas, ko maksāt par šķiršanos. Bez tam viņš ir traks pour elle '.

— Viņa ir skaista?

— Viņam liekas, ka skaista. Es gan domāju, ka dabūšu galu, kad viņš atveda šo mājās. Tik labs zēns, lielisks strādnieks, zelta rokas, nekad ne mazāko nepatikšanu viņa dēļ. Un lūdzu — aizbrauc uz naftas laukiem un pārstiepj mājās šito Indienne^60 [61], jau toreiz viņa svēra simt astoņdesmit piecas mārciņas!

— Elle est Indienne? [62]

— Nu kā tad! Visīstākā indiāniete. To vien no viņas dzird kā «kuņasdēls nolādēts»! Un nestrādā.

— Kur viņa ir pašlaik?

-7* Aizgāja acis bolīt.

— Kur viņa to dara?

— Ķinītī. Uz filmu. To vien māk kā lasīt un skatīties ķinīti.

— Vai jums vēl ir alus?

— Mans dievs, jā. Protams. Šovakar nāciet pie mums paēst vakariņas.

— Labi. Ko lai es atnesu?

— Nenesiet neko. Nekas nav vajadzīgs. Varbūt Fon-tēns būs dabūjis vīnu.

Tovakar es ēdu pie Fontāniem. Vakariņas bija klātas ēdamistabā uz spodri balta galdauta. Mēs nomēģinājām jauno vīnu. Tas bija ļoti gaišs, dzidrs un labs, ar vēl skaidri samanāmu vīnogu garšu. Pie galda sēdēja Fontāns, kundze un viņu jaunākais dēls Andrā.

— Ko jūs šodien darījāt? — Fontāns apvaicājās. Viņš bija vecs vīrs ar sīku, ogļrača darbā saliektu augumu, sirmām, nokarenām ūsām un gaišām acīm, viņš bija no Santras, Senetjenas apvidū.

— Strādāju pie grāmatas.

— Un visi rēķini saskanēja? — Fontāna kundze jautāja.

— Viņš ir rakstnieks, pats grāmatas raksta. Un ro-man, — Fontāns paskaidroja.

— Tēt, es drīkstu aiziet uz kino? — vaicāja Andrā.

— Protams, — Fontāns atbildēja. Andrā griezās pie manis.

— Kā jums liekas, cik man gadu? Man var dot četrpadsmit?

Augumā viņš bija sīks un trausls, bet pēc sejas likās kā sešpadsmitgadīgs.

— Jā, tev var dot četrpadsmit.

— Kad es eju uz kino, es saraujos maziņš, maziņš. — Viņa balss bija ļoti smalka un lūstoša. — Dodu kvartu, kasiere patur visu, dodu tikai piecpadsmit centu, arī labi, ielaiž tāpat.

— Tad es tev došu tikai piecpadsmit centu, — Fontāns sacīja.

— Nē. Dod vien veselu kvartu. Es pa ceļam samainīšu.

— II faul revenir tout de suite apres le 1 seansa, — Fontāna kundze teica.

— Jā, nākšu taisnā ceļā uz māju. — Andrā izgāja pa durvīm. Arā bija kļuvis vēss. Viņš atstāja durvis vaļā, un istabā ieplūda dzestra gaisa strāva.

— Mangez![63] [64] — skubināja Fontāna kundze. — Jūs taču neko neēdat! — Es jau biju apēdis gabalu cāļa un franču gaumē ceptus kartupeļus, trīs vālītes saldās kukurūzas, dažus gurķus un krietni daudz salātu.

— Varbūt viņš grib kēksu, — ieminējās Fontāns.

— Jā, man vajadzēja paņemt viņam kēksu, — Fontāna kundze nozūdījās. — Mangez du fromage. Mangez du kreimsiers! Vous n'avez lien mango^65 [66]. Vajadzēja man pagādāt kēksu. Amerikāņi vienmēr ēd kēksu.

— Mais j'ai iudement bien mango}

— Mangez! Vous n'avez rien mango. Apēdiet visu. Mēs neko neatstājam uz rītdienu. Jāapēd viss.

— Ēdiet vēl salātus, — Fontāns sacīja.

— Es uznesīšu vēl alu, — Fontēna kundze teica. — Ja visu dienu jānostrādājas grāmatu fabrikā, tad cilvēks gan ir izsalcis.

— Elle ne compiend pas que vous etes ecrivain— Fontēns pasmaidīja. Vecais vīrs, kā parasti, bija delikāts, lai arī neiztika bez žargona vārdiem un zināja deviņdesmito gadu — sava dienesta laika piparotās zaldātu dziesmas. — Viņš pats saraksta grāmatas, ■ — Fontēns paskaidroja kundzei.

— Pats sarakstāt? — kundze jautāja.

— Reizēm.

— O! — viņa iesaucās. — O! Pats sarakstāt grāmatas! O! Nu tad gan jūs noteikti esat izsalcis! Mangez! Je vais chercher de la biere.[67] [68]

Mēs dzirdējām viņu nokāpjam pagrabā. Fontēns uzsmaidīja man. Viņš bija iecietīgs pret cilvēkiem, kam nebija tik daudz dzīves pieredzes un saprašanas kā viņam pašam.

Kad Andrē pārnāca no kino, mēs vēl sēdējām virtuvē un runājām par medībām.

— Darba svētkos mēs bijām izbraukuši uz Skaidro strautu, — kundze stāstīja. — Debestiņ, tur nu gan jums vajadzēja būt līdzi! Mēs braucām ar smago mašīnu. Tout le monde vienā kravas kastē! Nous sommes partis le dimanche.[69] Tā bija Čārlija mašīna.

— On a mange, on a bu du vin, de la biere, et il y avait aussi un frangais qui a apporte de l'absinthe,[70] — Fontēns sacīja. — Un frangais de la Californie![71]

— Un, dieviņ augsto, kā mēs dziedājām! Tas fermeris nāca skatīties, kas te notiek, bet mēs uzcienājām viņu arī, un viņš palika pie mums. Tad vēl atnāca daži itālieši un arī gribēja palikt pie mums. Mēs nodziedājām tādu dziesmu par itāliešiem, bet viņi nesaprata. Viņi nezināja, ka mēs viņus nemaz negribam, bet mēs ar viņiem neielaidāmies, un viņi pēc kāda brīža aizgāja projām.

— Cik zivju jūs nozvejojāt?

— Tres peuP Mēs tikai drusku gājām makšķerēt un tad nācām atkal atpakaļ dziedāt. Nous avons chante, vous savēz.[72] [73]

— Pa nakti, — sacīja kundze, — toutes Ies femmes^74gulēja mašīnā. Les hommes ā cote du feu.[75] Naktī dzirdu, Fontēns atkal nāk pēc vīna, es viņam saku, ak dievs, Fontēn, atstāj taču rītdienai arī! Rīt nebūs nekā ko dzert, tad gan jūs kodīsiet pirkstā!

— Mais nous avons tout bu, — Fontēns teica. — Et le lendemain il ne ieste rien.[76]

— Ko tad jūs darījāt?

— Nous avons pēche sčrieusement.[77]

— Un skaistas foreles, patiešām. Dieva goda vārds. Visas kā nomērītas, pusmārciņas un viena unce.

— Cik lielas?

— Pusmārciņas un viena unce. Kā šķīvī liekamas. Visas viena lieluma. Pusmārciņas un vēl unce.

— Jums patīk Amerika? — Fontēns jautāja man.

— Amerika, redzat, ir mana dzimtene. Un patīk man tāpēc, ka dzimtene. Mais on ne mange pas tres bien. D'antan, oui. Mais maintenant, no.[78]

— Nē, — kundze piekrita. — On ne mange pas bien.[79] — Viņa pakratīja galvu. — Et aussi, il y a trop de Polack. Ouand j'etais petite ma mere m'a dit «vous mangez comme les Polacks». Je n'ai jamais compris ce que c'est quun Polack. Mais maintenant en Ame-rique je comprends. 11 y a trop de Polack.[80] Un ak dievs, cik viņi ir netīrīgi, tie Polacks!

— Toties mūsu zeme laba medībām un zvejai.

— Oui. Ģa, c'est le meilleur. La chasse et la pe-che, — Fontēns piekrita. — Ou'est-ce que vous avez comme fusil? 1

— Pneimatiskā, divpadsmitā kalibra.

— Laba bise, — Fontēns paklanīja galvu.

— Je veux aller ā la chasse moi-meme,[81] [82] — Andrē paziņoja smalkā bērna balsī.

— Tu ne peux pas,[83] — Fontēns teica. Viņš pagriezās pret mani.

— Ils sont des sauvages, Ies boysf vous savēz. 11s sont des sauvages. Ils veulent shootei Ies uns Ies autres.[84] [85]

— Je veux aller tout seul! 5 — Andrē spalgi un satraukti iekliedzās.

— Tu vēl nevari iet, — Fontēna kundze teica. — Tu vēl esi par mazu.

— Je veux aller tout seul! — Andrē griezīgi atkārtoja. — Je veux shooter Ies rats d'eau.[86]

— Kas tās tādas? — es jautāju.

— Jūs nepazīstat ūdensžurkas? Noteikti pazīstat! Tās vēl sauc par bizamžurkām!

Andrē bija izvilcis no skapja divdesmit otrā kalibra bisi un pacēla to pret gaismu.

— Ils sont des sauvages, — Fontēns paskaidroja. — Ils veulent shooter Ies uns Ies autres.

— Je veux aller tout seul! — Andrē spiedza. Viņš draudīgi skatījās pār bises stobru. — Je veux shooter Ies rats d'eau. Je connais beaucoup de rats d'eau![87]

— Atdod bisi! — Fontēns uzsauca. Man viņš paskaidroja: — Viņi ir mežoņi. Viņi nošautu cits citu.

Andrē ieķērās bisē.

— Tikai drusciņ paturēt. On ne lait pas de mal.[88]Tikai drusciņ paturēt.

— Viņš ir traks uz šaušanu, — Fontēna kundze nopūtās. — Mais il est trop jeuneJ

Andrē ieslēja bisi atpakaļ skapī.

— Kad es izaugšu liels, es medīšu bizamžurkas un zaķus arī, — viņš sacīja angliski. — Vienreiz es gāju papum līdzi, un viņš nošāva zaķi tikai drusciņ, un es nošāvu un trāpīju pavisam!

— C'est vrai,[89] [90] — Fontēns pamāja ar galvu. — Viņš nošāva zaķi.

— Bet tu pirmais! — Andrē teica. — Es gribu iet viens pats un šaut viens pats. Nākošgad es drīkstēšu. — Viņš apsēdās kaktā un sāka lasīt grāmatu. Es biju iemetis tajā acis, kad mēs pēc vakariņām no ēdamistabas pārnācām uz virtuvi. Tā bija bibliotēkas grāmata — «Frenks uz kara kuģa».

— Viņam patīk grāmatas, — Fontēna kundze sacīja.

— Galu galā tas tomēr ir labāk nekā dauzīties ar citiem puikām pa naktīm un zagt.

— Grāmatas ir laba lieta, — Fontēns piebilda.

— Monsieur pats raksta grāmatas.

— Jā, protams, protams, — Fontēna kundze piebalsoja. — Bet pārāk daudz grāmatu ir slikti. Ici, c'est une maladie,[91] tās grāmatas. C'est comme^92 baznīcas. Ici il y a trop de^93 baznīcas. En Frcince il y a seulement Ies catholicļues et Ies protestants — et tres peu de protestants. Mais ici rien que de^94 baznīcas. Quand j'etais vēnu ici je disais,[95] ak dievs, kāpēc tāds milzums baznīcu?

— C'est vrai, — Fontēns piebalsoja. — Pārāk daudz baznīcu.

— Kādu dienu, — Fontēna kundze stāstīja, — te bija viena maza franču meitenīte ar savu māti, māte ir Fontēna māsīca, un iedomājieties to skuķi: «En Ame-rique il ne faut pas etre catholique.»[96] Nav labi būt katojiem. Amerikāņiem nepatīk, ka mēs esam katoļi.

Tas ir kā sausais likums. Es viņai saku; «Kas tu būsi, kad izaugsi? Ko? Katolim labāk palikt par katoli.» —

Bet viņa saka: «Nē, Amerikā nav nekādas jēgas būt katoļiem.» — «Man gan liekas, labāk palikt par katoli, ja reiz esi. Ce nest pas bon de changer sa leligion.' Dieva vārds.»

— Jūs ejat uz dievkalpojumiem?

— Nē. Te Amerikā gandrīz nemaz neeju, kādu retu reizi pa ilgiem gadiem. Mais je reste caiholique.[97] [98] Nav labi mainīt ticību.

— On dit que Schmidt esi catholique,[99] — Fontēns sacīja.

— On dit, mais on ne sait jamais,[100] — Fontēna kundze iebilda. — Nedomāju gan, ka Šmits ir katolis. Katoļu Amerikā ir ļoti maz.

— Mēs esam katoļi, — es teicu.

— Pareizi, bet jūs dzīvojat Francijā, — Fontēna kundze sacīja. — Je ne crois pas que Schmidt est catho-lique,[101] Vai viņš ir kādreiz dzīvojis Francijā?

— Les Polacks sont catholiqu.es,[102] — Fontēns teica.

— Taisnība gan, — piekrita Fontēna kundze. — Viņi aiziet uz baznīcu un, mājās nākdami, visu ceļu kaujas ar nažiem un visu svētdienu slepkavojas. Bet nav īsti katoļi. Viņi ir tikai tādi poļu katoļi.

— Katoļi, kā jau katoļi, — teica Fontēns. — Visi katoļi ir vienādi.

— Es neticu, ka Šmits ir katolis, — Fontēna kundze sacīja. — Tie nu gan būtu joki, ja viņš būtu katolis. Moi, je ne crois pas.[103]

— Viņš ir katolis, — es teicu.

— Šmits ir katolis, — domīgi atkārtoja Fontēna kun- . dze. — Nekad nebūtu iedomājusies. Debestiņ, il est catholique^104!

— Marie va chercher de la bieie, — Fontēns sacīja. — Monsieur a soif — moi aussi. 1

— Jā, tūlīt, — Fontēna kundze atsaucās jau no otras istabas. Viņa kāpa lejā, un mēs dzirdējām kāpnes čīkstam. Andrē sēdēja stūrī un lasīja. Mēs ar Fontēnu sēdējām pie galda, un viņš izlēja pēdējo alus pudeli mūsu glāzēs, tikai mazliet atstādams dibenā.

— C'est un bon pays pour la chasse,[105] [106] — Fontēns teica. — J'aime beaucoup shooter Ies cānards.[107]

— Mais il y a ties bonne chasse aussi en France,[108] — es teicu.

— C'est viai, — Fontēns piekrita. — Nous avons beaucoup de gibier lā-bas.[109]

Fontēna kundze uzkāpa augšā ar alus pudelēm rokās. — II est catholique, — viņa smējās, — debestiņ, Schmidt est catholique^110!

— Kā jums liekas, viņš tiks par prezidentu? — Fontēns jautāja.

— Nē, — es atbildēju.

Nākošo pēcpusdienu es atkal braucu pie Fontāniem no ēnainajām pilsētas ieliņām laukā uz putekļainā lielceļa, no lielceļa gatvē un gar sētu, kur es pieturēju un atstāju mašīnu. Diena atkal bija karsta. Pa sētas durvīm iznāca Fontēna kundze. Tā laikam izskatītos Ziemas svētku vecīša sieva — tik tīrīga un jauki sirma sārtvaidze ar apaļi zvalstigu gaitu.

— Dieviņ tētiņ, sveiki! — viņa iesaucās. — Ir nu gan karstums! — Viņa iegāja atpakaļ mājā pēc alus. Es apsēdos uz lieveņa un cauri durvju tīklam un lielā koka pazarēm skatījos uz karstumā trīcošo gaisu un kalniem tur tālumā. Kalni likās saraukti brūnās krokās, cauri lapotnei varēja saskatīt tikai trīs smailes ar balti sniegotām galotnēm, kas slējās pāri kailajai grēdai. Sniegs bija tik neiedomājami balts un tīrs, ka likās nereāls. Iznāca Fontēna kundze un uzlika pudeles galdā.

— Uz ko jūs tur tā skatāties?

— Uz sniegu.

•— C'est joli, la neige

— Iedzeriet jūs arī kādu glāzi.

— Labi.

Viņa apsēdās uz krēsla man blakus. — Tas Šmits, — viņa sacīja, — kā jūs domājat, ja viņš tiks par prezidentu, atkal atļaus alu un vīnu?

— Noteikti, — es atbildēju. — Paļaujieties uz Šmitu.

— Mēs jau samaksājām simt piecdesmit piecus dolārus soda naudas, kad arestēja Fontēnu. Divas reizes mūs arestēja policija un divas reizes valdība. Visa nauda aizgāja, tā, ko Fontēns raktuvēs bija sapelnījis un es, traukus mazgādama. Visu atdevām. Fontēnu ielika cietumā. 11 n'a jamais lait de mal ā personne.[111] [112]

— Viņš ir labs cilvēks, — es teicu. — Tā ir nekrietnība.

— Vai tad mēs dārgi prasām? Vīns par dolāru litrā. Alus par desmit centiem pudele. Mēs nekad nepārdodam alu, kamēr nav kārtīgi norūdzis. Citi pārdod, kā tikai gatavs, kas viņiem, ja cilvēkiem pēc tam galva sāpēs. Ja mēs ko sliktu būtu nodarījuši! Bet nē — ieliek Fontēnu cietumā un noplēš mums septiņsimt piecdesmit piecus dolārus.

— Neģēlība, — es teicu. — Kur ir Fontēns?

— Pie saviem vīniem. Tagad vīns ir jāpieskata, lai būtu īstā laikā. — Viņa smaidīja. Naudas rūpes bija aizmirstas. — Vous savēz, il est traks pour le vin! Vakar vakarā viņš pārnesa mājās mazliet vīna, to, ko jūs tagad dzerat, un drusciņ jaunā. Pavisam jaunā. Vēl nemaz nav gatavs, bet viņš jau dzer un šorīt pat pie kafijas pielej! Dans son cale, vous savēz![113] Galīgi traks uz vīnu. 11 est comme ga. Son pays est comme fa.[114] Es esmu no ziemeļiem, tur vīnu neko daudz nedzēra. Tur visi dzēra alu. Blakus mūsu mājai bija liels alus-brūzis. Apiņus veda vezumiem, un man bija pretīga apiņu smarža. Un apiņu lauki arī. Je n'aime pas Ies houblons.1 Nepavisam arī ne. Tad tas vīrs, kam piederēja brūzis, sacīja, lai mēs ar māsu nākam apskatīties uz brūzi un krietni nogaršojam alu, un tad mums arī apiņi iepatikšoties. Un tā patiešām bija. Tad mums iepatikās. Vajadzēja tikai dzert alu. Un tad mums iepatikās apiņi arī. Bet Fontēns ir traks uz vīnu. Viņš vienreiz pārnesa zaķi un lika man izsutināt vīna mērcē, zināt, tādā melnā mērcē ar vīnu, sviestu, sēnēm un sīpoliem, un vēl sazin ko, tam zaķim. Kas tur ko neiztaisīt, es iztaisu ar, viņš ēd un laizās: La sauce est meil-leure que le jack. Dans son pays c'est comme ga. II y a beaucoup de gibier et de vin. Moi, j'aime Ies pommes de terre, le saucisson, et la biere. C'est bon, la biere. C'est trēs bon pour la santē.[115] [116]

— Ļoti labs, — es piekritu, — un vīns arī.

— Jūs esat mats matā kā Fontēns. Bet te dara tādas lietas, kādas es nekad nebiju redzējusi. Un diez vai jūs ar būsiet redzējis. Pie mums te bija amerikāņi; kas lēja alū viskiju!

— Nevar būt, — es sacīju.

— Jā. Dieva goda vārds. Et aussi une femme qui a vomis sur la table!

— Comme nt?

— C'est vrai. Elle a vomis sur la table.[117] Un pēc tam viņa vēma uz kurpēm. Un tad viņi atbrauca vēl otru reizi un teica, ka svētdien šie atkal gribot salasīties pie mums, nu nē, es sacīju! Kad viņi piebrauca, es noslēdzu durvis.

— Jā, mēs esam riebīgi, kad piedzeramies.

— Ziemas vakaros, kad puiši braukā uz ballēm, viņi pietur te savas mašīnas, iekšā nenāk, tāpat uzsauc Fontānam: «Hei, Sem, iznes mums pudelīti vīna!» — vai arī nopērk alu un tad izvelk no kabatas kandžas pudeli, lej kandžu alū un dzer. Kaut ko tādu es redzēju pirmo

reizi mūžā, dieva vārds. Liet alū šņabi! Nē, kaut ko tādu es nevaru saprast!

— Ja viņi nedabū izvemties, viņi nejūtas dzēruši.

— Reiz viens no puišiem, kas pie mums nāk, atbrauc un saka, lai es uztaisot vakariņas, un pasūta divas pudeles vīna, šie te iegriezīšoties ar savām meitenēm, paēdīšot un tad braukšot uz balli. Labi, es ar mieru. Iztaisu arī vakariņas, un šie atbrauc, bet jau piedzērušies. Tad viņi sāk liet viskiju vīnā. Dieva goda vārds! Es saku Fontēnam: «On va etre malade! Oui, il dit.» Un tad meitenēm palika slikti, žēl skatīties, tādas jaukas, glītas meitenes. Viņas sāka vemt turpat pie galda. Fontēns gribēja ņemt viņas pie rokas un aizvest uz vienu vietu, lai viņas tur tiek galā, bet puiši saka, nē, lai paliek, viņām tepat pie galda ir labi.

Pa to starpu ienāca Fontēns.

— Kad viņi atkal parādījās, es aizslēdzu durvis. Nē, es sacīju, ne par simt piecdesmit dolāriem arī ne. Dievs, stāvi man klāt!

— Franču valodā tādiem cilvēkiem ir trāpīgs vārds, — Fontēns sacīja. Viņš izskatījās ļoti vecs un saguris no karstuma.

— Kāds?

— Cochon \ — viņš kautrēdamies diezgan negribīgi izgrūda neglīto vārdu. — Viņi uzvedās kā cochon. C'est un mot tres fort, — viņš atvainojās, — mais vo-mir sur la table^118 [119] [120]. — Viņš skumīgi nošūpoja galvu.

— Cochons, — es teicu. — Tie viņi patiešām ir — cochons. Salauds.3,

Šo vārdu rupjums derdzās Fontēnam. Viņš tad labprātāk runāja ko citu.

— II y a des gēns tres gentils, tres sensibles, qui viennent aussi,[121] — viņš sacīja. — Piemēram, virsnieki no cietokšņa. Ļoti jauki cilvēki. Labi puiši. Visi, kas vien kādreiz bijuši Francijā, nāca pie mums vīnu dzert. Viņiem garšoja vīns.

— Viens bija tāds virsnieks, — Fontēna kundze stās-

tīja, — ko sieva nekur nelaida. Viņš tad sacīja sievai, ka esot noguris un iešot gulēt, kā viņš gultā, sieva prom uz kino, bet, kā sieva uz kino, viņš šurp — dažreiz pat pidžamā, tikai šineli uzsviedis plecos. «Alu, Marija, alu, dieva dēļ!» Tā viņš sēdēja pidžamā un dzēra, un tad gāja atpakaļ uz cietoksni, lai tiktu gultā, pirms sieva pārnāk no kino.

— C'est un original, — Fontēns sacīja, — mais vrai-ment gentil. Jauks cilvēks.

— Jā, patiešām jauks cilvēks, — piekrita Fontēna kundze, — un viņš vienmēr bija gultā, kad sieva nāca no kino.

— Rīt man jābrauc projām, — es teicu. — Uz indiāņu rezervātu. Mēs braucam uz teteru sezonas atklāšanu.

— Jā? Bet jūs atkal atgriezīsieties, vai ne? Jūs taču atkal atbrauksiet?

— Noteikti.

— Tad vīns būs jau norūdzis, — Fontēns sacīja. — Mēs izdzersim kādu pudeli kopā.

— Trīs pudeles, — teica Fontēna kundze.

— Es atgriezīšos.

— Mēs jūs gaidīsim, — sacīja Fontēns.

— Ar labu nakti, — es sacīju.

No medību brauciena mēs atgriezāmies agrā pēcpusdienā. Mēs bijām kājās jau no pieciem rītā. Vakar mums bija krietni paveicies, bet šorīt mēs teterus ne redzēt nedabūjām. Vaļējā mašīnā braucot, mēs bijām stipri sakarsuši, un pusdienu vietai izvēlējāmies liela ceļmalas koka ēnu. Saule bija augstu un ēnas laukumiņš mazs. Mēs ēdām sendvičus un sausiņus ar sendviču pildījumu, bijām izslāpuši un noguruši un jutāmies atviegloti, kad beidzot izkļuvām uz šosejas, kas veda uz pilsētu. Mēs uzdūrāmies pļavas sunīšu kolonijai un, apturējuši mašīnu, sākām šaut sunīšus ar revolveri. Divus nošāvām un metām mieru, jo netrāpījušās lodes sitās pret akmeņiem un zemes kukuržņiem un aizlidoja pa lauku, bet aiz lauka strautmalā auga koki un varēja saskatīt mājas, un mēs negribējām nokļūt nekādās nepatikšanās noklīdušas lodes dēļ. Tāpēc mēs braucām vien tālāk, līdz kamēr ceļš pa nogāzes slīpumu nolaidās pilsētas nomalē. Pāri līdzenumam tālumā slējās kalni. Šodien tie likās zili un sniegotās galotnes mirguļoja kā stikls. Vasara jau gāja uz beigām, bet jaunais sniegs kalnu galotnēs vēl nebija uzkritis, tur bija palicis tikai vecais, saules sakausētais, un ledus, kas no liela tāluma spīdēja visai spoži.

Mēs bijām iztvīkuši pēc vēsuma un paēnas. Mūsu sejas bija apsvilušas saulē, lūpas čulgās no solončaka putekļiem. Mēs iegriezām mašīnu Fontānu gatvē, apturējām pie mājas un gājām iekšā. Ēdamistabā mūs apņēma vēsums. Fontēna kundze bija viena.

— Man ir tikai divas pudeles alus, — viņa sacīja — Viss izgājis. Jaunais vēl nav labi norūdzis.

Es iedevu viņai dažus putnus. — Tas ir labi, — viņa teica. — Krietni jums veicies. Paldies. Tas ir labi. — Viņa aiznesa putnus nolikt vēsumā. Kad alus bija izdzerts, es piecēlos. — Mums nu jābrauc, — sacīju.

— Bet vakarā jūs atnāksiet, labi? Fontānam būs vīns.

— Pirms aizbraukšanas noteikti iegriezīsimies.

— Jūs braucat projām?

— Jā. Rīt dodamies ceļā.

— Tas gan ir slikti, ka jūs aizbraucat. Atnāciet šovakar. Fontānam būs vīns. Mēs sarīkosim a fete uz atvadībām.

— Pirms aizbraukšanas noteikti iegriezīsimies.

Bet to pēcpusdienu mums vajadzēja nosūtīt telegrammas un pielabot mašīnu — ar akmens šķembu bija pārplēsta riepa, — tāpēc es paliku bez mašīnas, un man vajadzēja staigāt pa pilsētu kājām, kārtojot visu, kas pirms aizbraukšanas kārtojams. Ap vakariņu laiku es jau biju pārāk noguris, lai kaut kur ietu. Un negribējās runāt svešā valodā. Mēs gribējām vienīgi agrāk likties gulēt.

Kad es jau biju apgūlies un visa mūsu vasaras mantība istabas vidū gaidīja iesaiņošanu, un pa atvērtiem logiem plūda tālo kalnu dzestrums, es domāju — cik nekrietni bija neaiziet pie Fontāniem, tomēr pēc brītiņa jau biju aizmidzis. Visu nākošo rītu mēs kravājāmies, tās bija mūsu vasaras beigas. Mēs paēdām pusdienas un divos bijām saposušies ceļam.

— Mums jāiegriežas pie Fontēniem un jāatvadās,— es sacīju.

— Noteikti.

— Šķiet, viņi mūs gaidīja vakar vakarā.

— Vajadzēja gan aiziet.

— Jā, žēl, ka neaizgājām.

Mēs atvadījāmies no viesnīcas pārvaldnieka, no Lari ja un citiem mūsu draugiem pilsētā un braucām pie Fontēniem. Abi viņi bija mājās. Priecīgi mūs sagaidīja. Fontēns izskatījās vecs un noguris.

— Mēs domājām, ka jūs vakar atbrauksiet, — Fontāna kundze sacīja. — Fontānam bija trīs pudeles vīna. Kad jūs neatbraucāt, viņš izdzēra visu pats.

— Mēs tikai uz brītiņu, — es teicu. — Iegriezāmies atvadīties. Mēs vakar gribējām atnākt. Mēs taisījāmies nākt, bet bijām pārāk noguruši no ceļa.

— Uznes vīnu, — Fontēns sacīja.

— Vīna vairs nav. Tu visu izdzēri.

Fontēns izskatījās ļoti nelaimīgs.

— Es aiziešu pakaļ, — viņš teica. — Ilgi nebūšu, dažas minūtes. Vakar es visu izdzēru. To vīnu, kas bija nests jums.

— Es jau tad nodomāju, ka jūs gan esat pārāk noguruši. Ak dievs, es domāju, viņi ir tā noguruši, ka nevarēs atnākt, — sacīja Fontāna kundze. — Aizej gan dabū vīnu, Fontēn!

— Es aizvedīšu jūs ar mašīnu, — es piedāvājos.

— Labi, — Fontēns atbildēja. — Tā būs ātrāk.

Mēs izbraucām ar mašīnu uz šosejas un kādu jūdzi tālāk nogriezāmies sānceļā.

— Šis vīns jums garšos, — Fontēns sacīja. — Šoreiz īpaši izdevies. Būs jums šodien vakariņās.

Mēs apstājāmies pie baļķu mājeles. Fontēns pieklauvēja. Neviens neatsaucās. Tad mēs gājām apkārt. Sētas durvis arī bija aizslēgtas. Pie durvīm mētājās tukšas konservu bundžas. Mēs paskatījāmies pa logu. Iekšā neviena nemanīja. Virtuve bija nekārtīga un netīra un visas durvis un logi cieši noslēgti.

— Še tev kuņas dēls! Kur viņa varētu būt aizgājusi? — Fontēns šķendējās. Viņš bija izmisis.

— Es zinu, kur var dabūt atslēgu, — viņš teica. —Pagaidiet tepat. — Es noskatījos, kā viņš aiziet līdz

tuvējai mājelei, pieklauvē, iznāk sieviete, parunā un beidzot viņš čāpo atpakaļ. Atslēgu bija dabūjis. Mēs izpūlējāmies gan gar priekšējām, gan sētas durvīm, bet atslēgt neizdevās.

— Vai nav kuņas dēls, — Fontēns teica. — Viņa ir kaut kur aizgājusi.

Pa logu varēja pat redzēt, kur glabājas vīns. Loga tuvumā varēja jau sajust, kā ož pašā mājā. Tā bija saldi šķebīgā indiāņu māju smirdoņa. Fontēns pēkšņi paķēra dēļa galu un sāka rakt zemi pie sētas durvīm.

— Es tikšu iekšā, — viņš teica. — Es tikšu iekšā tāpat, kuņas dēls!

Kaimiņu mājas pagalmā kāds vīrs darbojās ap veca forda priekšējiem riteņiem.

— Labāk nevajag, — es sacīju. — Tas vīrs vēl ieraudzīs. Viņš skatās. ,

Fontēns atlieca muguru. — Pamēģināsim vēlreiz ar atslēgu, — viņš teica. Mēs mēģinājām vēlreiz ar atslēgu, bet veltīgi. Atslēga abos virzienos griezās tikai līdz pusei.

— Iekšā tikpat netiekam, — es sacīju. — Brauksim vien atpakaļ.

— Vēl parakšos zem sētas durvīm, — Fontēns neatlaidās.

— Nē, es nevaru to pieļaut, tas ir bīstami.

— Parakšos, un cauri.

— Nē, — es sacīju. — Tas vīrs redzēs. Un tad jums atņems vīnu.

Mēs kāpām mašīnā un braucām atpakaļ pie Fontāniem, pa ceļam pieturējuši un atdevuši atslēgu. Fontēns spēja vairs tikai izgrūst nesakarīgus angļu lamu vārdus. Viņš bija satriekts. Mēs atgriezāmies mājās.

— Šito kuņas dēlu! — viņš teica. — Mēs nedabūjām vīnu. Netiku pats pie sava vīna!

Prieks Fontēna kundzes sejā apdzisa. Fontēns nosēdās kaktā un sažņaudza galvu rokās.

— Mums nu jābrauc, — es sacīju. — Nebēdājiet par vīnu, tas nav svarīgi. Izdzeriet vēlāk uz mūsu veselību.

— Kur tā dullā bija aizskrējusi? — Fontēna kundze jautāja.

— Vai es zinu, — Fontēns atbildēja. — Piķis sazina, kur aizdauzījusies. Un tagad jums jābrauc projām bez vīna.

— Ir jau labi, — es teicu.

— Nav gan labi, — kratīja galvu Fontēna kundze.

— Mums nu jābrauc, — es sacīju. — Palieciet sveiki, lai jums labi klājas! Paldies par visu!

Fontēns grozīja galvu. Viņš jutās apkaunots. Fontāna kundze bija bēdīga.

— Neraizējieties vairs par to vīnu, — es sacīju.

— Viņam tik ļoti gribējās, lai jūs šo vīnu nogaršotu, — Fontēna kundze teica. — Jūs atbrauksiet nā-košvasar?

— Nē. Varbūt aiznākošo.

— Redzi, nu! — Fontēns teica sievai.

— Ardievu, — es sacīju. — Nebēdājiet par vīnu. Uzdzeriet uz mūsu veselību, kad būsim projām. — Fontēns kratīja galvu. Viņš nepasmaidīja. Viņš saprata, ka viss pagalam.

— Tas kuņas dēls, — Fontēns vēl nolamājās.

— Vakar vakarā viņam bija veselas trīs pudeles, — Fontēna kundze sacīja, lai mierinātu vīru. Viņš pakratīja galvu.

— Ardievu, — viņš teica.

Fontēna kundzei sakāpa asaras acīs.

— Ardievu, — viņa sacīja. Viņai bija žēl Fontēna.

— Ardievu, — sacījām mēs. Mums visiem bija ļoti skumji. Abi stāvēja durvīs, kad mēs iekāpām mašīnā un es iedarbināju motoru. Mēs pamājām. Viņi bēdīgi stāvēja uz lieveņa. Fontēns izskatījās ļoti vecs. Kundze izskatījās bēdīga. Viņa vēl māja mums, kad Fontēns jau iegāja istabā. Mēs izbraucām uz šosejas.

— Viņi bija tik nelaimīgi. Fontēns jutās drausmīgi.

— Vajadzēja atbraukt vakar vakarā.

— Jā, vajadzēja.

Mēs bijām jau cauri pilsētai uz gludās šosejas, ar nopļautu lauku rugainēm gar malām un kalnu roboto līkni pa labi. Izskatījās pēc Spānijas, bet bija mūsu pašu Vaiominga.

— Jācer, ka viņiem klāsies labi.

— Neklāsies, — es atbildēju, — un Šmits netiks par prezidentu.

Asfalts beidzās. Tālāk sākās grantēts ceļš, kas no ielejas līdzenuma ielocījās starp divu kalnu pakājēm un kāpa augstāk. Zeme te pakājēs bija sarkana, ar pelēku vērmeļu kumšķiem apaugusi, ceļam augstāk pakāpjoties, mēs pāri pauguriem redzējām ieleju un kalnu grēdu. Tagad tā bija tālāk, un Vaiominga vēl vairāk izskatījās pēc Spānijas. Ceļš meta līkumu, lai atkal uzvītos augstāk, un mēs ieraudzījām priekšā ceļa putekļos peramies dažas irbes. Mums tuvojoties, viņas, spārnus drudžaini sitot, uzspurdza gaisā, tad slaidi nolaidās gar paugura slīpumu zemāk.

— Kas par lieliem, skaistiem putniem! Daudz lielākas par Eiropas irbēm.

— Kā sacītu Fontēns, laba zeme medībām.

— Un kad būs izmedīta?

— Viņi būs jau nomiruši.

— Zēns nebūs.

— Kā mēs varam apgalvot, ka nebūs? — es teicu.

— Vajadzēja vakar aiziet pie viņiem.

— Jā, diemžēl, — es sacīju. — Vajadzēja.

SPĒLMANIS, MŪĶENE UN RADIO

Viņus ienesa ap pusnakti, un pēc tam līdz pašam rītam pa visām stāva palātām skanēja krieva bļāvieni.

— Kur viņš ievainots? — misters Freizers jautāja dežurējošai māsai.

— Liekas, ciskā.

— Un tas otrais?

— Tas laikam nebūs dzīvotājs.

— Kur viņam trāpīts?

— Divreiz vēderā. Bet atrada tikai vienu lodi.

Abi, meksikānis un krievs, bija cukurbiešu novācēji,

tovakar viņi sēdēja nakts restorānā un dzēra kafiju, kad durvīs parādījās kāds vīrs un sāka šaut uz meksikāni. Krievs palīda zem galda, un beidzot šāviens, tēmēts meksikānim, kas jau gulēja uz grīdas ar divām lodēm vēderā, ķēra arī viņu. Tā vismaz bija rakstīts avīzē.

Meksikānis atbildēja policijai, ka viņam neesot ne jausmas, kas uz viņu šāvis. Tā būšot bijusi nejaušība.

— Kāds pavisam nejauši astoņas reizes uz jums izšauj un divas reizes pat trāpa — gluži netīšām, ko?

— Si, senor, — atbildēja meksikānis, kam vārdā bija Kaetano Ruiss.

— Nejaušība, ka viņš man vispār trāpīja, tas ķei-ris, — meksikānis paskaidroja tulkam.

— Ko viņš saka? — vaicāja izmeklēšanas seržants, skatīdamies pāri gultai uz tulku.

— Viņš apgalvo, tā esot bijusi nejaušība.

— Saki, lai viņš runā taisnību un ka viņam tāpat jāmirst, — teica detektīvs.

— Na, — iebilda Kaetano, — bet jūs sakiet viņam, ka man ir ļoti slikti un es nevēlētos tik daudz runāt.

— Viņš esot sacījis patiesību, — teica tulks, tad pus-čukstus turpināja. — Viņš nezina, kas šāvis. Šāvuši no muguras.

— Jā, — novilka detektīvs. — Tas jau būtu lieliski, ka no muguras, tikai kāpēc lodes trāpījušas no priekšas?

— Varbūt viņš izlocās? — sacīja tulks.

— Klausies tu man, — teica detektīvs, kratīdams pirkstu gandrīz pie paša Kaetano deguna, kas asi slējās no mironīgi dzeltenās sejas, kurā dzīvas likās vairs tikai degošās vanaga acis, — man nospļauties, kas uz tevi šāvis, bet skaidrībai jābūt. Vai tad tu negribi, lai tas, kas uz tevi šāva, saņem sodu? Pārtulko viņam, — detektīvs griezās pie tulka.

— Viņš grib, lai tu pasaki, kas šāva.

— Mandarlo al carajo,] — teica Kaetano, būdams ļoti noguris.

— Viņš nemaz neesot to cilvēku redzējis, — sacīja tulks. — Es jau teicu, ka šauts no muguras.

— Paprasi, kas šāva uz krievu.

— Nabaga krievs, — teica Kaetano, — gulēja uz grīdas, galvu rokās saķēris. Kā viņš sāka bļaut, kad lode viņam trāpīja, tā bļauj vēl tagad. Nabaga krievs.

— Esot bijis kāds nepazīstams vīrs. Varbūt tas pats

šāvis arī uz viņu. f

— Klausies, — teica detektīvs. — Te nav Čikāga. Un tu neesi gangsteris. Un netaisi te nekādu ķinīti. Nav nekas negodīgs pateikt, kas uz tevi šāvis. Katrs tavā vietā pateiktu. Kā gan citādi. Iedomājies, ka tu nepateiksi un viņš sašaus vēl kādu. Iedomājies, viņš var nošaut sievieti vai bērnu. Tāds cilvēks nedrīkst staigāt brīvībā. Pasakiet jūs viņam, — detektīvs griezās pie mistera Freizera. — Es neuzticos šim blēdīgajam tulkam.

— Es esmu ļoti uzticams, — tulks iebilda. Kaetano skatījās uz misteru Freizeru.

— Paklau, amigo, — teica misters Freizers. — Policists saka, mēs neesot patlaban kaut kur Čikāgā, bet Heilijā, Montānas štatā. Jūs neesot bandīts un nevajagot uzvesties kā filmā.

— Es viņam ticu, — Kaetano rāmi atbildēja. — Ya lo creo.

— Neesot nekāds negods uzrādīt uzbrucēju. Jebkurš to būtu darījis, viņš saka. Lai padomājot, kas notikšot,

’ Ejiet pie velna! (Sp.)

ja, sašavis tevi, šis cilvēks ietu un sašautu sievieti vai bērnu.

— Es neesmu precējies, — atbildēja Kaetano.

— Viņš saka — jebkuru sievieti vai bērnu.

— Tas vīrs taču nav ārprātīgs, — teica Kaetano.

— Viņš saka, tev vajagot uzrādīt, — misters Frei-zers nobeidza.

— Paldies, — pateicās Kaetano. — Jūs ļoti labi tulkojāt. Es pats runāju angliski, bet slikti. Toties saprotu visu. Kā jūs salauzāt kāju?

— Kritu no zirga.

— Cik nelaimīgi. Jūtu līdzi. Stipri sāpēja?

— Nu vairs ne. No sākuma gan.

— Paklausieties, amigo, — Kaetano lūdza, — man nemaz nav spēka. Jūs mani atvainosiet. Sāp arī, ļoti sāp. Iespējams, ka pat nomiršu. Lūdzu, lai tas policists iet projām, es esmu tik ļoti noguris. — Viņš sakustējās, it kā gribētu pagriezties uz sāna, un nesacīja vairs nekā.

— Es pasacīju viņam visu tieši tā, kā jūs teicāt, un viņš lūdza atbildēt, ka viņš patiešām nezina, kas uz viņu šāvis, ka viņš patlaban jūtas ļoti slikti un gribētu, lai jūs viņu nopratināt vēlāk, — misters Freizers sacīja.

— Vēlāk viņš var būt jau miris.

— Ļoti iespējams.

— Tāpēc es gribu nopratināt viņu tūlīt.

— Kāds šāvis uz viņu no muguras, es jau teicu, — iejaucās tulks.

— Nu, dievs ar jums, — norūca izmeklēšanas seržants un iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā.

Arā, gaitenī, izmeklēšanas seržants un tulks palika stāvot pie mistera Freizera stumjamā krēsla.

— Tātad jūs arī domājat, ka uz viņu kāds šāvis no muguras?

— Jā, — Freizers atbildēja. — Kāds šāvis uz viņu no muguras. Vai jums nav vienalga?

— Nevajag dusmoties, — sacīja seržants. — Kaut es mācētu spāniski.

— Kāpēc neiemācāties?

— Jums nav par ko dusmoties. Kāds man prieks uzdot jautājumus visādiem meksikāņiem? Cita lieta, ja es mācētu spāniski.

— Jums nav jāmāk spāniski, — sacīja tulks. — Droši varat paļauties uz mani.

— Nu, dievs ar jums, — seržants vēl noteica. — Tātad uz redzēšanos. Es vēl pie jums iegriezīšos.

— Paldies! Es vienmēr esmu uz vietas.

— Liekas, jums iet uz labo pusi, vai ne? Tik nelaimīgs kritiens. Vajadzēja ar tā nelaimēties.

— Nu jau ir krietni labāk, kauls saaug.

— Jā, bet ātri tas neiet. Vēl ilgi, ilgi, kamēr saaugs.

— Piesargieties, lai jums kāds neiešauj mugurā.

— Gan jau, — viņš sacīja, — gan jau kaut kā. Labi vismaz, ka jūs neesat dusmīgs.

— Uz redzēšanos, — teica misters Freizers.

Misters Freizers nu jau ilgi nebija redzējis Kaetano, bet māsa Cecīlija katru rītu pastāstīja, kā viņam klājas. Viņš esot tik pacietīgs, ne par ko nesūdzoties, un viņam esot ļoti slikti. Sācies peritonīts, un ārsti necerot, ka viņš palikšot dzīvs. — Nabaga Kaetano, — māsa Cecīlija sacīja, — viņam ir tik skaistas rokas, tik smalka seja, un ne par ko viņš nežēlojas. Bet smaka tagad jau patiešām ir drausmīga. Tad viņš rāda ar pirkstu uz degunu, bēdīgi smaida un krata galvu, — viņa stāstīja. — Viņš tā cieš no smakas. Ļoti kautrējas, — teica māsa Cecīlija. — Jā, viņš ir jauks slimnieks. Visu laiku smaida. No grēksūdzes viņš atteicās un solīja savas lūgšanas noskaitīt pats, bet no tiem meksikāņiem pa visu garo laiku, ko viņš te guļ, gan neviens nav atnācis apraudzīt. Krievu uz nedēļas beigām rakstīs laukā. Man nav nekas pret to krievu, — māsa Cecīlija sacīja, — viņam, nabaga zēnam, arī sāpēja. Lode bija eļļaina un netīra, brūce iekaisa, bet viņš tomēr taisīja pārāk lielu troksni, un bez tam man vienmēr mīļāki ir sliktie. Kaetano ir slikts cilvēks. Jā, citādi nemaz nevar būt, ļauns caurcaurēm, tik smalks un lunkans, un rokas savu mūžu nav darba redzējušas. Viņš nav nekāds biešu vācējs. Zinu, ka nav. Biešu vācējam nebūtu tik gludas rokas, bez nevienas tulzni-ņas. Tādas var būt tikai sliktam cilvēkam, es zinu. Iešu un lūgšu dievu par viņu. Nabaga Kaetano, viņš cieš tik drausmīgas mokas un pat neiekunkstas. Diezin par ko viņu sašāva? Nabaga, nabaga Kaetano! Iešu lejā un lūgšu dievu par viņu.

Māsa Cecīlija gāja lejā un lūdza par viņu dievu.

Šajā slimnīcā radio kaut cik pieklājīgi sāka skanēt tikai ap vakara krēslu. Tas bija it kā tāpēc, ka zemē daudz rūdas vai tuvumā kalni, bet radio lāgā nedarbojās, kamēr logi nekļuva tumši, toties visu nakti radio skanēja lieliski, un, kad viena stacija apklusa, varēja pārslēgties uz otru, tālāk rietumos. Pēdējā, ko varēja dabūt, bija Sietla, Vašingtonas štatā, un laika starpības dēļ, kad viņi nopīkstināja četrus no rīta, te slimnīcā bija pieci; sešos jau atkal varēja klausīties Mineapoli-sas rīta pārraidi. Tas arī bija iespējams laika starpības dēļ, un misteram Freizeram patika iztēloties, kā orķestris salasās uz rīta pārraidi, kā ar saviem instrumentiem mūziķi rīta ausmā kāpj no tramvajiem un ieiet studijā. Var jau būt, ka tā nemaz nenotika, varbūt savus instrumentus viņi glabāja turpat studijā, bet misters Freizers vienmēr iztēlojās viņus ejam ar instrumentiem. Viņš nekad nebija bijis Mineapolisā un, jādomā, nekad arī nebūs, bet zināja, kā tur varētu izskatīties rīta agrumā.

Pa slimnīcas logu varēja redzēt klaju lauku ar aplauzītiem dadžu stublājiem pāri sniegam un kailu sarkana māla krauju. Kādu rītu ārsts, gribēdams parādīt misteram Freizeram divus fazānus kārpāmies sniegā, pievilka viņa gultu pie loga, no gultas gala nokrita naktslampiņa un trāpīja misteram Freizeram pa galvu. Tagad tas vairs neizklausās tik jocīgi, bet toreiz gan bija smiekli. Visi skatījās pa logu, un ārsts, nē, nedomājiet, patiešām lielisks ārsts, rādīja fazānus un bīdīja gultu — un tad pēkšņi kā joku filmā misters Freizers norāvās pa galvu ar lampas čuguna pamatni un kājas vien notirināja. Tā bija it kā antitēze ārstniecībai un visam, kā dēļ cilvēki guļ slimnīcā, un visi vareni smējās, ka ārsts un misters Freizers tik lieliski izjokoti. Slimnīcā viss ir daudz vienkāršāks, arī joki.

Pa otru logu, ja gulta bija attiecīgi pagriezta, varēja redzēt pilsētu dūmu plīvurā un Dousona augstieni, ziemas sniegā pauguru virkne izskatījās pēc īstiem kalniem. Šīs tad nu bija divas iespējamās ainavas, kopš stumjamais krēsls bija izrādījies pāragrs. Un patiešām, ja reiz cilvēks ir slimnīcā, tad jau labāk gulēt gultā, un arī divas ainavas istabā ar pašam pēc patikas regulējamu temperatūru ir daudz labākas nekā tās citas, ko dažas minūtes var redzēt pa karstas, tukšas istabas logu, kur tu esi piestumts uz brīdi, kamēr iepriekšējais slimnieks izvests un jaunais vēl nav ievests. Ja istabā jānoguļ ilgāku laiku, skatam pa logu, lai kāds tas nebūtu, ir milzīga vērtība, tas kļūst bezgala nozīmīgs, un nekas pie tā nav maināms, arī redzes leņķis ne. Tāpat kā ar radio, dažas melodijas kļūst mīļas, mēs priecājamies, tās dzirdot, pierodam un pat dusmojamies uz jaunajām. Toziem labākās dziesmiņas bija «Dažus vienkāršus vārdus .. .», «Meitene dziedātāja» un «Mazie, mīļie meli». Citas dziesmas misteram Freize-ram nebija pa prātam. «Mīļās Betijas» melodija gan arī būtu jauka, bet misteram Freizeram klausoties vienmēr mācās virsū šīs dziesmiņas parodijas vārdi, tik neķītri un piedauzīgi, ka pašam kauns, beidzot viņš, kad radio sāka spēlēt «Betiju», tūlīt pārslēdzās uz futbolu.

Ap deviņiem no rīta sāka darboties slimnīcas rentgena aparāts, un tad klausīties radio, kas uztvēra vairs tikai Heiliju, bija veltīgi. Daudzi Heilijas radioīpaš-nieki protestēja pret slimnīcas rentgena aparātu, kas sagandēja viņiem rīta pārraides, bet nekādi soļi netika sperti, lai gan daudziem likās — slimnīca varētu gan darbināt savus rentgenus citās stundās, kad cilvēki neklausās radio.

Ap to laiku, kad radio vajadzēja izslēgt, ienāca māsa Cecīlija.

— Kā jūtas Kaetano, māsa Cecīlija? — misters Frei-zers jautāja.

— Vai, viņam ir ļoti slikti.

— Nesamaņā?

— Nē, bet liekas, ilgi vairs nedzīvos.

— Un jūs?

— Uztraucos par viņu, un zināt — nu galīgi neviens pats nav pie viņa atnācis. Viņam jānomirst vienam kā sunim, un tiem meksikāņiem nav nekādas daļas! Tīrie necilvēki!

— Pēcpusdienā būs mačs, uznāksiet paklausīties?

— Vai, nē! Es pārāk uztraukšos! Es lūgšu kapelā dievu.

— Dzirdamība būs laba, — misters Freizers sacīja,

— spēlēs pie jūras, laika starpība ir, pārraide būs jau pietiekami vēlu, lai mēs varētu klausīties.

— Nē, nē, es nevaru! Kad bija pēdējās starptautiskās, es gandrīz galu dabūju. Kad vajadzēja sist «Atlētiem», es pilnā kaklā lūdzos: «Dievs, lai viņi trāpa! Mīļo dieviņ, liec viņiem iesist! Dievs kungs, dod viņiem vārtus!» Kad trešā spēle nāca uz beigām, nu, vai zināt, tas bija par daudz! Es brēcu: «Dievs, lai nu viņš iesit, kā nākas! Dievs kungs, vārtos! Vārtos!» Un tad bija soda sitiens «Kardināliem», ārprāts! «Dievs tēvs, lai viņi nenoķer! Lai viņu acis neredz bumbu! Dievs debesīs, lai viņiem iesit!» Un šī spēle būs vēl briesmfgāka! Spēlēs «Notre Dame». Svētā Jaunava! Nē, nē, es lūgšu dievu pie altāra! Par Svēto Jaunavu. Viņi spēlēs par Svēto Jaunavu! Jūs gan arī varētu kādreiz kaut ko uzrakstīt par mūsu Svēto Jaunavu. Jums vajadzētu to izdarīt. Jūs pats labi zināt, ka vajadzētu, mister Freizer.

— Es nezinu nekā tāda, ko par viņu vēl varētu rakstīt. Par viņu viss ir jau uzrakstīts, — misters Freizers sacīja. — Bez tam jums nemaz nepatiktu, kā es rakstu. Un Svētajai Jaunavai arī būtu gluži vienalga.

— Gan jau kādreiz uzrakstīsiet, — māsa sacīja.

— Zinu, ka uzrakstīsiet. Jums jāuzraksta par mūsu valdnieci, Svēto Jaunavu.

— Labāk nāciet augšā klausīties maču.

— Nē, nē, to man sirds netur. Es labāk pie altāra darīšu visu, kas manos spēkos.

Pēcpusdienā, kad komandas vēl nebija spēlējušas ne lāgā piecas minūtes, palātā ienāca praktikants un sacīja: — Māsa Cecīlija grib zināt, kā norit spēle.

— Sakiet, ka viņiem ir jau vieni vārti.

Pēc maza brītiņa praktikants parādījās atkal.

— Sakiet, ka mūsējie visu laiku spiež viņus pie vārtiem, — misters Freizers ziņoja.

Vēl pēc kāda laiciņa viņš pazvanīja un izsauca sava stāva dežurējošo māsu: — Vai jūs nebūtu tik laipna un nenoietu lejā vai ari nosūtītu ziņu māsai Cecīlijai, ka pirmā ceturkšņa beigās bija četrpadsmit — nulle «Notre Dame» labā un ka viss kārtībā. Viņa var pārtraukt lūgšanas.

Drīz vien palātā ienāca māsa Cecīlija. Viņa bija ārkārtīgi uztraukta.

— Ko nozīmē četrpadsmit — nulle? — viņa jautāja. — Beisbolā tas nozīmētu, ka droši uzvarēts. Bet no futbola es neko nesajēdzu. Futbolā tas varbūt neko nenozīmē? Es labāk iešu atkal lejā un lūgšu dievu līdz spēles beigām.

— Svētā Jaunava viņus sasitīs. Ka es jums saku, — teica misters Freizers. — Palieciet tepat, un noklausīsimies kopā.

— Nē. Nē. Nē. Nē. Nē. Nē. Nē, — viņa sacīja. — Es tūlīt iešu lejā un lūgšu dievu!

Misters Freizers sūtīja lejā ziņu par katriem «Notre Dame» vārtiem un vēlāk, kad jau labu laiku bija satumsis, arī spēles iznākumu.

— Ko dara māsa Cecīlija?

— Vēl arvien lejā lūdz dievu, — dežurējošā māsa atbildēja.

Māsa Cecīlija parādījās otrā rītā. Viņa staroja un bija ļoti apmierināta.

— Es jau zināju, ka viņi nesasitīs mūsu Svēto Jaunavu, — viņa sacīja. — Viņu nesasitīs. Kaetano arī jūtas labāk. Viņam ir daudz labāk. Viņam būs viesi. Patlaban viņam vēl nav spēka kādu pieņemt, bet viņi atnāks, un apziņa, ka paša tautieši viņu nav aizmirsuši, palīdzēs viņam atkopties. Es aizgāju uz policiju pie tā O'Braiena un sacīju, lai viņi tur sameklē kādus meksikāņus un atsūta ciemos pie nabaga Kaetano. Viņš pēcpusdienā kādu atsūtīšot. Tad mūsu nabaga slimnieci-ņam kļūs vieglāk ap sirdi. Ir taču tik bēdīgi, kad neviens neapmeklē.

Pēcpusdienā ap pieciem palātā ienāca trīs meksikāņi.

— Vai drīkst? — apvaicājās garākais un arī resnākais ar ļoti biezām lūpām.

— Kāpēc ne? — atsaucās misters Freizers. — Sēstieties, kungi! Varbīit varu jūs pacienāt?

— Mīļš paldies, — sacīja resnākais.

— Paldies, — sacīja mazākais un melnākais.

— Paldies, nē, — sacīja tievais. — Man sakāps galvā. — Viņš padauzīja ar pirkstu pa pieri.

Kopēja ienesa glāzes. — Pasniedziet, lūdzu, viņiem pudeli, — misters Freizers teica kopējai. — Tas ir no Redlodžas, — viņš paskaidroja.

— Tātad labākais, — sacīja resnais meksikānis.

— Daudz labāks nekā no Bigtimbera.

— Skaidrs, — piekrita mazais un melnais. — Dārgākais arī.

— Redlodžā ir gan lēti, gan dārgi, visādas cenas, — teica resnais.

— Cik lampu radio? — jautāja tas, kurš nedzēra.

— Septiņu.

— Skaists aparāts, — viņš teica. — Cik tāds maksā?

— Nezinu, — atbildēja misters Freizers. — Tas ir īrēts.

— Jūs, kungi, esat Kaetano draugi?

— Nē, — sacīja resnais, — esam draugos ar to, kas viņu sašāva.

— Policija lika mums atnākt, — mazākais paskaidroja.

— Mums abiem ir mazs krodziņš, — sacīja resnais, rādīdams uz to, kas nedzēra.

— Viņam arī ir savs krodziņš, — resnais pastiepa pirkstu uz mazo, melno. — Policija lika mums nākt, un tad mēs nācām arī.

— Esmu laimīgs par jūsu ierašanos.

-— Mēs tāpat, — atbildēja resnais.

— Vēl vienu glāzīti?

— Kāpēc ne? — atsaucās resnais.

— Ar jūsu laipnu atvēli, — piebalsoja mazais, melnais.

— Man nē, — atteicās tievais. — Man sakāps galvā.

— Tad jau labi! — iesaucās mazais.

— Kāpēc nenogaršot? — sacīja misters Freizers.

— Kas par to, ka mazliet sakāpj?

— Un pēc tam galvassāpes, — teica tievais.

— Vai jūs nevarat atsūtīt kādu no Kaetano draugiem? — Freizers jautāja.

— Viņam nav draugu.

— Katram cilvēkam ir draugi.

— Šim nav.

— Kas viņš ir? v

— Kāršu spēlmanis.

— Labs?

— Domāju gan.

— No manis, — sacīja mazais, — viņš vinnēja simt astoņdesmit dolāru. Tagad pasaulē tādas naudas vispār vairs nav.

— No manis, — sacīja tievais, — viņš vinnēja divsimt vienpadsmit dolāru. Iedomājieties vien, kas tā par naudu.

— Es ar viņu nekad nespēlēju, — sacīja resnais.

— Tad viņam jābūt ļoti bagātam, — ieminējās misters Freizers.

— Ko jūs, nabagāks par mums visiem, — teica mazais meksikānis. — Tik vien viņam ir kā krekls mugurā.

— Un tas pats nekam vairs neder, — sacīja misters Freizers. — Sašauts vienos caurumos.

— Skaidrs.

— Tas, kas viņu sašāva, arī bija spēlmanis?

— Nē, biešu vācējs. Viņam vajadzēja atstāt pilsētu.

— Padomājiet vien, — sacīja mazais. — Labākais ģitārists pilsētā! Tāda mums nav bijis un nebūs.

— Šausmas.

— Domāju gan, — sacīja resnais. — Kā viņš spēlēja!

— Un citu ģitāristu jums pilsētā nav?

— Ne vēsts no ģitāristiem.

— Ir viens tīri labs akordeona spēlētājs, — sacīja tievais.

— Un vēl viens otrs uz citiem instrumentiem arī, — teica resnais. — Jūs mīlat mūziku?

— Kurš gan nemīl?

— Mēs varbūt kādu vakaru varētu atnākt un uzspēlēt? Kā jūs domājat — māsa atļautu? Viņa likās tāda sirsnīga.

— Noteikti atļaus, kad Kaetano jau varēs klausīties mūziku.

— Vai viņa nav padulla?

— Kas?

— Tā māsa?

— Nē, — teica misters Freizers. — Ļoti jauka sieviete, gudra un smalkjūtīga.

— Es neticu visiem tiem priesteriem, mūkiem un māsām, — sacīja tievais.

— Ļaunas atmiņas no zēna gadiem, — paskaidroja mazais, melnais.

, — Es biju bāznīcas zēns, — tievais lepni sacīja. —- Tagad es neticu vairs nekam. Un baznīcā neeju.

— Kāpēc? Arī kāpj galvā?

— Nē, — sacīja tievais. — Tas ir alkohols, kas man sakāpj galvā. Reliģija ir opijs nabaga ļaudīm.

— Es biju domājis, ka nabaga ļaužu opijs ir marihuāna, — teica Freizers.

— Jūs kādreiz esat smēķējis opiju? — resnais jautāja.

— Nē.

— Es arī ne, — viņš teica. — Izskatās pārāk bīstami. Cilvēks sāk un nevar vairs atmest. Tas ir ļaunums.

— Kā reliģija, — piebilda tievais.

— Šis te mums ir ļoti nikns uz reliģiju, — sacīja mazais, melnais meksikānis.

— Uz kaut ko cilvēkam jābūt niknam, — pieklājīgi teica misters Freizers.

— Es cienu tos, kas tic, jo viņi nav vainojami savā tumsonībā, — sacīja tievais.

— Tas ir labi, — teica misters Freizers.

— Ko mēs varētu jums atnest? — jautāja resnais meksikānis. — Varbūt jums kaut kas vajadzīgs?

— Es labprāt izdzertu kādu pudeli alus, ja te var dabūt labu alu.

— Mēs atnesīsim jums alu.

— Vēl kādu glāzīti ceļa kājai?

— Jūsu viskijs ir patiešām lielisks.

— Mēs jūs aplaupām.

— Es gan nevaru. Man sit galvā. Tad man ir nelaba dūša un sāk sāpēt galva.

— Visu labu, kungi!

— Visu labu un mīļš paldies!

Tad meksikāņi aizgāja, slimniekiem atnesa vakariņas un pienāca radio kārta — uzgriezts, cik klusu vien iespējams, radio atsāka parasto staciju maiņu: Denvera,

Soltleiksitija, Losandželosa un Sietla. Misters Frei-zers nespēja iztēloties Denveru pēc tās raidījumiem. Toties viņš varēja to iztēloties pēc laikraksta «Denvei Post» un noprecizēt priekšstatus pēc «The Rocky Moun-tain News». Savas pilsētas daudz maz spilgtāk iztēloties neļāva ari Soltleiksitijas un Losandželosas raidstacijas. Soltleiksitiju viņš varēja iedomāties vienīgi kā kaut ko ļoti tīru un garlaicīgu, toties Losandželosa pārāk daudz runāja par savām deju grīdām un lielajām viesnīcām, lai rosinātu viņa iztēli. Deju grīdas viņam neko neizteica. Bet Sietlu viņš iepazina sīki jo sīki, viņu taksometru kompānijai bija lielas, baltas mašīnas (katrā mašīnā savs radio), ar tādu mašīnu viņš katru nakti izbrauca uz restorānu Kanādas pusē un piedalījās jautro kompāniju izpriecās, sekodams mūzikas gabaliem, ko viņi pasūtīja pa telefonu. Katru nakti no diviem viņš dzīvoja Sietlā, klausīdamies visdažādāko cilvēku pasūtīto mūziku, un Sietla viņam bija tikpat reāla kā Mineapolisa, kur orķestranti rīta agrumā cēlās no siltām gultām, lai dotos uz studiju. Misters Freizers arvien vairāk iemīlēja Sietlu.

Meksikāņi atnāca un atnesa alu, bet nekāds labais alus tas nebija. Misters Freizers viņus pieņēma, bet nejutās spējīgs runāt, un, kad meksikāņi aizgāja, viņš zināja, ka otrreiz viņi vairs nenāks. Misteram Freize-ram nepatika būt cilvēkos, kad viņš nevarēja paļauties uz saviem nerviem. Nervi sabruka uz piektās nedēļas beigām; protams, atlika vienīgi priecāties, ka tie vispār bija izturējuši tik ilgi, bet, jau iepriekš zinādams rezultātu, viņš negribēja ielaisties nekādos eksperimentos. To visu misters Freizers jau bija piedzīvojis. Jauns viņam bija vienīgi radio. Viņš spēlēja to caurām naktīm, nogriezis tik klusu, ka tik tikko varēja sadzirdēt, un bija iemācījies klausīties nedomājot.

Todien māsa Cecīlija ienāca palātā ap desmitiem no rīta un ienesa pastu. Viņa bija ļoti skaista, misteram Freizeram patika uz viņu skatīties un dzirdēt viņas balsi, bet pasts, nākdams it kā no citas pasaules, šķita svarīgāks. Šoreiz gan izrādījās, ka vēstulēs nekā interesanta nav.

— Jūs izskatāties daudz, daudz labāk, — viņa sacīja. — Jūs drīz vien mūs atstāsiet.

— Jā, — teica misters Freizers. — Un jūs šorīt izskatāties ļoti laimīga.

— Jā, tāda es jūtos. Man šorīt ir tā, ka es varētu kļūt svētā.

Misters Freizers mazliet apjuka.

— Jā, jā, — māsa Cecīlija turpināja. — Es vienmēr esmu gribējusi kļūt par svēto. Jau no bērnu dienām. Kad es biju vēl pavisam maza meitenīte, es domāju — pietiek atteikties no pasaules un aiziet klosterī, lai kļūtu par svēto. Es gribēju kļūt par svēto un domāju, ka man vajag izdarīt visu, lai kļūtu. Es cerēju, ka kļūšu svētā. Biju pārliecināta, ka kļūšu. Reiz bija mirklis, kad man jau likās, ka esmu. Es biju tik laimīga, tas šķita tik vienkārši un viegli. No rīta pamostoties, es jau biju pārliecināta, ka esmu svētā, bet izrādījās, ka ne. Es nekļuvu par svēto. Bet man tā gribētos! Neko citu es negribu. Tikai kļūt par svēto. Nekad neesmu gribējusi neko citu. Un šorīt man ir tā, it kā es varētu kļūt. Es atkal ceru un ticu, ka kļūšu.

— Protams, kļūsiet. Cilvēks vienmēr sasniedz to, ko grib. Tā man mācīts kopš bērnu dienām.

— Es nezinu. Kad es biju maza, viss likās tik vienkārši. Es zināju, ka būšu svētā. Kad es redzēju, ka tas nenotiek uzreiz, es sapratu, ka vajadzīgs ilgāks laiks. Tagad man tas liekas gandrīz vai pavisam neiespējami.

— Man jūsu izredzes šķiet pavisam drošas.

— Jūs tiešām tā domājat? Es negribu, lai jūs tā runājat, tikai mani žēlojot. Nevajag mani žēlot. Kā es gribu kļūt svētā! Cik ļoti es gribu kļūt svētā!

— Jūs pavisam noteikti kļūsiet svētā, — misters Freizers sacīja.

—'Nē, iespējams, ka tomēr nebūšu. Ai, kaut jel es kļūtu par svēto! Cik tad es būtu laimīga!

— Trīs pret vienu — jūs kļūsiet!

— Nē, nē, to jūs tikai tāpat vien runājat. Bet, ai, kaut jel es varētu kļūt par svēto! Kaut jel es varētu kļūt par svēto!

— Kā klājas jūsu draugam Kaetano?

— Viņš drīz būs pavisam vesels, viņam tikai ir paralīze. Viena lodeķērusi lielo stilba nervu, un tā kāja nu ir paralizēta. Ārsti to pamanīja tikai tad, kad viņam jau bija pietiekami labi, lai varētu sākt kustēties.

— Varbūt nervs atjaunosies.

— Es lūdzu dievu, lai tā būtu, — māsa Cecīlija sacīja. — Jums vajadzētu ar viņu aprunāties.

— Man nevienu negribas redzēt.

— Viņu jums gribas redzēt, nestāstiet! Viņu iestums pie jums palātā.

— Lai notiek.

Viņu iestūma izģindušu, gandrīz vai caurspīdīgu, viņa melnie mati bija noauguši gari, bet acis smējās, un lūpas smaidā atsedza apdrupušus zobus.

— Hola, amigo! Que tai? [122]

— Kā redzat, — sacīja misters Freizers. — Un jums?

— Dzīvs un ar stīvu kāju.

— Nelāgi, — teica misters Freizers. — Bet nervs var atjaunoties, un kāja būs atkal kā no jauna pielikta.

— Tā jau ārsti saka.

— Un sāpes?

— Nu vairs nesāp. Agrāk vēders, jā, tad es domāju, ka sajukšu prātā. Man likās, es nomiršu no sāpēm vien.

Māsa Cecīlija starodama skatījās uz abiem.

— Viņa stāstīja, ka jūs ne iekunkstējies neesat.

— Tik daudz cilvēku palātā, — iebilda meksikānis. — Un kā jums sāpēja, stipri?

— Pietiekami stipri. Protams, ne tik briesmīgi kā jums. Kad māsa bija aizgājusi, es vienmēr raudāju kādu stundu vai pat divas. Tas mani kaut cik nomierināja. Mani nervi vairs nekam neder.

— Jums ir radio. Ja man būtu atsevišķa istaba un radio, es raudātu un bļautu visu nakti.

— Šaubos.

— Un kā vēl! Tas ir ļoti veselīgi. Bet, kad tik daudz cilvēku, nevar.

— Galu galā, — misters Freizers sacīja, — rokas jums veselas. Man stāstīja, jūs savu maizīti pelnot ar rokām.

— Un ar galvu, — viņš piebilda, padauzīdams ar pirkstu galiem pieri. — Bet galva nav tik svarīga.

— Te bija atnākuši trīs jūsu tautieši.

— Ko policija sūtīja pie manis.

— Viņi atnesa alu.

— Kas droši vien bija slikts.

-— Alus bija slikts.

— Šonakt, atkal policijas sūtīti, viņi dziedās man serenādi. — Viņš iesmējās, bet tūlīt rādīja uz vēderu. — Es vēl nevaru smieties. Kā muzikanti viņi ir briesmīgāki par nāvi.

— Un tas, kurš uz jums šāva?

— Galīgs idiots. Es iespēlēju no viņa kārtīs trīsdesmit astoņus dolārus. Atradis, par ko šaut!

— Tie trīs sacīja — jūs vinnējot daudz naudas.

— Esmu plikāks par baznīcas žurku.

— Kā tā?

— Nabaga ideālists. Ilūziju upuris. — Viņš sāka smieties, tad sakoda zobus un saķēra vēderu. — Es esmu profesionāls kāršu spēlmanis, bet es mīlu spēli kā tādu. īstu, lielu spēli. Sīka spēle vienmēr ir blēdīga. Bet īstai spēlei vajadzīga laime. Man nav laimes.

— Nekad?

— Nekad un nekur. Ņemsim kaut vai to stulbeni, kas mani sašāva. Varbūt viņš mācēja šaut? Nē. Pirmo lodi viņš aizšauj piķis zina kur. Uz otrās uzraujas tas nabaga krievs. Jau tā ir tīrā palaimēšanās. Un kas notiek tālāk? Viņš trāpa man divas reizes vēderā! Tam vīram ir laime. Man nav. Viņš taču netrāpītu pat zirgam, turēdams to aiz kāpšļa! Tīrā laimes spēle.

— Es domāju, viņš vispirms sašāva jūs un tad to krievu.

— Nē, krievu papriekšu, mani pēc tam. Avīzē bija kļūda.

— Kāpēc jūs nešāvāt pretim?

— Es nekad nenēsāju revolveri. Ja es nēsātu revolveri, tad, pie manas laimes, mani stieptu uz karātavām desmitreiz gadā. Esmu tikai sīks kāršu blēdis, nekas vairāk. — Viņš apklusa, tad turpināja: — Kad esmu iespēlējis kādu summu, es sāku riskēt, un, kā riskēju, tā zaudēju. Man ir gadījies uz kauliņiem nopasēt pie trim tūkstošiem dolāru un pagrūst sešus. Un ar labiem kauliņiem. Ne vienreiz vien.

— Kāpēc tad spēlēt?

— Ja kaut cik vēl dzīvošu, laime varbūt uzsmaidīs. Man nelaimējas nu jau piecpadsmit gadus. Bet, ja man kaut vienu reizi palaimēsies, es kļūšu bagāts. — Viņš pasmīnēja. — Es labi spēlēju, man patiešām pienāktos būt bagātam.

— Jums nelaimējas visās spēlēs?

— Visās, un ar sievietēm tāpat. — Viņš atkal pasmaidīja, rādīdams savus apdrupušos zobus.

— Patiešām?

— Patiešām.

— Un kas atliek?

— Turpināt lēnām un pacietīgi, kamēr laime uzsmaida.

— Bet ar sievietēm?

— Nevienam spēlmanim nav laimes pie sievietēm. Spēlmanis ir pārāk koncentrēts. Viņš strādā pa naktīm. Kad lai viņš būtu ar sievieti? Neviens vīrietis, kas strādā pa naktīm, nevar noturēt sievieti, ja viņa ir ko vērta.

— Jūs esat filozofs.

— Nē, mīļo cilvēk. Mazpilsētu trumpmanis. Viena maza pilsētiņa, otra maza, trešā, tad viena liela — un atkal viss no sākuma.

— Tad lode vēderā.

— Pirmo reizi, — viņš teica. — Tas ar mani noticis tikai vienreiz.

— Es jūs nenogurdinu runādams? — jautāja misters Freizers.

— Nē, — viņš atbildēja. — Tad jau drīzāk es jūs.

— Kā būs ar kāju?

— Kāja man neko lielu nav vajadzīga. Ar kāju, bez kājas, tas man neko nenozīmē. Pārvietoties es varēšu tāpat.

— Vēlu jums laimi no visas sirds, patiešām, — misters Freizers sacīja.

— Jums tāpat, — viņš atbildēja. — Un lai sāpes pāriet.

— Protams, mūžīgi jau nesāpēs. Sāpes pāriet. Un tas arī nav svarīgi.

— Lai pāriet ātrāk.

— Jums tāpat.

Tovakar meksikāņi palātā spēlēja akordeonu un citus instrumentus, sparīgais troksnis, akordeona plēšā-šana, zvārgulīšu šķinda, taures pūtieni un bungu rīboņa vēlās pa visu gaiteni. Tajā palātā vēl gulēja jātnieks, kurš kādu pēcpusdienu, kovboja mākslu izrādot, bija lidojis no segliem karstos putekļos liela skatītāju pūļa priekšā un tagad ar pārlauztu muguru mācījās ādas darbus un krēslu pīšanu, lai būtu ko darīt, kad izrakstīsies no slimnīcas. Bija namdaris, kas, no sastatnēm krizdams, bija salauzis abas potītes un roku locītavas. Viņš bija kritis kā kaķis, tikai kaķa atsperīguma pietrūcis. Viņu izdevies salāpīt tā, lai viņš spētu atgriezties savā darbā, bet tas prasīja ilgu laiku. Bija zēns no laukiem ar salauztu un nepareizi saaugušu kāju, ko vajadzēja lauzt vaļā. Un te bija Kaetano Ruiss, provinces spēlmanis, ar paralizētu kāju. Gaiteņa viņā galā misters Freizers dzirdēja, kā tur smējās un plēsa jokus par policijas atsūtīto meksikāņu muzicēšanu. Meksikāņi lieliski uzjautrinājās. Spēles karstumā viņi ienāca arī pie mistera Freizera apvaicāties, ko gribētu dzirdēt tieši viņš, un pēc tam vēl divus vakarus nāca paši uz savu roku.

Kad viņi spēlēja pēdējo reizi, misters Freizers gulēja savā istabā pie vaļējām durvīm, klausījās trokšņainajā, sliktajā mūzikā un velti pūlējās nedomāt. Kad meksikāņi gribēja zināt, ko viņš vēlētos dzirdēt, viņš palūdza «Kukaraču», vienu no tām draudīgi jautrajām un vieglajām melodijām, kuru pavadībā cilvēkiem tik bieži jāiet nāvē. Viņi spēlēja skaļi un no visas sirds. Pēc mistera Freizera ieskata, šī melodija bija labāka par daudzām citām, bet efekts — viens un tas pats.

Lai cik temperamentīgs bija izpildījums, mistera Freizera domas tas nespēja kliedēt. Parasti viņš visiem , spēkiem izvairījās no domāšanas, atļāvās domāt tikai tad, kad rakstīja, bet nu viņš domāja par šiem muzicē-tājiem un par tā mazā, melnā meksikāņa vārdiem.

Reliģija ir opijs tautai. Viņš tam ticēja, šis mazais distrofiskais krodziņa īpašnieks. Jā, un mūzika ir opijs tautai. Par to tas kaulainais «man — sakāps — galvā» gan nebija padomājis. Ekonomiskas reformas ir opijs

tautai, pieskaitīsim vēl klāt patriotismu, šo opiju itāliešu un vācu tautām. Un kā ar dzimumsakariem — vai tie arī nav opijs tautai? Dažiem no tautas. Dažiem labākajiem no tautas. Bet dzeršana ir visuvarenais opijs tautai, o, kas par lielisku opiju! Daži gan labāk grib radio, arī opijs tautai, ļoti lēts opijs, ko arī viņš patlaban lieto. Un kur tad vēl azarta spēles, jā) nu kas bija opijs, tad azarta spēles, viens no visvecākajiem opi-jiem pasaulē. Godkārība arī ir opijs tautai, tāpat kā ticība jaunām valdībām. Ja cilvēkam vispār kaut kas ir vajadzīgs, tad minimums valdības, pēc iespējas mazāk valdības. Brīvība, kam mēs ticējām, nu vairs ir tikai Makfedena žurnāla nosaukums, nekas vairāk. Mēs tai vēl arvien ticam, bet jaunu vārdu neesam atradusi. Bet kas ir īstais? Kas ir patiesais, pašreizējais opijs tautai? Viņš zināja to pārāk labi. Doma tikai bija noslēpusies kādā smadzeņu rieviņā, kur gaisma iespīdēja vakaros pēc divām trim viskija glāzītēm, viņš zināja, ka tur tā ir (kaut gan patiesībā nemaz nebija). Kas tas bija? Viņš labi zināja. Jā, kas tas bija? Nu protams — maize, maize ir opijs tautai. Vai viņš spētu to atcerēties un apjaust arī dienas gaismā? Maize ir opijs tautai.

— Paklausieties, — misters Freizers sacīja māsai, kad viņa ienāca. — Palūdziet, lai tas sīkais, mazais meksikānis ienāk pie manis, labi?

— Kā jums patīk šī te? — mazais meksikānis jau durvīs vaicāja.

— Pat ļoti.

— Tā ir vēsturiska dziesma, — teica mazais meksikānis. — Dziesma no īstās revolūcijas laikiem.

— Paklausieties, — sacīja misters Freizers. — Kāpēc operēt cilvēkus bez anestēzijas?

— Nesaprotu.

— Kāpēc visi opiji tautai neder? Ko jūs gribat darīt ar tautu?

— Glābt no tumsonības.

— Nerunājiet muļķības. Izglītība ir opijs tautai. Jums to vajadzētu zināt. Jūs pats esat šo to mācījies.

— Jūs neticat izglītībai?

— Nē, — teica misters Freizers. — Zināšanām gan.

— Es jūs nesaprotu.

— Es pats sevi nesaprotu bieži un ar baudu.

— Varbūt jūs vēlētos vēlreiz noklausīties «Kūka* raču»? — meksikānis bažīgi apvaicājās.

— Jār — sacīja misters Freizers. — Nospēlējiet vēlreiz «Kukaraču». Tas būs labāk nekā radio.

Revolūcija, domāja misters Freizers, nav opijs. Revolūcija ir ķatarse; mirkļa ekstāze, ko pagarināt var vienīgi tirānija. Opiji der pirms un pēc tam. Doma risinājās viegli, pat pārāk viegli.

Pēc brītiņa meksikāņi aizies, viņš domāja, aizies ar visu savu «Kukaraču». Tad viņš ieraus mēriņu krietna viskija un spēlēs radio, jo radio var nogriezt pavisam klusi, tik tikko sadzirdami.

TĒVI UN DĒLI

Galvenās ielas vidū bija apbrauciena zīme, bet mašīnas acīm redzami neņēma to vērā, tāpēc, nospriedis, ka te kādreiz bijis remonts un zīme aizmirsta, Nikolass Adamss brauca taisni cauri pilsētai pa tukšo, ķieģeļiem bruģēto ielu, apstādamies pie gaismas signāliem, kas bezmērķīgi iedegās un dzisa — kā jau pie svētdienas, nekādas satiksmes nebija, — un kas iedegsies un dzisīs vai veselu gadu, līdz pienāks brīdis, kad par nokavētiem maksājumiem noslēgs strāvu, — taisni un tālāk, zem mazpilsētiņas kuplajiem kokiem, kas ieauguši pašā sirdī, ja esi tur dzimis un zem šiem kokiem staigājis, bet kas svešinieku nomāc ar savu smagumu un lapotņu ēnu drēgno pustumsu istabās; garām pēdējam namiņam un laukā uz šosejas, augšup un lejup starp sarkana māla nogāžu šķeltnēm un krūmāju puduriem. Šī nebija viņa dzimtā puse, bet tagad, pašā rudens krāšņumā, jauki bija te braukt un skatīties. Kokvilna jau bija novākta, klajumos dzeltēja labība, vietām dzeltenumā iegriezās sarkano sorgo lauku strēmeles, un, viegli vadīdams mašīnu, ar aizmigušo dēlu blakus sēdeklī, dienas braucienam ejot jau uz beigām un zinot, ka pilsētu viņi sasniegs vēl pirms tumsas, Niks vēroja, kuros laukos sētas pupas, kuros zirņi, kā mijas meža biezokņi ar izcirtumiem, kura būda vai māja pieder muižniekiem, kura fermeriem, un, cauri šim novadam braukdams, domās medīja, katru meža rožu vērtēja kā putnu barošanās vai paslēptuvju vietu, izsvērdams, kur varētu uzdurties perējumam un uz kuru pusi tas celtos spārnos.

Medībās, kad suņi uzgājuši paipalas, nedrīkst nostāties starp perējumu un vietu, kur tas parasti slēpjas, jo tad paipalas uzspurgs visas reizē, citas taisni gaisā, citas šķērsu gar ausīm, likdamās lielākas nekā lidojumā, un tad atliks tikai apgriezties un pār plecu šaut tām pakaļ, pirms tās sakļautiem spārniem sakrīt biezoknī. Domās medīdams paipalas tā, kā viņu bija mācījis tēvs, Nikolass Adamss sāka atcerēties tēvu. Pirmās kā parasti atmiņā atausa viņa acis. Nikam nenāca prātā lielais augums, žiglās kustības, platie pleci, līkais ērgļa deguns vai bārda, kas nosedza gļēvo zodu, vienmēr tikai acis. Tās slēpās dziļi zem kuplo uzacu lokiem, kas likās pašas dabas doti ļoti vērtīga instrumenta sargāšanai. Tās redzēja daudz tālāk un asāk, nekā cilvēka acij iespējams, un bija tēva lielā dabas dāvana. Tēvs redzēja kā ērglis vai muflons — šī vārda vistiešākajā nozīmē.

Dažkārt viņi abi ar tēvu stāvēja ezera krastā, un arī Nikam tad vēl bija ļoti labas acis, un tēvs sacīja: «Paceļ karogu ...» Niks nevarēja saredzēt ne karogu, ne karoga kārti. «Skat, tava māsa Doroteja!» teica tēvs. «Nu viņa ir pacēlusi karogu un tagad iet uz steķiem.»

Lai kā Niks skatījās pāri ezeram, viņš redzēja tikai garo krūmāju švīku un meža galotnes aiz tās, zemesraga smaili līča galā, fermas klajos pakalnus un viņu balto namiņu koku zaļumā, bet ne karogu, ne kārti, ne kuģīšu piestātni, vienīgi balto smilšu līniju krasta līkumā.

— Tu redzi aitas tur uz tā paugura zemesragā?

— Jā.

Tās izskatījās pec balgana plankuma peleki zaļajā nogāzē.

—Es varu tās saskaitīt, — tēvs sacīja.

Kā visi, kam piemīt kāds pārcilvēcīgs talants, viņa tēvs bija ļoti nervozs. Viņš bija arī sentimentāls un, kā vairums sentimentālu cilvēku, vienlaik nežēlīgs un neaizsargāts. Visu mūžu viņam neveicās un it bieži — citu vainas dēļ. Viņš mira, iekritis lamatās, ko pats bija palīdzējis sev izlikt, un līdz pašai nāvei viņu krāpa katrs, kam nebija slinkums. Sentimentālos vienmēr krāpj. Rakstīt par viņu Niks vēl nevarēja, tikai zināja, ka savā laikā rakstīs, bet šī novada paipalu meži atsauca atmiņā zēna gadus un tās divas kaislības, par kurām viņš mūžam būs pateicīgs tēvam, — zveju un medības. Zvejā un medībās tēva zināšanas bija tikpat plašas, cik šauras tās bija, teiksim, dzimuma jautājumos, un Nikam atlika vienīgi priecāties, ka tā, jo zēnam vajadzīgs kāds, kas dod pirmo šauteni vai iespēju ar to rīkoties, un jādzīvo medību un zvejas vietās, ja grib iemācīties medīt un zvejot, un tagad, trīsdesmit gadu vecumā, viņš tikpat dedzīgi šāva un makšķerēja kā tad, kad pirmās reizes gāja tēvam līdzi. Laiks bija bezspēcīgs šīs kaislības priekšā, un viņš jutās pateicīgs tēvam, kas to viņā iededzināja.

Runājot par to otro, kur viņa tēvs nebija tik kompetents, jā jautā — vai tad viss, kas tur nepieciešams, mums nav dots jau no dzimšanas un vai vajadzīgo prasmi mēs neapgūstam paši bez citu pamācībām, un vai tāpēc jādzīvo kādā īpašā vietā, tas var notikt visur.

Toties tēvam bija tik asas acis kā nevienam citam, un ilgu laiku Niks viņu ļoti mīlēja. Tagad, zinot, kas vēlāk noticis, netikās cilāt pat atmiņas par agrākām laimīgām dienām. Viņš tiktu no tām vaļā, ja uzrakstītu. Rakstīdams viņš tika vaļā no daudz kā. Bet vēl bija par agru. Pārāk daudzi vēl bija dzīvi. Tāpēc viņš nolēma domāt par kaut ko citu. Ar tēvu tāpat nekas nebija iesākams, un viss jau vairākkārt pārcilāts. Apbedītāja uzskaistinātā tēva seja nekādi negribēja pagaist no atmiņas, tāpat kā viss pārējais, bēru parādus ieskaitot. Viņš bija paslavējis apbedītāja pūliņus. Apbedītājs jutās lepns un glaimots. Bet šī seja zārkā nebija apbedītāja darbs. Viņa uzņēmīgā roka bija pielikusi tikai dažus apšaubāmas mākslinieciskas vērtības izpušķojumus. Seja veidojās pati laika gaitā. Galīgie vaibsti tur iegula pēdējos trīs gados. No tā visa iznāktu labs stāsts, bet pārāk daudzi vēl bija dzīvi, lai viņš varētu rakstīt.

Savu agrīno iemaņu pamatus Niks apguva hemloku mežā aiz indiāņu apmetnes. Uz turieni veda taciņa, kas vijās no viņu mājas cauri mežiem uz fermu, izveda uz muklaina meža ceļa un tālāk līdz pašai apmetnei. Vēl tagad viņš atmiņā juta šo ceļu zem basajām pēdām. Vispirms bija slidenā hemloku skuju kārta aiz mājas, kur trupēja vētras sagāzti koki un zibens sasperto stumbru šķēpeles slējās kā balti šķēpi. Tad pa baļķi pāri strautiņam; ja gadījās paslīdēt, kājas iestiga melnā purva zaņķī. Meža malā vajadzēja pārkāpt pāri sētai, un cieta bija saules nokveldētā taka pa nopļauto pļavu, kur vietumis slējās zirgskābeņu un deviņvīru spēka stublāji, bet strauta purvainā ieplaka, kur ligzdoja til-bītes, palika pa kreisi. Strauta malā stāvēja šķūnis. Aiz šķūņa divas kūtsmēslu kaudzes, viena svaiga, otra jau apkaltusi. Tad atkal žogs, cieta, karsta taka no fermas šķūņa uz māju un mīksts, karsts smilšu ceļš uz mežu, atkal pāri strautam, šoreiz jau pa tiltu, un strauta malā auga niedres, no kurām sēja tās petrolejā mērcētās lāpas nakts zvejai ar žebērkli.

Tad lielceļš palika pa kreisi, aizvīdamies gar meža malu kalnā, bet Niks nogriezās vēsā meža pakrēslī uz mālaina ceļa, kas vietām bija paplašināts, lai izvestu hemloku mizas, ko te plēsa indiāņi. Mizas krāva garās, stūrainās grēdās un pārjuma arī ar mizām kā mājiņas, bet nolobītie dzeltenīgi pelēkie baļķi palika guļam tur, kur koks bija kritis. Baļķus atstāja mežā trūdēt, tos pat nevāca projām, un arī zarus nededzināja. Boinsitijas miecētavai bija vajadzīgas tikai mizas, ko ziemās vilka pa ledu pāri ezeram uz fabriku, un mežs ar katru gadu atkāpās tālāk, atstādams aiz sevis izcirtumus, ne mazākās ēniņas neaizsargātus, saules pietviecētus smilgu klajumus.

Bet meži vēl tomēr bija lieli, plaši, cirvja neskarti meži, kur koki slējās kaili un taisni, tikai augstu, augstu sākās zarotnes, zem kājām bija brūns, tīrs nobirušu skuju paklājs bez parastās pameža smalksnes, un spirgts vēsums pat viskarstākajās dienās, un viņi trīs pusguļus atspiedušies pret hemloka stumbru, platāku nekā divu gultu garums, augstu pāri galvām vēja šalkoņa koku galos un cauri zarotnēm vēsi gaismas plankumi, un*Billijs sacīja:

— Tu jau atkal gribi Trūdiju?

— Gribi, Trūdij?

— Uhu.

— Nāc.

— Nē, tepat.

— Bet Billijs ...

— Kas par to, ka Billijs? Viņš ir mans brālis.

Pēc tam viņi sēdēja visi trīs, klausīdamies, kā augstu kokā rosās melnā vāvere, jo redzēt viņu neredzēja. Viņi gaidīja, kad vāvere atkal ieķaukstēsies, jo ķauk-stēdama viņa raustīja līdzi asti, un, kustību vērodams, Niks varēja šaut. Tēvs viņam atvēlēja trīs medību patronas dienā, un viņam bija pašam sava divdesmitā kalibra medību bise ar ļoti garu stobru.

— Kuņas dēls, pat nepakustas, — teica Billijs.

— Tu šauj, Nikij! Sabiedē viņu. Mēs redzēsim, kā viņa lec. Šauj vēlreiz, — sacīja Trūdija. Viņa nemēdza tik gari runāt.

— Man ir tikai divas patronas, — teica Niks.

— Kuņas dēls, — atkārtoja Billijs.

Viņi klusi un nekustīgi sēdēja zem koka. Niks juta sevī tīkamu tukšumu.

— Edijs kādu nakti iešot gulēt ar tavu māsu Doroteju, tā viņš saka.

— Ko?

— Tā viņš saka.

Trūdija pamāja.

— Tas vien viņam prātā, — viņa sacīja. Edijs bija viņu vecākais pusbrālis. Viņam bija septiņpadsmit gadu.

— Lai tikai Edijs Gilbijs kādu nakti parādās un lai tikai mēģina ko sacīt Dorotejai, zināt, ko es tad ar viņu izdarīšu? Es viņu nošaušu šitā te! — Niks pacēla bisi un, gandrīz netēmēdams, nospieda gaili, tas nozīmēja caurumu kā plaukstu tā neķītrā jaukteņa Edija Gilbija galvā vai vēderā. — Šitā te. Es viņu nošaušu šitā te.

— Tad jau lai viņš labāk neiet, — Trūdija teica. Viņa iebāza roku Nikam kabatā.

— Viņam derētu piesargāties, — sacīja Billijs.

— Viņš jau tikai tā lielās, — Trūdija sacīja, vandīdamās Nikam pa kabatu. — Bet nešauj viņu nost! Tev būs briesmīgas nepatikšanas.

— Es viņu nošaušu šitā te, — Niks sacīja. Edijs Gilbijs gulēja pie viņa kājām ar šāviņa sašķaidītām krūtīm. Niks vēl lepni uzlika viņam kāju virsū.

— Es noņemšu viņam skalpu, — viņš priecīgs pavēstīja.

— Nē, — sacīja Trūdija. — Tas ir nekrietni.

— Noņemšu un aizsūtīšu skalpu viņa mātei.

— Viņa māte ir mirusi, — Trūdija teica. — Nenošauj viņu, Nikij! Kaut vai manis dēļ nenošauj!

— Noņemšu skalpu un pēc tam izmetīšu līķi suņiem!

Billijs izskatījās ļoti nomākts. — Lai Edijs piesargās, — viņš drūmi sacīja.

— Suņi saplēsīs viņu gabalos, — Niks baudīja šo ainu. Tad, jau noskalpējis šo izdzimteni un noskatīdamies, kā viņu plosa suņi, Niks ar to pašu sejas izteiksmi atslīga pret koka stumbru, sagrābts aiz rīkles, tā bija Trūdija, viņa žņaudza Niķu un brēca: — Nešauj viņu! Nešauj viņu! Nešauj viņu! Nē! Nē! Nē! Nikij! Nikij! Nikij!

— Kas ar tevi notiek?

— Nešauj viņu!

— Es viņu nošaušu.

— Viņš tikai lielās.

— Labi, — Niks pielaidās. — Es atstāšu viņu dzīvu, ja viņš nerādīsies mūsu mājai tuvumā. Laid mani vaļā!

— Tad ir labi, — Trūdija teica. — Vai tu tagad gribi to? Man ir tik labi.

— Ja Billijs aiziet. — Niks bija nošāvis Ediju Gil-biju, tad atdevis viņam dzīvību, un bija atkal vīrietis.

— Ej, Billij! Ko tu visu laiku ap mums vien trinies? Ej!

— Kuņas dēls, — teica Billijs. — Man jau ir apnicis. Ko mēs te nācām? Medīt, vai ko?

— Vari ņemt bisi. Viena patrona tur ir.

— Labi. To lielo, melno es nocelšu kā likts.

— Tad es tevi pasaukšu, — Niks teica.

Bija pagājis jau ilgs laiks, un Billijs vēl arvien nerādījās.

— Domā, mēs būsim uztaisījuši bērnu? — Trūdija laimīgi sakļāva brūnās kājas un paberzējās gar viņu. Niks patlaban jutās tā, it kā būtu aizgājis tālu kaut kur citur.

— Nedomāju vis, — viņš atbildēja.

— Pamatīgu bērnu, ka es tev saku.

Viņi dzirdēja Biiliju izšaujam.

— Diez vai viņš trāpīja?

— Kas mums par daļu? — teica Trūdija.

Billijs parādījās starp kokiem. Bise viņam bija plecā, viņš nesa aiz priekšķepām melno vāveri.

— Re, — viņš sacīja. — Lielāka par kaķi. Jūs jau esat galā?

— Kur tu viņu ieraudzīji?

— Tepat augšā. Redzēju, kur viņa aizlēca.

— Jāiet mājās, — Niks teica.

— Nē, — teica Trūdija.

— Man jātiek uz vakariņām.

— Labi.

— Gribi, medīsim rīt?

— Labi.

— Vari ņemt vāveri.

— Labi.

— Pēc vakariņām vēl iznāksi?

— Nē.

— Tev ir labi?

— Labi.

— Lai nu tā būtu.

— Noskūpsti mani uz vaiga, — teica Trūdija.

Tagad, tumstošā mijkrēšļa stundā braukdams mašīnā

pa šoseju, Niks vairs nedomāja par tēvu. Uz dienas beigām viņš vispār nekad par tēvu nedomāja. Dienas nogale piederēja Nikam vienam pašam, un viņš nekad nespēja justies īsti labi, ja ap to laiku nebija viens. Tēvs atgriezās pie viņa rudenī vai agrā pavasarī, kad pa prērijām šaudījās mērkaziņas vai kad viņš redzēja labību stirpās, vai kad viņš redzēja ezeru, vai vienmēr, kad redzēja zirgu un divričus, vai kad redzēja vai dzirdēja meža zosis, vai kad sēdēja slēpnī uz pīlēm, vai atcerēdamies, kā reiz ērglis sniegputenī metās uz apsegtām lamatām, gribēja uzlidot, bet aizķērās ar nagiem brezentā. Tēvs pēkšņi bija ar viņu pamestos dārzos vai nupat uzartos laukos, biezokņos, kalnājos, vai ejot pa pērno kūlu, skaldot malku, vai velkot ūdens spaini no akas, pie dzirnavām, zāģētavām un dambjiem, un noteikti pie ugunskuriem. Pilsētas, kurās Niks dzīvoja, nebija no tām, ko pazina tēvs. Tiklīdz Nikam apritēja piecpadsmit, viņiem vairs nebija nekā kopīga.

Aukstā laikā tēvam piesarmoja bārda, karstā laikā viņš stipri svīda. Viņam patika saules tveicē strādāt lauku darbus, tāpēc ka viņam nebūt nevajadzēja to darīt un tāpēc ka viņam patika fizisks darbs, bet Nikam — ne. Niks mīlēja savu tēvu, bet nepanesa viņa smaku, un vienreiz, kad viņam atdeva veļu, kas tēvam bija izrādījusies par mazu, viņam uznāca tāds nelabums, ka viņš novilka veļu, paslēpa to strautā zem akmeņiem un mājās sacīja, ka pazaudējis. Jau tad, kad viņam uzdeva veļu mugurā, viņš pateica tēvam, kā tas ir, bet tēvs atbildēja — veļa esot nupat kā mazgāta. Bija jau arī. Kad Niks teica tēvam, lai paož pats, tēvs sašutis pacēla to pie deguna — veļa esot tīra un svaiga. Kad Niks pārnāca no makšķerēšanas bez veļas, viņš dabūja pamatīgu pērienu par meliem.

Pēc tam viņš sēdēja aiz pavērtām malkas šķūnīša durvīm ar pielādētu un uzvilktu bisi, skatījās pāri uz tēvu, kas sēdēja lievenī un lasīja avīzi, un domāja: «Es varu viņu nošaut, pie visiem velniem! Es varu viņu nošaut.» Pamazām viņš juta niknumu norimstam, viņam palika pat. nelabi, šo bisi taču viņam bija iedevis tēvs. Un tad viņš gāja uz indiāņu apmetni, gāja nakts tumsā, lai tiktu vaļā no smakas. Ģimenē bija tikai viens cilvēks, kas smaržoja viņam patīkami, — māsa. No citiem viņš centās turēties pēc iespējas nostāk. Šīs sajūtas notrulinājās, kad viņš sāka smēķēt. Un tas bija labi. Tik asa oža der putnu sunim, bet cilvēkam neko nedod.

— Kā tas bija, papu, kad tu biji mazs puika un gāji medīt līdzi indiāņiem?

— Nezinu, — Niks satrūcies izmeta. Viņš nebija pat pamanījis, ka zēns jau pamodies. Viņš pameta skatienu uz blakussēdekli. Viņš bija juties pavisam viens, bet puika taču visu laiku bija tepat līdzās. Cik ilgi zēns jau bija nomodā? — Mēs parasti pazudām mežā uz visu dienu, medījām melnās vāveres, — viņš stāstīja. — Tēvs deva man tikai trīs patronas dienā, viņš sacīja, tā es drīzāk iemācīšoties medīt un tādam puišelim neesot velti ko blīkšķināties. Es gāju medībās ar zēnu, ko sauca Billijs Gilbijs, un ar viņa māsu Trūdiju. Visu to vasaru mēs gājām medīt gandrīz katru dienu.

— Kādi neparasti vārdi indiāņiem.

— Jā, patiešām, — sacīja Niks.

— Pastāsti man par viņiem.

— Viņi bija odžibveji, — Niks teica, — un viņi bija ļoti jauki.

— Un kā tev bija ar viņiem?

— Grūti pateikt, — Niks Adamss sacīja. Kā pateikt, ka viņa bija pirmā un ar viņu tas bija tik labi kā ne ar vienu citu pēc tam, kādiem vārdiem aprakstīt viņas apaļās, brūnās kājas, plakano vēderu, mazās, cietās krūtis, skaujošās rokas, žiglo, šaudīgo mēli, aizmiglotās acis, mutes svaigo garšu un tad to neveiklo, saldo, sažņaugto, valgo, sāpīgo, pilno, galīgo, nebeidzamo, nekad nebeidzamo, kas nekad nebeigsies un spēji beidzās, it kā būtu nozibējis liels putns, pūce mijkrēslī — un atkal ir vairs tikai dienasgaisma mežā un hemloku skujas duras vēderā. Tā, nonākot vietā, kur dzīvojuši indiāņi, var saost, ka viņi tur bijuši, ne tukšās zāļu pudelītes, ne spindzošie mušu mākoņi nespēj izdzēst saldo dedestiņa smaržu, ugunskura smaržu un vēl kādu, kas likās pēc svaigi dīrātas caunas. Nekāda ņirgāšanās par viņiem un vecu indiāņu sievu mēles to nevarēja atņemt. Nedz arī to šķebīgi saldo smaržu, kas nāca viņiem līdzi. Nedz arī to, pie kā viņi nonāca. Ne to, kā viņiem beidzās. Ar visām beidzas vienādi. Kaut kad sen, sen viņiem bija labi. Nu vairs nav.

Tāpat ar visu pārējo. Kad esi nošāvis vienu putnu lidojumā, tad esi tikpat kā nošāvis visus. Katrs i.r citāds, un katrs lido citādi, bet sajūta ir tā pati, un pēdējais ir tikpat labs kā pirmais. Par to viņš jutās pateicīgs savam tēvam.

— Tev viņi varbūt nemaz nepatiktu, — Niks teica savam dēlam. — Kaut gan drīzāk liekas, ka patiktu.

— Mans vecaistēvs arī dzīvoja pie indiāņiem, kad bija puika?

— Jā. Kad es jautāju viņam, kādi ir indiāņi, viņš atbildēja, ka viņam daudzi draugi esot indiāņi.

— Es arī kādreiz dzīvošu pie viņiem?

— Nezinu, — Niks atbildēja. — Tas atkarīgs no tevis paša.

— Cik man būs gadu, kad es dabūšu bisi un drīkstēšu medīt pats?

— Divpadsmit, ja būsi prātīgs.

-— Kaut man jau tagad būtu divpadsmit!

— Gan jau tas laiks pienāks.

— Kāds izskatījās mans vectēvs? Es viņu pavisam vairs neatceros, atminos tikai, kā viņš man uzdāvināja korķa šauteni un amerikāņu karogu, kad mēs pārbraucām no Francijas. Kāds viņš bija?

— Būs grūti aprakstīt. Viņš bija liels mednieks un zvejotājs, un viņam bija brīnumainas acis.

— Taču ne lielāks par tevi?

— Viņš šāva daudz labāk par mani, bet viņa tēvs vispār nekad nešāva garām.

— Labāk par tevi jau nu nešāva.

— Šāva gan. Viņš šāva ātri un skaisti. Ne uz vienu cilvēku man nav tik ļoti paticis noskatīties, kā viņš šauj. Bet ar manu šaušanu viņš vienmēr bija nemierā.

— Kāpēc mēs nekad neaizbraucam pie vectētiņa kapa?

— Mēs dzīvojam pavisam citā Amerikas malā. Tas ir ļoti tālu no šejienes.

— Francijā mums tas neko nebūtu nozīmējis. Francijā mēs būtu aizbraukuši. Es domāju, ka mums vajadzētu aizbraukt pie vectētiņa kapa.

— Gan jau kādreiz aizbrauksim.

— Es ceru, mēs nedzīvosim tik tālu, ka es nevarēšu aizbraukt pie tava kapa, kad tu būsi nomiris.

— To mums vajadzēs kaut kā nokārtot.

— Kā tu domā, vai mūs visus nevarētu aprakt kādā ērtā vietā? Mūs visus varētu aprakt Francijā. Tas būtu jauki. „

— Es negribu, lai mani aprok Francijā, — Niks sacīja.

— Labi, tad sameklēsim kādu parocīgu vietu tepat Amerikā. Vai mēs visi nevarētu gulēt pie rančas?

— Nav slikta doma.

— Tad pa ceļam uz laukiem es varētu iegriezties pie vectētiņa kapa un noskaitīt lūgšanu.

— Tu esi briesmīgi praktisks.

— Vienalga, man liekas, tas nav un nav labi, ka mēs neesam ne reizes bijuši pie vectētiņa kapa.

— Mēs aizbrauksim, — Niks sacīja. — Es padomāšu, kā mēs varētu aizbraukt.

FRENSA MAKOMBERA ĪSAIS LAIMES BRĪDIS

Bija brokasta laiks, un viņi sēdēja zem azaida telts zaļās dubultnojumes, izlikdamies, it kā nekas nebūtu noticis.

— Ko jūs dzersiet — citronu sulu vai limonādi? — Makombers jautāja.

— Kokteili, — Roberts Vilsons sacīja.

— Es arī kokteili. Gribas kaut ko stiprāku, — misis Makotnbera teica.

— Pareizi gan, — Makombers piekrita. — Lieciet, lai sataisa trīs kokteiļus.

Zēns, kas apkalpoja pie galda, bija jau sācis rosīties un vilka ārā ledū ieliktās pudeles no brezenta maisiņiem, norasojušiem vējā, kas telts paēnā pūta caur kokiem.

_— Cik man būtu viņiem jādod? — Makombers jautāja.

— Ar mārciņu pilnīgi pietiks, — Vilsons atteica. — Nevajag viņus izlutināt.

— Dot vecākajam, lai izdala?

— Protams.

Pirms pusstundas pavārs, kalpotāji, dīriķis un nesēji bija atnesuši Frensu Makomberu uz rokām kā uzvarētāju no nometnes viņas malas līdz pašai teltij. Ieroču nesēji nepiedalījās šajā procesijā. Kad iezemieši pie telts nolaida Makomberu zemē, viņš spieda visiem roku, pateicās par apsveikumiem, iegāja teltī un palika sēžot uz gultas, kamēr ienāca viņa sieva. Tā neteica ne vārda, un Makombers tūlīt pat izgāja ārā, nomazgāja bļodā seju un rokas un devās pāri uz azaida telti, kur apsēdās ērtajā audekla krēslā vējainajā paēnā.

— Lauvu nu esat pieveicis, — Roberts Vilsons sacīja, — pie tam vēl kādu!

Misis Makombera uzmeta Vilsonam ašu skatienu. Viņa bija neparasti daiļa sieviete ar labi koptu seju; skaistums un sabiedriskais stāvoklis pirms pieciem gadiem bija viņai ienesis pieci tūkstoši dolāru par atļauju izmantot viņas fotogrāfiju kāda skaistumkopšanas līdzekļa reklamēšanai, kuru pati nelietoja. Ar Frensu Makomberu viņa bija apprecējusies pirms vienpadsmit gadiem.

— Lauva patiešām varens, vai ne? — Makombers sacīja. Misis Makombera pameta acis uz vīru. Viņa raudzījās abos vīriešos tā, it kā redzētu tos pirmo reizi.

Balto mednieku Vilsonu viņa tiešām vēl nebija tā īsti aplūkojusi. Viņš bija vidēja auguma, iesarkaniem matiem, spurainām ūsām, stipri sarkanu seju un neparasti dzedrām, zilām acīm, ar sīkām grumbiņām acu kaktiņos, kuras smaidot jautri satecēja kopā. Pašlaik viņš smaidīdams raudzījās viņā, un sievietes skatiens noslīdēja no šī cilvēka sejas uz slīpajiem pleciem, ko apņēma mednieka vaļīgā blūze ar četrām lielām patronām kreisās krūšu kabatas vietā, uz lielajām, brūnajām rokām, vecajām biksēm, netīrajiem zābakiem un atkal atgriezās pie sarkanās sejas. Viņa ievēroja, ka iedegums izbeidzas ar gaišu svītru, ko bija iezīmējusi Vil-sona platmale, kas pašlaik karājās uz naglas pie telts balsta.

— Nu, tad iedzeram par mūsu lauvu! — Roberts Vilsons teica. Viņš atkal uzsmaidīja misis Makomberai, bet viņa, palikdama nopietna, ziņkāri paskatījās uz savu vīru.

Frenss Makombers bija ļoti slaida, ļoti samērīga auguma — ja vien pārmērīgs garums nav trūkums, — ar tumšu, īsi apgrieztu matu ezīti, paplānām lūpām, un viņu uzskatīja par skaistu. Ģērbies tādās pašās mednieka drēbēs kā Vilsons, tikai jaunāks, trīsdesmit piecus gadus vecs, vienmēr labā formā, izveicīgs sporta spēlēs, vairākkārtējs uzvarētājs makšķerēšanas sacensībās, un tikko visiem bija parādījis, ka patiesībā ir gļēvulis.

— Par mūsu lauvu, — viņš atkārtoja. — Patiešām nezinu, kā lai jums pateicos.

Mārgerita, viņa sieva, atkal pievērsa skatienu Vil-sonam.

— Nerunāsim vairs par lauvu, — viņa noteica.

Vilsons nopietni pavērās sievietē, un viņa tam uzsmaidīja.

— Kāda šodien neparasta diena, — Mārgerita sacīja. — Jums derētu uzlikt cepuri, jo pusdienas laikā dedzina pat zem nojumes. Jūs pats man tā teicāt.

— Var arī uzlikt, — Vilsons piekrita.

— Jums, mister Vilson, ir ļoti sarkana seja, — viņa turpināja un vēlreiz tam uzsmaidīja.

— Laikam no dzeršanas, — Vilsons teica.

— Nedomāju vis. Arī Frenss krietni vien dzer, bet viņam nekad nav sarkana seja.

— Šodien gan nosarka, — Makombers mēģināja jokot.

— Nē, — Mārgerita attrauca. — Šodien sarka manējā. Bet mistera Vilsona seja ir vienmēr sarkana.

— Droši vien iedzimtība, — Vilsons sacīja. — Bet varbūt pietiks par manu skaistumu, jā?

— Tikko esmu uzsākusi.

— Izbeigsim, — Vilsons noteica.

— Tad jau mums nebūs vairs par ko runāt, — Mārgerita iebilda.

— Nemuļķojies, Margo! — vīrs viņu apsauca.

— Kā nu nebūs, — Vilsons sacīja. — Esam taču nogāzuši lielisku lauvu!

Margo paskatījās uz abiem vīriešiem, un tie redzēja, ka viņa ir tuvu asarām. Jau labu laiku Vilsons juta, ka viņa nupat sāks raudāt, un ļoti baidījās no tā. Ma-komberu sievas asaras sen vairs neuztrauca.

— Kaut tas viss nebūtu noticis! Ak, kaut taču nebūtu noticis! — viņa izsaucās un aizskrēja uz savu telti. Elsošanu nedzirdēja, bet varēja redzēt, kā drebēja viņas pleci zem sārtās nebalojoša audekla blūzes.

— Sieviešu untumi, — Vilsons teica slaidajam vīram. — Nav ko ņemt vērā. Nervi, vairāk nekas.

— Nē, — Makombers sacīja. — To man nepiedos līdz mūža galam.

— Blēņas. Labāk iedzersim kaut ko stiprāku. Kas bijis, izbijis. Ko tur vairs domāt.

— Centīšos nedomāt, — Makombers sacīja. — Bet to gan neaizmirsīšu, kā jūs mani izglābāt.

— Sīkums, — Vilsons noteica. — Tīrais sīkums.

Nometne bija ierīkota zem plašās akāciju koku lapotnes: aiz tās bija akmeņaina krauja, priekšā ar zāli apaudzis līdzenums, kas stiepās līdz akmeņu piesētai upītei, aiz kuras sākās mežs, un viņi sēdēja ēnā un dzēra tikko atdzesēto kokteili, vairīdamies viens otru uzlūkot, kamēr kalpotāji klāja brokastu galdu. Vilsons saprata, ka tiem viss jau zināms, un, redzot, ka Makombera bojs, likdams galdā traukus, ziņkāri vēro savu kungu, uzkliedza tam suaheli valodā. Zēns sataisīja vienaldzīgu seju un novērsās.

— Ko jūs viņam teicāt? — Makombers jautāja.

— Neko sevišķu. Lai kustas veicīgāk, citādi likšu uzskaitīt piecpadsmit.

— Uzskaitīt? Ar pletni?

— Tas, protams, nav likumīgi. Drīkst uzlikt tikai naudas sodu.

— Jūs viņus vēl tagad perat?

— Un kā vēl! Ja viņi sūdzētos, iznāktu pamatīgs skandāls. Bet viņi to nedara. Labāk saņem kūlienu nekā maksā soda naudu.

— Dīvaini gan! — Makombers izsaucās.

— Nē, nepavisam, — Vilsons sacīja. — Ko jūs pats izvēlētos? Saņemt krietnu pērienu vai zaudēt atalgojumu?

Tad viņam kļuva neērti, ka uzdevis šādu jautājumu, un, pirms Makombers paguva atbildēt, viņš turpināja: — Katru mīļu dienu mēs tiekam izpērti — tā vai citādi.

Tas nebija ne drusku labāk. «Pie velna!» Vilsons klusībā sodījās. «Esmu nu gan vājš diplomāts!»

— Jā, mēs visi tiekam izpērti, — Makombers sacīja, vēl arvien vairoties viņa skatiena. — Man briesmīgi žēl, ka tik nelāgi iznāca. Bet tas taču paliks starp mums, vai ne? Tas ir, neviens par to neuzzinās?

— Lai es par to nestāstu Mataigas klubā, tā jūs gribējāt sacīt? — Vilsons uzmeta viņam dzedru skatienu. To nu viņš nebija gaidījis! Tātad šis tips ir ne vien nolāpīts gļēvulis, bet arī stulbenis, viņš nodomāja. Bet līdz šim likās tīri jauks cilvēks. Tiec nu gudrs ar tiem amerikāņiem!

— Es nestāstīšu, — Vilsons sacīja. — Esmu profesionāls mednieks. Mēs nemēdzam aprunāt savus klientus. Varat būt mierīgs. Bet prasīt, lai turam mēli aiz zobiem, — to pie mums uzskata par sliktu toni.

Viņš. bija nolēmis, ka ērtības labad vajag ņemt un sastrīdēties. Tad viņš turpmāk ēstu viens pats un azaida laikā lasītu grāmatu. Makomberi ēstu atsevišķi. Viņš paliktu pie tiem līdz medību beigām, bet viņu attiecības būtu tīri oficiālas. Kā franči šādos gadījumos teica? «Visu cienību» — un tā būtu simtreiz ērtāk nekā dalīties šajos idiotiskajos pārdzīvojumos. Viņš Makom-beru apvainos — un lieta būs darīta. Ēdienu reizēs varēs lasīt grāmatu, bet joprojām dzert viņu viskiju. Tā mēdz teikt, ja baltais mednieks saskrienas ar savu klientu. Satiekot savu amata brāli, viens prasa otram: «Kā sviežas?» — un, ja tas atbild: «Vēl arvien dzeru viņu viskiju,» — tad skaidrs, ka viņi sagājuši ragos.

— Piedodiet, — Makombers sacīja, pagriezis pret Vilsonu savu tipiski amerikānisko seju, kas nekļūs vīrišķīga līdz pat vecumam, un Vilsons ievēroja viņa īsi apgrieztos matus, skaistās, mazliet šaudīgās acis, pareizi veidoto degunu, plānās lūpas un glīto zodu. — Piedodiet, to es neaptvēru! Es vēl daudz ko nezinu.

Te tev nu bija, Vilsons nodomāja. Viņš bija gribējis sanīsties —* īsi un aši, uz visiem laikiem, bet šis bal-baks, kuru viņš tikko apvainojis, vēl ņem un lūdz piedošanu.

Viņš mēģināja vēlreiz. — Nebaidieties, es pratīšu klusēt. Negribu zaudēt darbu. Bet jums gan derētu zināt, ka Āfrikā sieviete nešauj lauvam garām un baltais vīrietis nemūk.

— Es muku kā zaķis, — Makombers teica.

Pie joda, nu ko lai iesāk ar cilvēku, kurš uzņēmis šādu meldiņu! Vilsons bija neizpratnē.

Ar savām zilajām, dzedrajām acīm viņš paskatījās uz Makomberu, bet tas viņam uzsmaidīja. Jauks smaids, ja vien acis nenodotu, cik neērti šis cilvēks jūtas.

— Varbūt man izdosies to vērst par labu bifeļu medībās, — Makombers sacīja. — Mēs tagad iesim uz bifeļiem, jā?

— Kaut rīt pat, ja vēlaties, — Vilsons teica. Varbūt tiešām viņš velti dusmojās. Varbūt tā arī tas bija jāuzņem? Sasodīti grūti izprast tādu amerikāni! Viņu atkal pārņēma agrākās simpātijas pret Makomberu. Ja vien varētu aizmirst šo rītu! Bet tas nebija iespējams. Rīts bija tik briesmīgi nejēdzīgs, ka sliktāk vairs nevar būt.

— Redz, kur nāk memsahiba, — viņš sacīja. Mārge-rita atgriezās no savas telts un izskatījās svaiga, jautra un pievilcīga. Viņai bija jauks sejas ovāls — tik nevainojams, ka gribējās apšaubīt viņas prāta spējas. Bet muļķe viņa nav, Vilsons nodomāja, nē, muļķe gan ne!

— Kā jūtas skaistais misters Vilsons ar sarkano seju? Un tu, Frens, manu dārgumiņ? Vai tev ir labāk?

— Daudz labāk, — Makombers atbildēja.

— Es nolēmu par to vairs nedomāt, — viņa teica, apsēzdamās pie galda. — Kāda tam nozīme, vai Frenss prot vai neprot nogalināt lauvu? Tas nav viņa amats. Tas ir mistera Vilsona amats. Un misters Vilsons nogalina tiešām iespaidīgi. Jūs nogalināt visu, kas vien pagadās, vai ne?

— Tik tiešām, — Vilsons sacīja. — Visu bez izņēmuma. — Šīs, viņš nodomāja, ir visnejūtīgākās; visnejūtīgākās, viscietsirdīgākās, visnežēlīgākās un vispievilcīgākās — tā nocietinājušās, ka viņu viri kļuvuši par mīkstčauļiem vai arī īstiem neirastēniķiem. Bet varbūt viņas pašas izvēlas tādus, kurus var turēt zem tupeles? Taču precību gados viņām vēl nevar būt tik daudz pieredzes. Labi, ka viņš šīs amerikānietes caurcaurēm iepazinis, jo šī bija bīstami pievilcīga.

— Rīt mēs braucam uz bifeļiem, — Vilsons viņai sacīja.

-— Es arī jums līdz.

— Nē, jūs nebrauksiet.

— Braukšu gan! Frens, kāpēc es nedrīkstu?

— Varbūt paliec nometnē?

— Nekādā ziņā. Kaut ko tādu kā šodien es neparko negribu palaist garām.

Pirmīt, kad viņa piecēlās, Vilsons domāja, kad aizgāja izraudāties, tad likās sasodīti jauka sieviete. Šķita, viņa visu saprot un apzinās, jūtas neērti sevis un vīra dēļ, un spēj visu saredzēt īstajā gaismā. Bet pēc divdesmit minūtēm viņa atgriežas it kā iekalta amerikānietēm raksturīgajās sievišķīgās nežēlības bruņās. Šīs sievietes ir visvelnišķīgākās. Visvelnišķīgākās, nudien!

— Rīt mēs sarīkosim tev vēl vienu izrādi, — Frenss Makombers teica.

— Jūs paliksiet šeit, — Vilsons viņai sacīja.

— Ļoti maldāties. Es gribu vēlreiz papriecāties par jums. Šorīt jūs bijāt apburošs. Tas ir, ja vien zvēru galvu šķaidīšanu var nosaukt par apburošu.

— Laiks brokastot, — Vilsons teica. — Jums laikam ļoti labs garastāvoklis?

— Kādēļ lai nebūtu? Neesmu atbraukusi šurp garlaikoties.

— Jā, līdz šim par garlaicību nevar sūdzēties. — Pārlaižot skatienu upītes akmeņiem un stāvajam, kokiem apaugušajam pretējam krastam, Vilsons atcerējās šīrīta notikumu.

— Skaidrs, ka ne, — viņa apstiprināja. — Medības bija brīnišķīgas. Un rītdien ... Ja jūs zinātu, ar kādu nepacietību es gaidu rītdienu!

— Nogaršojiet antilopes bifšteku, — Vilsons ieteica.

— Vai tie ir tādi lieli, govīm līdzīgi ragaiņi, kas lec kā zaķi?

— Diezgan precīzs apraksts.

— Gaļa ir tiešām garda, — Makombers sacīja.

— Vai tu to nošāvi, Frens? — viņa jautāja.

— Jā.

— Šie zvēriņi laikam nav bīstami?

— Vienīgi tad, ja nu uzkrīt virsū, — Vilsons teica.

— Prieks dzirdēt.

— Margo, tu varētu pievaldīties, — Makombers sacīja, griezdams antilopes bifšteku, ko uzdūra uz dakšiņas, uzliekot tam virsū kartupeļu biezeni, burkānus un mērci.

— Varētu gan, ja jau tu proti tik smalki palūgt.

— Vakarā apslacīsim lauvu ar šampanieti, — Vilsons teica. — Pašlaik pārāk karsts.

— Ak, pareizi, lauva ... — Margo novilka. — Biju to galīgi aizmirsusi!

Tā, tā, Roberts Vilsons nodomāja, nu gan viņa pamatīgi izsmej savu vīru. Vai arī uzskata, ka tā vajag turēties, ja cilvēks aiz kauna nezina, kur acis likt. Kā sievietei būtu jāizturas, atklājot, ka viņas vīrs ir gļēvulis? Šī ir sasodīti nežēlīga, bet tādas jau viņas ir visas. Grib valdīt, bet, lai valdītu, reizēm jābūt nežēlīgam. Diezgan esmu izredzējies viņu nolādēto tirāniju!

— Ņemiet vēl gabaliņu cepeša, -— viņš laipni piedāvāja.

Pievakarē Vilsons un Makombers automašīnā izbrauca kopā ar iezemiešu šoferi un diviem ieroču nesējiem. Misis Makombera palika nometnē. Pārāk karsts, lai izkustētos, viņa paskaidroja un teicās braukt līdzi otrā rītā. Kad mašīna devās ceļā, Vilsons redzēja, kā viņa palika stāvam zem lielā koka iesārtā haki tērpā, tumšiem, atpakaļ atsukātiem matiem, kas pakausī bija savīti mezglā, izskatīdamās gaužām piemīlīga, ar tik svaigu seju, it kā atrastos Anglijā. Viņa māja ar roku, kamēr mašīna traucās pa garo zāli pāri purvainai ieplakai un, līkumodama starp kokiem, nozuda dzeloņ-plūmēm noaugušajos pakalnos.

Krūmos viņi uzgāja ūdens antilopju baru un, pametuši mašīnu, noskatīja veco buku ar gariem, izliektiem ragiem, un Makombers to noguldīja ar vienu trāpīgu šāvienu no divsimt jardu attāluma, iztrūcinot pārējās antilopes, kuras, mežonīgās bailēs lēkdamas cita citai pāri, drāzās prom augstu uzrautām kājām un tik neticami slaidiem, peldošiem lēcieniem, kādus var redzēt vienīgi sapņos.

— Labs šāviens, — Vilsons sacīja. — Nemaz nav tik viegli šiem dzīvniekiem trāpīt.

— Vai bukam ir vērtīgi ragi? — Makombers jautāja.

— Pirmšķirīgi. Šaujiet tāpat arī turpmāk — un viss būs kārtībā.

— Domājat, rītu uziesim bifeļus?

— Ļoti iespējams. Agri no rīta tie iznāk ganīties, un, ja palaimējas, varam tos uziet klajumā.

— Es gribētu kaut kā nolīdzināt šo atgadījumu ar lauvu, — Makombers teica. — Nav sevišķi patīkami, ja sieva redz vīru tā uzvedamies.

Vēl ļaunāk ir tā uzvesties, Vilsons nodomāja, vienalga — redz sieva vai neredz, un pavisam muļķīgi vēl par to runāt. Bet skaļi viņš sacīja:

— Nedomājiet vairs par to. Pirmais lauva var nobaidīt katru. Tas viss ir pagājis.

Bet tumsā pēc vakariņām, kad Frenss Makombers, iedzēris pie ugunskura viskiju ar sodu, gulēja saliekamajā gultā zem moskītu tīkla, klausīdamies nakts trokšņos, tas nepavisam nebija pagājis. Tas nebija ne beidzies, ne sācies. Viss stāvēja acu priekšā tieši tā, kā tas notika, turklāt atsevišķas ainas izcēlās sevišķi spilgti, un viņu pārņēma briesmīgs kauns. Taču vēl stiprāk par kaunu viņu māca slēptas, stindzinošas bailes. Tās nebija izzudušas un kā auksts, gļotains iegruvums piepildīja tukšumu, kur kādreiz bija mājojusi viņa pašapziņa, padarīdamas viņu vai slimu. Bailes, īsti neizgaisušas, atkal bija klāt.

Tas viss iesākās pagājušo nakti, kad viņš pamodies izdzirda lauvas rūkšanu kaut kur upes augštecē. Atskanēja dobjš rēciens, kas nobeidzās ar tādu kā ņurdoņu un kāsēšanu un tādēļ šķita atskanam pie pašas telts, un Frenss Makombers, nakti uztrūcies, izbijās. Viņš dzirdēja, ka sieva mierīgi elpo, cieši aizmigusi. Nebija neviena, ar ko parunāties, nedz ar ko dalīties šajās bailēs, un tā viņš viens pats gulēja, nezinādams soma-liešu parunu, ka ikviens drosminieks izbīstas no lauvas trīs reizes mūžā: kad pirmo reizi uziet tā pēdas, kad pirmo reizi dzird lauvas rūkšanu un kad pirmo reizi to ierauga. Vēlāk, pirms saules lēkta, kad viņi laternas gaismā brokastoja, lauva ierūcās vēlreiz, un Frensam šķita, ka tas atrodas pie pašas nometnes.

— Rūcējs būs no vecajiem, — Roberts Vilsons sacīja, paceldams skatienu no žāvētās zivs un kafijas tases. — Dzirdat, kā kāsē.

— Vai tas ir ļoti tuvu?

— Kādu jūdzi uz augšu.

— Vai rūkšanu dzird tik tālu? Izklausās, ka lauva atrastos pašā nometnē.

— Dzird sasodīti tālu, — Roberts Vilsons sacīja. — Taisni neticami. Cerams, šis ļaus sevi nomušīt. Iezemieši stāsta, ka te esot manīts viens milzīgs tēvainis.

— Ja tieku pie šaušanas, kur man jātēmē, lai viņu apstādinātu? — Makombers jautāja.

— Lāpstiņās, — Vilsons teica. — Ja varat, tad kaklā. Tēmējiet kaulā. Mēģiniet nogāzt ar pirmo šāvienu.

— Cerams, ka trāpīšu.

— Jūs šaujat lieliski. Bet nesteidzieties. Un labi notēmējiet. Pirmais šāviens ir izšķirošais.

— No kāda attāluma šaut?

— Tā grūti pateikt. Tas atkarīgs arī no lauvas. Nešaujiet, ja tas nav pietiekami tuvu un pats neesat pilnīgi drošs.

— Tuvāk par simt jardiem? — Makombers noprasīja.

Vilsons uzmeta viņam ašu skatienu.

— Var arī no simt. Varbūt mazliet tuvāk. Ja tālāk, tad vispār nemēģiniet. Simt jardu ir pieņemams atstatums. Tad varat trāpīt, kur vien vēlaties. Redz, kur nāk memsahiba.

— Labrīt, — misis Makombera sacīja. — Nu, vai brauksim medīt šo lauvu?

— Tiklīdz būsiet paēdusi, — Vilsons atbildēja. — Kā jūs jūtaties?

— Lieliski, — viņa attrauca. — Tikai esmu uztraukusies.

— Iešu pārbaudīt, vai viss kārtībā. — Vilsons piecēlās. Viņam aizejot, lauva atkal ierūcās. — Sāk trokšņot, nelietis tāds, — viņš noteica. — Mēs šo mūziku apklusināsim.

— Frens, kas tev kaiš? — sieva ievaicājās.

— Nekas, — Makombers atbildēja.

— Nē, nopietni! — Viņa cieši palūkojās vīrā. — Vai nejūties labi?

— Šī rūkšana, velns lai parauj! Nevarēju aizklausīties visu cauru nakti.

— Kādēļ tu mani nepamodināji? Es labprāt būtu paklausījusies.

— Un man šis nolādētais zvērs būs jānogalina, — Makombers žēli novilka.

— Bet tādēļ taču tu brauci uz šejieni!

— Jā gan. Tomēr es nervozēju. Šī rūkšana man krīt uz nerviem.

— Nu, tad nošauj viņu un, kā Vilsons teica, apklusini šo mūziku.

— Jā, mīļā. Izklausās jau gaužām vienkārši, vai ne?

— Tu taču nebaidies?

— Skaidrs, ka ne. Bet, visu nakti dzirdot šo rūkšanu, esmu kļuvis nervozs.

— Tu viņu lieliski apklusināsi. Es zinu. Briesmīgi gribu redzēt, kā tas notiks.

— Paēd un brauksim.

— Vēl taču tumšs, — viņa iebilda. — Kur nu tik agri.

Šai brīdī lauva atkal ierūcas: dobjš vaids, nakdams no pašiem krūšu dziļumiem, pēkšņi pārauga graujošā rēcienā, kas satricināja gaisu un nobeidzās ar tādu kā nopūtu un zemu, neskaidru ņurdoņu.

— Izklausās pavisam tuvu, — Mārgerita sacīja.

— Mans dievs! — Makombers izsaucās. — Šī rūkšana vairs nav izturama !

— Tiešām iespaidīga.

— Iespaidīga? Tā ir taisni briesmīga!

Pienāca Roberts Vilsons, turēdams rokā savu īso, draudīgo pieci simti piektā kalibra Gibsa šauteni ar neiedomājami resnu stobru, un jautri uzsmaidīja.

— Braucam, — viņš teica. — Jūsu springfīldu un otru — lielo šauteni paņēma ieroču nesējs. Viss jau ir mašīnā. Vai patronas jums ir?

— Jā.

— Esmu kārtībā, — misis Makombera pavēstīja.

— Vajag viņu apklusināt, — Vilsons sacīja. — Jūs sēdieties līdzās šoferim. Memsahiba lai sēž aizmugurē blakus man.

Viņi iekāpa automašīnā un pelēcīgajā rīta krēslā cauri kokiem brauca gar upi uz augšu. Makombers atvēra aizslēgu un, pārbaudījis, ka šautene pielādēta ar metāla čaulīšu patronām, atkal to aizvēra un noslēdza drošinātāju. Viņš redzēja, ka pašam dreb roka. Viņš sataustīja pārējās patronas bikšu kabatā un pārvilka ar pirkstiem vēl arī tām, kuras bija piestiprinātas blūzes kabatas vietā. Tad pagriezās pret Vilsonu, kurš sēdēja aizmugurē blakus viņa sievai, — mašīna bija līdzīga kārbai bez durvīm — un redzēja, ka tie abi satraukti smaida. Vilsons paliecās uz priekšu un čukstēja:

— Rau, kā putni šaujas zemē. Tātad vecais pametis laupījumu.

Upītes pretējā krastā Makombers ieraudzīja lijas, kas riņķoja virs kokiem un šāvās lejup.

— Var gadīties, ka lauva nāk padzerties un tikai tad liekas uz guļu, — Vilsons turpināja. — Turiet acis vaļā.

Līkumodama starp lielajiem kokiem, mašīna lēni brauca uz priekšu gar akmeņainās upītes kranti, kas šeit bija dziļi izgrauzta. Makombers, vērodams pretējo krastu, pēkšņi juta, ka Vilsons sagrābj viņa roku. Automašīna apstājās.

— Re, kur viņš ir! — Makombers izdzirda Vilsona čukstu. — Priekšā pa labi. Kāpiet ārā un šaujiet! Lielisks lauva!

Nu arī Makombers ieraudzīja lauvu. Tas stāvēja sāniski, izslējies un pagriezis šurp masīvo galvu. Rīta vējiņš, kas pūta medniekiem sejā, viegli purināja lauvas melnās krēpes, un uz krasta kraujas pelēkajā rīta krēslā lauva izskatījās milzīgs, platām krūtīm un garu, spīdīgu rumpi.

— Cik tālu tas ir? — Makombers jautāja, paceldams šauteni.

— Jardi septiņdesmit pieci. Kāpiet ārā un šaujiet!

— Vai no šejienes nevar?

— Lauvu nešauj no mašīnas. — Viņš dzirdēja Vilsona balsi pie pašas auss. — Nu kāpiet ārā! Viņš taču nestāvēs tur visu dienu!

Pārkāpis pār ieapaļo ieliekumu mašīnas sānos, Makombers uzmetās uz kāpšļa un nolēca zemē. Lauva vēl arvien stāvēja, lepni un mierīgi vērodams mašīnu, ko tas noturēja par degunradža siluetu. Cilvēka smaku vējš nenesa šurp, un zvērs nenovērsa acu, mazliet grozīdams vareno galvu no vienas puses uz otru; viņš nejuta baiļu, tikai vilcinājās iet lejā padzerties, kamēr šis siluets atradās iepretim, bet tad, redzot, ka no tā nošķiras cilvēka stāvs, lauva pagrieza masīvo galvu un sāka skriet, lai patvertos kokos, taču tūlīt atskanēja apdullinošs grāviens un viņš juta divsimt divdesmit granu lodes triecienu, kura iedzēla sānos un, radot pēkšņu, karstu, dedzinošu nelabumu, izšāvās cauri vēderam. Lauva skrēja — liels, smagnējs, milzīgām ķepām un pilnu, cauršautu vēderu — garām kokiem, lai aiz tiem paslēptos garajā zālē, kad atkal norībēja šāviens, bet šoreiz netrāpīja, šķeļot gaisu kaut kur sāņus. Tad nogranda vēlreiz, un zvērs juta, ka lode ietriecas ribās un izskrien cauri krūšukurvim, mutē iesitas karstas, putojošas asinis, un viņš sāka lēkšot, lai nokļūtu garajā zālē, kur varētu pieplakt pie zemes, noslēpties un piespiest viņus ar visu rībinātāju pienākt pavisam tuvu, un tad viņš metīsies virsū un saplosīs cilvēku, kurš turēja šo rīku rokā.

Makombers, kāpjot ārā no mašīnas, neprātoja, kā jūtas lauva. Viņš apzinājās vienīgi to, ka pašam dreb rokas un, atejot no mašīnas, tikko spēj pavilkt kājas. Tās bija kā sastingušas, bet varēja just, ka muskuļi dreb. Viņš pacēla šauteni un, notēmējis lauvam skaustā, nospieda gaili. Šāviena nebija, lai gan viņš spieda no visa spēka, gandrīz vai salauzdams pirkstu. Tad aptvēra, ka nav atrāvis drošinātāju, un, nolaizdams šauteni, paspēra vēl vienu nedrošu soli uz priekšu, bet lauva, tagad atšķirdams viņa siluetu no automašīnas, pagriezās un rikšoja prom. Makombers izšāva, dzirdēja nošņakstam lodi un saprata, ka trāpījis, taču lauva neapstājās. Makombers šāva vēlreiz, un visi redzēja, ka lode sacēla putekļu mākoni aiz bēgošā lauvas. Viņš šāva trešoreiz, atcerēdamies, ka jātēmē zemāk, un visi dzirdēja, ka trāpīja, bet, iekams viņš paguva pārlādēt šauteni, lauva lēkšodams pazuda garajā zālē.

Makombers tā arī palika stāvam, sajuzdams pakrūtē nelabumu, drebošām rokām vēl arvien turēdams pacelto springfīldu, un sieva un Roberts Vilsons pienāca viņam klāt. Blakus abi ieroču nesēji kaut ko tarkšķēja savā valodā.

— Es trāpīju, — Makombers sacīja. — Divas reizes trāpīju.

— Jūs sašāvāt viņam zarnas un laikam trāpījāt kaut kur krūtīs, — Vilsons neskanīgi noteica. Ieroču nesējiem bija ārkārtīgi drūmas sejas. Viņi bija apklusuši.

— Var gadīties, ka esat viņu nogalinājis, — Vilsons turpināja. — Mazliet jāpagaida, un tad iesim pārbaudīt.

— Kā — pārbaudīt?

— Lai mazliet noasiņo, un tad iesim viņu meklēt.

— A-ā, — Makombers novilka.

— Tas tik ir lauva! — Vilsons jautri sacīja. — Tikai ielīdis draņķīgā vietā.

— Kāpēc draņķīgā?

— Nevarēsim ieraudzīt, pirms neuzskriesim virsū.

— A-ā, — Makombers vēlreiz novilka.

— Iesim, — Vilsons teica. — Memsahiba lai paliek mašīnā. Mums jāiet apskatīt asiņainās pēdas.

— Tu paliec, Margo, — Makombers sacīja. Mute bija tik sausa, ka viņš tikko spēja parunāt.

— Kādēļ? — viņa jautāja.

— Vilsons tā teica.

— Mums jāiet paskatīties, — Vilsons paskaidroja. — Jūs palieciet šeit. No šejienes viss būs vēl labāk saredzams.

— Labi.

Vilsons kaut ko pateica šoferim. Tas palocīja galvu un atbildēja: — Jā, bvana.

Viņi nokāpa lejā pa stāvo krastu, laipodami pa akmeņiem, pārgāja pāri upītei un, ķerdamies aiz ķerve-ļainām koku saknēm, uzrāpās pretējā krastā, tad devās pa to uz priekšu, līdz atrada vietu, kur lauva bija skrējis, kad Makombers izšāva pirmo reizi. Zālē melnoja tumši asiņu traipi — iezemieši norādīja uz tiem ar gariem zāļu stiebriem, — un tie veda piekrastes koku virzienā.

— Ko nu darīsim? — Makombers jautāja.

— Mums nav izvēles, — Vilsons teica. — Ar mašīnu te nepārbrauks. Krasts pārāk stāvs. Ļausim, lai viņš noasiņo, un tad abi iesim viņu meklēt.

— Varbūt aizdedzināt zāli? — Makombers ieteicās.

— Pārāk zaļa.

— Vai nevar sūtīt dzinējus?

Vilsons uzmeta viņam vērīgu skatienu. — Protams, var. Bet tā būtu gandrīz vai slepkavība. Mēs taču zinām, ka lauva ir ievainots. Var dzīt neievainotu lauvu — no trokšņa tas bēg, bet ievainots lauva uzbrūk. To nevar ieraudzīt, nepieejot tieši klāt. Tas pieplok pie zemes tik mazā iedobē, kur, šķiet, pat zaķis nevarētu paslēpties. Kā lai sūta dzinējus, zinot, kas viņus sagaida? Kādu noteikti sakropļos.

— Bet ieroču nesējus?

— Viņi, protams, nāks mums līdzi. Tas ir viņu shauri. Tāpēc jau šie cilvēki salīgti. Bet var redzēt, ka viņi nav diez cik iepriecināti.

— Es negribu iet, — Makombers izmeta, pats neattapdams, ko saka.

— Es arī ne! — Vilsons mundri attrauca. — Bet cits

nekas neatliek. — Tad, kaut ko atcerēdamies, palūkojās uz Makomberu un pēkšņi ieraudzīja, ka tas dreb un izskatās pagalam nelaimīgs.

— Jūs, protams, varat nenākt, — viņš piebilda. — Tādēļ taču algo mani. Tādēļ jau esmu jums tik dārgs prieks.

— Jūs gribat sacīt, ka iesiet viens pats? Vai nevar atstāt viņu tur?

Roberts Vilsons, kurš līdz šim prātoja tikai par lauvu un nedomāja par Makomberu, kaut arī manīja, ka viņš nobijies, pēkšņi jutās, it kā atvēris svešas durvis un ieraudzījis kaut ko apkaunojošu.

— Kā jūs to domājat?

— Varbūt atstāt viņu mierā?

— Izlikties, it kā mēs nebūtu viņu ievainojuši?

— Nē. Pamest.

— Tā nedara.

— Kādēļ?

— Pirmkārt, viņš droši vien mokās. Bez tam — kāds var uzskriet viņam virsū.

— Skaidrs.

— Bet jums nepavisam nav jānāk man līdz.

— Es labprāt ietu. Bet saprotiet — baidos.

— Es iešu pirmais, — Vilsons sacīja. — Kongoni ies pa pēdām. Jūs turieties aiz manis — mazliet iesāņus. Varbūt dzirdēsim, ka viņš ierūcas. Tiklīdz ieraudzīsim, tā šausim. Neuztraucieties! Es būšu jums līdzās. Bet varbūt tiešām jums nevajag nākt. Jā, tā būs labāk. Ejiet uz mašīnu pie memsahibas, kamēr es tikšu galā ar lauvu.

— Nē, es iešu jums līdzi.

— Kā nu pats zināt. Bet, ja negribat, varat nenākt. Tas ir mans shauri.

— Es iešu, — Makombers noteica.

Viņi sēdēja zem koka un smēķēja.

— Vai pa šo laiku, kamēr te gaidām, negribat aiziet pie memsahibas? — Vilsons jautāja.

— Nē.

— ,Tad es aiziešu viņai pateikt, lai apbruņojas ar pacietību.

— Labi.

Makombers sēdēja gluži nosvīdis, ar sausu muti un tukšuma sajūtu pakrūtē, nespēdams saņemties un pateikt Vilsonam, lai tas iet viens pats un nobeidz lauvu bez viņa. Viņš nezināja, ka Vilsons klusībā lādējās, ka agrāk nav pamanījis, cik Makombers pārbijies, un aizsūtījis viņu atpakaļ pie sievas. Drīz vien Vilsons atgriezās.

— Paķēru jūsu lielo šauteni, — viņš teica. — Ņemiet! Domāju, vairāk nav ko gaidīt. Iesim!

Makombers paņēma lielo šauteni, un Vilsons sacīja:

— Nāciet aiz manis jardi pieci pa labi un dariet visu, kā sacīšu. — Tad viņš kaut ko pateica abiem ieroču nesējiem, kuri izskatījās drūmi kā negaisa mākoņi.

— Ejam, — viņš sacīja.

— Varbūt es varētu mazliet nodzerties, — Makombers ieminējās. Vilsons kaut ko pateica vecākajam ieroču nesējam, kuram pie jostas bija piestiprināta blašķe, un viņš to atsprādzēja, noskrūvēja vāciņu un pasniedza blašķi Makomberam, kurš saņemdams juta, cik tā smaga un cik raupjš un plūksnains tās filca apvalks. Makombers pacēla blašķi pie lūpām, raudzīdamies uz garo zāli un tālāk uz kokiem ar it kā saplacināto lapotni. Sejā pūta spirgta vēsma, un zāle viegli viļņoja vējā. Tad viņš paskatījās uz ieroču nesēju un saprata, ka arī tas ir nobijies.

Trīsdesmit piecus jardus tālāk milzīgais lauva gulēja zālē, cieši pieplacis zemei. Pieglaustām ausīm, pats it ķā sastindzis viņš tikai viegli kustināja garo asti ar melno spalvu kušķi galā. Viņš nolikās zemē, tikko sasniedza slēptuvi, un mocījās ar nelabumu pilnajā, cauršautajā vēderā, un zaudēja spēkus no ievainojuma plaušās, no kura pie katra elpas vilciena rīklē iešļāca sīka putojošu asiņu strūkliņa. Viņa sāni bija karsti un nosvīduši, un ap mazajiem, ložu izurbtajiem caurumiņiem iesarkanajā ādā bija aplipušas mušas, bet lielās, dzeltenās, niknumā piemiegtās acis, kas, ievelkot elpu, aiz sāpēm sa-miedzās, skatījās tieši uz priekšu, un nagi bija dziļi iecirtušies sausajā, irdajā zemē. Visu — sāpes, nelabumu, niknumu un vēl atlikušo spēku lauva koncentrēja lēcienam. Viņš dzirdēja balsis un sasprindzis gaidīja līdz pēdējam brīdim. Kad balsis tuvojās, arī aste sastinga, un, tikko cilvēki nonāca līdz zālei, viņš ierūcās un metās uz priekšu.

Vecais ieroču nesējs Kongoni nāca pirmais, nenolaizdams acis no asiņainajām pēdām, Vilsons, pacēlis šauteni, vēroja, vai zālē nemanīs kādu kustību, otrs iezemietis ausījās, Makombers, uzvilcis gaili, nāca aiz Vilsona, un, tiklīdz viņi sasniedza zāli, Makombers izdzirda asiņu apslāpētu rēcienu un ieraudzīja, ka švīkstot pašķiras stiebri. Pēc tam viņš aptvēra tikai to, ka bēg — paniskās bailēs, pa kaklu pa galvu bēg pār klajumu lejā uz upīti.

Viņš izdzirda Vilsona lielās šautenes blīkšķi, tad no-granda vēl otrs šāviens, un, pagriezies atpakaļ, viņš redzēja, ka lauva baismīgā izskatā — turpat puse galvas tam bija nošķelta — līda no zāles uz Vilsona pusi, kamēr šis vīrs ar sarkano seju darbojās ar īsās, draudīgās šautenes aizslēgu un rūpīgi notēmēja, un rībēdams izšāvās vēl viens lādiņš, un masīvais, dzeltenais, pie zemes pieplakušais lauvas ķermenis sastinga, milzīgā, sašķaidītā galva noslīga uz priekšu, un Makombers, stāvot viens pats klajumā ar pielādētu šauteni rokās, kamēr abi iezemieši un baltais mednieks nicīgi raudzījās viņā, saprata, ka lauva ir beigts. Viņš devās pāri pie Vilsona — garais augums vēl pasvītroja viņa mazdūšību, — un baltais mednieks, uzmetis viņam acis, noprasīja:

— Vai fotografēsiet?

— Nē, — viņš atteica.

Vairāk nekas netika runāts, līdz viņi sasniedza automašīnu. Tad Vilsons sacīja: — Lielisks lauva! Tūlīt zēni nodīrās. Tikmēr mēs varam pasēdēt ēnā.

Margo ne reizi nepaskatījās uz Makomberu, nedz tas uz viņu, lai gan abi sēdēja blakus mašīnas aizmugurē, bet Vilsons bija apsēdies priekšējā sēdeklī. Reiz Makombers pastiepa roku un nolaistām acīm saņēma sievas plaukstu, bet viņa to atrāva. Viņš pavērās pāri upītei, kur ieroču nesēji dīrāja lauvu, un saprata, ka viņa visu redzējusi. Tad Margo pasniedzās uz priekšu un uzlika roku uz Vilsona pleca. Mednieks pagrieza atpakaļ galvu, un viņa pārliecās pār zemo atzveltni un noskūpstīja viņu uz lūpām.

•— Nu, nu, — Vilsons noteica, un pat cauri tumšajam iedegumam varēja redzēt, ka viņš nosarkst.

— Misters Vilsons! — sieviete sacīja. — Skaistais misters Vilsons ar sarkano seju!

Tad viņa apsēdās savā vietā un, uzgriezusi Makoin-beram muguru, sāka raudzīties pāri upītei, kur tumšādainie vīri dīrāja lauvu: tas gulēja stāvus saslietām, balti muskuļotām, cīpslainām kājām un baltu, uzpūstu vēderu. Beidzot iezemieši atnesa ādu — slapju un smagu, — saritināja un ielika to aizmugurē, tad iekāpa arī paši un mašīna devās ceļā. Neviens nebilda ne vārda līdz pašai nometnei.

Tā tas bija ar lauvu. Makombers nezināja, ko zvērs juta, pirms metās viņiem virsū vai kad apdullinošais pieci simti piektā kalibra lodes trieciens ar graujošu spēku sašķaidīja tam žokli, — nezināja, kas dzina lauvu uz priekšu, kad otrs iznīcinošs trieciens jau bija sadragājis tam gūžas, nedz arī, kas lika tam līst arvien tuvāk rībošajam, sprāgstošajam, nāvi nesošajam priekšmetam. Vilsons par to kaut ko zināja un tādēļ noteica: — Lielisks lauva! — bet Makombers nezināja, ko Vilsons domā. Un nezināja, ko domā sieva. Viņš zināja vienīgi to, ka tā nolēmusi viņu atstāt.

Ne vienreiz vien sieva bija nolēmusi viņu atstāt, bet tas nekad nevilkās ilgi. Viņš bija ļoti bagāts, turpmāk cerēja kļūt vēl bagātāks un bija pārliecināts, ka tagad sieva viņu vairs neatstās. Šī bija viena no tām nedaudzajām lietām, ko viņš tiešām zināja. Tāpat kā viņš zināja visu par motocikliem — ar tiem iznāca iepazīties visagrāk, — par automobiļiem, pīļu medībām, makšķerēšanu, forelēm, lašiem un dziļjūras zivīm, par dzimuma jautājumiem daudzās, ļoti daudzās grāmatās, par sporta spēlēm, suņiem, zināmā mērā arī par zirgiem, par naudas vērtību un daudz ko citu, kas saistījās ar viņa pasauli, tāpat viņš zināja arī to, ka sieva viņu vairs neatstās. Agrāk Mārgerita bija īsta skaistule, un Āfrikā tāda šķita vēl tagad, bet Amerikā viņa vairs nebija tāda skaistule, lai varētu atstāt vīru un atrast sev labāku, un viņa to zināja un viņš arī. Šo izdevību viņa bija palaidusi garām — un viņš to zināja. Ja Makombers būtu vairāk interesējies par sievietēm, varbūt viņa sāktu raizēties, ka tas neatrod sev jaunu — skaistāku sievu, bet, pārāk labi pazīdama savu vīru, šai ziņā viņa bija droša. Bez tam viņš uz daudz ko raudzījās caur pirkstiem, un tā bija viņa jaukākā, bet reizē ari visjaunākā īpašība.

Vispār viņus uzskatīja par samērā laimīgu pāri — vienu no tiem, par kuriem bieži klīst baumas, ka tie šķirsies, bet kuri tomēr neizšķiras, un tagad viņi, kā «augstāko aprindu hronikas» reportieris ziņoja, «savam daudzkārt apskaustajam un ilgstošajam kopdzīves romānam pievienoja labu tiesu dēkainlbas, dodamies safari uz kontinentu, ko sauca par Melno Āfriku, pirms Marins Johansons bija to apgaismojis daudzās sudrabainās filmu lentēs, un tur viņi dzinās pakaļ lauvam — Vecajam Simbo, bifelim, zilonim Tembo, kā arī vāca paraugus Dabas vēstures muzejam». Tas pats reportieris jaņ vismaz trīs reizes bija ziņojis, ka viņi «taisās šķirties», un tā arī bija. Bet katru reizi viņi samierinājās. Viņu savienība balstījās uz stingriem pamatiem. Margo bija pārāk skaista, lai Makombers šķirtos no viņas, un Makombers — pārāk bagāts, lai Margo viņu atstātu.

Pulkstenis bija apmēram trīs naktī, kad Frenss Makombers, pārstājis domāt par lauvu, iemidzis, atmodies un vēlreiz iesnaudies, pēkšņi izbijies uztrūkās sēdus — sapnī viņš bija ieraudzījis sev uz krūtīm lauvu ar asiņainu galvu — un, sākdams ieklausīties, sirdij smagi sitoties, pamanīja, ka sievas gulta ir tukša. To atklājis, viņš vairs neaizmiga.

Pēc divām stundām sieva atgriezās, pacēla moskītu tīklu un omulīgi ieritinājās gultā.

— Kur tu biji? — Makombers tumsā jautāja.

— Hello! Vai tu neguli?

— Kur tu biji?

— Izgāju ieelpot Svaigu gaisu.

— Ne velna!

— Kas tad man bija jāsaka, dārgumiņ?

— Kur tu biji?

— Arā ieelpot svaigu gaisu.

— Ak tagad tam ir šāds apzīmējums? Slampa gatavā!

— Bet tu — gļēvulis.

— Kaut arī būtu. Un kas par to?

— Nekas. Mani tas neskar. Bet tagad, lūdzu, nerunāsim, mīļais, jo man ļoti gribas gulēt.

— Domā, es to pacietīšu?

— Esmu pārliecināta, dārgais.

— Tu maldies!

— Lūdzu, mīļais, pārtrauksim šo sarunu. Man tik ļoti nāk miegs.

— Mēs norunājām, ka tu izbeigsi. Tu apsolīji, ka tas vairs neatkārtosies.

— Nu, bet atkārtojas, — viņa nodudināja.

— Tu teici, ka tas vairs nenotiks, ja mēs dosimies šai ceļojumā. Tu apsolīji.

— Jā, mīļais. Tā es tiešām domāju. Taču ceļojums vakar tika sabojāts. Bet vai nu vispār vērts par to runāt?

— Un, atradusi ieganstu, tu netērē velti laiku, vai ne?

— Lūdzu, nerunāsim, mīļais! Man tik ļoti nāk miegs.

— Bet es runāšu!

— Tādā gadījumā atvaino, jo es gulēšu. — Un viņa aizmiga.

Pirms rītausmas visi trīs sēdēja pie brokastgalda, un Frenss Makombers saprata, ka nevienu no daudzajiem cilvēkiem, pret kuriem izjutis naidu, viņš nav ienīdis tā kā Robertu Vilsonu.

— Kā labi gulējāt? — bāzdams pīpē tabaku, Vilsons jautāja savā aizsmakušajā balsī.

— Un jūs?

— Lieliski! — baltais mednieks atbildēja.

Ak tu, maitasgabals tāds, Makombers nodomāja, paskat, cik nekaunīgs!

Tātad, ieejot atpakaļ teltī, viņa to pamodinājusi, Vilsons secināja, dzedrajām, vienaldzīgajām acīm nolūkodamies uz abiem. Bet kādēļ šis tips nepieskata savu sievu? Domā, esmu kāds svētais, vai?

— Kā jums liekas — vai uziesim bifeļus? — Margo jautāja, atbīdot šķīvi ar aprikoziem.

— Ļoti iespējams, — Vilsons viņai atbildēja un uzsmaidīja. — Kādēļ jūs negribat palikt nometnē?

— Nekādā ziņā, — viņa sacīja.

— Pavēliet, lai viņa paliek, — Vilsons teica Makom-beram.

— Varat darīt to pats, — Makombers vēsi atbildēja.

— Iztiksim bez pavēlēm un bez muļķībām, Frens, — Margo mīlīgi noteica, pagriezusies pret Makomberu.

— Vai varam braukt? — Makombers jautāja.

— Kaut vai tūlīt, — Vilsons atbildēja. — Vai gribat, lai memsahiba brauc līdzi?

— Vai tad manas domas kāds ņem vērā?

Draņķīga būšana, Roberts Vilsons nodomāja. Pagalam draņķīga! Ak, šādā garā nu turpināsies! Labi, lai arī turpinās!

— Nē, neņem vis, — viņš sacīja.

— Varbūt palieciet nometnē kopā ar viņu, un es braukšu medīt viens pats? — Makombers ieteicās.

— Nevaru atļauties! — Vilsons atcirta. — Labāk izbeidziet runāt muļķības!

— Tās nav muļķības. Man riebjas.

— Neglīts vārds — «riebjas».

— Frens, lūdzu, mēģini runāt prātīgi, — Mārgerita sacīja.

— Es jau tā runāju pārāk prātīgi. Vai esi kādreiz ēdusi tādu draņķi?

— Neesat apmierināts ar ēdienu? — Vilsons mierīgi jautāja.

— Ne ar ēdienu, ne ar ko citu.

— Mēģiniet, draugs, savaldīties, — Vilsons uzsvērti mierīgi teica. — Viens no zēniem mazliet prot angliski.

— Pie velna ar visu zēnu!

Vilsons piecēlās un, pakšķinot pīpi, aizgāja, kaut ko pateicis ieroču nesējam, kurš turpat netālu gaidīja. Makombers ar sievu palika sēžot pie galda. Viņš stingi blenza kafijas tasē.

— Ja tu* rīkosi scēnu, es tevi pametīšu, mīļais, — Margo mierīgi sacīja.

— Neticu.

— Pamēģini, tad redzēsim.

— Nepametīsi vis.

— Protams. Es nepametīšu tevi, un tu uzvedīsies pieklājīgi.

— Pieklājīgi? Ko tu neteiksi! Pieklājīgi!

— Jā. Pieklājīgi.

— Kāpēc tu pati to negribi darīt?

— Es centos ilgu laiku. Ļoti ilgu laiku.

— Kā es ienīstu šo cūku ar sarkano purnu! Viņu uzskatot vien, jau metas nelabi.

— Viņš ir ļoti jauks.

— Nu, izbeidz! — Makombers iekliedzās. Šai brīdī pie telts piebrauca automašīna, no kuras izkāpa šoferis un abi ieroču nesēji. Pienāca Vilsons un uzmeta skatienu pie galdiņa sēdošajam pārim.

— Vai braucam? — viņš jautāja.

— Jā, — Makombers teica un piecēlās. — Braucam.

— Paņemiet kamzoli. Mašīnā būs vēsi, — Vilsons teica.

— Aiziešu pēc savas ādas jakas, — Margo sacīja.

— Tā ir pie zēna, — Vilsons teica. Viņš apsēdās līdzās šoferim, bet Frenss Makombers ar sievu klusējot iekāpa aizmugurē.

«Cerams, ka tas nelga nesadomās ietriekt man lodi pakausī,» Vilsons prātoja. «Kāda velna pēc uz safari ņem līdzi sievietes!»

Mašīna nobrauca lejā līdz upītei, šķērsoja akmeņaino braslu un pelēkajā rīta gaismā līču loču rāpās augšā pa stāvo krastu': iepriekšējā dienā Vilsons bija licis te izrakt ceļu, lai viņi varētu sasniegt pauguraino, parkam līdzīgo mežu un aiz tā esošo klajumu.

Jauks rīts, Vilsons nodomāja. Bija liela rasa, un, mašīnai ripojot pa zāli un krūmeļiem, viņš juta saspiesto lapu smaržu. Tā atgādināja vībotņu aromātu, un viņam patika šī rīta rasas un saspiesto paparžu smarža, un koki, kas melnoja rīta miglā, mašīnai bez ceļa līkumojot pa skrajo mežu. Abus aiz muguras sēdošos aizmirsis, viņš tagad domāja tikai par bifeļiem. Šie dzīvnieki, kurus viņš gribēja uziet, dienā uzturējās krūmiem apaugušā purvā, kur medīt nebija iespējams, bet naktī iznāca ganīties klajumā, un, ja tos izdotos atgriezt no purva, Makombers varētu izmēģināt roku atklātā laukā. Vilsons negribēja ar Makomberu medīt bifeļus biezoknī. Viņš vispār negribēja medīt kopā ar Makomberu — ne bifeļus, ne arī ko citu, bet viņš bija profesionāls mednieks, kam iznāca darīšana ar visādiem tipiem. Ja viņi šodien uzietu bifeļus, tad atliktu vēl tikai degunradži, ar kuriem šis nabaga zellis varētu noslēgt bīstamo izpriecu, un varbūt viss vēl beigtos labi. Viņš vairs neielaidīsies ar šo sievieti, un gan jau Makombers norīs šo krupi. Šī viņam, liekas, nav pirmā reize. Ak tu nabadziņš! Droši vien pieradis samierināties. Pats vainīgs, lempis tāds!

Viņš, Roberts Vilsons, uz safari vadāja līdzi divguļamo gultu, lai nepalaistu garām vienu otru laimīgu gadījumu. Viņš pazina savu klientūru — no visām pasaules malām sabraukušus vieglprātīgus sporta cienītājus un viegla rakstura sievietes, kuras nejutās diezgan izpriecājušās par savu naudu, iekams nebija pārgulējušas šajā gultā ar balto mednieku. Kad tās bija prom, tad modināja vienīgi nicināšanu, bet, kamēr bija ter dažas viņam patika, un, kamēr šie cilvēki deva viņam darbu un maizi, Vilsons pieņēma viņu mērauklu.

Viņš visur pieņēma viņu mērauklu, ja neskaita medīšanu. Tur viņam bija sava mēraukla, un viņiem vajadzēja vai nu tai pakļauties, vai arī meklēt sev citu mednieku. Viņš zināja, ka tādēļ tie viņu ciena. Bet šis Makombers gan bija dīvains. Nudien. Un sieva. Ak, sieva. Jā, sieva. Hm, sieva. Nu, bet tas viss bijis un izbijis. Viņš paskatījās atpakaļ. Makombers sēdēja drūms un saniknots. Margo uzsmaidīja Vilsonam. Šodien viņa izskatījās jaunāka, svaigāka un meitenīgāka un tik ļoti neatgādināja profesionālu skaistuli. Ko viņa domā, to dievs vien zina. Naktī viņa daudz nerunāja. Bet viņam patika raudzīties viņā.

Mašīna uzbrauca nelielā pakalnā, līkumodama starp kokiem, sasniedza zāļainu, prērijai līdzīgu klajumu un, turoties koku ēnā, lēnītiņām virzījās tālāk, kamēr Vilsons pētīja meža pretējo malu. Viņš lika apturēt mašīnu un vēroja klajumu tālskatī. Tad pamāja šoferim, lai tas laiž tālāk, un mašīna lēni slīdēja uz priekšu, apbraukdama meža cūku rakumus un skudru pūžņus. Vilsons cieši raudzījās tālumā un tad, pēkšņi pagriezies, iesaucās: — Velna milti, redz, kur ir!

Šoferis aši piedeva gāzi, Vilsons tam kaut ko nobēra suaheli valodā, un Makombers, pavēries klajumam pāri, ieraudzīja auļojam gar prērijas malu trīs milzīgus melnus, tādus kā cilindrveidīgus, melnām cisternām līdzīgus dzīvniekus. To kakli, ķermeņi un izslietās galvas šķita kā sastingušas, un varēja saskatīt platos, melnos, uz augšu izliektos ragus.

— Trīs veci buļļi, — Vilsons noteica. — Mēs nogriezīsim tiem ceļu uz purvu.

Mašīna drāzās pāri klajumam mežonīgā ātrumā — četrdesmit piecas jūdzes stundā, un Makombera acīs bifeļi auga arvien lielāki un lielāki, līdz viņš skaidri saskatīja milzīga buļļa pelēko bezspalvaino, krevelēm klāto ķermeni un kaklu, kas saplūda kopā ar krūtīm, un ragu melno atspīdumu, bifelim auļojot nopakaļ pārējiem, kuri ritmā lēkšoja cits aiz cita. Mašīna sasvērās,, it kā uzdrāzusies kaut kam virsū, panāca bifeļus, un Makombers skaidri saskatīja auļotāja milzīgos apmērus un putekļus uz ādas starp retajām spalvām, un ragu pamatnes plato izliekumu, izslieto purnu un ieplestās nāsis un jau pacēla šauteni, kad Vilsons uzkliedza: — Ne jau no mašīnas, idiots tāds! — Bet Makombers nejuta baiļu, vienīgi naidu pret Vilsonu; tad iekaucās bremzes, mašīna, arot zemi, slīdēja sāņus un gandrīz apstājās, Vilsons izlēca pa vienu, viņš — pa otru pusi un paklupa, kājām skarot vēl atpakaļ slīdošo zemi, tad šāva uz skrejošo bulli, dzirdēja, ka trāpīja, iztukšoja visu aptveri, bet bifelis vēl arvien attālinājās; tad atcerējās, ka jātēmē tuvāk galvai, plecos, un, taustīdamies pēc patronām, lai pārlādētu šauteni, ieraudzīja, ka bifelis pakrīt. Pakrīt uz ceļiem, svaidīdams smago galvu, un Makombers, redzot, ka abi pārējie aizjoņo, šāva pirmajam un trāpīja. Tad šāva vēlreiz, bet garām, līdz izdzirda Vilsona šautenes apdullinošo blīkšķi un redzēja, ka bullis ietriecas ar purnu zemē.

— Bet tagad trešo! — Vilsons nokliedza. — Tā tik ir šaušana!

Trešais bifelis joņoja tālāk tai pašā vienmērīgajā gaitā, un Makombers aizšāva garām, tā ka zeme vien uzsprāga gaisā; arī Vilsons netrāpīja, saceldams vienīgi putekļu mākoni, bet tad, nokliedzis: «Braucam! Jātiek tuvāk!» — sagrāba Makomberu aiz rokas, un viņi uzlēca uz kāpšļiem — katrs savā pusē, un mašīna palēk-damās un zvalstīdamās drāzās pa kukuržņiem pakaļ bifelim, kas smagnējā vienmērīgā gaitā auļoja taisni uz priekšu.

Bifelis bija tepat jau klāt, Makombers centās pielādēt šauteni, patronas krita ārā no rokām, aizslēgs iesprūda, viņš to atbrīvoja, un bifelis bija jau panākts, un Vilsons nokliedza: «Stāt!» Bremzējot mašīna gandrīz apgāzās, Makombers krita, bet noturējās, aizgrūda aizslēgu un izšāva uz lēkšotāja melno, apaļo muguru, tēmēja un šāva — vēlreiz un vēlreiz, un lodes gan trāpīja, bet šķita nenodarām bifelim ne mazākā ļaunuma. Tad šāva Vilsons — no rībiena Makomberam aizkrita ausis, un viņš redzēja, ka bifelis sagrīļojās. Tad rūpīgi notēmēja un šāva vēlreiz, un bifelis sabruka uz ceļiem.

— Kārtībā, — Vilsons noteica. — Tīri nostrādāts. Trešais arī ir mūsu.

Makombers izjuta reibinošu pacilātību.

— Cik reizes jūs izšāvāt? — viņš jautāja.

— Tikai trīs, — Vilsons atbildēja. — Pirmo bulli nošāvāt jūs. To vislielāko. Pārējos divus es piepalīdzēju. Baidījos, ka neieskrien biezoknī. Tie arī ir jūsējie. Es tikai mazliet precizēju. Jūs šāvāt lieliski.

— Iesim uz mašīnu. Es gribu iedzert.

— Vispirms nobeidziet šo bulli, — Vilsons teica. Bifelis, nikni purinot galvu, gulēja uz ceļiem un, kad viņi tuvojās, mežonīgi iebaurojās, valbīdams savas cūkas acis.

— Pieraugiet, ka viņš netiek kājās, — Vilsons sacīja.

— Paej iet sāņus un šaujiet tieši kaklā aiz auss.

Makombers rūpīgi notēmēja satrakotā dzīvnieka biezajā kaklā, kas svaidījās augšup un lejup, un izšāva. Galva nokrita uz priekšu.

— Kārtībā, — Vilsons noteica. — Trāpīts tieši mugurkaulā. Izskats nu gan tiem ir varen iespaidīgs, vai ne tā?

— Iedzersim, — Makombers ierosināja. Savu mūžu viņš nebija juties tik lieliski.

Makombera sieva sēdēja mašīnā gluži nobālusi.

— Mīļais, tu biji patiešām apburošs! — viņa sacīja vīram. — Tavu traku braucienu!

— Vai stipri kratīja? — Vilsons jautāja.

— Drausmīgi! Savu mūžu nebiju tā pārbijusies.

— Bet tagad iedzersim, — Makombers atkārtoja.

— Noteikti, — Vilsons piekrita. — Vispirms dodiet memsahibai.

Mārgerita iedzēra no blašķes neatšķaidīto viskiju un viegli noskurinājās. Tad pasniedza blašķi Makomberam un viņš savukārt Vilsonam.

— Tas bija šausmīgi satraucoši, — viņa sacīja.

— Man pat galva sāka sāpēt. Es nezināju, ka bifeļus drīkst šaut no automašīnas.

— Neviens nešava no mašīnas, — Vilsons dzedri aizrādīja.

— Nu, dzīties pakaļ ar automašīnu.

— Parasti tā nedara. Bet šodien es jutu, ka citādi nevar. Triekdamies pāri bedrēm un ciņiem, mēs guvām lielākas iespējas izvērsties. Bet bifelis varēja mesties mums virsū pēc katra šāviena. Mēs stipri riskējām. Tomēr labāk nevienam nestāstiet. Tas bija nelikumīgi, ja jūs to gribējāt zināt.

— Ar mašīnu dzīties pakaļ šiem lielajiem, bezpalīdzīgajiem dzīvniekiem — tas, manuprāt, bija neģēlīgi, — Margo sacīja.

— Tiešām?

— Kas notiktu, ja par to uzzinātu Nairobē?

— Pirmkārt, man atņemtu medību atļauju. Būtu arī citas nepatikšanas, — Vilsons paskaidroja, iedzerdams no blašķes. — Es zaudētu darbu.

— Patiešām?

— Jā gan.

— Vai redzat, — Makombers ierunājās un pirmo reizi šajā dienā pasmaidīja. — Nu viņa piesienas arī jums.

— Cik tu izmeklēti izsakies, Frens, — Margo Ma-kombera sacīja. Vilsons paskatījās uz abiem. Ja vīrs ir muļķis, bet sieva draņķe, viņš nodomāja, kādi gan varētu būt bērni? Bet skaļi sacīja: — Mums pazudis ieroču nesējs. Vai nemanījāt?

— Ak dievs, nē!

— Re, kur jau nāk. Sveiks un vesels. Droši vien izkritis no mašīnas, kad pametām pirmo bifeli.

Klibodams viņiem tuvojās pavecais ieroču nesējs aizsargkrāsas blūzē, īsās biksēs un gumijas sandalēs, ar adītu cepurīti galvā un izskatījās pagalam sadrūmis. Pienācis tuvāk, viņš kaut ko sacīja suaheli valodā, un visi redzēja, kā pārvērtās baltā mednieka seja.

— Ko viņš teica? — Margo jautāja.

— Pirmais bullis uzrausies kājās un ielīdis biezoknī^— Vilsons neskanīgi atbildēja.

— A-a, — Makombers izklaidīgi novilka.

— Tad jau būs tieši tāpat kā ar lauvu, — Margo sacīja ieinteresēta.

— Ne velna nebūs tāpat kā ar lauvu! — Vilsons atcirta. — Makomber, negribat vēl mazliet iedzert?

— Jā, labprāt, — Makombers teica. Viņš domāja, ka atgriezīsies vakarējā baiļu sajūta, bet tas nenotika. Pirmo reizi mūžā viņš tiešām nejuta baiļu. To vietā bija stājusies pacilātība.

— Iesim apskatīt otru bulli, — Vilsons sacīja. — Tikai pateikšu šoferim, lai iebrauc ēnā.

— Kur jūs iesiet? — Mārgerita Makombera vaicāja.

— Apskatīt bifeli, — Vilsons sacīja.

— Es arī.

— Nu, nāciet!

Visi trīs devās turp, kur kā melns bluķis klajumā gulēja otrs bifelis zālē izstieptu galvu un platiem, vareniem ragiem.

— Lieliski ragi, — Vilsons teica. — To platums būs collu piecdesmit.

Makombers jūsmīgi raudzījās bifelī.

— Pretīgs skats, — Margo novilka. — Vai neiesim ēnā?

— Tūlīt, — Vilsons teica. — Vai redzat? — viņš jautāja Makomberam un izstiepa roku. — Vai varat saskatīt tur tos brikšņus?

— Jā.

— Tur esot ielīdis pirmais bifelis. Kad ieroču nesējs izkritis no mašīnas, tas esot gulējis zemē. Vecais vērojis, kā pārējie auļo un kā mēs dzenamies pakaļ. Kad viņš atskatījies, bifelis bijis izslējies kājās un blenzis uz viņu. Viņš laidies, ko nagi nes, bet bifelis ievilcies biezoknī.

— Vai varam tūlīt pat iet tam pakaļ? — Makombers nepacietīgi jautāja.

Vilsons cieši pavērās viņā. Deviņi pērkoni, ir nu gan savādnieks! Vakar viņam bikses trīc, bet šodien — nenāc par tuvu!

— Nē, mazliet nogaidīsim.

— Lūdzu, iesim ēnā, — Margo sacīja. Viņa bija gluži bāla un izskatījās slima.

Viņi devās uz automašīnu, kas stāvēja zem kupla, vientuļa koka, un apsēdās.

— Iespējams, ka viņš būs jau beigts, — Vilsons piezīmēja. — Drīz vien iesim paskatīties.

Makomberu pārņēma pārvarīga, neprātīga, līdz šim nepazīta laimes izjūta.

— Mans dievs, tā tik bija skriešanās! — viņš atsāka. — Savu mūžu nebiju izjutis kaut ko tādu. Margo, vai tas nebija lieliski!

— Tas bija riebīgi.

— Kādēļ?

— Riebīgi, — viņa rūgti noteica. — Taisni pretīgi.

— Liekas, es turpmāk vairs ne no kā nebīšos, — Makombers sacīja. — Kad sākām dzīties bifeļiem pakaļ, manī notika tāds kā lūzums. It kā būtu pārrauts kāds aizsprosts. Brīnišķa sajūta!

— Tas ir derīgi aknām, — Vilsons teica. — Brīnumu lietas notiek ar cilvēkiem.

Makombers staroja. — Nudien, kaut kas notika arī ar mani! Tagad es jūtos gluži cits cilvēks.

Sieva, nesacīdama ne vārda, kaut kā dīvaini vēroja viņu. Tā sēdēja, atlaidusies atzveltnī, bet Makombers, uz priekšu saliecies, runāja ar Vilsonu, kurš bija sagriezies sāņus priekšējā sēdeklī.

— Vai zināt, es ietu vēlreiz uz lauvām, — Makombers sacīja. — Tagad nepavisam vairs nebaidos. Ko tās galu galā var nodarīt?

— Pilnīgi pareizi, — Vilsons piekrita. — Ļaunākā gadījumā — nogalināt. Kāds bija tas Šekspīra citāts? Varen labs. Tūlīt pat atcerēšos. Patiešām vienreizējs! Kādreiz mēdzu to klusībā atkārtot. Nu, pamēģināšu. «Pie joda, man viss vienalga, mirst tikai vienu reizi, mēs esam dievam nāvi parādā, un tas, kurš nomirs šogad, tiks atpestīts no nāves nākamgad.» Nav labi pateikts, ko?

Norunājis šos vārdus, kas bija kļuvuši par viņa dzī: ves moto, Vilsons stipri samulsa, bet ne jau pirmo reizi viņa acu priekšā cilvēks kļuva pilngadīgs, un tas viņu vienmēr saviļņoja. Tam nebija nekāda sakara ar divdesmit pirmo dzimšanas dienu.

Bija vajadzīgas šīs neparastās bifeļu medības, kad tik aši jārīkojas, ka nav laika baiļoties, lai Makombers kļūtu par vīru, bet, lai arī kā tas būtu noticis, tas bija un palika fakts. Tagad viņš kļuvis gluži cits cilvēks, Vilsons nodomāja. Daudzi no viņiem atgādina pusaudžus ilgu laiku. Reizēm pat visu mūžu. Augums tiem puicisks vēl piecdesmit gadu vecumā. Izdaudzinātie amerikāņu vīrieši ir pusaudži. Dīvaini ļaudis, nudien! Bet tagad šis Makombers viņam patika. Sasodīti ērmīgs putns! Ar ragaiņa lomu arī laikam vairs nebūs mierā. Tas ir ko vērts! Deviņi pērkoni, tas ir ko vērts! Nabags laikam baidījies visu mūžu. Ej nU' sazini, kā tas iesācies. Bet nu viņš ticis tam pāri. No bifeļiem baidīties nebija laika. Turklāt viņš bija noskaities. Mašīna arī piepalīdzēja. Ierastā vidē viss liekas vienkāršāk. Turpmāk viņš vairs ne velna nebīsies. Tas pats notiek ar cilvēkiem frontē. Kaut kas daudz svarīgāks nekā zaudēt nevainību. Bailes pazūd kā nebijušas. To vietā stājas kaut kas jauns. Pats galvenais, kas vīrietim vajadzīgs. Kas to dara par vīru. Tas pats atgadās arī ar sievietēm. Bailes izzūd.

Ierāvusies sēdekļa stūrī, Mārgerita Makombera vēroja abus vīriešus. Vilsons nebija pārvērties. Vilsons bija tāds pats kā vakar, kad viņai atklājās, kur slēpjas šī vīra spēks. Bet Frenss Makombers bija pilnīgi pārvērties, un viņa to redzēja.

— Vai jūs pazīstat šo laimes izjūtu, ko rada tas, kam tūlīt jānotiek? — Makombers jautāja, vēl arvien tīksminādamies par savām jaunajām izjūtām.

— Par to parasti nerunā, — Vilsons atbildēja, paskatīdamies viņam acīs. — Drīzāk jau saka, ka baidās. Ņemiet vērā, ka jūs vēl baidīsieties un turklāt ne vienreiz vien.

— Bet vai esat izjutis laimīgo apziņu, ka tūlīt pat varēsiet rīkoties?

— Jā. Bet nu pietiek. Nevajag tik daudz runāt par to. Tā var visu sabojāt. Ja kaut ko maļ vienā gabalā, viss prieks par to vējā.

— Ko jūs varat tik traki plātīties, — Margo ierunājās. — Ar mašīnu dzīties pakaļ neaizsargātiem dzīvniekiem — tad ta atraduši varonību!

— Piedodiet, ka aizpļāpājos, — Vilsons sacīja. Redz, ka sieva sāk jau uztraukties, viņš nodomāja.

— Ja nesaproti, par ko mēs runājam, tad labāk klusē, — Makombers aizrādīja.

— Cik tu pēkšņi esi kļuvis varonīgs, briesmīgi varonīgs, — viņa nicīgi novilka, taču bez īstas pārliecības. Viņa no kaut kā ārkārtīgi baidījās.

Makombers brīvi, no visas sirds iesmējās. — Bet zini, ka tiešām esmu tāds kļuvis.

— Vai nav mazliet par vēlu? — Margo rūgti jautāja. Kādreiz viņa tik ļoti bija centusies, un, ja viņu kopdzīve izvērtās šāda, neviens tur nebija vainojams.

— Man nav par vēlu, — Makombers atbildēja.

Margo neko neteica, tikai ierāvās vēl dziļāk sēdekļa stūrī.

— Vai mums jau nav jāiet? — Makombers moži jautāja Vilsonam.

— Varam iet, — Vilsons sacīja. — Vai patronas jums vēl ir?

— Dažas ir pie ieroču nesēja.

Vilsons kaut ko uzsauca, un vecais iezemietis, kurš pašlaik dīrāja bifeļa galvu, atlieca muguru, izvilka no kabatas patronu kārbiņu un atnesa to Makomberam, kurš piepildīja aptveri un iebāza atlikušās patronas kabatā.

— Labāk šaujiet ar savu springfīldu, — Vilsons sacīja. — Pie tā esat pieradis. Manliheru atstāsim mašīnā pie memsahibas. Lielo šauteni lai ņem jūsu ieroču nesējs. Es šaušu ar savu nolāpīto lielgabalu. Bet tagad lieciet aiz auss, ko jums teikšu. — To viņš bija atlicis uz pēdējo brīdi, lai Makomberu neuztrauktu. — Ja bifelis uzbrūk, tas nāk virsū ar augsti izslietu galvu. Visu pieri klāj ragu pamatne, tādēļ tur šaut nav nozīmes. Vienīgā iespēja — šaut tieši purnā. Var arī krūtīs vai, stāvot iesāņus, — kaklā vai plecos. Ievainots bifelis ir ļoti bīstams. Tikai nevajag pārsteigties. Šaujiet tā kā jums parocīgāk. Nu arī galva ir nodīrāta. Varam braukt.

Viņš kaut ko uzsauca iezemiešiem, un tie, rokas slaucīdami, pienāca klāt, un vecākais iekāpa aizmugurē.

— Līdzi brauks tikai Kongoni, — Vilsons sacīja. — Otrs lai paliek šeit atgaiņāt putnus.

Kad mašīna lēni ripoja pa zāli uz meža puduri, kas stiepās kā zaļa mēle gar izsusējušo strautu, kurš šķērsoja klajumu, Makombers juta, ka sirds skaļi sitas un mute atkal ir sausa, bet ne no bailēm — no satraukuma.

— Šeit, lūk, viņš iegājis, — Vilsons sacīja. Tad sua-heli valodā teica vecajam iezemietim: — Uzmeklē pēdas!

Mašīna apstājās pie paša briksnāja. Makombers, Vilsons un ieroču nesējs izkāpa ārā. Pavēries atpakaļ, Ma-kombers redzēja, ka sieva noskatās viņam pakaļ un šautene stāv viņai atslieta līdzās. Viņš pamāja ar roku, bet viņa neatbildēja.

Briksnājs bija ļoti biezs un zeme izkaltusi. Vecajam iezemietim sviedri lija straumēm, un Vilsons bija uzvilcis cepuri uz acīm, tā ka Makombers tieši sev priekšā redzēja viņa sarkano kaklu. Pēkšņi Kongoni kaut ko pateica un ieskrēja brikšņos.

— Viņš esot nobeidzies, — Vilsons sacīja. — Lieliski nostrādāts! — Viņš pagriezās, lai apsveiktu Makom-beru, un, kamēr viņi smaidot kratīja viens otram roku, Kongoni mežonīgi iekliedzās un pa galvu pa kaklu metās ārā no biezokņa, un viņam pa pēdām lēkšoja bullis — ieplestām nāsīm, cieši sakniebtu muti, asinīm noplūdis, milzīgo galvu izslējis, tas drāzās uzbrukumā, bolīdams asiņu pieplūdušās acis. Vilsons, kurš atradās tuvāk, šāva no ceļgala, un Makombers, nedzirdot pats savu šāvienu, ko apslāpēja Vilsona «lielgabala» grāviens, redzēja, ka no platās ragu pamatnes atlec šīferim līdzīgas šķembas un galva paraujas sāņus, un šāva otrreiz — tieši ieplestajās nāsīs, un, šķembām lidojot, ragi atkal sadrebēja, un tad, vairs neredzot Vilsonu, Makombers notēmēja un šāva trešoreiz, un bifeļa milzīgais rumpis turpat vai bija viņam jau virsū, un šautene gandrīz vienā augstumā ar bifeļa galvu, kas ieplestām nāsīm nāca arvien tuvāk, un viņš skaidri redzēja niknās acis un ragus, kuri liecās zemāk un zemāk, un pēkšņi sajuta galvā karstu, apdullinošu sprādzienu — un tā arī vairs nekad neko nejuta.

Vilsons bija atgājis sāņus, lai šautu bifelim plecā. Makombers, stāvot uz vietas, šāva purnā, ik reizi trāpīdams mazliet par augstu — masīvajos ragos, kuri šķēlās un drupa kā šīfera plāksnes, un tai brīdī, kad likās, nupat bifelis uzdurs viņu uz ragiem, misis Makombera no automašīnas izšāva ar manliheru un trāpīja savam vīram galvā pāris collu virs skausta.

Frenss Makombers gulēja uz mutes nepilnus divus jardus no tās vietas, kur uz sāniem bija nogāzies bifelis, un sieva bija nometusies pie viņa ceļos, un Vilsons stāvēja turpat līdzās.

— Lai paliek guļam uz mutes, — viņš sacīja.

Sieviete histēriski raudāja.

— Labāk ejiet atpakaļ uz mašīnu, — Vilsons teica. — Kur šautene?

Ar grimasē savilktu seju viņa papurināja galvu. Iezemietis pacēla šauteni.

— Atstāj turpat, kur bijusi, — Vilsons sacīja. Tad piebilda: — Aizej pēc Abdula, lai tas var apliecināt, kā šī nelaime notikusi.

Viņš nometās uz ceļiem, izvilka kabatas lakatiņu un pārklāja pār Frensa Makombera īsi apcirpto galvu. Asinis sūcās sausajā, irdenajā zemē.

Vilsons piecēlās un ieraudzīja uz sāniem guļošo bifeli: kājas tam bija atstieptas un pa vēderu starp retajām spalvām līda ērces. «Varens bullis!» viņš neviļus novērtēja. «Ragu platums ap collu piecdesmit. Nē, vairāk!» Viņš pasauca šoferi un lika, lai pārklāj mirušajam brezentu un paliek pie tā. Tad pats devās uz automašīnu, kur sieviete sēdekļa stūrī raudāja.

— To jūs jauki nostrādājāt, — Vilsons neskanīgi noteica. — Viņš noteikti būtu jūs pametis.

— Izbeidziet, — viņa sacīja.

— Tas, protams, ir nelaimes gadījums. Es taču zinu.

— Izbeidziet!

— Varat neuztraukties, — viņš turpināja. — Būs šādas tādas nepatikšanas, bet es likšu izgatavot dažus uzņēmumus, kas lieti noderēs izmeklēšanā. Ieroču nesēji un šoferis varēs apliecināt. Jums nav ko baidīties.

— Izbeidziet taču!

— Nojēgšanās jau nu būs briesmīga, — Vilsons runāja tālāk. — Jāsūta smagā mašīna uz ezeru, lai pa radio izsauktu lidmašīnu, kas mūs visus trīs aizvestu uz Nairobi. Kādēļ jūs viņu nenoindējāt? Anglijā to parasti nostrādā tā.

— Izbeidziet! Izbeidziet! Izbeidziet! — sieviete kliedza.

Vilsons ar savām zilajām, dzedrajām acīm paskatījās uz viņu.

— Vairāk nerunāšu, — viņš sacīja. — Biju kļuvis mazliet nikns. Jūsu vīrs sāka man patikt.

— Nu, lūdzu, izbeidziet, — viņa čukstēja. — Lūdzu, lūdzu, izbeidziet!

— Tas jau izklausās labāk. Lūdzu — tas izklausās daudz, daudz labāk. Tagad es izbeigšu.

KILIMANDŽĀRO SNIEGI

Kilimandžāro ir 19 710 pēdas augsts, sniegiem klāts kalns, un to uzskata par pašu augstāko Āfrikā. Tā rietumu virsotni masaju cilts dēvē par «Ngaje Ngai» — dievu mājokli. Netālu no šīs virsotnes guļ beigts leopards, izžuvis un sasalis. Neviens nav varējis izskaidrot, ko leopards meklējis tik augstu kalnos.

— Pats apbrīnojamākais ir tas, ka vairs nesāp, — viņš sacīja. — Tā ir zīme, ka sākas.

— Nemaz nesāp?

— It nemaz. Tikai atvaino, lūdzu, par šo smaku. Tev tā droši vien riebjas.

— Ak, lūdzu, nevajag!

— Paskaties uz putniem, — viņš teica. — Kas gan viņus vilina šurp — izskats vai smaka?

Saliekamā gulta, uz kuras vīrietis gulēja, bija novietota mimozas platajā paēnā, un no šīs paēnas viņš noraudzījās uz žilbinoši spožo līdzenumu, kur tupēja trīs lieli pretīgi putni, kamēr gaisā lēni lidinājās vēl kādi divpadsmit, mezdami uz zemi ātri slīdošas ēnas.

— Tie ir klāt jau kopš brīža, kad sabojājās mūsu kravas mašīna, — viņš turpināja. — Šodien tie pirmo reizi nometušies zemē. Sākumā es ļoti uzmanīgi vēroju, kā tie lidinās, domādams, varbūt kādreiz aprakstīšu tos kādā stāstā. Tagad tas liekas smieklīgi.

— Kāpēc tu tā runā! — viņa iebilda.

— Tāpat vien! — viņš atbildēja. — Ir daudz vieglāk, ja var par to runāt. Bet negribu tevi apgrūtināt.

— Tu labi zini, ka mani neapgrūtini, — viņa teica. — Bet esmu kļuvusi tik nervoza, nespēdama tev nekā palīdzēt. Man šķiet, mums par katru cenu jāsaglabā miers, kamēr ieradīsies lidmašīna.

— Vai arī... kamēr neieradīsies.

— Saki, lūdzams, — ko lai daru? Vai tiešām es nekā nevaru palīdzēt?

— Tu vari amputēt man kāju, un tas varbūt līdzētu, lai gan es šaubos. Jeb ari tu vari mani nošaut. Tu ta* gad proti labi šaut. Es pats tevi iemācīju, vai ne?

— Lūdzu, nerunā tā! Varbūt palasīt tev ko priekšā?

— Ko tad?

— Kaut ko no mūsu grāmatu somas, kas vēl palicis nelasīts.

— Es nespēju klausīties, — viņš teica. — Runāt ii vieglāk. Mēs strīdamies, un tā laiks paiet ātrāk.

— Es nestrīdos. Nekad neesmu gribējusi to darīt. Izbeigsim strīdus! Lai cik nervozi mēs arī nebūtu! Varbūt šodien pat pēc mums atsūtīs citu kravas automobili. Varbūt ieradīsies lidmašīna.

— Es negribu nekur braukt, — vīrietis sacīja. — Tagad tam vairs nav nozīmes, varbūt vienīgi tevis dēļ.

— Tu runā kā gļēvulis.

— Vai tu nevari ļaut cilvēkam nomirt tā, kā viņš pats atzīst par labāku? Nav vairs nekādas jēgas mani strostēt.

— Tu nemirsi.

— Nerunā niekus. Es jau mirstu. Pajautā tiem tur. — Viņš paskatījās uz lielajiem, pretīgajiem putniem, kas tupēja sabozušies, bezspalvainās galvas ierāvuši. Tagad nolaidās zemē arī ceturtais un, gabaliņu paskrējis, gāzelēdamies lēni tuvojās pārējiem.

— Tie lido ap visām nometnēm. Nav ko ievērot. Tu nemirsi, ja pats nepadosies.

— Kur tu to izlasīji? Neesi taču tāda muļķe!

— Tu varētu domāt par ko citu.

— Dieva dēļ! — viņš iesaucās. — Esmu to darījis visu mūžu.

Viņš brīdi mierīgi gulēja, raudzīdamies pāri karstumā virmojošajam klajumam biezokņa virzienā. Pret dzeltenajām smiltīm skaidri iezīmējās pāris mazu, baltu bučiņu, un tālumā uz biezokņa zaļā fona viņš redzēja balsnījam zebru baru. Te, zem lielajiem kokiem kalna pakājē, bija jauka vieta nometnei, ar labu ūdeni un pusizsīkušu avotu tepat netālu, kur no rītiem pulcējās irbes.

— Vai negribi, lai kaut ko palasu? — viņa jautāja, atsēdušies uz brezenta krēsla blakus saliekamajai gultai. — Ceļas vējš.

— Nē, paldies!

— Mašīna droši vien drīz atbrauks.

— Mani tas galīgi neinteresē.

— Mani gan.

— Mums domas šķiras ļoti daudzos jautājumos.

— Ne tik daudzos, Harij.

— Derētu iedzert.

— Tev tas ir kaitīgi. Bleks raksta, ka šādos gadījumos jāizvairās no alkohola. Tu nedrīksti dzert.

— Molo! — viņš iesaucās.

— Jā, bvana!

— Atnes viskiju ar sodu!

— Labi, bvana!

— Nedari tā, — viņa lūdza. — Tā ir padošanās. Tieši par to jau es runāju. Tur rakstīts, ka nedrīkst lietot alkoholu. Un es zinu, ka tā ir.

— Nē, — viņš teica. — Man tas palīdz.

Tad tās nu ir beigas, viņš domāja. Un neko vairs nevarēs novest līdz galam. Tad tā nu tas beidzas — ķildā par glāzi viskija. Kopš labajā kājā bija sākusies gangrēna, viņš vairs nejuta sāpes, un līdz ar sāpēm bija zudušas arī bailes, palicis tikai liels nogurums un dusmas par to, ka visam beigas. Tālākais viņā neizraisīja ne mazāko ziņkārību. Gadiem ilgi šī doma bija viņu vajājusi, bet tagad tā šķita zaudējusi katru jēgu. Dīvaini, cik vienkāršu gan visu vērta nogurums.

Tagad viņš vairs neuzrakstīs visu to, ko bija iecerējis un atlicis uz vēlāku laiku, kad zinās pietiekami daudz, lai uzrakstītu labi. Nu, bet aiztaupītas būs arī neveiksmes. Varbūt to visu nemaz nebija iespējams uzrakstīt un tieši tāpēc šis nodoms arvien tika atbīdīts un sākšana atlikta uz citu reizi. Bet arī to nu viņš vairs neuzzinās.

— Kaut mēs nekad nebūtu braukuši šurp, — sieviete ierunājās. Turēdama rokā glāzi, viņa raudzījās vīrietī un kodīja lūpas. — Parīzē tev nekas tāds nebūtu piemeties. Tu vienmēr sacīji, ka tev tur patīkot. Varējām palikt Parīzē, varējām braukt kaut kur citur. Manis dēļ, vienalga, uz kurieni. Es jau teicu, ka braukšu, kurp vien tu vēlies. Medīt mēs būtu varējuši arī Ungārijā, un nekas nebūtu noticis.

— Tava nolādētā nauda, — viņš izmeta.

— Tas nav godīgi, — viņa teica. — Tā vienmēr bijusi tikpat daudz tava, cik mana. Es pametu visu un braucu tev līdzi, kurp vien tu gribēji, es darīju visu, ko tu vēlējies darīt. Bet kādēļ gan mums vajadzēja braukt uz šejieni!

— Tu teici, ka tev te patīkot.

— Patika arī, kamēr tu biji vesels. Bet tagad es ienīstu šo vietu. Kāpēc tā vajadzēja atgadīties ar tavu kāju? Ko esam nodarījuši, ka mūs piemeklējusi tāda nelaime?

— Mana vaina ir tā, ka sākumā aizmirsu apziest skrambu ar jodu. Pēc tam es vispār vairs nedomāju par to, jo esmu neuzņēmīgs pret infekcijām. Vēlāk, kad kļuva sliktāk, es laikam izdarīju kļūdu, lietodams vāju karbola šķīdumu, kad nebija vairs citu dezinfekcijas līdzekļu. Tas paralizēja sīkos asinsvadus un izraisīja gangrēnu. — Viņš paraudzījās sievietē. — Kas vēl?

— Ne jau par to es runāju.

— Ja mēs būtu nolīguši kārtīgu mehāniķi tā pus-ceptā iedzimto šofera vietā — tas būtu uzmanījis eļļas līmeni un gultņi nebūtu sadeguši.

— Ne jau to es gribēju teikt.

— Ja tu nebūtu pametusi savējos, visu to savu sasodīto Vestberijas, Saratogas un Palmbīčas varzu un sekojusi man . ..

— Bet es taču mīlēju tevi. Tu esi netaisns. Mīlu arī tagad un mīlēšu vienmēr. Vai tad tu mani nemīli?

— Nē, — vīrietis atbildēja. — Laikam gan ne. Un nekad arī neesmu mīlējis.

— Harij, ko tu runā? Tu esi pavisam zaudējis galvu.

— Nē, man nemaz nav galvas, ko zaudēt.

— Nedzer, — viņa teica. — Mīļais, lūdzu, nedzer! Darīsim visu, kas vien mūsu spēkos.

— Vari to darīt, — viņš sacīja. — Es esmu noguris.

Gara acīm viņš skatīja dzelzceļa staciju Karagačā un sevi ar mugursomu plecos; Simplonas austrumu ekspreša ugunis šķēla tumsu, un viņš pēc atkāpšanās devās projām no Trāķijas. Tad atmiņā atausa kāds brīdis, kuru viņš bija gribējis aprakstīt — rīts, brokastis, sniegs Bulgārijas kalnos, ko varēja redzēt, raugoties pa logu, Nansena sekretāre, kas jautāja vecajam vīram, vai tas tiešām esot sniegs, un vecais vīrs, kas paskatījās un atbildēja: «Nē, tas nav sniegs. Sniegam vēl pai agru.» Sekretāre atkārtoja pārējām meitenēm: «Tas nav sniegs.» Un viņas visas teica: «Nē, tas nav sniegs, mēs esam maldījušās.» Tas tomēr bija sniegs, un, kad sākās iedzīvotāju apmaiņa, viņš tos visus sūtīja turp. Un viņi brida pa šo sniegu, līdz gāja bojā.

Arī tas bija sniegs, kas sniga visu ziemsvētku nedēļu tajā gadā Gauertālē, kad viņi dzīvoja mežcirtēja mājā ar lielo, četrstūraino podiņu krāsni, kas aizņēma pusi istabas, un gulēja uz maisiem, kuri bija piebāzti ar skābaržu lapām, un kad ieradās dezertieris, atstādams sniegā asiņainas pēdas. Šis cilvēks sacīja, ka policija dzenoties tam pakaļ, un viņi iedeva tam vilnas zeķes un tērzēdami aizkavēja žandarmus, kamēr pēdas bija aizsnigušas.

Šruncā pirmajos ziemsvētkos sniegs bija tik žilbinoši balts, ka, skatoties pa krodziņa logu un vērojot, kā ļaudis nāk mājās no baznīcas, sāpēja acis. Tā bija tā pati vieta, kur viņi, slēpēm smagi nospiežot plecus, bija kāpuši augšup gar upi pa kamanu noslidināto ceļu, kas bija gluži dzeltens no zirgu urīna, garām stāvajiem, priedēm apaugušajiem pakalniem, tā pati vieta, kur viņi bija devušies lielajā nobraucienā lejup pa šļūdoni, kas pacēlās virs Madlenerhausa. Sniegs izskatījās gluds kā cukura glazūra un viegls kā pūderis, un viņš atcerējās ātrumu, ar kādu viņi bez trokšņa, līdzīgi putniem, bija traukušies lejā.

Reiz sniega vētras laikā viņi uz veselu nedēļu bija ieputināti Madlenerhausā, kur dūmos pie laternas spēlēja kārtis, un, jo vairāk Lenta kungs zaudēja, jo augstākas kļuva likmes. Galu galā Lents zaudēja visu — slēpotāju skolas naudu, visus sezonas ienākumus un arī pats savu kapitālu. Viņš atcerējās Lenta seju un garo degunu tai brīdī, kad Lents paņēma kārtis un izspēlēja «sāns voir» Vienmēr tika spēlētas azarta spēles. Gan tad, kad nebija sniega, gan tad, kad tā bija pārpilnām. Viņš atcerējās, cik daudz laika savā mūžā bija izšķiedis azarta spēlēs.

Bet rakstījis par to viņš netika ne rindas, tāpat kā par to auksto, skaidro ziemsvētku dienu, kad aiz līdze- [123] numa varēja saskatīt kalnus un Bārkers lidoja pāri frontes līnijai, lai bombardētu vilcienu, ar kuru austriešu virsnieki brauca atvaļinājumā, un apšaudītu viņus ar ložmetēju, kad viņi pameta vilcienu un bēga. Viņš atcerējās, ka Bārkers vēlāk ieradās kantīnē un stāstīja par to. Visi bija apklusuši, un tad kāda balss teica: «Asinskārais suns!»

Šie austrieši, kurus toreiz nogalināja, bija tādi paši kā tie, ar kuriem viņš vēlāk slēpoja. Nē, gluži tādi gan ne. Hanss, ar kuru viņš tagad kopā slēpoja, bija dienējis jēgeru pulkā, un, ejot zaķu medībās augšup uz nelielo ieleju virs kokzāģētavas, viņi runāja par kaujām pie Pasubio, par uzbrukumu Pertikai un Asalonei, un viņš ne vārda nebija rakstījis par to. Arī par Montē Korno ne, tāpat kā par Siete Kommum vai Arsiedo.

Cik ziemas gan viņš bija nodzīvojis Foralbergā un Arlbergā? Četras. Un tad viņš atcerējās vīru, kam bija pārdodama lapsa, — viņi bija satikuši šo vīru toreiz, kad devās uz Bludencu pirkt dāvanas,- atcerējās labu ķiršu liķieri ar kauliņu piegaršu, sauso sniegu, ko vējš dzenāja pa sērsnas garozu, kad viņi, dziedādami «Hei, ho, sauca Rolijs», skrēja pēdējo posmu līdz stāvajai nogāzei, tad drāzās taisni lejā, ar trim atgrūdieniem bija cauri augļu dārzam, pāri grāvim un uz noledojušā ceļa aiz viesnīcas. Atsprādzējuši siksnas un nokratījuši slēpes no kājām, viņi atslēja tās pret viesnīcas koka sienu; pa logu plūda lampas gaisma, un telpā, kur bija silti un smaržoja pēc dūmiem un jauna vīna, kāds spēlēja akordeonu.

— Kur mēs Parīzē apmetāmies? — viņš jautāja sievietei, kas brezenta krēslā sēdēja viņam blakus te, Āfrikā.

— Krijona viesnīcā. Tu taču zini.

— Kāpēc lai es to zinātu?

— Mēs tur vienmēr apmetāmies.

— Nē. Ne vienmēr.

— Tur un viesnīcā «Pavillion Henri-Quatre» Sen-žermēnas priekšpilsētā. Tu teici, ka esot to iemīļojis.

— Mīlestība ir mēslu čupa, — teica Henrijs. — Un es esmu gailis, kas uzrausies uz tās un dzied.

— Ja nu tev jāaiziet, — viņa teica, — vai tad katrā ziņā jāiznīcina viss, kas paliek aiz tevis? Jeb vai tu gribi to visu paņemt līdz? Nogalināt savu zirgu un sievu, sadedzināt seglus un bruņas?

— Jā, — viņš atbildēja. — Tava nolādētā nauda bija manas bruņas. Mans zirgs un manas bruņas.

— Nerunā tā.

— Nu labi, es klusēšu. Negribu tevi sāpināt.

— Pārāk vēlu tu par to iedomājies.

— Ak tā? Nu tad varu turpināt. Tā ir jautrāk. To vienīgo, ko man ar tevi patika darīt, es tagad nespēju.

— Nav taisnība. Tev daudz kas patika, un visu, ko tu gribēji darīt, darīju arī es.

— Ak, dieva dēļ, beidz plātīties!

Viņš paskatījās un redzēja, ka viņa raud.

— Klausies, — viņš teica. — Vai tu domā, ka man tas sagādā prieku? Pats nezinu, kāpēc tā daru. Varbūt mēģinu nogalināt, lai pats paliktu dzīvs. Kad sākām runāt, viss bija labi. Es nemaz negribēju sākt strīdu, bet tagad esmu gluži kā bez prāta un daru visu, lai tevi sāpinātu. Neklausies manī, dārgā. Es mīlu tevi, tici man. Tu zini, ka mīlu. Nekad nevienu citu neesmu tā mīlējis.

Viņš ieslīdēja tik pierastajos melos, kas bija viņa dienišķā maize.

— Tu esi labs.

— Un tu — mauka, — viņš teica. — Bagāta un jauka. Tas skan pēc dzejas. Manī tagad ir daudz dzejas. Puvuma un dzejas. Pūstošas dzejas.

— Beidz, Harij! Kāpēc tev jākļūst tik ļaunam?

— Es nevēlos neko atstāt, — viņš teica. — Es nevēlos neko atstāt aiz sevis.

*

*

Kad viņš pamodās, bija vakars. Saule jau grima aiz kalna, pār ieleju klājās ēna, un mazie dzīvnieciņi ganījās pie pašas apmetnes, naski klanīdami galvas un vicinādami astes. Tagad tie turējās patālu no biezokņa. Putni vairs negaidīja uz zemes, bet bija smagi satupuši kokā. Nu to bija daudz vairāk. Zēns, kas viņu apkalpoja, sēdēja pie gultas.

— Kundze aizgāja pamedīt, — zēns teica. — Vai bvana ko vēlas?

— Neko.

Viņa bija aizgājusi nomedīt kaut ko pusdienām un, zinādama, ka viņam patīk vērot dzīvniekus, bija devusies krietni tālu, lai netraucētu šo mazo ieplaku, ko viņš varēja pārredzēt. Viņa neko neaizmirst, viņš nodomāja, ne to, ko zina, ne to, ko lasījusi vai kādreiz dzirdējusi.

Tā nebija viņas vaina, ka toreiz, kad viņi satikās, viņš jau bija sevi izsmēlis. Kā gan sieviete varēja zināt, ka vīrietis nedomā to, ko saka, ka viņš runā tikai aiz paraduma, ērtības labad. Kopš viņš vairs nedomāja par saviem vārdiem, viņam pie sievietēm bija lielāki panākumi nekā tad, kad viņš tām bija teicis taisnību.

Nevarēja sacīt, ka viņš apzināti melotu, viņam tikai nebija patiesības, ko teikt. Savu dzīvi viņš bija izdzīvojis un nu tikai atkārtoja bijušo citu cilvēku vidū, atšķirība vienīgi tā, ka naudas tagad bija vairāk un no tām vietām, kuras viņš bija pazinis agrāk, varēja izraudzīties vislabākās, piedevām apmeklējot arī vēl dažas nepazīstamas.

Nevajadzēja tikai domāt, un viss bija lieliski. Viņam bija stipri nervi, un viņš nepadevās izmisumam tik viegli kā citi un, ja viņš vairs nespēja strādāt darbu, ko bija agrāk darījis, tad izlikās, ka tas viņam vienaldzīgs. Taču sevī viņš apņēmās, ka rakstīs par šiem cilvēkiem, par šiem bagātākajiem no bagātajiem, pie kuriem viņš īstenībā nepiederēja un kuru pasaulē bija tikai vērotājs; apņēmās, ka pametīs šo pasauli un tad aprakstīs, lai reiz to būtu darījis cilvēks, kas patiešām zina, ko raksta. Tomēr līdz tam viņš nekad netika, jo katra pārpilnībā nodzīvota diena, kad viņš nerakstīja un līdzinājās tiem, kurus pats nicināja, notrulināja viņa spējas un vājināja gribu strādāt, tā ka galu galā viņš pavisam atmeta darbam ar roku. Cilvēkiem, ar kuriem viņš tagad sastapās, daudz labāk patika, ja viņš nestrādāja. Vecajos labajos laikos viņš vislaimīgāks jutās Āfrikā, tāpēc tagad bija devies šurp, lai sāktu vēlreiz no gala. Braucienā viņš atteicās no visām liekajām ērtībām. Nekā netrūka, bet nebija arī greznības, un viņš cerēja, ka šādā veidā atkal atgūs veco formu.

Domāja, ka spēs nodzīt dvēselei taukus, tāpat kā cīkstonis, strādādams un trenēdamies kalnos, nodzen taukus no sava ķermeņa.

Viņa bija apmierināta un teica, ka te esot ļoti labi. Viņai patika viss uztraucošais, patika redzēt vienmēr jaunas vietas, satikt citus ļaudis, piedzīvot kaut ko interesantu. Un viņam šķita, ka atgriežas spēks un griba strādāt. Bet, ja nu tās ir beigas, — un viņš zināja, ka tā ir, — tad nav vērts te locīties kā čūskai, kas kož pati sev astē, tāpēc ka tai lauzts mugurkauls! Šī sieviete nebija vainīga. Nebūtu bijis viņas, būtu gadījusies cita. Ja jau visa dzīve pagājusi melos, vajadzēja prast ar tiem arī nomirt. Viņš dzirdēja šāvienu aiz pakalna.

Viņa prata labi šaut, šī laipnā, bagātā padauza, šī mīlīgā aizgādne un viņa talanta kapracis. Nieki! Viņš pats bija apracis savu talantu. Kāpēc gan vainot šo sievieti par to, ka viņa tam ļāva dzīvot pārpilnībā? Viņš pats bija pazudinājis savu talantu, nelikdams to lietā, kļūdams neuzticīgs pats sev un saviem ideāliem, notrulinādams savu uztveri ar pārmērīgu dzeršanu; viņš bija to iznīcinājis ar slinkumu, izlaidīgu dzīvi, sno-bismu, ar iedomību un aizspriedumiem, ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Bet ko gan līdzēja visu to uzskaitīt kā vecas grāmatas katalogā? Vai tad viņa talants vispār bija ko vērts? Tomēr gan, tikai viņš bija sācis ar to tirgoties, nevis licis lietā. Nekad netika runāts par paveikto, bet gan par to, ko viņš varētu veikt, līdz beidzot spalvas un zīmuļa vietā viņš bija atradis citus līdzekļus, kā nopelnīt sev iztiku. Un dīvainā kārtā katrai nākamajai sievietei, kurā viņš iemīlējās, arvien bija vairāk naudas nekā iepriekšējai. Un, kad mīlestība jau bija zudusi un viņš meloja tāpat kā tikko šai te, kura bija bagātāka par visām, tik bagāta, ka nebija lietas, ko viņa nevarētu iegūt, šai, kurai reiz bija vīrs un bērni, kura izvēlējās sev mīļākos, bet neguva no tiem apmierinājuma un kura tagad no sirds mīlēja viņu — kā rakstnieku, biedru un ieguvumu, ar ko var lepoties, — tad viņš šai sievietei dīvainā kārtā bez mīlestības un par spīti visiem meliem spēja sniegt par viņas naudu vairāk nekā tām, kuras bija patiesi mīlējis.

«Mēs droši vien visi esam radīti, lai darītu to, ko darām,» viņš nodomāja. «Veidā, kā nopelnām sev iztiku, arī izpaužas mūsu talants.» Viņš visu mūžu tā vai citādi bija tirgojies ar savu vitalitāti un visvairāk devis tieši tad, kad jūtas palika nomaļus. Pie šīs atziņas viņš bija nācis, bet arī par to viņš vairs nerakstīs. Nerakstīs, lai gan būtu vērts to darīt.

Tur jau viņa nāca pāri klajumam uz nometnes pusi, ģērbusies bridža biksēs un ar šauteni rokās. Abi zēni, pārsvieduši pār pleciem kārti ar medījumu, soļoja nopakaļus. «Joprojām izskatīgā sieviete,» viņš nodomāja, «un augums arī tīkams.» Viņa bija kā radīta gultai un arī pati prata to novērtēt. Par skaistu viņu nevarēja saukt, taču šī seja varēja patikt. Viņa bija daudz lasījusi, labprāt jāja un medīja un katrā ziņā pārāk daudz dzēra. Kad nomira vīrs, viņa bija vēl samērā jauna sieviete un kādu laiku nodevās saviem diviem gandrīz pieaugušajiem bērniem, kuriem viņa nebija vajadzīga un kurus viņas klātbūtne tikai apgrūtināja, kā arī zirgiem, grāmatām un dzeršanai. Vakaros pirms ēšanas viņa labprāt lasīja un dzēra skotu viskiju ar sodu. Jau līdz vakariņām viņa bija krietni iereibusi, un, kad pie galda iztukšoja vēl pudeli vīna, tad žvingulis bija pietiekams, lai par miega trūkumu nevajadzētu žēloties.

Tā tas bija, iekams parādījās mīļākie. Vēlāk viņa vairs tik daudz nedzēra, jo miegs nāca arī bez dzeršanas. Bet mīļākie viņu garlaikoja. Ar vīru viņa nekad nebija pazinusi garlaicību, bet šie ļaudis viņu pastāvīgi garlaikoja.

Tad viens no bērniem gāja bojā lidmašīnas katastrofā, un pēc tam viņa vairs nevēlējās mīļākos, bet, tā kā arī dzeršana nelīdzēja, vajadzēja sākt citu dzīvi. Pēkšņi viņu bija sagrābušas bailes no vientulības. Bet viņa ilgojās pēc cilvēka, ko varētu cienīt.

Viss bija sācies ļoti vienkārši. Tai patika viņa darbi, un tā bija vienmēr apskaudusi viņa dzīves veidu. Tai šķita, ka viņš arvien dara to, ko vēlas. Paņēmieni, ar kuriem tā bija viņu iekarojusi, un veids, kādā tā viņu mīlēja, bija daļa no procesa, kurā tā sev uzcēla jaunu dzīvi, bet viņš iztirgoja visu, kas vēl bija atlicis no vecās.

Viņš to iemainīja pret drošību, arī pret ērtībām — tur nebija ko noliegt — un pret ko gan vēl? Kas lai zina. Viņa būtu nopirkusi visu, ko vien viņš vēlējās. Par to viņš nešaubījās. Un ari kā sieviete viņa bija tiešām lieliska. Viņš labāk gulēja ar šo nekā ar kādu citu, tāpēc ka viņa bija bagātāka, ļoti patīkama, prata viņu novērtēt un nekad nerīkoja scēnas. Un tagad šī dzīve, ko viņa bija uzcēlusi, atkal tuvojās sabrukumam tāpēc, ka viņš pirms divām nedēļām nebija apziedis ar jodu savu ceļgalu, ko saskrāpēja uz ērkšķa, mēģinādams nofotografēt baru antilopju, kas stāvēja, galvas izslējušas, trīcošām nāsīm, izslietām ausīm, lai pie mazākā troksnīša pazustu biezoknī. Un tās arī aizbēga, iekams viņš paguva nofotografēt,

Un te nu viņa nāca.

Viņš guļot pavērsa galvu uz viņas pusi un teica:

— Sveika!

— Es nošāvu bučiņu, — viņa stāstīja. — Tur tev iznāks labs buljons, un es likšu, lai ar piena pulveri pagatavo kartupeļu biezeni. Kā tu jūties?

— Daudz labāk.

— Cik jauki! Es jau domāju, ka tā būs. Kad gāju projām, tu biji aizmidzis.

— Es labi izgulējos. Vai tu biji tālu?

— Nē. Tepat aiz kalna. Šāviens man šoreiz izdevās.

— Tu šauj lieliski.

— Man patīk medības. Un Āfrika ari. Patiesi. Ja vien tu jūties labi, tad tas ir jaukākais, ko esmu piedzīvojusi. Tu nezini, cik interesanti ir medīt kopā ar tevi. Esmu iemīļojusi šo zemi!

— Es arī.

— Dārgais, kaut tu zinātu, cik brīnišķīgi ir redzēt, ka tu jūties labāk. Pirmīt tas bija tik briesmīgi. Tu nekad ar mani vairs tā nerunāsi, vai ne? Apsoli man!

— Apsolu, — viņš sacīja. — Es pat neatceros, ko sarunāju.

— Tu taču negribi mani pazudināt! Esmu tikai pusmūža sieviete, kas tevi mīl un grib darīt to pašu, ko tu. Vairākkārt savā dzīvē jau tiku pazudināta. Tu taču negribēsi, lai tas notiek vēlreiz?

— Es labprāt pazudinātu tevi gultā, — viņš teica.

— Pret to man nebūtu iebildumu. Tam jau mēs esam radītas. Rīt lidmašīna būs klāt.

— Kā tu to zini?

— Esmu pārliecināta. Tai katrā ziņā jānāk. Zēni jau ir sagatavojuši malku un zāli dūmu ugunskuriem. Es šodien vēlreiz aizgāju paskatīties. Tur ir pietiekami daudz vietas, kur nosēsties, un ugunskuri būs abos laukuma galos.

— Kāpēc tu domā, ka tā atlidos tieši rit?

— Esmu par to pārliecināta. Jau sen tai vajadzēja būt klāt. Pilsētā salāpīs tavu kāju, un tad mēs atkal pamēģināsim viens otru pazudināt. Tikai ne tā, kā tu mani šodien, — ar vārdiem.

— Vai nevajadzētu iedzert? Saule jau norietējusi.

— Vai tu domā, ka drīksti?

— Noteikti!

— Tad dzersim abi. Molo, atnes viskiju un sodu! — viņa sauca.

— Labāk apvelc savus moskītu zābakus, — viņš aizrādīja.

— Vispirms man jānomazgājas.

Viņi dzēra, kamēr sabiezēja krēsla, un, kad gandrīz neko vairs nevarēja redzēt un bija par tumšu, lai šautu, kāda hiēna šķērsoja klajumu, dodamās apkārt pakalnam.

— Šī riebekle te klejo katru vakaru, — vīrietis ierunājās. — Katru vakaru jau divas nedēļas no vietas.

— Tā ir tā pati, kas pa naktīm kauc. Traucēt tas mani netraucē, bet cik pretīgs dzīvnieks tomēr ir tāda hiēna.

Un, kamēr viņi dzēra un sāpju nebija, vienīgi neērtības sajūta, kas rodas, guļot vienā stāvoklī, un kamēr zēni aizkūra ugunskuru un ēnas lēkāja uz telšu sienām, viņš juta, ka pamazām samierinās ar šo dzīvi, kas īstenībā bija tikai labprātīga padošanās apstākļiem. Helēna patiešām ir ļoti laba. Pēcpusdienā viņš bija izturējies cietsirdīgi un netaisni. Helēna bija lieliska sieviete, patiesi apbrīnojama. Un šajā mirklī viņš pēkšņi saprata, ka mirs.

Šī atziņa pāršalca kā brāzma, taču ne kā vēja vai ūdens brāzma, — tā apņēma viņu kā smirdošs tukšums, un dīvainā kārtā kaut kur uz šī tukšuma robežas pavīdēja hiēna.

— Kas ir, Harij? — sieviete iejautājās.

— Nekas, — viņš atbildēja. — Labāk sēdi te, vēja pusē.

— Vai Molo pārmainīja apsējus?

— Jā. Man tagad ir borskābes komprese.

— Kā tu jūties?

— Tāds kā nespēks.

— Es iešu nomazgāties, — viņa sacīja. — Tas nebūs ilgi. Tad paēdīsim un nesīsim tavu gultu iekšā.

«Labi, ka mēs izbeidzām ķildu,» viņš nodomāja. Ar šo sievieti viņš nebija daudz strīdējies, turpretī ar tām, kuras mīlēja, bija dzīvojis vienās ķildās, tā ka beidzot strīdi kā rūsa saēda visu to, kas viņus saistīja. Viņš bija mīlējis pārāk dziļi, prasījis pārāk daudz un pats visu izpostījis.

Viņš atcerējās, kā pēc ķildas Parīzē viens pats bija devies uz Konstantinopoli. Tur viņš dzīvoja izvirtīgi, bet pēc tam, redzēdams, ka šādi nevar aizdzīt vientulību un tā kjūst vēl nepanesamāka, rakstīja viņai — tai pirmajai, kura viņu pameta, — ka nekad nav spējis viņu aizmirst... Kā sažņaugusies sirds, kad reiz šķitis, ka redzējis viņu pie «Regence», kā dažkārt viņš sekojis pa bulvāri gluži svešai sievietei, kas bijusi mazliet līdzīga viņai, baidīdamies pārliecināties, ka maldījies, baidīdamies zaudēt sajūtu, ko šis tuvums deva. Ka visas tās, ar kurām viņš bija gulējis, tikai vēl asāk lika izjust viņas trūkumu. Ka tam, ko viņa darījusi, nebija nozīmes, jo viņš nespēja sevi izdziedināt no šīs mīlestības. Viņš rakstīja šo vēstuli klubā pilnīgi skaidrā prātā un nosūtīja to uz Ņujorku, lūgdams atbildi adresēt uz redakciju Parīzē. Tas likās droši. Un šajā vakarā, kad viņš ilgojās pēc viņas tik ļoti, ka jutās gandrīz slims, viņš, klaiņodams gar Taksimu, satika kādu meiču un aizveda to vakariņās. Vēlāk viņi aizgāja uz citu vietu padejot, bet meiča dejoja slikti, un viņš to nomainīja pret kādu temperamentīgu armēņu staiguli, kas dejojot tik dedzīgi kļāvās klāt, ka gandrīz apdedzināja viņu ar savu augumu. Viņš to ar skandālu bija atņēmis kādam angļu artilēristam. Artilērists izsauca viņu ārā, un tumsā abi kāvās uz ielas bruģa. Viņš tam divas reizes spēcīgi iezvēla pa žokli, bet, tā kā artilērists nekrita, viņš saprata, ka paredzama nikna cīņa. Artilērists iesita

viņam pa vēderu, tad pa aci. Viņš vēlreiz gāza ar kreiso roku un trāpīja, tad artilērists uzklupa viņam, sagrāba aiz svārkiem un noplēsa piedurkni, bet viņš tam iebelza divas reizes pa ausi un, atgrūzdams no sevis, gāza ar labo. Artilērists krita, atsizdamies ar galvu pret bruģi, un viņš ar meiču laidās projām, jo dzirdēja tuvojamies militāro patruļu. Viņi iesēdās taksometrā un brauca gar Bosforu uz Rimilihisu, apmeta tur loku un tad pa nakts vēsumu devās atpakaļ un likās gultā, un viņa izrādījās tieši tikpat pārbriedusi, cik izskatījās, tomēr ar gludu, patīkamu, rožu ziedlapiņām līdzīgu ādu, gludu vēderu, lielām krūtīm, un spilvens viņai apakšā nebija jāliek. Viņš aizgāja, pirms viņa bija pamodusies, rīta krēslā izskatīdamās diezgan nožēlojama, un ieradās Pera-Pa-lasā ar zilu aci un svārkiem padusē, jo tiem trūka piedurknes.

Tai pašā vakarā viņš devās uz Anatoliju, un nu viņš atcerējās, kā vēlāk, ceļojuma laikā, veselu dienu bija braucis cauri magoņu laukiem, kuras tur audzēja opija iegūšanai; viņš atcerējās, cik dīvaina toreiz bija sajūta, kā mainījušies šķita attālumi šajā vietā, kur viņi devās uzbrukumā tikko atsūtīto grieķu virsnieku vadībā, kuri nenieka nejēdza, un kā artilērija bija šāvusi uz savējiem un angļu korespondents raudājis kā bērns.

Tajā dienā viņš pirmo reizi bija redzējis kritušos — baltos baleta svārciņos un kurpēs ar uzliektiem purngaliem un pušķiem. Turki neatlaidīgi mācās virsū, un viņš redzēja, kā svārciņos tērptie vīri metās bēgt, kā virsnieki šāva uz viņiem, bet vēlāk bēga paši, līdz krūtīs sāka durt un mutē bija vara garša,- viņi paslēpās aiz kādas klints, bet turki tuvojās arvien neatlaidīgāk. Vēlāk viņš redzēja skatus, kurus nevēlējās atcerēties, bet tad kļuva vēl Jaunāk. Pēc atgriešanās Parīzē viņš nespēja par to ne runāt, ne dzirdēt to pieminam. Un tur, kādā kafejnīcā pie tukšu apakštasīšu kaudzes, viņš reiz, garām iedams, bija redzējis amerikāņu dzejnieku ar muļķīgu izteiksmi kartupelim līdzīgajā sejā tērzējam par dadaistu kustību ar kādu rumāni, kas uzdevās par Tristanu Tcaru, vienmēr nēsāja monokli un žēlojās par galvas sāpēm; un, kad viņš bija dzīvoklī kopā ar sievu, kuru atkal mīlēja, kad strīds bija izbeigts un neprāts aizmirsies, un viņš priecājās, ka var būt mājās, no redakcijas atsūtīja pastu. Atbilde uz vēstuli, kuru viņš bija rakstījis, tika pasniegta tajā rītā uz paplāksnes, un, ieraugot šo rokrakstu, viņš jutās kā ar aukstu ūdeni apliets un mēģināja pabāzt vēstuli zem kādas citas. Bet sieva jautāja: «No kā tā ir, mīļais?» Un tā, tikko sācies, viss atkal izbeidzās.

Viņš atcerējās gan jaukos brīžus, kurus bija pavadījis ar viņām visām, gan arī ķildas. Viņas arvien izraudzījās visskaistākās vietas, lai ķildotos. Un kāpēc gan bija jāstrīdas tieši tad, kad viņš jutās vislabāk? Par lo viņš nekad nebija rakstījis, jo sākumā nevēlējās neviena aizskart, un vēlāk šķita, ka ir arī diezgan daudz cita, par ko rakstīt. Tomēr viņš bija cerējis reiz to vēl izdarīt. Bija tik daudz ko teikt. Viņš bija redzējis, ka pārmainās pasaule, ne tikai notikumi vien, kaut arī to nebija mazums, tāpat kā ļaužu, taču viņš spēja saskatīt vissmalkākās pārmaiņas un atcerējās, kā šie cilvēki bija izturējušies dažādos laikos. Viņš pats bija daļa no visa, kas notika viņa acu priekšā, un viņa pienākums bija to aprakstīt. Bet nu viņš to vairs neizdarīs.

— Kā tu jūties? — viņa jautāja, pēc vannas iznākdama no telts.

— Labi.

— Vai tu nevarētu tagad paēst? — Aiz viņas stāvēja Molo ar saliekamo galdiņu un otrs zēns ar traukiem.

— Es gribu rakstīt, — viņš teica.

— Tev jāieēd buljons, lai saglabātu spēkus.

— Es šonakt miršu, — viņš sacīja. — Spēki man vairs nav vajadzīgi.

— Lūdzu, Harij, iztiksim bez melodrāmas, — viņa sacīja.

— Vai tad tavs deguns vairs neko nesaož? Esmu sapuvis jau līdz pusciskai. Kāda velna pēc man vēl vajadzīgs šis buljons? Molo! Atnes viskiju un sodu!

— Lūdzu, iedzer buljonu, — viņa maigi teica.

— Labi.

Buljons bija par karstu. Viņam vajadzēja turēt tasi, kamēr tas mazliet atdziest, pēc tam viņš paklausīgi izdzēra to.

— Tu esi lieliska sieviete, — viņš teica. — Nepievērs man uzmanību.

Viņas pazīstamā, mīļā seja raudzījās viņā tāpat kā no žurnāla «Spur» un «Town and Country» lappusēm, vienīgi dzeršanas un kaislību pēdas bija mazliet skaidrāk samanāmas, bet «Town and Country» lasītājiem nebija ne jausmas par lieliskajām krūtīm, par rokām, kas tā prata glāstīt, un par daudz ko citu, un, redzot viņas pazīstamo, jauko smaidu, viņš atkal juta nāvi tuvojamies. Šoreiz tā nenāca kā brāzma. Drīzāk kā viegla dvesma, kurā sveces liesma noplaiksnās un tad izstiepjas gara.

— Saki, lai pēc kāda brītiņa iznes manu moskītu tīklu un pakarina pie koka, un liec sakurt lielāku uguni. Šonakt es neiešu teltī. Nav vērts pārvietoties. Nakts ir skaidra. Lietus nebūs.

Tad tā piezogas nāve — kā čuksts, kuru tu pats nedzirdi. Bet strīdu vairs nebūs. To viņš varēja apsolīt. Šo vienīgo pārdzīvojumu, kuru viņš vēl nekad nebija izjutis, viņš nevēlējās sabojāt. Bet kas lai zina? Cilvēks taču sabojā itin visu. Viņš tomēr mēģinās to nedarīt.

— Stenografēt tu laikam neproti?

— Neesmu mācījusies, — viņa teica.

— Nekas.

Un nebija jau arī laika, kaut gan viss šķita tik skaidrs, ka to varētu izteikt vienā rindkopā, vajadzēja tikai prast.

Kalnā pie ezera stāvēja no netēstiem baļķiem celta māja ar baltu kaļķu javu aizziestām šķirbām. Pie durvīm staba galā bija piestiprināts zvans, ar kuru aicināja ļaudis azaidā. Aiz mājas sākās lauki, bet aiz laukiem mežs. Sudrabainu papeļu rinda stiepās no mājas līdz dokam. Ari visgarām zemesragam auga papeles. Gar meža malu ceļš veda augšup kalnos, un gar šo ceļu viņš bija lasījis mellenes. Tad māja nodega un līdz ar māju ari visas šautenes, kas bija karājušās uz briežu kājām virs kamīna, un vēlāk stobri ar magazīnās sakusušu svinu un apdegušām laidēm mētājās pelnos, kurus izlietoja sārma pagatavošanai lielajos čuguna ziepju katlos, bet,' ja vectēvam lūdza, lai ļauj ar stobriem paspēlēties, viņš atbildēja «nē». Tās vēl arvien bija viņa šautenes, un viņš nekad nenopirka sev citas. Un arī medībās vairs negāja. Māju uzcēla no jauna tai pašā vietā, šoreiz no tēstiem baļķiem, un nokrāsoja baltā krāsā, un no lieveņa varēja redzēt papeles un ezeru lejā, bet šauteņu vairs nebija. To šauteņu stobri, kuras bija karājušās uz briežu kājām pie sienas vecajā mājā, gulēja uz pelnu kaudzes, un neviens tos neaiztika.

Pēc kara viņi Melnajā mežā nomāja slrautu, kur dzīvoja foreles, un tur varēja nokļūt pa diviem ceļiem. Viens veda pa ieleju lejup no Tribergas un apkārt pa koku apēnoto, balto lielceļu, tad pa taciņu, kas vijās augšā caur kalniem, garām daudzām mazām fermām ar augstām Švarcvaldes ēkām, līdz beidzot šķērsoja sirautu. Tur sākās zvejošana.

Varēja arī iet augšup pa stāvo nogāzi līdz meža malai, pāri priedēm apaugušajām kalnu virsotnēm līdz pļavmalai, tad lejup pāri pļavai līdz tillam. Gar strauta malu auga bērzi, tas bija neliels, šaurs, bet dzidrs un straujš, ar atvariem tajās vietās, kur ūdens bija iegrauzies zem bērzu saknēm. Viesnīcas īpašniekam Tribergā bija ienesīga sezona. Tas bija ļoti patīkami, un mēs visi bijām labi draugi. Nākamajā gadā sākās inflācija, un, tā kā iepriekšējā vasarā nopelnītās naudas nepietika, lai iepirktu krājumus un atkal atvērtu viesnīcu, īpašnieks pakārās.

To visu viņš vēl būtu varējis nodiktēt, bet kā gan varēja diktēt par Kontreskarpa laukumu, kur puķu pārdevēji turpat uz ielas krāsoja savas puķes un krāsa tecēja pa ietvi līdz autobusa stāvvietai, par vecajiem vīriem un sievām, kas vienmēr bija apreibuši no vīna un vīnogu izspaidām, par nosalušiem bērniem ar pilošiem deguniem, par sasmakušu sviedru, nabadzības un dzēruma smaku Amatieru kafejnīcā, par ielasmeitām «Bal Musette» bārā, virs kura viņi toreiz dzīvoja. Par durvju sardzi, kas savā istabiņā kavēja laiku republikāniskās gvardes kavalēristam, kura kaska ar zirgu saru pušķi priekšā gulēja uz krēsla. Un par iemītnieci no gaiteņa otras puses, kuras vīrs bija sacīkšu riteņbraucējs, un tās prieku tajā rītā piena veikalā, kad, atvērusi «L'Auto» lappuses, tā ieraudzīja, ka distancē Parīze — Tura, savās pirmajās lielajās sacensībās, viņš ieguvis trešo vietu. Tā bija nosarkusi un smējusies, un tad, asarām plūstot, devusies augšā ar dzelteno sporta laikrakstu rokā. «Bal Musette» turētājas vīrs bija taksometra šoferis, un, kad viņam, Harijam, vajadzēja agri aizlidot, tas viņu modināja, klauvēdams pie durvīm, un pirms došanās projām viņi ceļakājai izdzēra pa glāzei baltā vīna pie cinkotās bāra letes. Toreiz viņš pazina visus kaimiņus savā kvartālā, jo viņi visi bija nabadzīgi.

Sājā rajonā dzīvoja divēju tipu ļaudis: dzērāji un sportisti. Dzērāji centās noslīcināt savu nabadzību alkoholā, sportisti atviegloja sirdi treniņos. Tie bija komūnām pēcteči un politikā orientējās bez grūtībām. Tie zināja, kas nošāva viņu tēvus, radiniekus, brāļus un draugus, kad versaliešu karaspēks ieņēma pilsētu pēc Komūnas krišanas un kad tulznainas rokas, žokejcepure vai kāda cita strādnieka cilvēka pazīme jau bija pietiekams vainas pierādījums, lai sodītu ar nāvi. Un šajā nabadzībā, šajā kvartālā iepretim «Boucherie Chevaline»[124] un vīnu kooperatīvam viņš bija sācis savu rakstnieka darbu, kam gribēja veltīt visu mūžu. Nevienu Parīzes daļu viņš nemīlēja tā kā šo — kā šos kuplos kokus, vecās mājas ar balio apmetumu un brūni krāsotajiem pamatiem, garos, zaļos autobusus apaļajā laukumā, purpursarkano puķu krāsu uz ietves, stāvo nogāzi lejup uz upi Kardināla Lemuāna ielā un pretējā pusē — Muftāra ielas saspiestību un šaurību, ielu, pa kuru varēja nokļūt pie Panteona, un kādu citu, pa kuru viņš vienmēr brauca ar velosipēdu, — vienīgo asfaltēto ielu visā rajonā, kas tik gluda gulēja zem riepām, ielu ar šaurajām, augstajām mājām un lēto viesnīcu, kurā bija miris Pols Ver lēns. Viņu dzīvoklī bija tikai divas telpas, un par sešdesmit frankiem mēnesī viņš vēl īrēja istabu viesnīcas augšējā stāvā, kur strādāja un no kurienes varēja pārredzēt jumtus, dūmeņus un visus Parīzes kalnus.

Pa dzīvokļa logiem bija redzams tikai malkas un ogļu tirgotāja pagalms. Viņš pārdeva arī vīnu, sliktu vīnu. Un vēl — zeltītā zirga galva virs «Boucherie Che-v a 1 i n e» durvīm, zeltaini dzeltenie un sarkanie zirgu rumpji vaļējā skatlogā un zaļi krāsotais kooperatīvs, kur viņi pirka vīnu, lētu un labu. Un vairāk nekas, vienīgi māju sienas un kaimiņu logi. To pašu kaimiņu, kuri nakti — kad uz ielas gulēja kāds žūpa, vaidēdams un stenēdams tajā tipiskajā franču iv i e s s e\ par kuru daži apgalvo, ka tas neeksistējot, — atvēra logus, tā ka bija dzirdamas klusinātas balsis.

— Kur policists? Kad viņa nevajag, viņš ir klāt kā likts. Bet tagad droši vien guļ pie kādas durvju sardzes. Gādājiet šurp kārtībnieku! — Tad kāds izgāza spaini ūdens pa logu un vaidi aprima. — Kas tas? Ūdens? Redz, cik prātīgi! — Un logi aizvērās.

Marija, mājkalpotāja, kas pa dienu apkopa viņa dzīvokli, bija nemierā ar astoņu stundu darba dienu: — Ja vīrs strādā līdz sešiem, viņš ceļā uz māju gan iedzer kādu mazumiņu, taču necik nenotērē. Bet, ja viņš strādā līdz pieciem, tad piesūcas katru vakaru un no naudas ne vēsts. Un kas cieš no šitādas darba laika saīsināšanas? Mēs, strādnieku sievas.

— Vai nevēlies vēl buljonu? — sieviete atkal jautāja.

— Ne, paldies. Bet tas bija lielisks

— Nu, vēl mazu drusciņu!

— Dod man labāk viskiju un sodu.

— Bet tas tev laupa spēku.

— Jā. Tas laupa man spēku. Koula Portera vārdi un mūzika. Jo kopā nesam šo grēku.

— Man patīk, ka tu dzer, tu taču zini.

— Nu protams. Tikai tas laupa man spēku.

«Kad viņa aizies,» viņš domāja, «tad dzeršu, cik gribēsies. Ne tik, cik gribēsies, bet tik, cik tur būs.» Ak, kā viņš bija noguris! Šausmīgi noguris. Jānosnaužas mazliet. Viņš gulēja nekustīgi un nāves tuvumu vairs nejuta. Droši vien tā bija iegriezusies kādā citā ielā. Tā brauca pajūgos, ar velosipēdiem un klusi, klusi slīdēja pa ietvi.

Nē, viņš nekad nebija rakstījis par Parīzi. Par to Parīzi, kuru mīlēja. Un kur tad viss pārējais, ko viņš nekad nebija uzticējis papīram?

Ranča ar sudrabaini pelēkajām salvijām, straujais, dzidrais ūdens apūdeņošanas kanālos un lucernas sulī- [125] gais zaļums. Taka veda augšup kalnos, un lopi vasarā bija tramīgi kā brieži. Bet, kad tos rudenī dzina lejā, viss bars, saceldams putekļu mākoni, maurodams un maudams lēni virzījās uz priekšu. Aiz pakalniem vakara gaismā asi iezīmējās virsotnes siluets, un viņš jāja lejup pa taku spožajā mēness gaismā, kas lija pār ieleju. Tad viņš atcerējās, ka reiz aklā tumsā bija devies lejā cauri mežam, turēdamies zirgam pie astes, atcerējās visus tos stāstus, ko bija gribējis uzrakstīt.

Kaut vai par plānprātiņu zēnu, kuru viņi reiz atstāja rančā, piekodinādami, lai nevienam neļauj ņemt sienu, un par to, kā vecais nelietis no Forkas, pie kura zēns reiz kalpoja un kurš to bieži dauzīja, garām ejot, gribējis paņemt barību. Zēns liedzies dot, un vecais vīrs solījies viņu atkal iekaustīt. Tad zēns paņēmis no virtuves šauteni un nošāvis veco, tiklīdz tas grasījies iet šķūnī, un, kad viņi atgriezās, sasalušais līķis, suņu apgrauzts, jau veselu nedēļu bija nogulējis aplokā. To, kas no viņa bija atlicis, zēns palīdzēja satīt segā un uzsiet uz ragavām, tad, piesprādzējuši slēpes, viņi vilka ragavas līdz ceļam un pa to sešdesmit jūdzes lejup līdz pilsētai, kur zēnu nodeva varas iestādēm. Zēnam nebija ne jausmas, ka to arestēs. Pārliecināts, ka pildījis savu pienākumu un ka cilvēks blakus viņam ir draugs, zēns domāja, ka saņems atalgojumu. Viņš palīdzēja vilkt veco vīru uz pilsētu, lai visi zinātu, ka tas bijis slikts cilvēks un gribējis zagt sienu, un, kad šerifs zēnam uzlika roku dzelžus, viņš nespēja ticēt savām acīm. Tad viņš sāka raudāt. Tāds bija viens stāsts, kuru vajadzēja uzrakstīt. Bet par dzīvi tur augšā viņam būtu pieticis vielas vismaz divdesmit labiem stāstiem, taču uzrakstīts nebija neviens. Kāpēc?

— Tu viņiem pastāsti, kāpēc, — viņš sacīja.

— Ko lai pastāstu, mīļais?

— Neko.

Viņa vairs tik daudz nedzēra, kopš viņi bija kopā. Taču, ja arī vēl varētu dzīvot, viņš nekad nerakstītu par šo sievieti, to viņš tagad zināja. Ne par šo, ne citām viņai līdzīgām. Bagātās bija garlaicīgas un vai nu pārāk daudz dzēra, vai arī bez mēra aizrāvās ar visādām spēlēm. Viņas bija garlaicīgas un maz atšķīrās cita no citas. Viņš atcerējās nabaga Džulianu un tā romantisko bijību pret viņām, atcerējās, kā tas reiz bija iesācis kādu stāstu ar vārdiem: «Paši bagātākie nav līdzīgi tev un man.» Un kāds bija teicis Džulianam: «Nu, protams, viņiem vairāk naudas.» Taču Džulians nesaprata šo joku. Viņš uzskatīja, ka bagātnieki ir īpaša, ar noslēpumainu burvību apveltīta cilvēku suga, un, pārliecinājies, ka tā nav, viņš to smagi pārdzīvoja, tāpat kā visas neveiksmes.

Viņš bija nicinājis tos, kas padodas izmisumam. Pasaulē jāskatās vaļējām acīm. Un viņš bija pārliecināts, ka spēj tikt pāri visam, jo tas, pret ko esam vienaldzīgi, nevar mūs aizskart.

Tā. Un tagad viņš būs vienaldzīgs pret nāvi. Vienīgais, no kā viņš baidījās, bija sāpes. Viņš spēja paciest sāpes ne sliktāk par citiem, ja tās nebija ilgstošas un nenokausēja, taču šīs te bija briesmīgas, bet, kad jau likās, ka ilgāk tas vairs nav izturams, tās mitējās.

Viņš atcerējās, kā reiz artilērijas virsnieku Viljam-sonu ievainoja vācu patruļas rokas granāta, kad tas naktī caur dzeloņstieplēm atgriezās ierakumos, un kā tas spalgā balsī kliedza un lūdzās, lai to nonāvē. Viņš bija resns vīrs, ļoti drosmīgs un labs virsnieks, lai arī liels fantazētājs. Bet tajā naktī viņš karājās dzeloņstieplēs, un raķetes gaismā varēja saskatīt, ka viņa iekšas izgāzušās uz stieplēm, un vajadzēja lietot nazi, lai viņu atsvabinātu. Nošauj mani, Harij! Dieva dēļ, nošauj mani! Reiz viņi bija disputējuši par to, ka dievs nekad neuzliek cilvēkam vairāk, nekā tas spēj panest, un kāds bija izvirzījis teoriju, ka nāve iestājoties, tiklīdz sāpes sasniegušas zināmu pakāpi. Bet viņš nespēja aizmirst Viljamsonu un šo nakti. Sāpes nenogalināja Vil-jamsonu, iekams viņš tam neiedeva visas morfija tabletes, ko bija taupījis pais sev, un arī tās neiedarbojās uzreiz.

Taču patlaban nemaz nebija grūti, un, ja vēlāk nekļūs sliktāk, tad nav par ko raizēties. Vienīgi labāku sabiedrību gan varētu vēlēties.

Viņš mazliet padomāja par ļaudīm, ko būtu gribējis redzēt savā tuvumā.

Nē, viņš nolēma, ja visu dara pārāk ilgi un ar novēlošanos, tad nevar gribēt, lai citi cilvēki vēl būtu tur, kur tu viņus atstāji. Tie ir aizgājuši. Viesības beigušās, un tu esi viens ar mājasmāti.

Miršana man sāk apnikt tāpat kā viss pārējais, viņš nodomāja.

— Tas ir garlaicīgi, — viņš skaļi teica.

— Kas, mīļais?

•— Viss, kas velkas pārāk ilgi.

Viņš paraudzījās viņas sejā, kas skaidri izcēlās pret ugunskura liesmām. Viņa bija atlaidusies krēslā, gaisma apmirdzēja patīkamos, bet jau asi iezīmētos vaibstus, un varēja redzēt, ka viņai nāk miegs. Tepat netālu aiz gaismas loka dzirdēja hiēnas riebīgos smieklus.

— Es rakstīju, — viņš teica. — Bet tagad esmu noguris.

— Vai tu domā, ka varēsi gulēt?

— Protams. Bet kāpēc tu neej pie miera?

— Man patīk pasēdēt pie tevis.

— Vai nemani neko savādu? — viņš jautāja.

— Nē. Tikai nāk miegs.

— Bet es manu, — viņš teica.

Viņš tikko bija jutis nāvi atkal tuvojamies.

— Zini, vienīgais, kā man nekad nav trūcis, ir ziņkārība, — viņš sacīja.

— Tev nekad nekā nav trūcis. Tu esi vispilnīgākais cilvēks, kādu man nācies sastapt.

— Ak dievs! — viņš iesaucās. — Cik maz gan sievietes sajēdz. Kas tā ir? Jūsu tā saucamā intuīcija?

Tieši tajā brīdī nāve bija pienākusi un nolikusi galvu gultas kājgalī, un viņš sajuta tās elpu.

— Netici tām muļķībām par izkapti un galvaskausu, — viņš sacīja. — Tikpat labi tie var būt divi policisti uz velosipēdiem vai putns. Vai arī radījums ar platu hiēnas purnu.

Nu tā atkal pievirzījās tuvāk, kļūdama bezveidīga. Tā aizņēma vienīgi telpu.

— Dzen to projām!

Tā negāja, bet pavirzījās vēl mazliet tuvāk.

— Cik tev pretīga elpa, — viņš tai teica. — Tu smirdošā riebekle!

Nāve pienāca vēl tuvāk, un, manīdama, ka viņš nespēj ar to vairs sarunāties, tā līda augstāk un augstāk; tagad viņš mēģināja to aizraidīt klusēdams, bet tā pie-plaka viņam pavisam klāt, ar savu svaru uzguldamās uz krūtīm, un, kamēr tā tur glūnēdama tupēja un viņš nespēja ne pakustēties, ne parunāt, sieviete ieteicās:

— Bvana ir aizmidzis. Ienesiet viņu ar visu gultu teltī, tikai uzmanīgi!

Viņš nespēja pateikt, lai dzen nāvi projām, un tā tupēja, kļūdama arvien smagāka un neļaudama elpot. Bet, tikko viņi pacēla gultu, kļuva vieglāk, un smagums no krūtīm novēlās.

Bija rīts, gaisma uzaususi jau labi sen, un viņš izdzirda rūcam lidmašīnu. Tā izskatījās pavisam maziņa, tad apmeta plašu loku, un zēni izskrēja ārā un aizdedzināja ugunskurus, uzliedami tiem petroleju un sakraudami virsū zāli, tā ka līdzenuma abos galos pacēlās dūmu stabi, un rīta vējiņš pūta tos uz nometnes pusi. Lidmašīna apmeta vēl divus lokus, šoreiz zemāk, tad slīdēja lejup, izlīdzināja gaitu un viegli nosēdās, un šurpu steidzās viņa vecais draugs Komptons, ģērbies platās, vaļīgās biksēs, tvīda žaketē, ar brūnu filca cepuri galvā.

— Kas noticis, veco zēn? — Komptons jautāja.

— Slikti ar kāju, — viņš atbildēja. — Vai iekodīsi brokastis?

— Paldies. Tikai tēju. Tu zini, atlidoju ar Naktstauriņu. Kundzi nevarēšu aizvest. Tur tikai viena vieta. Bet jūsu kravas mašīna jau ir ceļā.

Helēna bija paaicinājusi Komptonu sānis un kaut ko viņam stāstīja. Komptons atgriezās vēl mundrāks nekā iepriekš.

— Mēs tevi tūlīt iecelsim lidmašīnā, — viņš teica. — Un pēc kundzes es atbraukšu otrreiz. Baidos, ka Arušā vajadzēs nolaisties, lai uzņemtu degvielu. Labāk nekavēsimies.

— Un kā ar tēju?

— Taisnību sakot, nemaz tā īsti negribas.

Zēni pacēla saliekamo gultu un nesa to apkārt zaļajām teltīm, lejup gar klinti un ārā uz līdzenumu, garām ugunskuriem, kas tagad vējā spoži liesmoja, jo zāle bija sadegusi, un tālāk uz mazo lidmašīnu. Bija grūti viņu iecelt, bet, kad tas bija izdarīts, viņš atlaidās ādas atzveltnī, un kāja palika izstiepta taisni uz priekšu gar Komptona sēdekli. Komptons iedarbināja motoru un ierāpās iekšā. Viņš pamāja Helēnai un zēniem, un, kad klaboņa pārvērtās pazīstamajā dārdoņā, Komptons, izvairīdamies no meža cūku rakumiem, apgrieza mašīnu, un tā rēkdama un kratīdamās noskrēja attālumu starp abiem ugunskuriem, tad, pēdējo reizi palēkdamās, pacēlās gaisā, un viņš redzēja viņus visus apakšā stāvam un mājam, redzēja nometni kalna pakājē, kas tagad izskatījās gluži plakans, plašo līdzenumu, koku pudurus, biezokni, kas šķita pieplacis pie zemes un kur tagad skaidri bija saskatāmas zvēru takas, kuras veda uz izsusējušām dzeršanas vietām, un kādu ūdens krātuvi, par kuru viņš agrāk nekā nebija zinājis. Zebru mazās, apaļās muguras un gnu, kas izskatījās kā punkti ar lielām, apaļām galvām, garās rindās šķērsoja līdzenumu, atgādinot pirkstus, kas tiecas augšup. Kad pāri slīdēja lidmašīnas ēna, dzīvnieki izklīda, izskatīdamies pavisam sīciņi, bet viņu skrējienam trūka straujuma; cik tālu vien acs sniedza, līdzenums bija dzeltenīgi pelēks, un sev priekšā viņš redzēja tvīda žaketē tērpto Kompija muguru un brūno filca cepuri. Tad viņi bija virs pirmajiem pakalniem, pa kuru nogāzēm augšup devās gnu, bet drīz vien lidmašīna jau atradās virs kalniem, kuri pēkšņi skatienam pavēra savas zaļiem mežiem apaugušās dzīles un blīvām bambusu audzēm klātās nogāzes, tad sekoja necaurejams mežs ar ieplakām un virsotnēm, kas it kā izzuda, tiklīdz lidmašīna atradās virs tām, beidzot pakalni kļuva lēzenāki, un atkal sākās līdzenums, saulē nokaitis un sarkanīgi brūns, lidmašīna sāka svaidīties karstā gaisa viļņos, un Kompijs skatījās atpakaļ, lai redzētu, kā viņš jūtas. Tālumā jau tumsa citi kalni.

Un tad viņi vairs nelidoja taisni uz priekšu, uz Arušu, bet pagriezās pa kreisi. Kompijs, acīm redzot, bija aprēķinājis, ka degvielas pietiks, un, paskatoties lejup, viņš pamanīja sārtu, trīsošu mākoni, kas slīdēja pār zemi un sijājās gaisā kā pirmās negaidītās sniega pārslas pirms vētras, un viņš saprata, ka no dienvidiem nāk siseņi. Tad lidmašīna pacēlās augstāk un, kā likās, devās uz austrumiem, bet pēkšņi viss satumsa, un ap viņiem plosījās vētra; lietus gāza tā, ka šķita — viņi lido cauri ūdenskritumam; tad tas bija garām, un Kom-pijs, pagriezis galvu, plati pasmaidīja un norādīja ar roku, un tur priekšā, aizsegdama visu pārējo, — plaša kā pati pasaule — liela, augsta un neticami balta saules staros slējās Kilimandžāro stūrainā virsotne. Un tad viņš saprata, ka dodas tieši uz turieni.

Tajā brīdī hiēna nakts tumsā mitējās smilkstēt un izgrūda savādu raudulīgu skaņu, gandrīz vai cilvēka balsī. Sieviete to dzirdēja un nemierīgi sakustējās, tomēr neatmodās. Viņa sapņoja, ka atrodas savā mājā Longailendā un bija viņas meitas debijas priekšvakars. Nezin kāpēc arī tēvs bija tur un izturējās ļoti rupji. Tad troksnis, ko sacēla hiēna, kļuva tik skaļš, ka viņa pamodās, brīdi nesaprazdama, kur atrodas, un viņai bija bail. Viņa paņēma kabatas spuldzi un apgaismoja otru gultu, ko zēni bija ienesuši iekšā, kad Harijs aizmiga. Skaidri varēja saskatīt viņa apveidu zem moskītu tīkla, tikai kāju viņš nezin kāpēc bija izbāzis ārā, un tā karājās lejup gar gultas malu. Apsēji bija atrisuši, un viņa nespēja uz tiem skatīties.

— Molo! — viņa sauca. — Molo! Molo! — Tad iekliedzās: — Harij, Harij! — Un arvien skaļāk: — Harij! Dieva dēļ, Harij!

Atbildes nebija, un nedzirdēja arī elpu.

Ārpusē hiēna izgrūda tās pašas dīvainās skaņas, kas viņu bija atmodinājušas. Taču sirds sita tik skaļi, ka viņa tās nedzirdēja.

Romāns ...UN SAULE LEC

«Jūs visi esat zudusī paaudze» Gertrūde Slaina (no kādas sarunas)

«Viens ļaužu augums ir beidzies, un nāk atkal cits, bet zeme paliek uz mūžīgiem laikiem ... Un saule lec, un saule riet un steidzas uz to vietu, no kurienes nākusi... Vējš dodas uz dienvidiem un atgriežas ziemeļos un nekad nebeidz mest lokus, bet arīdzan vējš allaž atmetas tai vietā, no kuras cēlies... Visas upes satek jūrā, bet jūra netiek pilna, jo uz turieni, no kurienes sākušās, upes iet atpakaļ.»

Ecclesiastes

Veltīts Hedlijai un Džonam Nikenoriem

PIRMĀ GRAMATA

.

PIRMĀ NODAĻA

Roberts Kons kādreiz bija Prinstonas čempions boksā, vidējā svarā. Neteikšu, ka šis tituls man liktos diezin cik svarīgs, bet Konam tas nozīmēja ļoti daudz.

Ne tādēļ, ka viņam patiktu bokss, — taisnību sakot, viņš to necieta, taču sakostiem zobiem cītīgi gāja uz treniņiem, lai pārvarētu savu biklumu un mazvērtības kompleksu, ko radīja prinstoniešu nicinošā attieksme pret viņu kā ebreju. Apziņa, ka var notriekt no kājas katru, kurš aizskar viņu, deva Konam zināmu mierinājumu, bet, būdams bezgala kautrs un smalkjūtīgs, viņš nekad necīnījās citur kā vien sporta zālē. Viņš bija Spaidera Kellija labākais audzēknis. Spaiders Kellijs trenēja visus studentus kā pusvieglā svara bokserus — vienalga, vai tie svēra simt piecas vai divsimt piecas mārciņas. Bet Konam, kā liekas, tas derēja. Viņš tiešām bija varen apsviedīgs. Viņš bija tāds nazis, ka piedzīvoja godu cīnīties ar pašu Spaideru, kurš tūlīt nokautēja viņu un uz visiem laikiem saplacināja viņa degunu. Pēc tam Kons vēl vairāk ienīda boksu, taču šis gadījums viņam deva kaut kādu dīvainu gandarījumu un katrā ziņā uzlaboja deguna formu. Pēdējo gadu Prin-stonā viņš pārāk daudz lasīja un sāka nēsāt acenes. Neesmu sastapis nevienu Kona kursa biedru, kuram viņš būtu palicis atmiņā. Tie neatcerējās pat to, ka viņš bijis čempions vidējā svarā.

Es neesmu no tiem, kas tic katram atklātam, vaļsirdīgas dabas cilvēkam, īpaši tad, ja viņa stāsti izklausās kaut cik ticami, tādēļ man bija aizdomas, ka Roberts Kons nekad nav bijis boksa čempions, varbūt zirgs viņam iespēris sejā vai māte no kaut kā izbijusies, vai varbūt bērnībā viņš kaut kam uzdrāzies virsū, līdz beidzot es ievācu ziņas no paša Spaidera Kellija. Viņš ne tikai atcerējās Konu. Viņš bieži bija domājis, kas ar šo puisi noticis.

Roberta Kona tēvs bija cēlies no visbagātākajām, māte — no visvecākajām Ņujorkas ebreju ģimenēm. Karaskolā, kur viņš gatavojās Prinstonai un bija viens no labākajiem futbolistiem, Kons nezināja, kas ir rasu naids. Neviens nelika viņam sajust, ka viņš ir ebrejs, kaut kā savādāks nekā citi, kamēr viņš nebija ieradies Prinstonā. Viņš bija sirsnīgs, draudzīgs un bezgala kautrs, un biedru nicīgā attieksme viņu sarūgtināja Viņš savu niknumu izgāza boksā un atstāja Prinstonu ar ievainotu patmīlību un saplacinātu degunu un apprecēja pirmo meiču, kas bija mīļa pret viņu. Viņš nodzīvoja laulībā piecus gadus, kļuva trīs bērnu tēvs, zaudēja turpat vai visus no tēva mantotos piecdesmit tūkstošus — pārējais bija pārgājis mātes īpašumā — un ģimenes strīdos ar bagāto sievu pārvērtās diezgan nejaukā tipā, un tieši tad, kad viņš nolēma pamest sievu, tā pameta viņu un aizbēga ar kādu mākslinieku — miniatūristu. Tā kā Kons mēnešiem ilgi bija grasījies no sievas šķirties un vilcinājies tikai tādēļ, lai to nesāpinātu, sievas aizbēgšana viņam bija gaužām derīga mācība.

Laulību izšķīra, un Roberts Kons devās uz Kalifor-niju. Tur viņš nokļuva literātu aprindās un, tā kā no viņa piecdesmit tūkstošiem kaut kas vēl bija atlicis, drīz sāka finansēt mākslas žurnālu. Tā pirmie numuri iznāca Karmelā (Kalifornijā), bet pēdējie Provinstaunā (Masačūsetsā). Pa šo laiku Kons, kuru sākumā gan sauca par labo eņģeli, bet titullapā minēja tikai kā vienu no redkolēģijas locekļiem, bija kļuvis par žurnāla vienīgo redaktoru. Žurnāls iznāca par viņa naudu, un viņš atklāja, ka redaktora gods viņam patika. Viņš smagi pārdzīvoja, ka žurnāla izdošana kļuva pārāk dārga un vajadzēja to pārtraukt.

Taču šai laikā Konam jau bija citas rūpes. Viņu pievāca kāda sieviete, kura cerēja ar viņa žurnālu piesaistīt sev sabiedrības ievērību. Viņa bija ārkārtīgi enerģiskā, un tā Kons iekrita. Turklāt bija iedomājies, ka mīl šo sievieti. Kad atklājās, ka ar žurnālu iet uz leju, viņa mazliet atsala pret Konu, taču nolēma, ka jāņem no dzīves, ko var, kamēr vispār vēl ir ko ņemt, un pierunāja viņu doties uz Eiropu, kur viņš varētu pievērsties rakstniecībai. Abi aizbrauca uz Eiropu, kur viņa bija studējusi, un palika tur trīs gadus. Pa šiem gadiem — pirmo viņi pavadīja ceļojumos, abus pēdējos Parīzē — Roberts Kons ieguva divus draugus — Bre-doku un mani. Bredoks bija viņa literārais līdzstrādnieks. Es biju tenisa partneris.

Kona draudzene — vārdā Fransa — otrā gada beigās atskārta, ka viņas skaistums sāk vīst, un viņas saltais aprēķins attieksmē pret Robertu pārauga ciešā apņēmībā piespiest šo cilvēku apprecēt viņu. Šai laikā māte Robertam piešķīra noteiktu summu, ap trīssimt dolāru mēnesī. Varu vai galvot, ka pēdējos divarpus gados Roberts Kons nebija ne reizi pametis aci uz citu sievieti. Viņš jutās laimīgs, vienīgi, tāpat kā daudzi Eiropas amerikāņi, klusībā vēlējās dzīvot dzimtenē, turklāt bija atklājis sevī rakstnieka talantu. Viņš uzrakstīja romānu, un tas tiešām nebija tik slikts, kā kritika vēlāk to nopēla, bet vispār tas bija draņķīgs. Viņš daudz lasīja, spēlēja bridžu, spēlēja tenisu un trenējās boksā kādā no vietējām sporta zālēm.

Es pirmoreiz pamanīju Fransas attieksmi pret Konu, kādudien kopā pusdienojot. Mēs bijām paēduši «TAvenue» restorānā un devāmies uz «Cafe de Ver-sailles». Pēc kafijas iedzērām pāris glāzīšu fines\ un tad es sacīju, ka man jāiet. Kons uzaicināja mani nedēļas nogalē kopā kaut kur izbraukt. Viņš gribēja tikt ārā no pilsētas un kārtīgi izlocīt kājas. Es ieteicu lidot uz Strasburgu un no turienes doties kājām uz San-Odilu vai kādu citu Elzasas pilsētiņu.

— Strasburgā man ir kāda pazīstama meiča, viņa mums parādīs pilsētu, — es ieteicos.

Kāds man zem galda iespēra ar kāju. Domāju — nejauši, un turpināju:

— Viņa tur dzīvo jau divus gadus un zina visu, ko vien vērts apskatīt.. Lieliska meiča!

Jau atkal sajutu kājas spērienu un, pacēlis acis, re- [126] dzēju Roberta draudzenes Fransas sakniebtās lūpas un saspringto seju.

— Pag, pag, — es atķēru, — bet kādēļ uz Stras-burgu? Mēs varam braukt uz Brūgu vai Ardeniem.

Kons atviegloti uzelpoja. Kājas spērieni mitējās. Es novēlēju labu nakti un devos prom. Kons teica, jāejot nopirkt laikrakstu un tādēļ nākšot līdz stūrim man līdz.

— Dievs sodi, nu kādēļ tu ieminējies par šo Stras-burgas meiteni? — viņš sacīja. — Vai neredzēji, kā Fransa pārvērtās?

— Nē, kādēļ man jāredz? Kāda, velns, Fransai tur daļa, ja man Strasburgā ir pazīstama amerikāniete?

— Vienalga. Nedrīkst pieminēt nevienu sievieti. Es nevarētu braukt — un cauri.

— Kas par muļķībām!

— Tu nepazīsti Fransu. Nedrīkst pieminēt nevienu sievieti. Vai tu neredzēji, kā pārvērtās viņas seja?

— Nu labi, brauksim uz Sanlī.

— Nevajag dusmoties.

— Es nedusmojos. Sanlī ir jauka vieta, mēs varam apmesties pie «Lielā Brieža», izklejoties pa mežiem un pēc tam atgriezties Parīzē.

— Jā, tas būs lieliski.

— Tātad līdz rītam tenisa laukumā!

— Ar labu nakti, Džeik, — Kons teica un devās atpakaļ uz kafejnīcu.

— Tu aizmirsi nopirkt avīzi, — es atgādināju.

— Ak jā. — Viņš panāca man līdzi līdz stūra kioskam. — Tu taču nedusmo, Džeik, vai ne? — Nopircis avīzi, viņš griezās atpakaļ.

— Nē, kādēļ dusmoties?

— Tātad rīt redzamies.

Es noskatījos, kā viņš ar avīzi rokās aiziet atpakaļ uz kafejnīcu. Gluži jauks cilvēks, bet dzīve ar šo sievieti viņam nav rožu dārzs.

OTRĀ NODAĻA

Ziemā Roberts Kons aizbrauca uz Ameriku un tur nodeva savu romānu kādai diezgan solīdai izdevniecībai. Brauciena dēļ, kā vēlāk dzirdēju, bija izcēlies drausmīgs skandāls, un līdz ar to Fransa, manuprāt, zaudēja viņu, jo Ņujorkā viņš bija sieviešu mīlulis un atgriezās atpakaļ gluži cits cilvēks. Viņš ar nedzirdētu jūsmu runāja par Ameriku un nebija vairs ne tik vienkāršs, ne simpātisks. Izdevēji krietni saslavēja viņa romānu un sagrozīja viņam galvu. Sievietes liptin lipa klāt, un viņam pavērās jauni apvāršņi. Četrus gadus viņš bija skatījies tikai uz paša sievu. Trīs vai pareizāk — gandrīz trīs gadus viņš nebija redzējis tālāk par Fransu. Varu vai galvot, ka savu mūžu viņš nebija mīlējis.

Viņš bija apprecējies, lai vieglāk aizmirstu smagos koledžas gadus, un iekritis Fransas valgos, lai vieglāk pārciestu sāpīgo sitienu, ka pirmā sieva viņu pametusi. Viņš vēl nevienu nemīlēja, taču saprata, ka sieviešu acīs ir visai pievilcīgs un ka tas, ka sieviete var viņu mīlēt un vēlēties dzīvot ar viņu, nav nekāds debesu brīnums. Šī apziņa Konu tā pārvērta, ka viņa sabiedrība vairs nebija diez cik patīkama. Turklāt, reizēm iekrizdams bridža azartā un likdams uz augstākām summām, nekā varēja atļauties, viņš bija vinnējis pāris simtu dolāru. Nu viņš sāka domāt, ka arī bridžā ir nepārspējams, un vairākkārt uzsvēra, ka ar bridžu, ja vajadzīgs, vienmēr var nopelnīt iztiku.

Un te nu jāpiebilst vēl kaut kas. Viņš bija salasījies Hudsonu. Liekas, tur nebūtu nekā ļauna, bet Kons bija lasījis un pārlasījis «Purpura zemi». «Purpura zeme» ir bīstama grāmata, ja to lasa cilvēks jau gados. Tur attēlotas kāda īsta angļu džentlmeņa spožās mīlas dēkas neparasti romantiskā zemē, kuras daba aprakstīta tiešām labi. Trīsdesmit četrus gadus vecam vīrietim ņemt šo grāmatu par dzīves ceļvedi ir tikpat bīstami, kā šajā vecumā ierasties Volstrītā tieši no franču klostera, apgādātam ar Eldžera brošūru sēriju «No zābaku spodrinātāja līdz miljonāram». Kons, iiekas, uztvēra katru šīs grāmatas vārdu tikpat burtiski, it kā tas būtu Finansu biļetens. Šo to viņš, protams, apšaubīja, bet visumā grāmatu ņēma nopietni. Ar to pietika, lai viņu satracinātu. Es nezināju, cik lielā mērā tas noticis, līdz kādu dienu viņš ieradās pie manis redakcijā.

— Flello, Robert, — es teicu. — Atnāci mani iepriecināt?

— Vai negribi braukt uz Dienvidameriku, Džeik? — viņš vaicāja.

— Nē.

— Kādēļ ne?

— Nezinu. Nekad nav bijusi vēlēšanās. Pārāk dārgs prieks. Bez tam šeit, Parīzē, dienvidamerikāņu, cik uziet.

— Tie nav īstie.

— Manuprāt, paši visīstākie.

Man steigšus vajadzēja nosūtīt uz vilcienu visas nedēļas korespondenci, no kuras puse vēl nebija uzrakstīta.

— Kas jauns baumu birojā? — es apvaicājos.

— Nezinu.

— Neviens no taviem slavenajiem draugiem netaisās šķirties?

— Nē. Klausies, Džeik! Ja es segtu visus izdevumus, tu brauktu man līdzi uz Dienvidameriku?

— Kādēļ tieši es?

— Tu runā spāniski. Un divatā būtu jautrāk.

— Nē, man patīk Parīze, bet vasarā es braukšu uz Spāniju.

— Visu mūžu esmu sapņojis par Dienvidameriku, — Kons sacīja. Viņš apsēdās. — Kad pienāks diena, kad varēšu braukt, būšu jau vecs.

— Ko niekus, — es teicu. — Tu vari braukt kaut vai tūlīt. Naudas tev netrūkst.

— Es zinu. Bet nevaru sataisīties.

— Nenokar degunu. Visas zemes ir tieši tādas, kā rāda filmās.

Bet man kļuva viņa žēl. Viņš bija pārāk apbēdināts.

— Nespēju samierināties ar domu, ka dzīve tik ātri paiet, bet es nemaz tā īsti nedzīvoju.

— Vienmēr dzīvot ar pilnu krūti — to spēj tikai matadori.

— Matadori mani neinteresē. Tā nav normāla dzīve. Es gribu uz Dienvidameriku. Tas būtu lielisks ceļojums.

— Bet ko tu saki par medībām britu Austrumāfrikā?

— Nē, tas nav priekš manis.

— Uz turieni es brauktu līdz.

— Nē, Āfrika mani neinteresē.

— Tāpēc ka par to tu neesi lasījis. Ņem palasi par mīlas dēkām ar spīdīgi melnajām daiļavām.

— Es gribu uz Dienvidameriku.

Viņam piemita nesatricināma, ebrejiem raksturīga stūrgalvība.

— Iesim lejā kaut ko iedzert.

— Vai tev nav jāstrādā?

— Nē.

Mēs nogājām lejā pirmā stāva kafejnīcā. Es biju nācis pie secinājuma, ka tas ir vislabākais līdzeklis, kā tikt vaļā no draugiem. Pēc tam kad izdzerta kāda glāzīte, tikai jāpateic pāris vārdu: «Tagad man jādodas augšā nosūtīt dažas telegrammas,» — un ar to pietiek. Žurnālista darbā, kura ētika prasa, lai neviens neredzētu mūs strādājam, ļoti svarīgi laipnā kārtā nozust no skatuves. Tātad mēs nokāpām bārā un iedzērām viskiju ar sodu. Kons noskatījās uz kastēs sakrautajām pudelēm pie sienas.

— Jauka vietiņa, — viņš sacīja.

— Dzeramā netrūkst, — es piekritu.

— Paklausies, Džeik! — Viņš atspiedās pret Ieti. — Vai tev nekad nav tāda sajūta, ka dzīve paiet, bet tu to neproti izmantot? Vai esi padomājis, ka dzīvo labi ja pusi tev piešķirtā laika?

— Jā, reizēm iedomājos.

— Vai saproti, ka pēc gadiem trīsdesmit pieciem mūsu vairs nebūs?

— Blēņas, Robert. Tīrās blēņas.

— Nē, nopietni.

— Tas mani it nemaz neuztrauc.

— Derētu padomāt.

— Man bijis daudz kā cita, par ko uztraukties. Ar to manam mūžam pietiek.

— Un tomēr es gribu uz Dienvidameriku.

— Paklausies, Robert, — ja arī tu aizbrauksi uz citu zemi, ar to it nekas nemainīsies. Es zinu no pieredzes. Cilvēks nevar aizbēgt no sevis, braukdams no vienas vietas uz otru. Tas tikpat nepalīdz.

— Bet tu neesi redzējis Dienvidameriku.

— Pie velna Dienvidameriku! Ja tu aizbrauksi tur šādā noskaņā, nekas nebūs līdzēts. Parīze ir jauka pilsēta. Kādēļ tu nevari sākt īstu dzīvi tepat Parīzē?

— Man apnikusi Parīze un apnicis Latīņu kvartāls.

—- Neej uz turieni. Paklimsti tāpat vien apkārt, un

tad jau redzēs, kas notiks ar tevi.

— Ar mani it nekas nenotiek. Tā es reiz klaiņoju cauru nakti, un it nekas nenotika, vienīgi kāds kruķis apstādināja un lika uzrādīt dokumentus.

— Vai pilsēta naktī nav skaista?

— Man nepatīk Parīze.

Runā nu vēl ar tādu. Man bija žēl Kona, bet es nespēju viņam palīdzēt, jo tūlīt atdūros pret diviem ietiepīgiem apgalvojumiem: Dienvidamerika būs glābiņš, un viņam nepatīk Parīze. Pirmo viņš bija aizguvis no kādas grāmatas un otro, domājams, arī.

— Tagad man jādodas augšā nosūtīt dažas telegrammas, — es teicu.

— Tev tiešām jāiet?

— Jā, tās noteikti jānosūta.

.— Vai varu iet līdzi un pasēdēt redakcijā?

— Lūdzu!

Viņš sēdēja priekštelpā un lasīja laikrakstus un žurnālu «Redaktors — Izdevējs», bet es divas stundas rāvos vaiga sviedros. Pēc tam sašķiroju manuskriptus, šo to piezīmēju, saliku visu lielajās aploksnēs un izsaucu kurjeru, lai tas nogādātu korespondenci uz Senlazāra staciju. Kad izgāju priekštelpā, Roberts Kons bija atzveltnī aizmidzis. Viņš gulēja, atspiedis galvu uz rokām. Negribēju viņu modināt, bet vajadzēja redakciju slēgt un laisties projām. Es uzliku roku viņam uz pleca. Viņš pakratīja galvu. — To es nevaru, — viņš sacīja, vēl dziļāk iespiezdams galvu rokās. — Neparko nevaru. Neviens mani nepiespiedīs.

— Robert! — es saucu un papurināju viņu aiz pleca. Viņš pacēla galvu. Tad pasmaidīja un sāka mirkšķināt acis.

— Vai pa miegam es kaut ko neteicu?

•— Sacīji gan. Bet gaužām neskaidri.

— Ak dievs, cik briesmīgs sapnis!

— Vai rakstāmmašīna tevi iemidzināja?

— Tā liekas. Pagājušo nakti neesmu ne acu aizvēris.

— Kādēļ?

— Mēs runājām, — viņš teica.

Varēju iedomāties viņu sarunu. Man ir nejauks paradums iztēloties savu draugu guļamistabas skandālus. Mēs gājām uz «Ccife Napolitain» iedzert aperitīvu un pavērot naksnīgā bulvāra publiku.

TREŠĀ NODAĻA

Bija silta pavasara novakare, un pēc Roberta aiziešanas es paliku sēžam uz kafejnīcas terases un, krēslai biezējot, vēroju gaismas reklāmu iedegšanos un zaļās un sarkanās luksofora ugunis, un garām plūstošos gājējus, un vieglos ormaņus aizklidzinām gar ietves malu līdzās blīvajai taksometru straumei, un poules 1 staigājam — pa vienai vai pāros — cerībā nopelnīt vakariņas. Noskatīju kādu glītu meiču paejam gar manu galdiņu un vēroju, kā viņa aiziet pa ielu un izzūd skatienam, tad pievērsos atkal citai, līdz ieraudzīju: pirmā nāk atpakaļ. Viņa vēlreiz gāja man garām, un mūsu skatieni sastapās, un viņa pienāca klāt un apsēdās pie mana galdiņa. Piesteidzās viesmīlis.

— Ko tu dzersi? — es jautāju.

— Pērno.

— Bērniem tas kaitīgs.

— Pats esi bērns. Dites gargon, un pernod.[127] [128]

— Man arī.

— Ko mēs darīsim? — viņa vaicāja. — Iesim kaut kur?

— Protams. Tu negribi?

— Nezinu. Ko šinī pilsētā vispār var zināt.

— Tev nepatīk Parīze?

— Nē.

— Kādēļ tad nebrauc prom?

— Nav jau kur braukt.

— Tomēr — tu vari būt laimīga.

— Laimīga? Jāsmej as!

Pērno ir zaļgans absinta surogāts. Ja pielej ūdeni, tas kļūst balts kā piens. Garšo pēc lakricas un spēji pacilā, taču pēc brīža jau padara gurdu. Mēs sēdējām un dzērām, un meiča izskatījās sapīkusi.

— Tad varbūt tu vedīsi pusdienās mani? — es ieminējos.

Meiča iespurcās, un es sapratu, kādēļ viņa izvairās smieties. Ar aizvērtu muti viņa bija gluži glīta. Es samaksāju par dzērienu, un mēs izgājām uz ielas. Tad pasaucu ormani, kurš tūlīt piebrauca ietves malā. Mēs at-zvilām fiakrā, un tas lēni, līgani ripoja pa plašo, mirdzošo, gandrīz vai tukšo Avenue de l'Opčra, garām slēgtajām veikalu durvīm un izgaismotajām vitrīnām. Mēs braucām gar «New York Herald» biroju, kur viss logs bija piekrauts ar pulksteņiem.

— Kam tik daudz pulksteņu? — viņa vaicāja.

— Tie rāda laiku visai Amerikai.

— Neapcelies.

Mēs nogriezāmies uz Rue des Pyramides, devāmies tālāk pa transporta pārpilno Rue de Rivoli un iebraucām tumšajos Tilerī vārtos. Meiča man piekļāvās, un es apņēmu viņas plecus. Viņa pacēla skatienu, gaidot skūpstu. Tad dzīrās aplikt man savu roku, bet es to atvairīju.

— Nevajag.

— Kas ir? Slims esi, vai?

— Jā.

— Visi ir slimi. Arī es esmu slima.

Mēs izbraucām no vārtiem gaismā un šķērsojām Sēņu, un nogriezāmies uz Rue des Saints Peres.

— Kādēļ tu dzer pērno, ja esi slims?

— Un kādēļ tu?

— Man tas nekaitē. Sievietei tas nav kaitīgs.

— Kā tevi sauc?

— Zoržete. Un tevi?

— Džeikobs.

— Tas ir flāmu vārds.

— Amerikāņu arī.

— Tātad tu neesi flāms?

— Nē, amerikānis.

— Labi gan, flāmus es ienīstu.

Tobrīd mēs piebraucām pie restorāna. Es uzsaucu kučierim, lai apstājas. Mēs izkāpām, bet Žoržetei te nepatika.

— Šis nu gan nav nekāds glaunais restorāns.

— Nav jau, — es atteicu. — Varbūt gribi pusdienot pie Foijo? Tad kāp tik atpakaļ un brauc turp.

Biju pievācis viņu aiz kaut kādas neskaidras, sentimentālas iedomas, ka būtu jauki paēst divatā. Sen nebiju pusdienojis kopā ar poule un tādēļ aizmirsis, cik tas garlaicīgi. Mēs iegājām restorānā un devāmies garām madame Lavinjas galdiņam uz nelielu dibenistabu. Pie galda Žoržete mazliet atplauka.

— Nav jau te slikti, — viņa teica. — Nekāda šika, bet ēdina pieklājīgi.

— Labāk nekā «Lježā».

— «Briselē», tu gribi sacīt.

Mēs izdzērām vēl vienu pudeli vīna, un Žoržete pateica kādu jociņu. Viņa pasmaidīja, atsedzot savus neglītos zobus, un mēs abi saskandinājām.

— Tu esi lāga zēns, — viņa sacīja. — Žēl, ka slims. Mums abiem sakristu. Jā, kas tev vainas?

— Karā tiku ievainots.

— Ak, šis riebīgais karš!

Mēs droši vien sāktu spriest par karu un nāktu pie secinājuma, ka tas patiešām ir civilizācijai par postu un ka no tā labāk izvairīties. Bet man jau pietika. Tieši tai brīdī no blakus telpas kāds sauca: — Bārnes! Vai tiešām Bārness? Džeikobs Bārness?

— Tas ir mans draugs, — es paskaidroju un izgāju.

Pie gara galda sēdēja Bredoks ar savu kompāniju: tur

bija Kons, Fransa Klaina, misis Bredoka un vēl daži, kurus es nepazinu.

— Brauc mums līdzi padejot, jā? — Bredoks teica.

— Uz kurieni?

— Uz dānsingu! Vai nezināt, ka mēs esam atsākuši dejošanu? — misis Bredoka vaicāja.

— Jums jābrauc, Džeik! Mēs visi braucam! — Fransa sauca pāri galdam. Viņa sēdēja augsti paceltu galvu un smaidīja.

— Protams, viņš brauks, — Bredoks sacīja. — Nāc, Bārnes, iedzert ar mums kopā kafiju.

— Labi.

— Un ņemiet līdzi savu dāmu, — misis Bredoka smiedamās piebilda. Viņa bija kanādiete un visu uztvēra ar kanādiešiem raksturīgo vieglumu un dabiskumu.

— Paldies, tūlīt nāksim. — Es atgriezos blakus istabā.

— Kas ir tavi draugi? — Žoržete vaicāja.

— Rakstnieki un mākslinieki.

— Šaipus Sēnas to ir bez jēgas.

— Vairāk, nekā vajag.

— Pareizi gan. Bet daži no viņiem prot iesist naudiņu.

— O jā.

Mes paēdam un izdzērām vīnu.

— Nāc, — es teicu. — Kafiju dzersim kopā ar viņiem.

Žoržete atvēra rokas somiņu un, raugoties mazajā spogulītī, pāris reižu pārvilka sejai ar pūderslotiņu, atsvaidzināja lūpu krāsu un sakārtoja cepuri.

— Varam iet, — viņa sacīja.

Mēs iegājām pārpildītajā telpā, un Bredoks un pārējie pie galdiņa sēdošie vīrieši piecēlās.

— Atļaujiet iepazīstināt: mana iianceemademoi-selle Žoržete Leblāna, — es teicu. Žoržete pasmaidīja savu valšķīgo smaidu, un mēs ar visiem pēc kārtas sarokojāmies.

— Sakiet — vai jūs esat dziedātājas Zoržetes Leblā-nas radiniece? — misis Bredoka jautāja.

— Connais pas,[129] [130] — Žoržete atbildēja.

— Bet jums tāds pats uzvārds, — misis Bredoka laipni, taču uzstājīgi turpināja.

— Nē, nepavisam, — Žoržete sacīja. — Mani sauc Hobēna.

— Bet misters Bārness teica — mademoiselle Žoržete Leblāna. Tā taču bija? — misis Bredoka nerimās, aiz satraukuma, ka runā franciski, neattapdama, ko saka.

— Viņš mani apceļ, — Žoržete izmeta.

— Ā, saprotu, tas bija joks.

— Jā. Par ko pasmieties.

— Vai dzirdi, Henrij? — misis Bredoka sauca pāri galdam savam vīram. — Misters Bārness stādīja priekšā savu līgavu kā mademoiselle Leblānu, bet patiesībā viņa esot Hobēna.

— Protams, mīļā. Mademoiselle Hobēna. Es jau sen viņu pazīstu.

— Ak, mademoiselle Hobēna! — Fransa Klaina izsaucās un sāka bērt franciski, nejuzdama ne tādu lepnumu, ne izbrīnu par savu franču valodu kā misis Bredoka. — Vai jūs jau sen kopš dzīvojat Parīzē? Kā labi esat iejutušies? Jums patīk Parīze, vai ne?

— Kas viņa ir? — Žoržete pagriezās pret mani. — Vai man šai jāatbild?

Tad viņa pievērsās Fransai, kas smaidot sēdēja pastieptām lūpām, krustiski saliktām rokām, augsti paceltu galvu un izslietu garo kaklu, gatava turpināt sarunu.

— Nē, man nepatīk Parīze. Te liela dārdzība un netīrība.

— Tiešām? Manuprāt, Parīze ir ārkārtīgi tīra. Viena no tīrākajām Eiropas pilsētām.

— Man tā šķiet netīra.

— Dīvaini! Bet varbūt jūs šeit nedzīvojat necik ilgi?

— Vairāk nekā pietiekami.

— Bet šeit ir brīnišķi cilvēki. Tas nu jums jāatzīst.

Žoržete pagriezās pret mani.

— Ir gan tev pārākie draugi!

Fransa bija iereibusi un gribēja turpināt sarunu, bet mums pasniedza kafiju, un madame Lavinja atnesa liķieri, un pēc tam mēs visi cēlāmies augšā un braucām uz Bredoka minēto dānsingu.

Šis dānsings bija bal musetle [131] un atradās Montagne Sainte Genevieve ielā. Piecus vakarus nedēļā te pulcējās Panteona kvartāla strādnieki. Reizi nedēļā te bija dānsings. Pirmdienas vakaros bija slēgts. Kad piebraucām, tur bija tukšs un kluss, ja neņem vērā pie durvīm sēdošo policistu, dānsinga īpašnieku un viņa sievu aiz cinkotās letes. Tiklīdz mēs iegājām, lejā nonāca večuka meita. Zālē atradās galdi un gari soli, bet viņā galā — dejas grīda.

— Publika varētu sarasties agrāk, — Bredoks sacīja.

Meita pienāca un apprasījās, ko mēs dzeršot. Pats vecais uzrausās uz augsta ķeblīša zāles galā un sāka spēlēt akordeonu. Ap potīti viņam bija zvaniņu virtene, un viņš spēlēdams sita ar kāju takti. Mēs visi dejojām. Bija karsts, un, atstājot dejas grīdu, mēs bijām kā izpeldināti.

— Ak, Jēziņ, — Zoržete elsa. — īsta pirts!

— Tiešām karsts.

— Taisni ārprāts!

— Noņem cepuri.

— Doma nav slikta.

Kāds uzlūdza Zoržeti dejot, un es pāri zālei devos pie letes. Patiešām bija bezgala karsts, un akordeons tīkami skanēja vakara tveicē. Es dzēru alu, stāvēdams durvīs, pa kurām no āra ieplūda vēsums. Pa kraujo ielu brauca lejā divi taksometri. Pie dānsinga durvīm tie apstājās. Izkāpa bariņš jaunu puišu — citi adītās jakās, citi kreklos. Gaismas strēlē, kas krita no durvīm, varēja redzēt viņu rokas un tikko mazgātus, viļņainus matus. Dežurējošais policists paskatījās manī un pasmaidīja. Puiši nāca uz durvīm. Kad viņi vaikstoties, triecot un plātoties ienāca iekšā, es redzēju baltas rokas, cirtainus matus un bālas sejas. Kopā ar viņiem bija Breta. Viņa izskatījās apburoša un šajā barā jutās kā zivs ūdenī.

Viens no atbraucējiem ieraudzīja Zoržeti. — O-ho! īsta staigule! Tūlīt pat uzlūgšu viņu uz deju. Paskaties. Let!

— Lēnāk pār tiltu! — par Lētu nosauktais slaidais tumšmatis sacīja.

— Mieru, mīļais, tikai mieru, — cirtainais gaišmatis atbildēja. Un kopā ar viņiem bija Breta.

Es biju pārskaities. Šie tipi vienmēr iesvēla manī dusmas. Zināju, viņi nav jāņem par pilnu, un tātad nav par ko sirdīties, bet man tā vien gribējās zvelt — vienalga, kuram, lai tikai iedragātu viņu stulbi nekaunīgo pašapziņu. Taču es pametu dānsingu un devos pa ielu uz tuvējo bāru iedzert alu. Tas bija slikts, tādēļ, gribēdams noskalot nelabo garšu, uzdzēru virsū konjaku, bet tas bija vēl sliktāks. Kad atgriezos atpakaļ, dejas grīda bija stāvgrūdām pilna un Žoržete dejoja ar slaido gaišmati, kurš augšup pavērstām acīm, sānis pieliecis galvu, šķobīja gurnus. Kad mūzika aprāvās, Žoržeti uzlūdza atkal kāds cits no tās pašas kompānijas. Šie puiši turēja meiču par savējo. Nu visi pēc kārtas dancinās viņu. Viņiem tā parasts.

Es apstājos pie galdiņa. Tur sēdēja Kons. Fransa dejoja. Misis Bredoka atveda kādu paziņu, Robertu Pren-tisu, un iepazīstināja mūs. Tas bija jauns, daudzsološs rakstnieks no Ņujorkas, dzimis Čikāgā. Viņš runāja ar tikko manāmu angļu akcentu. Piedāvāju viņam iedzert.

— Sirsnīgi pateicos, nupat kā dzēru, — viņš sacīja.

— Iedzeriet vēl!

— Nu labi, lai notiek.

Mēs pamājām dānsinga īpašnieka meitai, lai atnes mums katram pa glāzītei fine ā l'eau '.

— Dzirdēju, jūs esot no Kanzassitijas, — rakstnieks ierunājās.

— Jā.

— Jums patīk Parīze?

— Jā.

— Tiešām?

Es biju ieskurbis. Ne jau nu pārāk, bet tieši tik daudz, lai ne par ko nebēdātu.

— Jā, velns parāvis! Un jums ne?

— Ak, cik brīnišķi jūs protat skaisties, — viņš teica.

— Kaut es tā mācētu!

Es piecēlos kājās un devos uz dejas grīdu. Misis Bredoka sekoja man.

— Neesiet nu dusmīgs uz Robertu, — viņa sacīja.

— Zināt, viņš vēl ir tīrais bērns.

— Es neesmu dusmīgs. Baidījos tikai, ka man nekļūst nelabi.

— Jūsu iiancee ir uzmanības centrā. — Misis Bredoka vēroja Zoržeti, kas slaidā brūnēta Lēta rokās pašlaik šūpojās dejas ritmā.

— Patiesi, vai ne? — es sacīju.

— Protams, — misis Bredoka teica.

Pienāca Kons.

— Nāc, Džeik, iedzersim, — viņš aicināja. Mēs piegājām pie letes. — Kas ir ar tevi? Tu izskaties par kaut ko satraukts. [132]

— Nekas. Man tikai līdz kaklam visas šīs ākstības.

Pie letes pienāca Breta.

— Helio, zēni!

— Hello, Bret! — es atņēmu. — Kādēļ tu neesi pilnā?

— Nekad vairs nebūšu pilnā. Nu dodiet taču cilvēkam brendiju!

Breta stāvēja ar paceltu glāzi, un es vēroju, kā Roberts Kons noskatās viņā. Tā, liekas, skatījās viņa dižais tautietis, kad ieraudzīja apsolīto zemi. Kons, protams, bija daudz jaunāks. Bet viņa skatienā bija tās pašas kvēlās, alkainās gaidas.

Slēgtajā džersija svīteri un tvīda svārkos, zēniski at-sukātiem matiem Breta izskatījās sasodīti pievilcīga. Tā tas viss iesākās. Viņas apveidi bija tik izteikti kā sacīkšu jahtai, un vilnas džemperis izcēla katru izliekumu.

— Ir gan tev smalka sabiedrība, Bret, — es teicu.

— Vai viņi nav burvīgi? Un tev arī, mīļais. Kur tu šo nogrābi?

— Napolitēna kafejnīcā.

— Un jauki pavadāt laiku?

— Nu, debešķīgi!

Breta sāka smieties.

— Tu esi netaisns, Džeik. Tas ir apvainojums mums visiem. Šeit taču ir Fransa un Džo.

Tas bija mērķēts uz Konu.

— Taču pie bada var iztikt, — viņa turpināja. Un atkal iesmējās.

— Cik tev briesmīgi skaidra galva.

— Jā. Taisni brīnums, vai ne? Bet tādā barā kā šodien varētu dzert bez mazākā riska.

Sāka spēlēt mūzika, un Roberts Kons sacīja: — Vai drīkstu lūgt, lēdija Breta?

Breta viņam uzsmaidīja.

— Šī deja apsolīta Džeikobam. — Viņa smējās. — Cik tev šausmīgi bībelisks vārds, Džeik!

— Bet nākamā? — Kons jautāja.

— Mēs tūliņ pat ejam prom, — Breta teica. — Mums jābūt Monmartrā.

Dejojot pavēros Bretai pār plecu un redzēju, ka Kons stāv pie letes, nenovērsdams no viņas acu.

— Vēl viens upuris, — es viņai sacīju.

— Labāk nerunā. Nabaga zēns! Es tikai nupat kā pamanīju.

— Ak tā? Man likās, tev patīk papildināt kolekciju.

— Nerunā muļķības.

— Skaidrs, ka patīk.

— Nu, un? Kas tad ir?

— Nekas.

Mēs dejojām; spēlēja akordeons, kuram bija pievienojies bandžo. Bija karsts, un es jutos laimīgs. Mēs aizslīdējām cieši garām Žoržetei, kura dejoja ar kādu citu no tās pašas kompānijas.

— Kas tevi dzina vest viņu šurp?

— Nezinu, — gluži vienkārši ņēmu un atvedu.

— Tu kļūsti briesmīgi romantisks.

— Nē, nomākts.

— Arī pašlaik?

— Nē, pašlaik ne.

— Iesim no šejienes prom. Par viņu parūpēsies citi.

— Tu gribi iet?

— Ja jau reiz teicu — tad gribu.

Mēs atstājām dejas grīdu, un es noņēmu no pakaramā savu mēteli un apģērbos. Breta stāvēja pie bāra letes. Runājās ar Konu. Piegāju pie letes un palūdzu aploksni. Patronne 1 to sameklēja. Es izņēmu no kabatas piecdesmit franku banknoti, ieliku aploksnē un aizlīmējis pasniedzu to viņai atpakaļ.

— Ja meiča, ar kuru es atnācu, prasa pēc manis, nododiet, lūdzu, viņai šo aploksni. Ja viņa aiziet kopā ar kādu no jaunajiem cilvēkiem, aploksni paturiet man.

— C'est entendu, monsieur,[133] [134] — patronne noteica. — Vai jūs jau aizejat? Tik agri?

— Jā, — es sacīju.

Mēs gājām uz durvīm. Kons vēl arvien runāja ar Bretu. Viņa tam novēlēja labu nakti un ieķērās man elkonī.

— Ar labu nakti, Kon, — es teicu. Ārā uz ielas mēs sākām meklēt taksometru.

— Pagalam būs tavi piecdesmit franki, — Breta sacīja.

— Nav svarīgi.

— Neviena taksometra.

— Varam aiziet līdz Panteonam un dabūt taksometru tur.

— Nāc, labāk ieiesim tepat krodziņā un aizsūtīsim kādu pakaļ.

— Negribi pat tik daudz kā pāriet pāri ielai.

— Nē, ja vien var iztikt bez tā.

Mēs iegājām blakus bārā, un es aizsūtīju viesmīli pēc taksometra.

— Tā, nu mēs esam no visiem prom.

Mēs stāvējām pie augstās, cinkotās letes un klusējot raudzījāmies viens otrā. Pienāca viesmīlis un teica, ka taksometrs gaidot. Breta cieši saspieda manu roku. Iedevu viesmīlim franku dzeramnaudas, un mēs gājām ārā.

— Kur brauksim? — es Bretai vaicāju.

— Ak, man vienalga.

Es šoferim nosaucu Paic Montsouris un iekāpu, un aizcirtu durvis. Breta atzvila sēdekļa stūrī un aizvēra acis. Es apsēdos viņai līdzās. Ar spēju rāvienu mašīna devās uz priekšu.

— Ak, mīļais, es esmu tik nelaimīga, — Breta sacīja

CETURTĀ NODAĻA

Mašīna uzbrauca kalnā, devās pāri gaismas pielietam laukumam un, ienirstot tumsā, atkal pa nogāzi augšup, aiz St. Etienne du Mont baznīcas viegli slīdēja pa neapgaismotās ielas līdzeno asfaltu un, pabraucot garām kokiem un Place de la Contrescarpe autobusu piestātnei, nogriezās uz Rue Moulfetard bruģa. Abpus ielas bija redzami bāru apgaismotie logi un vēl atvērto veikalu vitrīnas. Mēs sēdējām patālu viens no otra, bet uz vecā bruģa tā kratīja, ka tikām sagrūsti cieši kopā. Bretas cepure bija noņemta. Galva atliekta atpakaļ. Skatlogu gaismas atblāzmā redzēju viņas seju, un mēs vēlreiz ienirām tumsā un tad uzbraucām uz Avenue des Gobelins. Iela bija izrakņāta, un vīri pie acetilēna gaismas laboja tramvaja sliedes. Spilgtajā gaismas atspulgā skaidri redzēju Bretas bālo seju un slaido kaklu. Drīz mēs atkal iebraucām tumsā, un es viņu noskūpstīju. Mūsu lūpas cieši sakļāvās, un tad viņa novērsās un ierāvās stūrī, cik vien iespējams tālāk no manis. Un tā arī palika nodurtu galvu.

— Neaizskar mani, — viņa teica. — Lūdzu, neaizskar!

— Kas noticis?

— Es to nevaru izturēt.

— Bret!

— Nevajag. Saproti mani! Nevaru — un cauri. Ak, mīļais, nu saproti jel!

— Tu mani nemīli?

— Nemīlu? Es taču kūstu kā vasks, kad tu man pieskaries.

— Vai tiešām tur nekas nav līdzams?

Nu Breta sēdēja taisni. Es apņēmu viņas plecus, un viņa atbalstījās pret mani, un mēs sēdējām pavisam mierīgi. Viņa raudzījās manās acīs tā, kā tikai viņa to prot, ar savu skatienu likdama šaubīties, vai viņa vispār ko redz ap sevi. Šīs acis raudzījās manī ilgi vēl tad, kad jebkuras citas acis sen būtu pārstājušas raudzīties. Breta raudzījās manī tā, it kā pasaulē nebūtu nekā cita, kur viņa tā drīkstētu raudzīties, un viņa tiešām no daudz kā baidījās.

— Laikam gan tomēr nekas nav līdzams, — es sacīju.

— Nezinu, — viņa teica. — Bet otrreiz vairs negribu šo elles moku.

— Varbūt mums labāk nesatikties.

— Bet, mīļais, es nespēju dzīvot bez tevis. Runa taču nav tikai par to.

— Nē, bet vienmēr nonāk līdz tam.

— Tā ir mana vaina. Bet dzīvē par visu jāsamaksā.

Viņa visu laiku vērās manās acīs. Viņas acu dziļums

bija mainīgs, un reizēm tās šķita gluži stingas. Tagad tās atklājās līdz pašām dzīlēm.

— Ja padomā, kādas tik elles mokas es neesmu vīriešiem sagādājusi! Nu man par visu to jāsamaksā.

— Nerunā muļķības, — es sacīju. — Bet to, kas noticis ar mani, parasti uzskata par labu joku. Es pats izvairos domāt par to.

— Saprotu. Un nevajag arī.

— Bet par to vairs nerunāsim.

— Ari es pati reiz smējos par to. — Viņa novērsās. — Brāļa draugs atgriezās tāds no Monsas. Visiem tas šķita tik amizanti. Vai gan cilvēks vispār ko zina?

— Nē, — es teicu. — Neviens nekad neko nezina.

Es kaut kā biju ticis tam pāri. Savā laikā tiku to apsvēris no visiem iespējamiem viedokļiem, — ari no tā, ka zināmas traumas un vainas reizēm noder par ieganstu jautrībai, kamēr cietušais tās smagi pārdzīvo.

— Tas ir varen uzjautrinoši, — es sacīju. — Briesmīgi uzjautrinoši. Un iemīlēšanās arī ir amizants joks.

— Tu domā? — Viņas acis tobrīd atkal bija stingas.

— Ne jau šai ziņā. Amizants tādēļ, ka mīlestību uzskata gandrīz vai par laimi.

— Nē, — viņa iebilda. — Tā ir elle zemes virsū.

— Tomēr labi būt kopā ar mīļoto.

— Nē. Nepavisam.

— Tu negribi mani redzēt?

— Citādi es nemaz nespēju dzīvot!

Nu mēs sēdējām kā divi svešinieki. Pa labi atradās Monsurī parks. Restorāns ar foreļu dīķi — tas, no kura pārredzams parks, bija slēgts un tumšs. Šoferis pagrieza atpakaļ galvu.

— Kur brauksim? — es Bretai vaicāju. Viņa novērsās.

— Brauksim uz «Selektu».

— «Cafe Select»! — uzsaucu šoferim. — Boulevard Montparnasse.

Mēs braucām tālāk, apmetot līkumu ap Belforas lauvu, kas sargāja Montrouge tramvaja līniju. Breta raudzījās taisni uz priekšu. Uz Boulevaid Raspail, ieraugot Montparnasse ugunis, viņa ierunājās: — Tu nedusmosi, ja es kaut ko lūgšu?

— Nerunā muļķības.

— Noskūpsti mani vēlreiz, pirms piebraucam.

Kad taksometrs pieturēja, es izkāpu un samaksāju. Breta kāpa ārā, likdama galvā cepuri. Es pasniedzu viņai roku. Viņas roka drebēja.

— Teic — vai es izskatos pārāk briesmīga? — Parāvusi uz acīm vīrišķīgo filca platmali, viņa iegāja bārā. Pie letes un galdiņiem sēdēja gandrīz visa dānsinga kompānija.

— Hello, draugi! — Breta uzsauca. — Nu gan es iedzeršu!

— Bret! Vai dzirdat, Bret! — pie viņas piespraucās neliela auguma grieķu portretists, kurš sevi dēvēja par hercogu, bet kuru visi sauca par Zizi. — Man jums kāds patīkams pārsteigums!

— Hello, Zizi! — Breta sacīja.

— Iepazīstieties ar manu draugu, — Zizi turpināja.

Pie Bretas pienāca korpulents vīrietis.

— Grāfs Mipipopulos — mana draudzene lēdija Eš-lija.

— Ļoti priecājos, — Breta teica.

— Vai jūs, milēdij, Parīzē jauki pavadāt laiku? — jautāja grāfs Mipipopulos, kurš valkāja pulksteņķēdi ar aļņa zobu.

— Nevaru žēloties.

— Parīze ir lieliska pilsēta. Bet jums arī Londonā jautrības būtu papilnam.

— O jā. Cik uziet.

— Bārnes, nāc iedzert! — Bredoks aicināja mani pie sava galdiņa. — Ar tavu meiču iznāca drausmīgs skandāls.

— Kā tā?

— Dānsinga īpašnieka meita kaut ko pateica par viņu. Baismīgs skandāls. Bet viņa, vai zini, nav uz mutes kritusi. Izvilka dzelteno biļeti un pieprasīja, lai šī parāda savējo. Nudien, drausmīgs skandāls!

— Un kā tas beidzās?

-— Kāds aizveda viņu uz mājām. Tīri glīta meiča. Un runā tik lieliskā Parīzes žargonā. Apsēdies, iedzersim!

— Nē, — es atteicu. — Man ir laiks pazust. Vai Konu redzēji?

— Viņš ar Fransu aizbrauca mājās, — misis Bre-doka iestarpināja.

— Nabadziņš izskatās drausmīgi nomākts, — Bredoks sacīja.

— Tik tiešām, — misis Bredoka piebalsoja.

— Nupat man jāpazūd, — es teicu. — Ar labu nakti!

Pie bāra letes atvadījos no Bretas. Grāfs pašlaik pasūtīja šampanieti.

— Varbūt iedzersiet kopa ar mums, ser? — viņš jautāja.

— Nē. Ļoti pateicos. Man ir laiks pazust.

— Tu tiešām aizej? — Breta vaicāja.

— Jā, — es sacīju. — Briesmīgi sāp galva.

— Rīt tiekamies?

— Jā, ienāc redakcijā.

— Diezin vai ieiešu.

— Nu, kur tad?

— Vienalga, kur, ap pulksten pieciem.

— Varbūt tiekamies otrā krastā?

— Labi. Piecos būšu «Krijonā».

— Skaties, ka nepiekrāp.

— Vari būt mierīgs, — Breta teica. — Vai kādreiz esmu tevi piekrāpusi?

— Ko dzird par Maiku?

— Šodien ir vēstule.

— Arlabvakar, ser, — grāfs sacīja.

Es izgāju uz ielas un devos Boulevard St. Michel virzienā, garām «Rotondas» galdiņiem, ap kuriem vēl drūzmējās apmeklētāji, pametot acis pār ielu uz «Cafe Dome», kuru galdiņi aizņēma visu ietvi. Kāds man no turienes māja ar roku, bet es nelikos zinis un gāju.tik tālāk. Gribēju ātrāk nokļūt mājās. Boulevard Mont-parnasse bija tukšs, Lavinja restorāns slēgts, un «C/ose-rie des Lilas» kafejnīcas priekšā pašlaik novāca galdiņus. Es pagāju garām Neija piemineklim, kas stāvēja elektriskā loka gaismā starp plaukstošām kastaņām. Pieminekļa pakājē bija novītis tumšsarkans vainags. Apstājos un izlasīju uzrakstu — «No bonapartistu grupas» un datums, aizmirsu, kāds. Viņš izskatījās lielisks, šis maršals Neijs, stulmu zābakos, vēcinot zobenu starp maigi zaļām, plaukstošām kastaņām. Es dzīvoju pāri ielai gabaliņu tālāk.

Durvju sardzes istabiņā dega gaisma, un es pieklauvēju, un viņa iedeva man pastu. Novēlēju viņai labu nakti un devos augšā. Man bija pienākušas divas vēstules un daži žurnāli. Ēdamistabā gāzes gaismā to visu pārlūkoju. Vēstules bija no Amerikas. Viena no tām — bankas aprēķins. Pēc tā bija redzams, ka manā kontā ir 2432,60 dolāri. Es izņēmu čeku grāmatiņu, atskaitīju četru pēc pirmā datuma izrakstīto čeku summu un secināju, ka man atlikuši 1832,60 dolāri. Uzrakstīju šo summu aprēķina mugurpusē. Otrā aploksnē bija laulību paziņojums. Misters Aloizs Kirbajs ar dzīvesbiedri ziņoja par savas meitas Ketrinas laulībām; es nepazinu ne meiteni, ne cilvēku, kurš bija kļuvis par viņas vīru. Kirbaji droši vien izsūtījuši šādus paziņojumus pa visu pilsētu. Jocīgs vārds. Nudien nespētu aizmirst cilvēku, vārdā Aloizs! īsts katoļu vārds. Uz paziņojuma bija dzimtas ģerbonis. Tāpat kā Zizi, grieķu hercogam. Un šim grāfam. Grāfs bija jocīgs. Arī Bretai ir tituls. Lēdija Ešlija. Pie velna Bretu! Pie velna lēdiju Ešliju!

Es aizdedzināju naktslampiņu, nodzēsu galda lampu un atvēru plašos guļamistabas logus. Gulta atradās pretējā stūrī, un es, apsēdies tai līdzās, izģērbos. Garām aizbrauca dežūrvagons, kas pa tramvaja sliedēm izvadāja tirgiem dārzeņus. Naktīs, kad nenāca miegs, šie vagoni briesmīgi dārdēja. Ģērbdamies nost, aplūkoju sevi drēbju skapja spogulī. Skapis atradās līdzās gultai. Tipiski francisks mēbeļu izvietojums. Praktisks arī turklāt. Lai visos iespējamos veidos sāpinātu. Nudien, jāsmejas! Es uzvilku pidžamu un iekāpu gultā. Man bija atsūtīti divi sporta žurnāli, un es tiem noņēmu apvākus. Viens žurnāls bija oranžs. Otrs — dzeltens. Abos būs vieni un tie paši jaunumi, tātad, lai kuru lasītu pirmo, lasīt otru vairs nebūs vērts. «Le Toril» bija labāks, tādēļ sāku ar to. Izlasīju līdz pēdējai rindiņai, pat jautro stūrīti un vēstules redakcijai. Tad nodzēsu naktslampiņu. Domāju, varbūt varēšu aizmigt.

Prātā sāka nākt visādas domas. Par to pašu veco vainu. Jā, muļķīgi dabūt šādu ievainojumu, turklāt bēgot, un vēl tādā svētdienas frontē kā Itālijā. Itāļu hospitālī mēs gribējām dibināt apvienību. Itāliski tai bija amizants nosaukums. Diezin kas notika ar pārējiem — itāļiem. Tas bija Milānā, Galvenajā hospitālī, Pontes korpusā. Līdzās atradās Zondas korpuss. Hospitāļa priekšā stāvēja Pontes piemineklis, bet var jau būt, ka tas bija Zondam. Tur mani apmeklēja šis liai-son [135] pulkvedis. Tas bija varen amizanti. Tā laikam bija pirmā reize, kad sāku to uztvert no šāda viedokļa. Es biju visgarām apsaitēts. Bet viņam jau bija pasacīts.

Un tad viņš teica to brīnišķīgo runu: «Jūs, ārzemnieks, anglis (visus ārzemniekus sauca par angļiem), esat ziedojis vairāk par dzīvību.» Cik aizkustinoši! Derētu uzrakstīt zelta burtiem un pielikt redakcijā pie sienas. Bet viņš nudien nejokoja. Viņš, liekas, iztēlojās sevi manā vietā. «Che mala fortuna! Che mala fortuna!» [136]

Notikušais laikam vēl nebija īsti aizgājis līdz manai apziņai. Tagad es cenšos to laist pār galvu un nebojāt citiem omu. Iespējams, ka šīs traumas dēļ es vispār neciestu, ja toreiz, kad mani sūtīja uz Angliju, nebūtu sastapis Bretu. Liekas, viņa gribēja tikai to, ko nebija iespējams dabūt. Tādi jau cilvēki ir. Pie velna cilvēkus! Katoļu baznīca šādās reizēs varen jauki prot izlīdzēties. Padoms labs, neko teikt. Nevajagot domāt. Kur nu vēl labāku! Pamēģiniet likt to lietā. Pamēģiniet vien!

Es gulēju vaļējām acīm, un domas joņoja cita caur citu. Tad ilgāk vairs nespēju izturēt un sāku domāt par Bretu, un viss pārējais atkāpās sāņus. Es domāju par Bretu, un manas domas pārstāja šaudīties un it kā plūda līganiem viļņiem. Tad pēkšņi es sāku raudāt. Pēc brīža man kļuva vieglāk, un es gulēdams klausījos, kā aizdārd vagonetes, līdz beidzot iemigu.

Pēkšņi es pamodos. Ārpusē bija dzirdama kņada. Kad ieklausījos, man šķita, ka dzirdu kādu pazīstamu balsi. Uzvilku halātu un devos pie durvīm. Lejā durvju sardze rājās. Viņa bija pārskaitusies. Izdzirdis savu vārdu, es viņai uzsaucu.

— Tas esat jūs, mesjē Bārnes?

— Jā. Es.

— Te ir kāds sievišķis, kurš visu ielu sacēlis kājās. Šitādu skandālu un vēl nakts laikā! Saka, šim vajagot redzēt jūs. Es teicu, ka guļat.

Tad es izdzirdu Bretas balsi. Būdams vēl pusmiegā, biju domājis, ka tā ir Žoržete. Diez kādēļ tā. Viņa taču nezinātu manu adresi.

— Esiet tik laipna, aiciniet augšā!

Breta nāca augšā pa kāpnēm. Redzēju, ka viņa ir galīgi pilnā.

— Cik muļķīgi, — viņa iesāka. — Iznāca briesmīgs burkšķis. Paklau, bet tu taču negulēji?

— Ko tad citu es, tavuprāt, darīju?

— Nezinu. Cik pašlaik pulkstenis?

Es paskatījos pulkstenī. Puspieci.

— Man nebija ne jausmas, ka ir tik vēls, — Breta sacīja. — Nu, piedāvā cilvēkam vismaz apsēsties! Nedusmo, mīļais! Es tikko pametu grāfu. Viņš atveda mani šurp.

— Kā tev viņš patīk? — Es sameklēju viskiju, sodu un glāzes.

— Tikai malciņu, — Breta teica. — Nedomā mani apdzirdīt. Ak grāfs? Tā, nekas. Pašu cilvēks.

— Vai viņš tiešām ir grāfs?

— Priekā! Domāju gan. Vismaz cienīgs būt. Briesmīgi daudz ko zina par cilvēkiem. Diezin kur visu to grābis. Amerikā viņam piederot vesela sērija konditoreju.

Viņa iedzēra pāris malku.

— Liekas, viņš sacīja «vesela sērija» vai kaut ko tamlīdzīgu. Viss ietverts divos vārdos. Kaut ko klāstīja par savu biznesu. Briesmīgi interesanti. Bet viņš ir mūsējais. Jā, caur un cauri. Šaubu nav. Tas skaidri redzams.

Viņa iedzēra vēl vienu malku.

— Bet galu galā — kāda man daļa? Tu taču nedusmo, ko? Starp citu, viņš ļoti atbalsta Zizi.

— Un arī Zizi tiešām ir hercogs?

— Pilnīgi iespējams. Grieķis, vai saproti? Pavājš mākslinieks. Tad jau drīzāk man patīk grāfs.

— Kur jūs abi bijāt?

— O, visur kur! Nupat viņš atveda mani šurp. Piedāvāja desmittūkstoš dolāru, lai braucu viņam līdz uz Briaricu. Cik tas ir mārciņās?

— Ap divi tūkstoši.

— Pamatīgs žūksnis. Teicu: es nevaru. Bet viņš to uzņēma briesmīgi galanti. Teicu: Briaricā man pārāk daudz paziņu.

Breta iesmējās.

— Paklau, bet... tu tak neturi līdz, — viņa sacīja. Biju tikai pielicis glāzi pie lūpām. Es iedzēru krietnu malku.

— Tas jau ir labāk. Briesmīgi jocīgi, — Breta turpināja. — Tad viņš gribēja, lai braucu kopā ar viņu uz Kannām. Teicu: Kannās man pārāk daudz paziņu. Uz Montē Karlo. Teicu: Montē Karlo man pārāk daudz paziņu. Teicu: visur man pārāk daudz paziņu, vienalga, kur arī mēs brauktu. Starp citu, tas tiesa. Tādēļ lūdzu, lai ved mani šurp.

Viņa raudzījās manī, atspiedusies pret galdu, ar paceltu glāzi rokās.

— Neskaties manī tā, — viņa sacīja. — Es viņam teicu, ka mīlu tevi. Arī tas tiesa. Nu neskaties taču tā! Viņš to uzņēma briesmīgi galanti. Grib rītdien aizvest mūs pusdienot. Brauksi?

— Var arī.

— Bet nu man jāiet.

— Kādēļ?

— Es tikai gribēju tevi redzēt. Trakoti muļķīga iedoma. Varbūt apģērbsies un nāksi līdzi? Viņš tepat lejā mašīnā gaida.

— Grāfs?

— Jā, visā godībā. Un šoferis livrejā. Grib mani izvizināt un tad Buloņas mežā brokastot. Kā piknikā. Paņēma visu pie Zellī. Duci muma '. Vai tev nekāro?

— No rīta man jāstrādā, — es atrunājos. — Turklāt esmu galīgi skaidrā un jums ar mani būs garlaicīgi.

— Neesi nu ezelis!

— Tiešām nevaru.

— Labi. Vai pasveicināt viņu?

— Vienalga. Kā vēlies.

— Ar labu nakti, mīļais!

— Kādēļ tāds sentiments?

— Tu esi neciešams.

Mēs saskūpstījāmies, un Breta nodrebēja. — Labāk es iešu, — viņa sacīja. — Ar labu nakti, mīļais!

— Kādēļ tev jāiet?

— Tā būs labāk.

Uz kāpnēm mēs atkal skūpstījāmies, un, kad saucu, lai aizrauj aizkaru, sardze savā istabiņā kaut ko noburkšķēja. Es kāpu atpakaļ uz savu istabu un pa [137] atvērto logu noskatījos, kā Breta aiziet līdz milzīgam limuzīnam, kas gaidīja ietves malā zem loka spuldzes. Viņa iekāpa, un mašīna aizbrauca. Es novērsos. Uz galda stāvēja tukša un pusdzerta glāze ar viskiju un sodu. Aiznesu glāzes uz virtuvi un izšāvu viskiju izlietnē. Tad nodzēsu ēdamistabā uguni, apsēdos gultā, nometu čības un likos gulēt. Tāda nu bija šī Breta, kuras dēļ es tiku raudājis. Domās redzēju, kā viņa aiziet pa ielu un iekāpj mašīnā, un, protams, pēc brīža atkal jutos drausmīgi. Dienā jau viegli laist visu pār galvu, bet naktī — tas ir pavisam kas cits.

PIEKTĀ NODAĻA

No rīta es devos lejā pa bulvāri uz Rue Soufflol iedzert kafiju ar briošu '. Rīts bija jauks. Luksembu.rgas parkā ziedēja kastaņas. Pirms dienas tveices gaisā vēl juta rīta tīkamo spirgtumu. Dzerdams kafiju, izšķirstīju laikrakstus un izsmēķēju cigareti. Puķu pārdevējas nāca no tirgus un izvietoja savu ziedu klāstu. Garām gāja studenti — citi uz centru, uz Juridisko institūtu, citi uz Sorbonnu. Pa bulvāri straumēm plūda tramvaji un gājēji, visi steidzās uz darbu. Es iekāpu autobusā un uz pakaļējās platformas aizbraucu līdz Madlenas baznīcai. No turienes pa Boulevard des Ca-pucines aizsoļoju līdz operai un tālāk — līdz savai redakcijai. Es pagāju garām lēkājošu varžu un rotaļu bokseru pārdevējam. Iedams paspēru soli sāņus, lai neuzkāptu uz auklām, ar kurām šos ķiņķēziņus darbināja. Pārdevēja palīdze, uzgriezusi ielai muguru, abām rokām raustīja auklas. Pārdevējs centās pierunāt divus tūristus, lai tie kaut ko nopērk. Trīs citi apstājušies vēroja. Es gāju tālāk nopakaļ vīram, kurš stūma veltni, ar mikliem burtiem uzspiezdams uz ietves vārdu CINZANO. Visi steidzās uz darbu. Bija tik labi steigties uz darbu. Es pārgāju pāri avēnijai un iegriezos redakcijā.

Augšā savā kabinetā' izlasīju rīta laikrakstus, uzsmēķēju un sēdos pie rakstāmmašīnas, un krietnu cēlienu nostrādāju. Vienpadsmitos iekāpu taksometrā un braucu uz Quai d'Orsay{, kur līdz ar vairākiem korespondentiem pusstundu sēdēju un klausījos, kā ārlietu ministrijas pārstāvis — jauns «Nouvelle Revue FranĢaise» diplomāts ar raga acenēm runāja un atbildēja uz jautājumiem. Kabineta vadītājs bija devies uz Lionu teikt runu vai, pareizāk sakot, bija jau atceļā, Daži klātesošie uzdeva jautājumus tādēļ, lai dzirdētu paši sevi, un pāris Telegrāfa aģentūras pārstāvju tādēļ, lai dabūtu atbildes. Jaunumu nebija. No Quai d'Orsay es braucu atpakaļ taksometrā kopā ar Vulziju un Kramu.

— Ko jūs darāt pa vakariem, Džeik? — Krams jautāja. — Nekad neesmu jūs manījis.

— Vakarus pavadu Latīņu kvartālā.

— Kādreiz būs jāaizkāpj līdz «Dingo». Lieliska vietiņa, ko?

— Jā. Tāpat jaunais krodziņš «Select».

— Bieži vien esmu grasījies aiziet, — Krams turpināja. — Bet jūs jau zināt, kā ir, ja cilvēkam ir sieva un bērni...

— Tenisu spēlējat? — Vulzijs vaicāja.

— Nē, — Krams sacīja. — Jāteic, ka šogad pavisam nav iznācis. Esmu gan reizēm gribējis izrauties, bet svētdienās vienmēr līst un laukumi drausmīgi pilni.

— Angļiem arī sestdienas brīvas, — Vulzijs izmeta.

— Redz, kā šiem laimējies, — Krams teica. — Nu, bet pagaidiet. Mūždien es taču nebūšu žurnālists. Kādreiz dzīvē man arī būs vaļas izrauties ārpus pilsētas.

— Tas ir vislabākais. Dzīvot ārpus pilsētas un nopirkt nelielu automašīnu.

— Iespējams, nākamo gadu man būs.

Es piesitu pie stikla. Šoferis nobremzēja.

— Esmu atbraucis, — teicu. — Ienāciet, iedzersim kādu glāzīti.

— Paldies, vecais, — Krams sacīja.

Vulzijs papurināja galvu. — Man ir jāapstrādā tas, ko viņš šorīt sarunāja.

Es iespiedu Krama saujā divus frankus. [139]

— Nevajag muļķoties, Džeik, — viņš iebilda. — Es samaksāšu.

— Tas iet uz redakcijas rēķina.

— Vienalga. Maksāšu es.

Atvadām pamāju viņiem ar roku. Krams izbāza galvu.

— Tātad līdz trešdienas lenčam.

— Norunāts!

Ar liftu es uzbraucu redakcijā. Tur mani gaidīja Roberts Kons.

— Hello, Džeik! — viņš sacīja. — Ejam brokastīs!

— Labi. Tikai paskatīšos, vai nav kaut kas steidzams.

— Kur mēs ēdīsim?

— Vienalga.

Es pārlaidu acis rakstāmgaldam. — Kur tu vēlētos?

— Varbūt pie Vetceļa? Tur ir labi uzkožamie.

Restorānā mēs pasūtījām alu un uzkožamos. Viesmīlis atnesa alu — gluži aukstu — slaidos, no ārpuses norasojušos māla kausos. Mums pasniedza daždažādus uzkožamos.

— Vakar jautri pavadījāt laiku? — es apvaicājos.

— Nē. Ne visai.

— Kā veicas ar rakstīšanu?

— Nekādā jēgā. Otra grāmata nekust no vietas.

— Tā gadās.

— Jā, zinu. Bet man tas sāk krist uz nerviem.

— Vēl arvien domā par Dienvidameriku?

— Domāju gan.

— Kādēļ tad nebrauc?

— Fransa.

— Ņem viņu līdz.

— Viņai tur nepatiks. Tas nav viņas gaumē. Viņai vajadzīga burzma.

— Tad triec viņu ratā.

— Nevaru. Kā nekā — pienākums.

Kons atgrūda šķīvi ar sagrieztiem gurķiem un paņēma marinētu siļķi.

— Ko tu zini par lēdiju Ešliju, Džeik?

— Viņas uzvārds ir Ešlija. Vārds — Breta. Viņa ir ļoti jauka. Šķiras no vīra un taisās precēties ar Maiku Kembelu. Viņš pašlaik atrodas Skotijā. Kādēļ tu jautā?

— Viņa ir gaužām pievilcīga.

— Vai nav tiesa?

— Šajā sievietē ir kaut kas neparasts, kaut kāds īpašs smalkums. Viņa šķiet bezgala smalka un atklāta.

— Viņa ir ļoti jauka.

— Nezinu, kā to lai pasaka, — Kons turpināja. — Manuprāt, viņai tas ieaudzināts.

— Kā izskatās, tev viņa patīk.

— Ļoti. Laikam esmu pat iemīlējies.

— Viņa ir alkoholiķe, — es teicu. — Viņa mīl Maiku Kembelu un taisās ar to precēties. Dienās viņš būs briesmīgi bagāts.

— Diez vai viņa to apprecēs.

— Kādēļ ne?

— Nezinu. Gluži vienkārši — neticu. Tu jau sen pazīsti viņu?

— Jā. Viņa bija medmāsa hospitālī, kurā es gulēju kara laikā.

— Tad viņa droši vien bija vēl bērns.

— Tagad viņai ir trīsdesmit četri.

— Kad viņa apprecējās ar Ešliju?

— Kara laikā. Tiklīdz viņas līgavainis atstiepa kājas ar dizentēriju.

— Kādēļ uzreiz tik ironiski?

— Piedod. Tas tā nebija domāts. Es tikai centos tev izklāstīt faktus.

— Neticu, ka viņa varētu apprecēt cilvēku, kuru nemīl.

— Nu, divreiz viņa to darījusi.

— Tam es neticu.

— Ja tev nepatīk manas atbildes, kādēļ tad tik muļķīgi jautā?

— Neko tādu es netiku jautājis.

— Tu lūdzi, lai pastāstu par Bretu Ešliju.

— Es tev nelūdzu apvainot viņu.

— Nu tad — ej ratā!

Viņš uzlēca kājās un palika stāvam viņpus galda ar uzkožamajiem — gluži bāls, tikko valdīdams dusmas.

— Sēdies, — es sacīju. — Nevajag ākstīties.

— Ņem savus vārdus atpakaļ!

— Izbeidz šo puicisko māžošanos!

— Tūlīt ņem atpakaļ!

— Labi. Kā vēlies. It neko nezinu par Bretu Ešliju. Vai tā?

— Nē, to ne. Lai eju ratā.

— Labi, neej ratā. Sēdi tepat. Tikko esam sākuši brokastot.

Kons pasmaidīja un apsēdās. Viņš, liekas, priecājās, ka var apsēsties. Ko gan citu viņš būtu darījis?

— Reizēm tu drausmīgi aizvaino, Džeik.

— Piedod. Man pārāk asa mēle. Iznāk ļaunāk, nekā pats domāju.

— Es zinu. Tu tiešām esi mans labākais draugs.

Žēlīgā debess, es nodomāju. Bet skaļi sacīju: — Aizmirsti visu, ko teicu. Nevajag ļaunoties.

— Labi. Lai notiek. Tagad man dusmas jau pārskrējušas.

— Lieliski. Pasūtām vēl kaut ko.

Pēc lenča mēs gājām uz «Cafe de la Paix» iedzert kafiju. Es jutu, ka Kons grib atsākt sarunu par Bretu, taču izlikos nemanām. Mēs vēl šo un to parunājām, un tad es atstāju viņu un devos uz redakciju.

SESTĀ NODAĻA

Pulksten piecos es Krijona viesnīcā gaidīju Bretu. Viņas nebija, tādēļ apsēdos un uzrakstīju pāris vēstuļu. Tās iznāca diezgan nesakarīgas, bet es cerēju, ka Krijona viesnīcas blanka atsvērs šo trūkumu. Breta nenāca, un pirms sešiem es nogāju bārā un kopā ar bārmeni Džordžu iedzēru kokteili «Jack Rose». Arī tur Bretas nebija, tādēļ, pa ceļam vēl iemetis acis vestibilā, es sēdos taksometrā un braucu uz «Ģafč Select». Šķērsojot Sēņu, pamanīju verdzi tukšu baržu aiz velkoņa nākam pa straumi uz tilta pusi: tās slija augstu virs ūdens, un laivinieki cilāja airus. Upe bija skaista. Braukt pār Parīzes tiltiem vienmēr ir bauda.

Taksometrs apbrauca apkārt luksofora izgudrotāja statujai ar virziena norādei paceltu roku un nogriezās uz Boulevard Raspail, un es atzvilu sēdeklī, lai neredzētu apkārtni. Brauciens pa šo bulvāri mani vienmēr nomāca. Tāpat kā Parīzes — Lionas dzelzceļa Fonten-blo — Montero posms, kas mūždien padarīja mani drūmu, nomāktu un apātisku. Laikam zināmas vietas izraisa drūmas asociācijas. Parīzē ir arī citas ielas, tikpat nejaukas kā šis bulvāris. Kājām pa to es eju labprāt. Bet braukt man derdzas. Varbūt kādreiz esmu par to kaut ko lasījis. Tieši tāpat Roberts Kons necieta Parīzi. Diez kur viņam radusies nepatika pret šo pilsētu. Laikam no Menkena. Menkens droši vien ienīst Parīzi, es nodomāju. Daudz jaunu cilvēku savu «patīk» un «nepatīk» aizgūst no Menkena.

Taksometrs apstājās pie «Rotondas». Lai vai uz kādu Montparnasse kafejnīcu jūs gribētu braukt, šoferis noteikti vedīs uz «Rotondu». Pēc gadiem desmit varbūt uz «Dome». Bet te jau vairs nebija tālu. Es devos gar «Rotondas» tukšajiem galdiņiem uz «Cafe Select». Bārā atradās pāris cilvēku, bet ārā uz terases viens pats sēdēja Hārvijs Stouns. Viņam priekšā bija sakrautas apakštasītes, un viņš ilgi nebija skuvies.

— Sēdieties, — Hārvijs sacīja, — es jūs gaidīju.

— Kas noticis?

— Nekas. Tāpat vien gaidīju.

— Bijāt uz sacīkstēm?

— Nē. Kopš svētdienas ne.

— Ko raksta no Amerikas?

— Neko. Itin neko.

— Kas noticis?

— Nezinu. Man ar viņiem viss cauri. Galīgi cauri.

Viņš noliecās uz priekšu un paskatījās man acīs.

— Zināt, ko es jums pateikšu, Džeik?

— Nu?

— Piecas dienas neko neesmu ēdis.

Es klusībā aši aprēķināju. Pirms trim dienām Ņujorkas bārā, spēlējot pokeru, Hārvijs vinnēja no manis divsimt franku.

— Kas noticis?

— Nav naudas. Nauda nav pienākusi. — Viņš apklusa. — Zināt, cik tas ir dīvaini, Džeik. Kad esmu nošļucis, gribu būt viens. Negribu līst ārā no savas migas. Tāpat kā kaķis.

Es iztaustīju savas kabatas.

— Vai ar simtu jums pietiks, Hārvij?

Jā.

— Nāciet! Iesim paēst!

— Kur nu mums jāskrien. Vispirms iedzersim.

— Labāk paēdiet!

— Nē. Kad esmu nošļucis, man ir vienalga — ēdu vai neēdu.

Mēs iedzērām. Hārvijs uzlika manu apakštasīti savas kaudzītes galā.

— Hārvij, vai jūs pazīstat Menkenu?

— Jā. Un tad?

— Kāds viņš ir?

— Tā, nekas. Reizēm pasaka kaut ko ērmīgu. Pēdējo reizi mēs abi pie pusdienu galda sākām runāt par Ho-fenheimeru. «Nelaime tā,» Menkens teic, «ka viņš pārāk grābstās gar zeķturiem.» Nav slikti sacīts.

— Nav slikti.

— Bet vispār ar viņu ir cauri, — Hārvijs turpināja. — Viņš izrakstījies par visu, ko zina, un tagad raksta par to, ko nezina.

— Varbūt viņa darbi nav slikti. Bet lasīt tos nespēju.

— Kurš tos vairs lasa, ja nu vienīgi tie, kurus interesē Aleksandra Hamiltona institūta raksti.

— Arī nav peļami, — es noteicu.

— Protams, — Hārvijs piekrita.

Brīdi mēs abi iegrimām domās.

— Dzersim vēl glāzīti?

— Lai iet, — Hārvijs noteica.

— Re, kur nāk Kons!

Roberts Kons pašlaik šķērsoja ielu.

— Kretīns, — Hārvijs novilka.

Kons pienāca pie mūsu galdiņa.

— Sveiki, dīkdieņi! — viņš uzsauca.

— Sveiks, Robert, — Hārvijs atņēma. — Es nupat sacīju Džeikam, ka jūs esat kretīns.

— Kā jūs to domājat?

— Pasakiet īsi un aši. Bez domāšanas. Ko jūs darītu, ja varētu darīt visu, ko gribētu?

Kons sāka prātot.

— Bez domāšanas. Klājiet tik vaļā!

— Nezinu, — Kons teica. — Bet kam tas vajadzīgs?

— Es jautāju, ko jūs darītu? Sakiet pirmo, kas iešaujas prātā! Kaut vai tā būtu pēdējā muļķība.

— Nezinu, — Kons atkārtoja. — Laikam atkal spēlētu futbolu — tagad, kad esmu apguvis tehniku.

— Esmu alojies, — Hārvijs noteica. — Jūs neesat kretīns. Jūs esat vienīgi infantils.

— Bet jūs — varen asprātīgs, Hārvij, — Kons atcirta. — Tā vien skatieties, ka jums kāds neiekrauj pa fizionomiju.

Hārvijs Stouns iesmējās.

— Jūs tā domājat? Neiekraus vis. Jo man par to nav ne silts, ne auksts. Es neesmu bokseris.

— Pēc tam kad iekraus, jūs tā vairs neteiksiet.

— Sacīšu gan. Šai ziņā jūs gauži maldāties. Tādēļ ka daudz ko nesaprotat.

— Pietiks par mani.

— Kā vēlaties. Arī par jums man ne silts, ne auksts. Manās acīs jūs esat nulle.

— Izbeidziet, Hārvij! — es teicu. — Labāk iedzersim vēl vienu mēriņu.

— Nē, — viņš sacīja. — Tagad es kaut kur aiziešu paēst. Uz redzīti, Džeik!

Viņš piecēlās un devās prom. Es vēroju, kā viņš pāriet pāri ielai — drukns, smagnējs, nosvērtā gaitā, spraukdamies cauri mašīnu straumei.

— Mūždien viņš mani nokaitina, — Kons atsāka. — Neciešams tips.

— Man gan viņš patīk. Pat ļoti. Nevajag skaisties uz viņu.

— Es zinu, — Kons sacīja. — Bet man viņš krīt uz nerviem.

— Vai šodien veicās ar rakstīšanu?

— Nu nepavisam. Nekust un nekust no vietas. Ar pirmo grāmatu gāja vieglāk. Bet ar šo — nekādā jēgā.

No možās pašapziņas, ar kādu viņš agrā pavasarī atgriezās no Amerikas, vairs nebija ne vēsts. Toreiz viņš ticēja savām spējām, vienīgi ilgojās piedzīvojumu. Tagad šī ticība bija zudusi. Taču man laikam būs jāatzīst, ka neesmu pratis Robertu Konu noraksturot. Droši vien tādēļ, ka no tā laika, kopš viņš iemīlējies Bretā, nebiju ne reizes dzirdējis viņu pasakām kaut ko oriģinālu. Viņš bija labs tenisists ar acij tīkamu augumu, kas tika vienmēr uzturēts formā, labi spēlēja bridžu un dīvainā kārtā atgādināja studentu. Nekad nebiju dzirdējis, ka viņš sabiedrībā pateiktu ko sevišķu. Viņš valkāja polo kreklus — kā tos dēvēja koledžās un, liekas, sauc vēl šobaltdien, — bet necentās izlikties jaunāks par saviem gadiem. Diez vai viņš vispār domāja par savu apģērbu. Arēji viņu bija veidojusi Prinstona, iekšēji — šīs divas sievietes, kas bija centušās viņu audzināt. Viņam piemita jauks zēnisks dzīvesprieks, ko ne viena, ne otra nebija spējusi izskaust, nedz arī es, liekas, noraksturot. Viņam patika uzvarēt tenisā. Šķiet, ne mazāk kā, piemēram, Lenglenam. Taču viņš arī neņēma ļaunā, ja tika pieveikts. Bet, tiklīdz viņš iemīlējās Bretā, tā vairs galīgi neprata spēlēt. Viņš zaudēja pat tiem, kuriem agrāk ne reizes nebija izdevies viņu uzvarēt. Viņš pats par to tikai pasmaidīja.

Tātad mēs sēdējām uz kafejnīcas terases, un Hārvijs Stouns tikko bija pārgājis pāri ielai.

— Brauksim uz «Closerie des Lilas», — es ieminējos.

— Man te ir nolikta satikšanās.

— Cikos?

— Fransa būs ceturksni pēc septiņiem.

— Redz, kur viņa jau nāk.

Fransa Klaina tobrīd šķērsoja ielu. Viņa bija ļoti slaida un nāca plašiem, sparīgiem soļiem. Viņa pamāja un pasmaidīja. Mēs vērojām, kā viņa nāk pāri ielai.

— Hello, — viņa teica. — Cik labi, ka jūs satieku, Džeik. Gribu parunāties ar jums.

— Sveika, Fransa, — Kons sacīja. Viņš pasmaidīja.

— A, sveiks, Robert! Tu arī šeit? Kāda man šodien draņķīga diena, — viņa steigšus turpināja. — Šis te, — viņa pamāja uz Konu, — nepārradās uz lenču.

— Es tev netiku solījis ierasties.

— Zinu. Bet tu nebiji brīdinājis pavāru. Pēc tam es devos uz satikšanos, bet Polas redakcijā nebija. Gāju uz «Riču» un gaidīju tur, bet no šīs dāmas ne ziņas, ne miņas, un man, protams, nebija tik daudz naudas, lai paliktu «Ričā» uz lenču ....

— Un ko jūs darījāt?

— Nu, protams, gāju prom. — Viņa runāja nedabiski jautrā tonī. — Es vienmēr turu vārdu. Citi gan to vairs nedara. Kā es to līdz šim nesapratu! Bet kā klājas jums, Džeik?

— Lieliski.

— Atnācāt uz dānsingu ar tik jauku meiču, bet aiz-laidāties ar šo Bretu.

— Tev viņa nepatīk? — Kons vaicāja.

— Manuprāt, viņa ir apburoša. Tev tā neliekas?

Kons neteica ne vārda.

— Klausieties, Džeik! Man vajag parunāties ar jums. Varbūt pāriesim pāri uz «Cale Dome»? Tu mūs pagaidīsi, Robert, jā? Ejam, Džeik!

Mēs pārgājām pāri Boulevard Montparnasse un apsēdāmies pie galdiņa. Pienāca avīžu zēns ar «Paris Times», un es nopirku vienu un atlocīju.

— Kas noticis, Fransa?

— Ak, nekas sevišķs, — viņa sacīja, — vienīgi tas, ka viņš grib mani pamest.

— Kā — pamest?

— Viņš visiem stāstīja, ka mani precēs, un es to pateicu mātei un citiem, bet pēkšņi vairs negrib.

— Kādēļ?

— Viņš nospriedis, ka vēl nav paguvis izbaudīt dzīvi. To jau es paredzēju, kad viņš devās uz Ņujorku.

Fransa pavērās manī spožām acīm, cenzdamās runāt nevērīgi.

— Ja viņš negrib precēties, nevajag arī. Nekādā ziņā. Tagad vairs neparko negribu. Tikai tas viss šķiet mazliet par vēlu, pēc tam kad trīs gadus esmu gaidījusi un beidzot dabūjusi šķiršanos.

Es klusēju.

— Domājām, tie mums būs īsti svētki, bet tieši tagad sākušies skandāli. Viņš kļuvis tāds kā untumains bērns. Taisa drausmīgas scēnas, raud un lūdzas, lai esmu prātīga, bet precēt mani viņš nevarot.

— Draņķīga būšana.

— Tiešām draņķīga. Viņa dēļ esmu zaudējusi divarpus gadu. Kas mani tagad vairs ņems. Pirms diviem gadiem Kannās varēju apprecēt, ko vien gribēju. Visi večuki, kuri vēlējās noenkuroties un atrast sev šiku sievu, bija uz mani kā uzburti. Bet tagad šaubos, vai kādu dabūšu.

— Vīru jūs dabūsiet labu labo.

— Nē, neticu. Bez tam es viņu mīlu. Un gribu bērnus. Vienmēr domāju, ka mums būs bērni. — Viņa raudzījās manī spožām acīm. — Nekad neesmu pārāk mīlējusi bērnus, tomēr negribu palikt bez tiem. Vienmēr domāju, ka man būs bērni un tad es tos arī iemīlēšu.

— Viņam ir bērni.

— O jā! Viņam ir bērni, un viņam ir nauda, un viņam ir bagāta māte, un pabeigta grāmata, bet manus skribelējumus neviens nedrukās, itin neviens. Kaut gan es nerakstu slikti. Un arī naudas man nav. Varētu saņemt alimentus, bet centos jo ātrāk dabūt šķiršanos.

Viņa atkal vērās manī ar savām spožajām acīm.

— Tas nav taisnīgi. Arī es pati esmu tur vainīga, bet tikai daļēji. Man vajadzēja būt gudrākai. Bet, kad par to runāju, viņš tikai raud un teic, ka precēt mani nevarot. Bet kādēļ? Es būtu laba sieva. Ar mani tik viegli sadzīvot. Es viņu netraucēju. Bet tas neko nelīdz.

— Cik nejēdzīgi.

— Jā, nejēdzīgi. Bet nav vērts par to runāt, vai ne? Ejam atpakaļ.

— Diemžēl nevaru jums nekā palīdzēt.

— Nē. Tikai nestāstiet viņam neko. Es zinu, ko viņš grib. — Viņa atmeta savu uzspēlēto, neciešami jautro toni. — Viņš grib viens pats atgriezties Ņujorkā, lai būtu tur, kad iznāks grāmata un meičas pēc viņa būs kā bez prāta. Lūk, ko viņš grib.

— Varbūt grāmata netiks atzīta. Manuprāt, viņš nepavisam nav tāds. Patiešām.

— Es viņu pazīstu labāk, Džeik. Viņš grib tikai vienu — doties uz Ņujorku. Jā gan. Es zinu. Un tādēļ atsakās mani precēt. Grib viens pats izbaudīt savu triumfu.

— Iesim atpakaļ uz «Selektu»?

— Jā. Iesim.

Mēs piecēlāmies — nekas mums vēl nebija pasniegts — un devāmies pāri ielai, kur Kons, sēžot pie marmora galdiņa, smaidīdams gaidīja mūs.

— Nu, ko tu smaidi? — Fransa jautāja. — Priecājies par dzīvi?

— Es smaidu par jūsu noslēpumiem.

— O, tas, ko es pateicu Džeikam, nepavisam nav noslēpums. Drīz vien visi to zinās. Gribēju tikai, lai viņš to dzirdētu no tiešiem avotiem.

— Ko īsti? To, ka tu brauc uz Angliju?

— Jā, to, ka es braucu uz Angliju. O, Džeik! Pavisam aizmirsu. Es braucu uz Angliju.

— Tas nu ir lieliski!

— Jā, labākajās aprindās tā ir pieņemts. Roberts sūta mani uz Angliju. Viņš dod man divsimt mārciņu, un es braukšu apciemot draugus. Vai tas nebūs jauki? Draugi par to gan vēl neko nezina.

Fransa pagriezās pret Konu un pasmaidīja. Viņš bija kļuvis pavisam nopietns.

— Tu devi man tikai simt mārciņu, vai ne tā, Robert? Bet es izspiedu no viņa divus simtus. Viņš tiešām ir ļoti augstsirdīgs. Vai tā nav, Robert?

Nesaprotu, kā Robertam Konam vispār var pateikt kaut ko tik briesmīgu. Ir cilvēki, kuriem nav iespējams pasacīt it neko aizvainojošu. Liekas, pasaule sabruktu— uz vietas sabruktu pīšļos, — ja jūs tiem pateiktu kaut ko dzēlīgu. Bet Kons visu to noklausījās. Un tas notika manā klātbūtnē, un es pat netaisījos apklusināt Fransu. Bet tas bija tīrais nieks pret to, kas nāca tālāk.

— Kā tu vari tā runāt, Fransa! — Kons viņu pārtrauca.

— Ak, viņš vēl jautās! Es braucu uz Angliju. Es braucu apciemot draugus. Vai jūs esat kādreiz apciemojis draugus, kuri negrib jūs redzēt? Neko darīt, viņiem vajadzēs mani uzņemt. «Kā jums klājas, mana dārgā? Ak, kur tas laiks, kopš neesam tikušās! Un kā jūsu dārgajai māmiņai?» Jā, kā klājas dārgajai māmiņai? Tā iegulda visu naudu franču kara obligācijās. Tik tiešām. Laikam otru tādu vairs neatrast. «Un ko Roberts?» Vai tamlīdzīgi — tikpat netieši un piesardzīgi. «Dieva dēļ, nepiemini viņu, mīļā. Nabaga Fransa viņa dēļ tik ļoti cietusi.» Vai tas nebūs uzjautrinoši, Robert? Nu, sakiet — vai tas nebūs uzjautrinoši, Džeik?

Fransa pievērsa man savu neciešami žilbinošo smaidu. Šī sieviete jutās gandarīta, ka viņu uzklausa.

— Un kā būs ar tevi, Robert? Es zinu, tā ir mana vaina. Vienīgi mana vaina. Kad piespiedu tevi pamest šo mazo redakcijas sekretāri, man vajadzēja saprast, ka šādā pašā veidā tu pametīsi arī mani. Džeiks nezina, kā tas viss notika. Vai viņam pastāstīt?

— Dieva dēļ, izbeidz, Fransa!

— Nē, es stāstīšu. Robertam redakcijā bija sekretāre. Maza, mīlīga cirka, un viņam šķita, ka viņa ir burvīga, bet tad viņš sastapa mani, un viņam šķita, ka arī es esmu gandrīz tikpat burvīga. Es viņu piespiedu pamest šo meiču, un, pārceļot redakciju, viņš to aizveda no Karmelas uz Provinstaunu, pat nesamaksājis viņai atpakaļceļu. Tikai tādēļ, lai man izpatiktu. Toreiz viņam šķita, ka esmu tīri pievilcīga. Vai ne tā, Robert?

Tikai nepārprotiet, Džeik, — ar šo sekretāri tas viss bija absolūti platoniski. Pat ne platoniski. Vispār it nekā tāda. Tāpēc ka viņa bija tik burvīga. Un viņš to darīja tikai tāpēc, lai man izpatiktu. Bet tā jau ir: kas zobenu paceļ, no zobena krīt. Pareizi sacīts, vai ne? Liec to, Robert, aiz auss, — varbūt noder tavai nākamajai grāmatai.

Redzat, Roberts vāks materiālu jaunai grāmatai. Vai ne tā, Robert? Un tādēļ viņš grib mani pamest. Viņam sāk likties, ka neesmu pietiekami fotogēniska. Redzat, šo mūsu kopdzīves laiku viņš bija tā aizņemts ar savu grāmatu, ka mani pat nepamanīja. Tādēļ nu dosies vākt. materiālu. Ceru, ka tas būs briesmīgi interesants.

Zini ko, Robert mīļais. Atļauj tev kaut ko pateikt. Un nedusmo, jā? Nerīko skandālus savām sirdsdāmām. Centies to nedarīt. Jo tu nevari iztikt bez asarām un raudot tik ļoti pats žēlo sevi, ka neatceries, ko otrs tev saka. Tā tu nespēsi paturēt atmiņā nevienu sarunu. Mēģini saglabāt mieru. Zinu, tas ir šausmīgi grūti. Bet atceries, tas jādara literatūras labad. Mums visiem jānes upuri literatūras labad. Nem piemēru no manis. Es braucu uz Angliju bez kādām iebildēm. Literatūras labad. Katram jāpalīdz jaunajiem rakstniekiem. Vai tā nav, Džeik? Ak, jūs neesat jaunais. Bet tu, Robert? Tev ir trīsdesmit četri gadi. Nu, dižam rakstniekam tas nav daudz* Lai atceramies Hārdiju. Vai Anatolu Fransu. Viņš nesen nomira. Roberts gan saka, Franss neesot rakstnieks. Saklausījies no franču draugiem. Pats viņš franciski lasa vāji. Zināms, Franss nav tik dižs kā tu, Robert. Diez vai viņš kādreiz maz devās vākt materiālu. Kā tev šķiet, ko viņš teica mīļākajām, kad atsacījās tās precēt? Diez vai viņš raudāja arī? A, nu es saprotu! — Viņa pielika cimdoto roku pie lūpām. — Tagad es zinu īsto iemeslu, kādēļ Roberts negrib mani precēt, Džeik. Nupat kā atjautu. Tātad šī gaisma man atausa «Selektā». Vai tas nav mistiski? Dienās šeit piesitīs plāksnīti. Tāpat kā Lurdā. Robert, vai pateikt? Nu, klausies! Tas ir tik vienkārši. Kā gan es agrāk to nesapratu! Robertam vienmēr ir bijusi vajadzīga mīļākā, un, tā kā mēs abi neapprecējāmies, es biju viņa mīļākā. Esmu bijusi viņa mīļākā vairāk nekā divus gadus. Vai tagad saprotat? Bet, ja viņš mani apprec, kā solījies, visa romantika ir vējā. Nu sakiet — vai man nav gaiša galva? Arī tas tiesa. Paskatieties uz viņu, un jūs redzēsiet, ka man taisnība. Uz kurieni, Džeik?

— Uz bāru parunāties ar Hārviju Stounu.

Kons noskatījās man pakaļ. Viņš bija nobālis. Kādēļ viņš tur sēdēja? Kādēļ sēdēja un visu to klausījās?

Es stāvēju, atspiedies pret bāra leti, un vēroju viņus abus caur logu. Fransa, žilbi smaidot, runāja tālāk, ikreiz paceļot acis, kad pārjautāja: «Vai ne tā, Robert?» Vai varbūt vairs nejautāja. Varbūt tagad runāja par kaut ko citu. Es pateicu bārmenim, ka neko nevēlos, un pa sāndurvīm devos prom. Iedams ārā, vēl atskatījos un cauri stikliem redzēju viņus sēžam pie galdiņa. Fransa vēl runāja. Pa sānielu izgāju uz Boulevard Raspail. Tur iekāpu garāmejošā taksometrā un pateicu šoferim mājas adresi.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Tiklīdz es grasījos doties augšā pa kāpnēm, durvju sardze piesita pie savas istabiņas stiklotajām durvīm; es apstājos, un viņa iznāca ārā. Viņa pasniedza man dažas vēstules un telegrammu.

— Te ir pasts. Un pēc jums vaicāja kāda dāma.

— Vizītkarti neatstāja?

— Nē. Viņai līdzi bija kāds kungs. Tā pati, kas pagājušo nakti. Viņa tomēr ir gauži jauka.

— Vai viņa bija kopā ar kādu no maniem paziņām?

— Nemāku sacīt. Šis kungs nekad vēl te nebija manīts. Ļoti liela auguma. Ļoti, ļoti liela auguma. Bet viņa ir gauži jauka. Gauži, gauži jauka. Naktī viņa laikam bija maķenīt... — Sardze atspieda galvu plaukstā un pašūpoja. — Es jums sacīšu pilnīgi atklāti, mesjē Bārnes. Naktī viņa man nelikās ne pusi tik gentille l. Naktī man radās cits ieskats par viņu. Bet ticiet, kad es jums saku. Viņa ir ties, tres gentille^140 [141]. Un no ļoti labas ģimenes. Tas tūlīt redzams.

— Un viņi nelika neko pateikt?

— Lika gan. Teicās pēc stundas būt atpakaļ.

— Kad atnāk, sūtiet augšā.

— Labi, mesjē Bārnes. Bet šī dāma, šī dāma ir brīnišķa! Varbūt mazliet savādīga, bet quelqu' une, quelqu une^142!

Durvju sardze agrāk bija turējusi dzērienu kiosku Parīzes hipodromā. Toreiz viņa apkalpoja vienkāršo tautu, bet tas viņu nekavēja pavērot publiku ložās, un viņa ar lielu lepnumu man klāstīja, kuri no maniem draugiem esot labi audzināti, kuri no labas ģimenes, kuri sportsmen, šim vārdam pēc franču paražas uzsverot pēdējo zilbi. Nelaime vienīgi tā, ka cilvēkus, kuri neiederējās nevienā no šīm kategorijām, viņa pie manis gluži vienkārši nelaida, aizbildinoties, ka neesmu mājās. Kāds no maniem draugiem, pārlieku izģindis gleznotājs, kurš pēc madame Duzinelas ieskata, acīm redzot, nebija ne labi audzināts, ne sportsman, ne arī no labas ģimenes, atrakstīja man vēstuli, lūgdams izgādāt caurlaidi, lai viņš tiktu garām durvju sardzei un vakaros reizēm varētu uzkāpt pie manis.

Es devos augšā uz savu numuru, cenzdamies uzminēt, kā Breta ieguvusi durvju sardzes labvēlību. Telegramma bija no Bila Gortona, kurš ziņoja, ka esot ceļā ar kuģi «France». Es noliku pastu uz galda, devos uz guļamistabu, noģērbos un gāju zem dušas. Slaukoties izdzirdu durvju zvanu. Uzvilku halātu un čības un gāju atvērt. Breta. Viņai aiz muguras stāvēja grāfs. Ar milzīgu rožu pušķi rokās.

— Hello, mīļais! — Breta sacīja. — Vai tu beidzot mūs laidīsi iekšā?

— Lūdzu. Es tikko no vannas.

— Laimīgais. Viņš bijis vannā.

— Tikai zem dušas. Sēdieties, grāf Mipipopulos. Ko jums ieliet?

— Nezinu, ser, vai jums patīk ziedi, taču atļāvos atnest šīs rozes, — grāfs ierunājās.

— Dodiet tās man! — Breta paņēma rozes. — Ielej vāzē ūdeni, Džeik!

Es iegāju virtuvē, pielēju lielo māla krūku ar ūdeni, un Breta sakārtoja tajā rozes un nolika galda vidū.

— Šī nu gan bija lieliska diena!

— Vai tev nešķiet, ka mums bija norunāts satikties «Krijonā»?

— Nē. Vai tiešām? Tad esmu bijusi raibajā.

— Jūs bijāt pilna kā zeķe, dārgā, — grāfs sacīja.

— Nu, vai es neteicu? Bet grāfs gan bija lāga zēns.

— Sardze par tevi nu pārākā sajūsmā.

— Mazliet pacentos. Iedevu viņai divsimt franku.

— Velti izgāzi naudu.

— Ne savus — viņa, — Breta teica, pamādama uz grāfa pusi.

— Gribēju viņai atlīdzināt par nakts miera traucēšanu. Bija tik vēls.

— Vai viņš nav burvīgs, — Breta sacīja. — Atceras visu, kas noticis.

— Tāpat kā jūs, mana dārgā.

— Blēņas, — Breta atmeta. — Kam tas vajadzīgs? Ei, Džeik, vai tu dosi mums kaut ko iedzert?

— Dabūjiet paši, es iešu pārģērbties. Tu jau zini, kur atrast.

— Laikam gan.

Ģērbdamies dzirdēju, ka Breta liek galdā glāzes un sifonu, un tad viņi abi sarunājās. Es ģērbos lēni, apsēdies gultā. Jutos noguris un tīri sašļucis. Ienāca Breta ar glāzi rokā un apsēdās man blakus.

— Kas ir, mīļais? Vai neesi omā?

Viņa vēsi noskūpstīja mani uz pieres.

— Ak, Bret, es tevi tik ļoti mīlu!

— Mīļais, — viņa teica. — Gribi, lai aizsūtu viņu prom?

— Nē. Viņš ir lādzīgs.

— Tomēr aizsūtīšu viņu prom.

— Nē, nevajag.

— Jā gan, aizsūtīšu.

— Tā taču nevar.

— Kādēļ ne? Paliec tepat! Kad es tev saku — manis dēļ viņš gatavs uz visu.

Viņa izgāja no istabas. Es gulēju uz mutes. Jutos briesmīgi. Dzirdēju, ka viņi sarunājas, bet centos neklausīties. Breta ienāca un atkal apsēdās uz gultas.

— Nabaga zēns! — Viņa noglāstīja man galvu.

— Ko tu viņam sacīji? — Es gulēju, pagriezis seju pret sienu. Negribēju skatīties uz Bretu.

— Aizsūtīju pēc šampanieša. Viņam patīk doties pēc šampanieša.

Tad viņa jautāja: — Vai tev ir labāk, mīļais? Galva kļūst skaidrāka?

— Jā, labāk.

— Guli vien mierīgi. Viņš aizbrauca uz pilsētas viņu galu.

— Bret, vai mes nevaram dzīvot kopa? Gluži vienkārši — dzīvot kopā?

— Nevaram, mīļais. Es tevi krāptu uz katra soļa. To tu nespētu izturēt.

— Pagaidām izturu.

— Tad būtu savādāk. Tā ir mana vājība, Džeik. Tāda nu es reiz esmu.

— Vai mēs nevaram uz kādu laiku aizbraukt no pilsētas?

— Tas neko nedos. Ja vēlies, brauksim. Bet laukos es nespēju dzīvot. Pat ne kopā ar savu mīļoto.

— Es zinu.

— Vai tas nav briesmīgi? Turklāt, lieki piebilst, ka tevi mīlu.

— Un es mīlu tevi.

— Labāk klusēsim. Runāšana neko nedod. Es braucu no tevis prom, un drīz atgriezīsies Maikls.

— Kādēļ tad prom?

— Tev tā būs labāk. Un man arī.

— Kad tu brauc?

— Drīz.

— Uz kurieni?

— Uz Sansebasijanu.

— Vai mēs nevaram braukt abi kopā?

— Nē, tā būtu gatavā elle tagad, kad viss ir izrunāts.

— Mēs nekad neesam spējuši vienoties.

— Tu taču zini tāpat kā es. Netiepies, mīļais!

— Jā, protams. Tev taisnība. Es gluži vienkārši esmu nomākts un, kad esmu nomākts, runāju muļķības.

Es uzrausos sēdus, noliecos un uzāvu pie gultas atstātās kurpes. Tad cēlos kājās.

— Neskaties manī tā, mīļais.

— Kā tad tu gribi, lai skatos?

— Nu, kam tu gražojies? Rīt es aizbraucu.

— Rīt?

— Jā. Vai es neteicu? Rīt pat.

— Uz to jāiedzer. Grāfs drīz būs atpakaļ.

— Jā. Nupat jau jābūt. Ak, ja tu zinātu, ar cik svinīgu seju viņš pērk šampanieti! Viņam tas liekas briesmīgi svarīgi.

Mēs iegājām ēdamistabā. Es paņēmu brendija pudeli un ielēju Bretai un sev. Pie durvīm zvanīja. Es gāju atvērt. Tas bija grāfs. Aiz viņa stāvēja šoferis ar šampanieša grozu.

— Kur lai to novieto, ser? — grāfs jautāja.

— Virtuvē, — Breta teica.

— Nesiet iekšā, Henrij, — grāfs pamāja šoferim. — Un tad noejiet lejā pēc ledus. — Stāvēdams virtuves durvīs, viņš vēroja, kā grozu noliek. — Ceru, ka šis vīns jums ies pie sirds, — viņš turpināja. — Amerikā vairs reti kad iespējams nobaudīt īsti labu vīnu, bet šo es dabūju no kāda pazīstama vīndara.

— Kādi gan jums nav paziņas, — Breta noteica.

— Viņam ir vīnogu plantācija. Tūkstošiem akru.

— Kā viņu sauc? — Breta jautāja. — Veuve Cli-quot? [143]

— Nē. Mums. Viņš ir barons.

— Cik jauki, — Breta sacīja. — Mums visiem ir tituli. Kāpēc tev nav titula, Džeik?

— Ticiet man, ser, — grāfs uzlika plaukstu uz manas rokas. — Tituls tikai par postu vien ir. Sagādā vienīgi izdošanas.

— Tā nu vis nesakiet, — Breta iebilda. — Reizēm tas ir briesmīgi noderīgs.

— Man no tā nekāds labums nav bijis.

— Jūs to neprotat īsti likt lietā. Man tas ir velnišķi palīdzējis.

— Sēdieties, grāf, — es teicu. — Atļausiet nolikt jūsu spieķi.

Lampas gaismā grāfs pāri galdam vēroja Bretu. Viņa smēķēja cigareti, birdinot pelnus uz paklāja. Viņa manīja, ka es to redzu.

— Paklau, Džeik, negribu sabojāt paklāju. Piespēlē man pelnu trauku.

Es sadabūju pāris pelnu trauku un uzliku uz galda. Šoferis atnesa spaini ar ledu un sāli.

— Ielieciet spainī divas pudeles, Henrij! — grāfs uzsauca.

— Un ko vēl, ser?

— Vairāk neko. Pats uzgaidiet lejā mašīnā. — Grāfs pagriezās pret mums. — Vai neaizbrauksim uz Buloņas mežu pusdienās?

— Kā vēlaties, — Breta sacīja. — Bet es nespēšu ieēst ne kumosa.

— Man gan patīk kārtīgi paēst, — grāfs teica.

— Vīnu nest iekšā, ser? — šoferis jautāja.

— Jā. Nesiet šurp, Henrij, — grāfs atbildēja. Viņš izņēma biezu cūkādas portsigāru un piedāvāja man uzsmēķēt. — Varbūt pamēģiniet īstu Amerikas cigāru.

— Paldies, — es sacīju. — Labāk izsmēķēšu savu cigareti.

Viņš nogrieza cigāram galu ar zelta griezni, kas bija piestiprināts pie pulksteņķēdes.

— Man patīk cigāru ievilkt, kā nākas, — grāfs teica. — Puse cigāru vispār neder.

Viņš aizsmēķēja un pakšinādams pār galdu vēroja Bretu.

— Kad dabūsiet šķiršanos, lēdij Ešlij, jūs zaudēsiet arī titulu.

— Jā. Cik skumji!

— Nepavisam, — grāfs sacīja. — Jums tas nav vajadzīgs. Tāpat redzams, ka esat aristokrāte.

— Pateicos. Briesmīgi mīļi no jums.

— Pavisam nopietni, — grāfs izpūta kuplu dūmu mākoni. — Nekad neesmu redzējis otras tik aristokrātiskas sievietes. Jums tas ir asinīs. Ko tur vēl piebilst.

— Ļoti laipni no jums, — Brela teica. — Māmiņa justos aizkustināta. Varbūt jūs to izteiktu rakstiski, lai varu aizsūtīt viņai pa pastu.

— Arī viņai to apliecinātu. Pavisam nopietni. Es nekad cilvēkus neizsmeju. Kas izsmej citus, iemanto naidniekus. Vienmēr esmu to teicis.

— Jums taisnība, — Breta piekrita. — Briesmīgi daudz taisnības. Es vienmēr izsmeju citus, un man nav neviena drauga zemes virsū. Vienīgi Džeiks.

— Tātad viņu jūs neizsmejat.

— Nē.

— Bet varbūt tomēr? — grāfs pārjautāja. — Varbūt izsmejat arī viņu?

Breta paraudzījās manī un viegli piemiedza acis.

— Nē. Viņu es nemēdzu izsmiet.

— Saprotu, — grāfs noteica. — Viņu ne.

— Šis ir baismīgi garlaicīgs temats, — Breta sacīja. — Kā būs ar šampanieti?

Grāfs noliecās un pavirpināja spīdīgajā spainī ieliktās pudeles.

— Vēl nav atdzisis. Jūs vienmēr dzerat, mana dārgā. Kādēļ nevaram tāpat parunāt?

— Esmu jau ellīgi aizrunājusies. Džeikam izklāju visu līdz pamatiem.

— Gribētu dzirdēt, kā jūs īsti runājat. Kad jūs kaut ko sakāt man, tad vienmēr paliekat pusvārdā.

— Es atļauju pabeigt jums. Lai katrs pabeidz pēc saviem ieskatiem.

— Ļoti interesants paņēmiens. — Grāfs vēlreiz noliecās un pagrozīja pudeles. — Tomēr man reizēm gribētos dzirdēt, kā jūs runājat.

— Nu, vai nav ērms? — Breta jautāja.

— Tā. — Grāfs izņēma pudeli. — Laikam būs atdzisis.

Es atnesu dvieli, un viņš noslaucīja pudeli un pacēla to gaisā.

— Man patīk dzert šampanieti no lielajām pudelēm. Tas ir vēl labāks, bet būtu grūti atdzesējams. — Viņš vēroja rokās pacelto pudeli.

Es izņēmu glāzes.

— Tagad nu varētu atkorķēt, — Breta ierosināja.

— Jā, mana dārgā. Tūlīt tiks izdarīts.

Šampanietis bija lielisks.

— Tiešām brīnišķīgs, — Breta pacēla glāzi. — Par ko mēs uzdzersim? Par viņa gaišību!

— Tostiem šis vīns pārāk labs, mana dārgā. Tādam nevajag piemaisīt jūtas. Tad vīns zaudē garšu.

Bretas glāze bija tukša.

— Jums vajag uzrakstīt grāmatu par vīniem, grāf, — es ieminējos.

— Mister Bārnes, vienīgais, ko es vēlos no vīniem, ir tos baudīt, — grāfs teica.

— Iebaudīsim vēl mazliet no šī. — Breta pastūma viņam savu glāzi. Grāfs to ļoti uzmanīgi piepildīja.

— Lūdzu, mana dārgā! Dzeriet lēni, izbaudot garšu, bet piedzerties varat pēc tam.

— Ko? Piedzerties?

— Jūs esat burvīga, kad piedzeraties, mana dārgā.

— Ko viņš tur runā?

— Mister Bārnes, — grāfs pielēja man pilnu glāzi. — No visām sievietēm, ko esmu sastapis, viņa ir vienīgā, kas piedzērusi ir tikpat burvīga kā skaidrā.

— Jūs laikam neesat necik daudz redzējis?

— Nē, mana dārgā. Ļoti daudz. Esmu redzējis bezgala daudz.

— Labāk iedzersim, — Breta sacīja. — Mēs visi esam daudz pieredzējuši. Un Džeiks jau nu droši ne mazāk par jums.

— Ticu, mana dārgā, ka misters Bārness daudz ko pieredzējis. Nepavisam to negribu apšaubīt, ser. Bet ari es esmu daudz pieredzējis.

— Zināms, ka esat, mīļais, — Breta sacīja. — Es tikai pajokoju.

— Esmu piedalījies septiņos karos un četrās revolūcijās, — grāfs turpināja.

— Jūs karojāt? — Breta jautāja.

— Reizēm iznāca pakarot, dārgā. Tiku ievainots arī ar bultām. Vai esat redzējusi bultu rētas?

— Parādiet!

Grāfs piecēlās, atpogāja vesti un virskreklu. Viņš pavilka uz augšu sporta kreklu, atsegdams tumsnējas krūtis un spēcīgus vēdera muskuļus, kas lampas gaismā īpaši izcēlās.

— Vai redzat?

Zem ribām vīdēja divas gaišas svītras.

— Paskatieties aizmugurē, kur bultas nākušas ārā. Uz muguras virs jostas vietas bija divas tādas pašas

rētas pirksta biezumā.

— Jā. Tas nav joks.

— Tieši cauri.

Grāfs iebāza kreklu atpakaļ biksēs.

— Kur jūs dabūjāt šo ievainojumu? — es apprasījos.

— Abesīnijā. Toreiz man bija divdesmit viens gads.

— Ko jūs tur darījāt? — Breta vaicāja. — Bijāt armijā?

— Taisīju biznesu, mana dārgā.

— Vai es neteicu, ka viņš ir mūsējais? — Breta pagriezās pret mani. — Es mīlu jūs, grāf. Jūs esat brīnišķīgs.

— Prieks dzirdēt, mana darga. Bet tas nav tiesa.

— Neesiet nu ēzelis.

— Redzat, mister Bārnes, — tikai tādēļ, ka esmu daudz redzējis, varu visu tik mierīgi baudīt. Vai jūs man piekrītat?

— Jā. Pilnīgi.

— Es zinu, — grāfs sacīja. — Tur ir viss noslēpums. Jāmāk saskatīt patiesās vērtības.

— Vai jūsu vērtības nekad nešķobās? — Breta vaicāja.

— Nē. Vairs ne.

— Nekad neesat iemīlējies?

— Vienmēr, — grāfs teica. — Vienmēr esmu iemīlējies.

— Kā tas ietekmē jūsu vērtības?

— Arī tas pieder pie manām vērtībām.

— Jums nav nekādu vērtību. Vai jūs maz esat dzivs cilvēks?

— Nē, mana dārgā. Jūs ļoti maldāties. Esmu dzīvāks par dzīvu.

Mēs izdzērām trīs pudeles šampanieša, un grāfs atstāja grozu manā virtuvē. Pusdienot braucām uz kādu Buloņas meža restorānu. Tās bija lepnas pusdienas. Ēšana bija viena no galvenajām grāfa dzīves vērtībām. Vīns tāpat. Pie galda grāfs bija lieliskā omā. Breta arī. Mēs jauki pavadījām dienu.

— Uz kurieni tagad? — pēc pusdienām grāfs jautāja.

Mēs bijām palikuši pēdējie. Abi viesmīļi zvilnēja pie durvju stenderes. Viņi gribēja doties mājās.

— Varbūt uz Monmartru, — Breta sacīja. Vai pusdienas nebija karaliskas?

Grāfs staroja. Viņš jutās bezgala apmierināts.

— Jūs abi esat tik jauki, — viņš teica un atkal ievilka dūmu. — Kādēļ jūs neapprecaties?

— Negribam zaudēt neatkarību, — es sacīju.

— Mums katram sava dzīve, — Breta piebilda.

— Nāciet! Ejam no šejienes prom.

— Varbūt paņemsim vēl vienu konjaku, — grāfs ieminējās.

— Iedzersim Monmartrā.

— Nē. Labāk šeit, kur ir kluss.

— Ejiet jūs visi ar savu klusumu, — Breta sacīja.

— Ko gan tie vīrieši dzenas pēc klusuma?

— Mums patīk klusums, — grāfs teica. — Tāpat kā jums skaļums, mana dārgā.

— Labi, — Breta piekrita. — Dzersim tepat.

— Sommeliei! [144] — grāfs uzsauca.

— Jā, ser!

— Kāds jums ir visvecākais konjaks?

— Astoņsimt vienpadsmitā gada, ser.

— Atnesiet pudeli.

— Paklau! Nevajag dižoties. Sauc viņu atpakaļ, Džeik!

— Zināt ko, mana dārgā. Vecs konjaks ir vairāk vērts izdotās naudas nekā jebkura cita senlieta.

— Daudz jums šo senlietu?

— Pilna māja.

Beidzot mēs aizbraucām uz Monmartru. Zellī restorāns bija pārpildīts, trokšņains un piesmēķēts. Ieejot mūzika griezās ausīs. Mēs abi ar Bretu dejojām. Te bija tāds biezums, ka tikko varēja pagriezties. Bundzinieks nēģeris pamāja Bretai. Mēs bijām iespiesti pašā mur-skulī un mīņājāmies viņam iepretim.

— Kā klāties?

— Lieliski.

— Tad labs.

Viņa baltie zobi vien spīdēja.

— Tas ir mans draugs, — Breta teica. — Vienreizējs bundzinieks.

Mūzika apklusa, un mēs devāmies pāri pie galdiņa, kur sēdēja grāfs. Tad atkal spēlēja un mēs atkal dejojām. Es pametu acis uz grāfu. Viņš sēdēja un smēķēja cigāru. Mūzika apklusa.

— Ejam atpakaļ.

Mēs gājām uz galdiņa pusi. Jau atkal spēlēja, un mēs, pūlī iespiesti, dejojām.

— Tu draņķīgi dejo, Džeik. Maikls dejo labāk par visiem.

— Viņš dejo lieliski.

— Viņam daudz labu īpašību.

— Man viņš patīk, — sacīju. — Briesmīgi patīk.

— Es ar viņu drīz precēšos, — Breta teica. — Dīvaini gan. Veselu nedēļu neesmu ne reizes par viņu iedomājusies.

— Tu viņam neraksti?

— Nē. Es vispār nerakstu vēstules.

— Bet viņš tev, protams, raksta?

— Jā. Turklāt varen jaukas.

— Kad īsti jūs domājat precēties?

— Kas to lai zina. Tiklīdz dabūšu šķiršanos. Maikls grib apvārdot savu māti, lai tā mazliet atdara maku.

— Varbūt varu jums kaut cik aizdot?

— Neesi nu ēzelis. Maikla radiem naudas kā spaļu.

Mūzika apklusa. Mēs piegājām pie galdiņa. Grāfs

piecēlās.

— Ļoti jauki, — viņš sacīja. — Jūs izskatāties ļoti, ļoti jauki.

— Vai jūs nedejojat, grāf? — es vaicāju.

— Nē. Esmu par vecu.

— Kas nu par blēņām! — Breta sacīja.

— Mīļā, es dejotu, ja tas man darītu prieku. Bet labāk raugos, kā dejojat jūs.

— Lieliski, — Breta teica. — Gan es vēl dejošu jums par prieku. Jā, bet kur jūsu draudziņš Zizi?

— Zināt, es labprāt pabalsLu zēnu, bet lāgā neciešu viņa klātbūtni.

— Viņam diezgan smags raksturs.

— Iespējams, dzīvē viņš daudz ko sasniegs. Bet man grūti būt kopā ar viņu.

— Džeikam tāpat.

— Man, viņu redzot, uzmetas zosāda.

— Jā, — grāfs paraustīja plecus. — Par viņa nākotni vēl nevar zināt. Bet mūsu tēvi bijuši sirdsdraugi.

— Nāc! Iesim dejot, — Breta ieteicās.

Mēs dejojām. Zāle bija pilna kā piebāzta.

— Ak, mīļais, — Breta sacīja. — Es esmu tik nelaimīga!

Mani, kā dažkārt, pārņēma sajūta, ka tas viss kādreiz jau bijis.

— Vēl pirms brīža tu biji laimīga.

— Cilvēks nevar divreiz! ... — bundzinieks rēca.

— Tas viss pagaisis.

— Kas noticis?

— Nezinu. Es jūtos vienkārši briesmīgi.

— ......— bundzinieks dziedāja. Tad atkal ķērās pie savām bungām. ^

— Gribi iet projām?

Pēkšņi man šķita kā dažkārt murgos, ka viss atkārtojas, ka tas viss kādreiz jau piedzīvots un nu notiek ar mani atkal.

— ......— bundzinieks dungoja.

— Iesim, — Breta teica. — Vai esi ar mieru?

— ......— bundzinieks kliedza un uzsmaidīja Bretai.

— Labi, — es sacīju.

Mēs izspraucāmies no ļaužu drūzmas. Breta devās uz garderobi.

— Breta grib iet, — teicu grāfam.

Viņš pamāja ar galvu.

— Tiešām? Jauki. Varat ņemt mašīnu. Es vēl brītiņu palikšu, mister Bārnes.

Mēs paspiedām viens otram roku.

— Šis bija lielisks vakars. Varbūt jūs atļautu nokārtot rēķinu. — Es izvilku no kabatas naudas zīmi.

— Mister Bārnes, nu nekļūstiet smieklīgs, — grāfs teica.

Breta ar apmetni plecos pienāca pie galdiņa. Viņa noskūpstīja grāfu un uzlika roku viņam uz pleca, lai viņš neceltos kājās. Kad devāmies ārā pa durvīm, es vēl pametu skatienu atpakaļ: grāfam līdzās bija trīs meičas. Mēs iekāpām milzīgajā automašīnā. Breta pateica šoferim savas viesnīcas adresi.

— Nēr augšā nenāc, — pie ieejas viņa teica. Viņa piezvanīja, un šveicars atslēdza durvis.

— Tiešām?

— Jā. Lūdzu!

— Ar labu nakti, Bret, — es sacīju. — Man ļoti žēl, • ka jūties tik nelāgi.

— Ar labu nakti, Džeik! Ar labu nakti, mīļais! Es tevi tik drīz vairs neredzēšu. — Pie durvīm mēs saskūpstījāmies. Tad viņa atgrūda mani. Mēs vēlreiz saskūpstījāmies.

— Ak, nevajag! — Breta sacīja.

Viņa aši pagriezās un iegāja viesnīcā. Šoferis aizveda mani uz mājām. Iedevu viņam divdesmit franku, un viņš pielika roku pie cepures, pateica: «Ar labu nakti, ser,» — un aizbrauca. Es piespiedu zvanu. Durvis atvērās, un es kāpu augšā un likos gulēt.

OTRĀ GRĀMATA

.

ASTOTĀ NODAĻA

Bretu es vairs netiku redzējis, līdz viņa atgriezās no Sansebastjanas. Vienīgi saņēmu no viņas atklātni ar Končas līča skatu. Viņa rakstīja: «Mīļais, šeit ļoti klusi un mierīgi. Sveiciens zēniem. Breta.»

Netiku redzējis vairs arī Konu. Dzirdēju, ka Fransa devusies uz Angliju, un saņēmu no Kona vēstuli, kurā viņš rakstīja, ka uz pāris nedēļām aizbraucot — neesot vēl īsti skaidrs, uz kurieni, taču viņš gribot kopā ar mani doties uz Spāniju makšķerēt, kā mēs pagājušo ziemu bijām runājuši. Viņa adresi es katrā laikā dabūšot no viņa baņķieriem.

Bretas nebija, Kons man nemācās virsū ar savām likstām, un es tīri vai priecājos, ka nav vairs jāspēlē teniss, jo biju pārāk aizņemts: bieži gāju uz hipodromu, kopā ar draugiem pusdienoju un ilgāk nekā parasti sēdēju redakcijā, cenzdamies paveikt daļu nākamā mēneša darba, lai jūnija beigās, kad kopā ar Bilu Gortonu laidīšos projām uz Spāniju, visu varētu atstāt sekretāra ziņā. Bils Gortons atbrauca, pāris dienu pabija pie manis un tad aizceļoja uz Vīni. Viņš bija varen jautrā omā un teica, ka Amerika esot lieliska. Un Ņujorka esot lieliska. Bijusi izcila teātra sezona, un uzradies vesels birums jaunu daudzsološu smagsvara bokseru. Tiem visiem esot izredzes iegūt publikas simpātijas, pieņemties svarā un pieveikt Dempsiju. Bils starot staroja. Viņš bija saņēmis krietnu naudiņu par savu pēdējo grāmatu un cerēja turpmāk saņemt vēl vairāk. Parīzē mēs jauki pavadījām laiku, un tad viņš aizbrauca uz Vīni. Teicās būt atpakaļ pēc trim nedēļām, un tad mēs brauksim uz Spāniju makšķerēt un pēc tam uz Pamplonu, uz fiestu '. Viņš rakstīja, ka Vīne esot [145] lieliska. Tad pienāca kartīte no Budapeštas: «Džeik, Budapešta ir lieliska.» Tad telegramma: «Atgriežos pirmdien.»

Pirmdienas pievakarē viņš bija klāt. Es dzirdēju piebraucam taksometru un piegāju pie loga, un uzsaucu viņam. Viņš pamāja un sāka stiept augšā ceļasomas. Es izgāju uz kāpnēm pretim un izņēmu vienu viņam no rokām.

— Kā dzird, tev bijis lielisks ceļojums, — es ierunājos.

— Jā gan, — viņš sacīja. — Budapešta ir tiešām lieliska.

— Un Vīne?

— Ne uz to pusi, Džeik. Ne uz to pusi. Drūmāka, nekā es domāju.

— Kā tas saprotams? — Es sameklēju glāzes un sifonu.

— Piemetos, Džeik. Tur smagi piemetos.

— Vai tas var būt? Ņem nu, iedzer!

Bils paberzēja pieri.

— Taisni jābrīnās, — viņš turpināja. — Pats nezinu, kā tas tā gadījās. Bet pēkšņi gadījās.

— Ilgi tu plostoji?

— Četras dienas, Džeik. Četras dienas no vietas.

— Un kur tu biji?

— Neatceros. Es uzrakstīju tev atklātni. To nu atceros pilnīgi skaidri.

— Vēl kaut ko darīji?

— Grūti pateikt. Laikam jau gan.

— Un tālāk? Klāj vaļā!

— Nevaru atcerēties. To, ko zināju, tev jau pateicu.

— Padomā. Iedzer, tad atcerēsies.

— Varbūt šis tas atausīs atmiņā. Atceros kaut ko par boksa maču. Grandiozs mačs par Vīnes kausu. Piedalījās arī viens nēģeris. Nēģeri atceros pilnīgi skaidri.

— Un tālāk?

— Pārākais nēģeris. Izskatījās pēc Tigra Flauersa, tikai četrreiz būdīgāks. Pēkšņi publika sāka apmētāt ringu. Es ne. Nēģeris bija notriecis no kājām vīnieti. Nēģeris pacēla cimdoto roku. Gribēja teikt runu. Briesmīgi solīds nēģeris. Jau sāka runāt. Bet baltais vīnietis viņam iesita. Tad viņš to nokautēja. Pēc tam publika sāka lauzt krēslus. Nēģeris aizbrauca mūsu mašīnā. Pat nepaguva paķert drēbes. Ar manu mēteli. Tagad atceros. Plašs sporta sarīkojums.

— Kas notika tālāk?

— Aizdevu nēģerim savas drēbes un braukāju viņam līdzi pa pilsētu, lai sadzītu rokā viņa naudu. Menedžeris teica, ka nēģeris viņiem vēl palicis parādā par sabojāto zāli. Pag, pag, — bet kas tulkoja? Vai es, vai?

— Droši vien, ka tas nebiji tu.

— Tev taisnība. Nē, es ne. Kāds cits. Liekas, mēs nosaucām viņu par vietējo prātnieku. Nu es šo atceros. Topošais mūziķis.

— Un kā tas beidzās?

— Čābiski, Džeik. Nav taisnības zemes virsū. Menedžeris palika pie sava — nēģeris solījies vīnietim padoties. Lauzis līgumu. Vīnē nedrīkstot nokautēt vīnieti.

«Ak dievs, mister Gorton,» nēģeris sacīja, «četrdesmit minūtes to vien darīju kā tikai centos viņam padoties. Baltais droši vien pārrāvās, atvēzēdamies sitienam. Es viņam netiku piedūris pirksta.»

— Vai naudu dabūjāt?

— Ne plika graša, Džeik. Dabūjām vienīgi nēģera drēbes. Pat viņa pulkstenis aizgāja vējā. Pārākais nēģeris. Nošāvis greizi, braukdams uz Vīni. Tā ir viena draņķīga pilsēta. Pagalam draņķīga pilsēta, Džeik.

— Un ko nēģeris?

— Aizbrauca atpakaļ uz Ķelni. Dzīvo tur. Precējies. Viņam ir ģimene. Solījās rakstīt un atsūtīt aizdoto naudu. Lielisks nēģeris. Cerams, pateicu pareizo adresi.

— Kā nu citādi.

— Labi, bet nu ejam paēst. Vai varbūt pastāstīt tev vēl kaut ko?

— Es klausos.

— Nē, vispirms jāpaēd.

Mēs nokāpām lejā un izgājām uz Boulevard St. Mi-chel. Bija silts jūnija vakars.

— Uz kurieni ejam?

-— Varbūt uz salu?

— Lai notiek.

Mēs devāmies pa bulvāri uz Sēnas pusi. Denlert-Rochereau ielas krustojumā atrodas piemineklis — divi vīri vējā plīvojošos tērpos.

— Es zinu, kas šie abi ir. — Bils aplūkoja statujas. — Farmakoloģijas izgudrotāji. Arī es kaut ko jēdzu no Parīzes.

Mēs gājām tālāk.

— Redz, kur taisa izbāzeņus, — Bils teica. — Varbūt gribi kādu nopirkt? Skaistu suņa izbāzeni?

— Ejam, — es vedināju. — Tu esi piesūcies.

— Pārākie sunīši. Tie diži izdaiļos tavu istabu.

— Ejam!

— Vienu vienīgu izbāztu sunīti. Taisnību sakot, var arī nepirkt. Bet paklau, Džeik! Vienu vienīgu izbāztu sunīti!

— Nu, nāc taču!

— Kad nopirksi, tev tas kļūs dārgāks par visu. Gluži vienkārši vērtību apmaiņa. Tu dod viņiem naudu. Viņi tev — izbāztu sunīti.

— Nopirksim, atpakaļ nākot.

— Labi. Lai notiek pēc tava prāta. Ceļš uz elli ir bruģēts ar nenopirktiem suņu izbāzeņiem. Bet nav mana vaina.

Mēs gājām tālāk.

— Kur tu pēkšņi kļuvi tāds suņu draugs?

— Vienmēr esmu mīlējis suņus. Vienmēr esmu bijis liels izbāztu dzīvnieku cienītājs.

Mēs apstājāmies un iedzērām.

— Cik labi iedzert, — Bils noteica. — Arī tev reizēm derētu, Džeik.

— Esmu no tevis atpalicis par simt četrdesmit četriem punktiem.

— Tādēļ nevajag zaudēt dūšu. Nekad nevajag zaudēt dūšu. Tas ir manu panākumu noslēpums. Nekad nezaudēt dūšu. Es nekad nezaudēju dūšu, citiem reJzot.

— Kur tu tā paguvi pietempties?

— Iegriezos «Krijonā». Džordžs samaisīja man pāris kokteiļu. Džordžs ir lielisks. Zini viņa panākumu noslēpumu? Nekad nezaudēt dūšu.

— Vēl pāris pērno — un tu to zaudēsi.

— Tikai ne citiem redzot. Tiklīdz es jūtu, ka zaudēju dūšu, tūlīt nozūdu. Šai ziņā esmu kā kaķis.

— Kur tu redzēji Hārviju Stounu?

— «Krijonā». Viņš bija maķenīt zaudējis dūšu. Trīs dienas neesot it neko ēdis. Vispār vairs neēdot. Velkas kā suns, asti kājstarpē iemiedzis. Drūms skats.

— Viņš ir lāga puika.

— Nu taisni lielisks. Tomēr es gribētu, lai viņš nevelkas ar asti kājstarpē. Nespēju noskatīties.

— Ko darām vakarā?

— Man vienalga. Tikai nevajag zaudēt dūšu. Vai te nevar dabūt vārītas olas? Ja te ir cieti vārītas olas, tad mums nav ko dzīties uz salu.

— Negrabi tukšu. Mēs iesim paēst kārtīgas pusdienas.

— Labi jau, labi. Vai tūlīt pat?

— Jā, ejam.

Mēs gājām pa bulvāri tālāk. Garām pabrauca ormanis. Bils noskatījās tam pakaļ.

— Redzi šo zirdziņu? Es pasūtīšu tā izbāzeni, ko tev uzdāvāt Ziemas svētkos. Katram draugam pa izbāztam dzīvniekam. Es esmu naturālists.

Garām pabrauca taksometrs, no kura mums kāds māja ar roku un pieklaudzināja, lai šoferis pietur. Mašīna piebrauca ietves malā. Tajā sēdēja Breta.

— Burvīga dāma, — Bils secināja. — Grasās mūs nolaupīt.

— Hello! — Breta sauca. — Hello!

— Bils Gortons. Lēdija Ešlija.

Breta uzsmaidīja Bilam. — Nupat kā atbraucu. Neesmu pat bijusi vannā. Maikls atgriežas vakarā.

— Lieliski! Nāc ar mums pusdienās, un tad varēsim iet viņam pretī.

— Vispirms jānoskalo ceļa putekļi.

— Ko niekus! Ejam!

— Man jātiek vannā. Viņš iebrauc deviņos vakarā.

— Tad nāc iedzer pirms vannas.

— To var. Tā jau ir cita runa.

Mēs iekāpām taksometrā. Šoferis paskatījās atpakaļ.

— Uz tuvāko bistro, — es sacīju.

— Varbūt labāk laižam uz «Closerie», — Breta ieteicās. — Nevaru iedzert šo pretīgo brendiju.

— «Closerie des Lilas».

Breta pagriezās pret Bilu.

— Vai jūs sen šai grēcīgajā pilsētā?

— Šodien iebraucu no Budapeštas.

— Kā tur izskatās?

— Pasakaini. Budapešta ir pasakaina.

— Pajautā viņam par Vīni.

— Vīne ir ērmota pilsēta, — Bils noteica.

— Briesmīgi līdzīga Parīzei. — Breta viņam uzsmaidīja, viegli piemiedzot acis.

— Tieši tā, — Bils sacīja. — Briesmīgi līdzīga Parīzei, kāda tā man rādās pašlaik.

— Jūs esat krietni iesildījies.

Mēs sēdējām uz kafejnīcas terases, un Breta pasūtīja viskiju ar sodu, es sev arī to pašu, bet Bils paņēma vēl vienu pērno.

— Kā klājas, Džeik?

— Labi, — es atteicu. — Esmu lieliski pavadījis laiku.

Breta paskatījās manī.

— Es biju tīrā zoss, braukdama prom, — viņa sacīja.

— Tikai muļķis var aizbraukt no Parīzes.

— Kā labi gāja?

— Tā ... nekas. Tīri interesanti. Ne pārāk jautri.

— Satiki kādu?

— Nē, tikpat kā nevienu. Nekur netiku izgājusi.

— Peldēties negāji?

— Nē. Neko nedarīju.

— Izklausās pēc Vīnes, — Bils teica.

Breta pavērās Bilā smaidošām acīm, ap kurām saraucās sīkas krunciņas.

— Tad redz, kā jums gājis pa Vīni.

— Vīnē gāja raibi.

Breta viņam vēlreiz uzsmaidīja.

— Tev ir brīnišķīgs draugs, Džeik.

— Var iztikt, — es teicu. — Viņš taisa dzīvnieku izbāzeņus.

— Tas bija citā zemē, — Bils paskaidroja. — Turklāt visi dzīvnieki bija beigti.

— Vēl malciņu, un es skrienu, — Breta sacīja.

— Aizsūti viesmīli pēc taksometra.

— Redz, kur stāv — vesela rinda. Tieši pretim.

— Labi.

Mēs izdzērām pēdējo glāzīti un iesēdinājām Bretu taksometrā.

— Tātad ap desmitiem «Selektā». Draugu ņem līdz. Maikls ari būs.

— Būsim kā likts, — Bils noteica. Mašīna sakustējās, un Breta pamāja.

— Tā tik ir sieviete! — Bils jūsmoja. — Sasodīti pievilcīga! Kas tas par Maiklu?

— Vīrietis, ar kuru viņa taisās precēties.

— Te tev nu bija! Mūždien es satieku tādas, kuras vairs nav dabūjamas. Ko viņiem varētu uzdāvināt? Varbūt pāris izbāztu sacīkšu zirgu.

— Labāk ejam paēst.

— Un viņai tiešām ir tituls vai kaut kas tamlīdzīgs? — Bils jautāja, kad abi taksometrā braucām uz Ile Saint Louis.

— Jā gan. Ar ciltsgrāmatu un visu pārējo.

— Ak tā?

Mēs pusdienojām salas viņā galā madame Lekomtes restorānā. Amerikāņu tur bija, ka biezs, un mums vajadzēja stāvēt un gaidīt, līdz atbrīvosies vieta. Kāds bija ierakstījis šo restorānu Amerikāņu Sieviešu kluba tūrisma ceļvedī, raksturodams kā oriģinālu, amerikāņu neskartu stūrīti Parīzes krastmalā, tādēļ mums trīs ceturtdaļstundas bija jāgaida uz brīvu galdiņu. Bils šeit bija pusdienojis tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitajā gadā, tūlīt pēc pamiera iestāšanās, un madame Lekomte saņēma viņu ar skaļu sajūsmu.

— Jā, tomēr galdiņu neizbrīvēja, — Bils sacīja. — Bet, neko teikt, brīnišķīga sieviete.

Pusdienas bija bagātīgas: cepts cālis, zaļie zirnīši, kartupeļu biezenis, salāti, ābolu pīrāgs un siers.

— Pie jums tāds biezums, ka ne apgriezties, — Bils sacīja madame Lekomtei.

Viņa atmeta ar roku. — I nerunājiet.

— Jūs kļūsiet bagāta.

— Cerēsim.

Kad bijām izdzēruši kafiju un pa glāzītei konjaka, palūdzām rēķinu, kurš, kā jau parasti, bija rakstīts ar krītu uz tāfelītes, kas, acīm redzot, bija ieskaitīta restorāna «oriģinalitātes» kontā, — tad samaksājām, atsveicinājāmies un gājām prom.

— Jūs nemaz vairs neredz pie mums, mesjē Bār-nes, — madame Lekomte sacīja.

— Te pārāk daudz tautasbrāļu.

— Nāciet uz lenču. Tad nav tik pilns.

— Labi. Noteikti atnākšu.

Gar kokiem apstādīto Quai d'Orleans mēs aizstaigājām līdz salas viņam galam. Pāri upei rēgojās mūri; tur pašlaik nojauca graustus.

— Tur ies jaunā iela.

— Tā stāsta, — Bils teica.

Mēs soļojām, kamēr apgājām salai apkārt. Pa tumšo upi, ugunis mirdzinot, klusu aizbrauca bateau mouche [146]un zem tilta izzuda skatienam. Lejāk pret naksnīgajām debesīm pacēlās Dievmātes katedrāle. Ejot pāri koka tiltam no Quai de Bethune uz Sēnas kreiso krastu, mēs apstājāmies, lai paraudzītos uz Dievmātes katedrāli. Sala no šejienes šķita tumša, koku vietā melnēja ēnas, un nami iesniedzās debesis.

— Vienreizējs skats, — Bils sacīja. — Labi, ka esmu atgriezies.

Atspiedušies pret koka margām, mēs vērojām lielos, ugunīs mirdzošos tiltus upes augšgalā. Ūdens bija rāms un melns. Tas klusu strāvoja gar tilta pāļiem. Garām pagāja puisis un meitene. Abi bija apkampušies.

Mēs pārgājām tiltam pāri un devāmies augšā pa Rue du Cardinal Lemoine. Tas bija pamatīgs kāpiens pret kalnu, un mēs nogājām līdz pašam Place Contrescarpe. Elektriskā loka gaisma spiedās cauri koku lapotnēm, un zem kokiem stāvēja autobuss braukšanas gatavībā. Pa «Negre Joyeux» atvērtajām durvīm skanēja mūzika. Caur «Cale Aux Amateurs» logu varēja redzēt garu, cinkotu bāra leti. Arā uz terases strādnieki iedzēra. Virtuvē meiča cepa kartupeļus eļļā. Uz plīts stāvēja čuguna katls ar sautētu gaļu. Viņa iesmēla no tā večukam, kurš gaidīja ar vīna pudeli rokā.

— Vai gribi'iedzert?

— Nē, — Bils teica — Man pietiek.

Mēs nogriezāmies no Place Contrescarpe pa labi un devāmies tālāk pa šaurām, līdzenām ieliņām, ko ieskāva veci daudzstāvu nami. Citi bija izspiedušies pašā ietves malā. Citi atrāvušies nostāk. Mēs iznācām no Rue du Pot de Fer un gājām līdz Rue Saint Jacgues krustojumam, tad, pagriezušies uz dienvidiem, garām dzelzs režģu apjoztajam Vai de Grāce slimnīcas dārzam līdz Boulevard du Poit Royal.

— Uz kurieni tagad? — vaicāju. — Vai uz «Selektu» pasēdēt kopā ar Bretu un Maiklu?

— Iesim.

Mēs soļojām tālāk līdz Boulevard Montparnasse garām «Closerie de Lilas» kafejnīcai, Lavinjas restorānam, Damuā un citām nelielām kafejnīcām līdz «Roton-dai» un, atstājuši aiz sevis tās mirdzošās ugunis, pārgājām pāri ielai un nonācām «Selektā».

Maikls gar galdiņiem spraucās mums pretim. Viņš bija iededzis un labi atspirdzis.

— Hel-lo, Džeik, — viņš sacīja. — Hel-lo! Hel-lo! Kā sviežas, veco zēn?

— Jūs izskatāties lieliski atkopies, Maik.

— Tā arī ir. Lieliski atkopies. Nedarīju neko citu kā vien staigāju. Caurām dienām. Un dzēru tikai glāzīti dienā kopā ar māti pie tējas galda.

Bils bija iegājis bārā. Viņš sarunājās ar Bretu, kura sakrustotām kājām sēdēja uz augstas taburetes. Viņa bija bez zeķēm.

— Priecājos, redzot jūs, Džeik! — Maikls turpināja. — Es, kā teikt, esmu maķenīt ieķēris. Brīnums gan, ko? Redzat, kāds man deguns?

Uz viņa deguna bija sakaltis asiņu traips.

— Pie visa vainīgas kādas večiņas ceļasomas, — Maikls paskaidroja. — Sniedzos palīgā viņai tās nocelt, un somas man uzkrita virsū.

Breta piemiegtām acīm pamāja viņam no bāra ar cigaretes iemuti.

— Večiņas, jā, — Maiks piemetināja. — Somas man uzkrita virsū. Ejam pie Bretas. Es saku, viņa ir apburoša. Tu esi burvīga sieviete, Bret. Kur tu ņēmi šo cepuri?

— Kāds zēns man uzdāvināja. Tev nepatīk?

— Šausmīga cepure. Nopērc sev citu.

— O, mēs tagad esam tik bagāti. Jā, vai tu iepazinies ar Bilu? Tu esi briesmīgi uzmanīgs, Džeik.

Viņa pagriezās pret Maiku. — Tas ir Bils Gortons. Bet šis te plencis — Maiks Kembels. Misters Kembels ir neglābjams bankrotieris.

— Jā, tā nu iznāk. Zināt, vakar Londonā satiku savu bijušo kompanjonu. To, kurš mani apveda ap stūri.

— Un ko šis?

— Izmaksāja man glāzīti brendija. Eh, ko tur pieminēt ļaunu! Zini, Bret, tu nudien esi apburoša. Nu sakiet — vai viņa nav skaista?

— Skaista? Ar šitādu degunu?

— Brīnišķīgs deguntiņš! Nu, pagriez pret mani. Nu sakiet — vai viņa nav apburoša?

— Vai tiešām nebija atrodams iemesls, lai viņš vēl paliktu Skotijā?

— Zini, Bret, brauksim tā paagrāk mājās.

— Nekļūsti piedauzīgs, Maikl. Neaizmirsti, ka šeit ir dāmas.

— Nu sakiet — vai viņa nav apburoša? Vai jums tā neliekas, Džeik?

— Šovakar paredzēts boksa mačs, — Bils ierunājās. — Vai iesim?

— Boksa mačs? — Maiks noprasīja. — Kas piedalās?

— Ledū un vēl viens.

— Viņš, šis Ledū, ir varen labs bokseris, — Maiks teica. — Es labprāt ietu, — viņš visiem spēkiem pūlējās saņemties, — bet tas nav iespējams. Man ir tikšanās ar šo te personu. Paklau, Bret, nopērc sev jaunu cepuri!

Breta parāva filca platmali uz vienas acs un šķelmīgi pasmaidīja.

— Jūs abi joziet uz boksu. Man vajadzēs aizvākt misteru Kembelu taisnā ceļā uz mājām.

— Es neesmu pilnā, — Maiks iebilda. — Varbūt tikai maķenīt iesilis. Vai zini, Bret, tu esi apburoša.

— Drāziet uz boksu, — Breta mudināja. — Misters Kembels kļūst nepanesams. Kas tie par maiguma uzplūdiem, Maikl?

— Vai zini, tu esi apburoša.

Mēs atvadījāmies.

— Žēl, ka nevaru iet jums līdz, — Maiks sacīja. Breta smējās. Pie durvīm es atskatījos. Maiks bija atbalstījies pret leti un, pieliecies Bretai klāt, kaut ko stāstīja. Breta mierīgi raudzījās viņā, bet viņas acu kaktiņi smaidīja.

Ārā uz ietves es jautāju Bilam: — Vai tiešām mēs iesim uz boksu?

— Protams, — Bils teica. — Tikai ne kājām.

:— Maiks trakā sajūsmā par savu dāmu, — taksometrā es ieminējos.

— Nu, savā ziņā viņu var saprast.

DEVĪTĀ NODAĻA

Jaunā Ledū un Frensa mačs notika divdesmitā jūnija vakarā. Tā bija interesanta ciņa. Nākamajā rītā es saņēmu Roberta Kona vēstuli no Endajas. Viņš rakstīja, ka dzīvojot klusi un mierīgi, peldoties, spēlējot golfu un bridžu. Endajā esot lieliska pludmale, taču viņš to vien nevarot sagaidīt, kad abi brauksim uz Spāniju makšķerēt. Kad īsti es došoties ceļā? Vai es nevarot viņam nopirkt kārtīgu makšķerauklu, — naudu viņš tiekoties atdošot.

Tai pašā rītā pie redakcijas galda uzrakstīju Konam atbildi, ka mēs ar Bilu atstāsim Parīzi divdesmit piektajā — ja kaut kas gadīsies, telegrafēšu — un lai viņš gaida mūs Baijonā, un tad ar autobusu brauksim pāri kalniem uz Pamplonu. Tai pašā dienā ap septiņiem vakarā iegriezos «Selektā» cerībā satikt Maiklu un Bretu. Viņu tur nebija, un es pārgāju pāri uz «Dingo». Viņi abi sēdēja bārā.

— Hello, mīļais! — Breta pastiepa roku.

— Hello, Džeik, — Maiks sacīja. — Šķiet, vakar biju pavairāk ieķēris.

— Tas tā — maigi izsakoties, — Breta teica. — Diez cik stabils tu nebiji vis.

— Kad īsti jūs braucat uz Spāniju? — Maiks jautāja. — Vai jums nebūtu nekas pretim, ja mēs brauktu līdz?

— Tas būtu lieliski!

— Tiešām jūs būtu ar mieru? Zināt, es esmu bijis Pamplonā, un Bretai trakoti gribas to redzēt. Ja vien mēs neesam par apgrūtinājumu?

— Kas par niekiem!

— Es, kā teikt, esmu maķenīt iekampis. Citādi nebūtu dūšas jūs lūgt. Tiešām jums nebūtu nekas pretim?

— Nu, pietiek, Maikl, — Breta teica. — Ko citu viņš tev lai saka? Vēlāk pati pajautāšu.

— Bet jums nav nekas pretim, vai ne?

— Izbeidziet, citādi kļūšu vēl nikns. Mēs ar Bilu izbrauksim divdesmit piektajā no rīta.

— Jā, kur tad viņš ir? — Breta jautāja.

— Šantilā pie draugiem pusdienās.

— Viņš ir jauks puisis.

— Lielisks puisis, — Maiks teica. — Patiešām, lielisks.

— Tu jau viņu neatceries, — Breta sacīja.

— Kā ne. Atceros pilnīgi skaidri. Vai zināt, Džeik, — mēs brauksim divdesmit piektajā vakarā. Breta no rītiem nevar tikt augšā.

— Tiešām nevaru!

— Ja pienāks nauda un ja jums tiešām nav nekas pretim.

— Nauda būs noteikti. Par to es gādāšu.

— Sakiet — kas mums būtu jāņem līdz?

— Divas trīs makšķeres ar spolēm, makšķerauklas un mušas.

— Es nemakšķerēšu, — Breta izmeta.

— Tad divas makšķeres — otra būs Bilam.

— Labi, — Maiks teica. — Aizsūtīšu pārvaldniekam telegrammu.

— Tas būs burvīgi! — Breta jūsmoja. — Spānija! Tā tik būs izprieca!

— Divdesmit piektais, — kad tas iznāk?

— Sestdien.

-— Mums katrā ziņā jāpagūst saposties.

— Labi, es eju pie friziera, — Maiks teica.

— Bet es vannā, — Breta sacīja. — Pavadi mani līdz viesnīcai, Džeik. Esi tik labs.

— Mēs dzīvojam burvīgā viesnīcā, — Maiks teica.

— īstā bordelī!

— Kad atbraucām, atstājām bagāžu «Dingo» un tur mums jautāja: uz ilgu laiku? Šausmīgi priecājās, dzirdot, ka domājam palikt arī pa nakti.

— Bordeli, kad es jums saku, — Maiks atkārtoja

— Šai ziņā es kaut ko saprotu.

— Nu, izbeidz un ej apgriezt matus!

Maiks aizgāja. Mēs ar Bretu palikām sēžot pie letes.

— Vēl vienu glāzīti?

— Var arī.

— Nu jau ir vieglāk, — Breta sacīja.

Mēs gājām pa Rue Delambre.

— Kopš esmu atpakaļ, neesam vēl tikušies, — Breta iesāka.

— Nē.

-— Nu, kā tev klājas, Džeik?

— Labi.

Breta paskatījās manī.

— Paklau, vai Roberts Kons brauks tev līdz?

— Jā. Un tad?

— Vai viņam tas mazliet nekodīs kaulā?

— Kā tā?

— Kā tev šķiet, kurš tad brauca man līdz uz Sanse-bastjanu?

— Apsveicu, — es teicu.

Mēs gājām tālāk.

-— Kādēļ tu tā saki?

— Nezinu. Ko tad, tavuprāt, man bija jāsaka?

Mēs gājām tālāk un nogriezāmies gar stūri.

— Viņš uzvedās tīri pieklājīgi. Vienīgi kļuva mazliet garlaicīgs.

— Ak pieklājīgi?

— Domāju, viņam tas nāks par labu.

— Ieteicu nodoties labdarībai.

— Nekļūsti bezkaunīgs.

— Pacentīšos.

— Tu tiešām to nezināji?

— Nē. Laikam netiku par to domājis.

— Tev nešķiet, ka viņam tas kodīs kaulā?

— Tā ir viņa darīšana. Uzraksti viņam, ka brauksi. Viņš taču var arī nebraukt.

— Jā, uzrakstīšu, lai viņš jau laikus var pārdomāt. Es vairs netiku redzējis Bretu līdz divdesmit ceturtā

jūnija vakaram.

— Vai ir kādas ziņas no Kona?

— Jā. Viņš ir sajūsmā par šo braucienu.

— Žēlīgā debess!

— Man arī tas šķiet dīvaini. Viņš raksta, ka nevarot sagaidīt dienu, kad atkal redzēšot mani.

— Varbūt viņš domā, ka tu brauc viena?

— Nē. Es rakstīju, ka braucam visi. Maikls un pārējie.

— Nu vai nav ērms?

— Tiešām, vai ne?

Breta ar Maiku cerēja saņemt naudas pārvedumu nākamajā dienā. Mēs norunājām satikties Pamplonā. Viņi brauks tieši uz Sansebastjanu un pārsēdīsies uz Pamplo-nas vilcienu. Mēs visi tiksimies Montojas viesnīcā. Ja viņi līdz pirmdienai nebūs klāt, mēs brauksim uz Bur-getu un sāksim makšķerēt. Uz turieni gāja autobuss. Es iedevu viņiem maršruta aprakstu, lai viņi mūs vieglāk varētu atrast.

Mēs ar Bilu izbraucām no Orsejas stacijas ar rīta vilcienu. Diena bija jauka, ne pārāk karsta, un apkārtne no pašas Parīzes skaista. Brokastot gājām uz restorānvagonu. Promejot palūdzu pavadonim pirmās maiņas talonus lenčam.

— Viss aizņemts līdz piektajai maiņai.

— Kā tā?

Šai vilcienā lenču izsniedza divās maiņās, un vienmēr vēl atlika daudz brīvu vietu.

— Visas vietas rezervētas, — restorānvagona pavadonis paskaidroja. — Piektā maiņa būs trijos trīsdesmit.

— Kaut kas nedzirdēts! — sacīju Bilam.

— Iegrūd viņam desmit frankus.

— Lūdzu, — es teicu. — Mēs gribam paēst pirmajā maiņā.

Pavadonis iebāza naudu kabatā.

— Paldies, — viņš sacīja. — Es jums, kungi, ieteiktu paņemt sendvičus. Pirmās četras maiņas līdz pēdējai vietai rezervētas dzelzceļa valdei.

— Jūs, draugs, dzīvē tālu tiksiet, — Bils angliski sacīja. — Būtu jums devuši piecus frankus, jūs mums ieteiktu izlēkt no vilciena.

— Comment? [147]

— Ejiet pie velna! — Bils izgrūda. — Un tā kā tūlīt būtu klāt sendviči un pudele vīna! Pasaki viņam to, Džeik!

— Lieciet atnest uz blakus vagonu. — Es izstāstīju, kur mūs atrast.

Mūsu kupejā brauca kāds vīrs ar sievu un dēlēnu.

— Jus laikam esat amerikāņi? — vīrs jautaja. — Kā patīk šis ceļojums?

— Lieliski, — Bils teica.

— Pareizi darāt, ka ceļojat. Cilvēkam jāceļo, kamēr vēl jauns. Mēs ar māmiņu jau sen gribējām atbraukt uz Eiropu, taču iznāca mazliet pagaidīt.

— Gribētu — atbrauktu pirms gadiem desmit, — sieva sacīja. — Bet tu tikai skandināji: «Vispirms jāapskata Amerika!» Lai nu vai kā, bet nevar žēloties, ka mēs maz būtu redzējuši.

— Vai zināt, ka vilciens pilns amerikāņiem? — vīrs sacīja. — Veseli septiņi vagoni vien — no Daitonas, Ohaio štata. Bijuši svētceļojumā uz Romu un nu brauc uz Lurdu un Biaricu.

— A, tad redz, kā! Svētceļnieki. Nolādētie puritāņi! — Bils šķendējās.

— No kuras puses jūs esat?

— No Kanzassitijas, — es teicu. — Bet viņš no Čikāgas.

— Vai abi braucat uz Biaricu?

— Nē. Mēs braucam uz Spāniju makšķerēt.

— Pats gan, kā sacīt, uz to neesmu kritis. Bet mūsu pusē šis sports lielā cieņā. Montanas štatā ir visai iecienītas makšķerēšanas vietas. Esmu izbraucis draugiem līdzi, bet zivju ķeršana nav manā gaumē.

— Tev tikai rūp, kā ieķert ko stiprāku, — sieva sacīja.

Vīrs piemiedza aci.

— Jūs jau zināt sieviešu iedabu. Ja draugu pulkā ierausi lāsīti, tūliņ jau būsi pasaules grēcinieks.

— Vīriešiem mūždien prāts uz to dzeršanu, — sieva teica. Un ciešāk novilka kleitu pār kuplajiem gurniem. — Viņam par patikšanu es balsoju pret sauso likumu, neesmu ar pretī, ja iedzer pa aliņam, bet šis vēl runās. Taisni jābrīnās, kur mums ir prāts, izejot pie šādiem aplamniekiem.

— Vai zināt, ka šī svētceļnieku banda aizņēmusi visu restorānvagonu līdz pusčetriem pēcpusdienā? — Bils pavēstīja.

— Kā tas saprotams? Ar kādām tiesībām?

— Pamēģiniet dabūt brīvu vietu.

— Tad jau, mamiņ, jaiet atpakaļ vēlreiz ieturet brokastis.

Sieva piecēlās un sakārtoja kleitu.

— Jūs, puiši, pieskatiet mūsu mantas. Ejam, Hjū-bert!

Viņi visi trīs aizgāja uz restorānvagonu. Drīz pēc tam vilciena pavadonis, iziedams cauri vagonam, aicināja uz pirmās maiņas lenču, un gaitenis piegruva pilns svētceļniekiem un viņu pāteriem. Mūsu kaimiņš neatgriezās. Gar durvīm aizsteidza viesmīlis ar mūsu sendvičiem un šablī pudeli, un mēs iesaucām viņu kupejā.

— Šodien nu gan jūs dabūsiet noskrieties, — es teicu.

Viņš pamāja.

— Tūlīt pat sākas, desmitos trīsdesmit.

— Bet kad mēs tiksim pie ēšanas?

— Ha! Un kad vēl es pats?

Viņš nolika pudeli un divas glāzes, un mēs samaksājām par sendvičiem un iedevām dzeramnaudu.

— Vēlāk atskriešu pēc šķīvjiem, vai varbūt nākdami atnesiet paši.

Mēs ēdām sendvičus un dzērām vīnu, un pa logu vērojām apkārtni. Labība pašlaik jau sāka dzeltēt, un laukos klājieniem ziedēja magones. Gar acīm slīdēja zaļas ganības un krāšņi koki, un upes, un parku ieskautas pilis.

Tūrā mēs izkāpām nopirkt vēl vienu pudeli vīna, un, kad ienācām atpakaļ kupejā, Montanas džentlmenis ar sievu un dēlēnu Hjūbertu omulīgi jau sēdēja priekšā.

— Vai Biaricā laba peldēšana? — Hjūberts jautāja.

— Tas puika mums kā uzburts uz ūdeņiem, — māte sacīja. — Bērniem jau pagrūti vilcienā nosēdēt.

— Peldēšana tur laba, — teicu. — Tikai vētrainā laikā bīstama.

— Dabūjāt paēst? — Bils vaicāja.

— Taču, ka dabūjām. Palikām sēžot, kad viņi ienāca, un tur nodomāja, ka esam no viņējiem. Viesmīlis kaut ko franciski pateica un trīs katoļus aizsūtīja atpakaļ.

— Domāja, ka esam no svētajiem, — vīrs turpināja. — Paskat, cik katoļu baznīca varena. Žēl, ka jūs, puiši, neesat katoļi. Paēstu laicīgi bez kādām raizēm.

— Es esmu katolis, — sacīju. — Un tieši tādēļ tas mani aizskar.

Ceturksni pēc četriem mēs beidzot tikām pie lenča. Bils bija noskaities ne pa jokam. Viņš nogrāba aiz pogas pāteru, kurš svētceļnieku pulka priekšgalā pašlaik atgriezās kupejā. — Sakiet, tēvs, — kad protestanti dabūs paēst?

— Es neko nezinu. Vai talonu jums nav?

— Vai tad kāds mirstīgais tos var dabūt? — Bils atcirta.

Pāters vēl atskatījās uz viņu.

Restorānvagonā viesmīļi jau piekto reizi pasniedza lenču. Tas, kurš apkalpoja mūs, bija noskrējies gluži slapjš. Baltās žaketes padusēs vīdēja violeti plankumi.

— Viņš laikam krietni iedzer vīnu.

— Vai arī valkā violetu veļu.

— Pavaicāsim viņam pašam.

— Nē. Viņš ir pārāk noguris.

Bordo vilciens pusstundu stāvēja, un mēs izkāpām izlocīt kājas. Pilsētas apskatei nebija laika. Pēc tam braucām caur Landu, vērojot saulrietu. Starp priedēm kā platas alejas stiepās meždegu joslas, un cauri tām skatienam pavērās tālīni, kokiem apauguši pakalni. Ap pusastoņiem mēs ēdām pusdienas un vērojām ainavu pa atvērto restorānvagona logu. Visapkārt pletās smilšains, viršiem apaudzis priedulājs. Vietām vīdēja nelielas lauces un māju puduri un šur tur kāda kokzāģētava. Satumsa, un aiz loga dvašoja karstā un tumšā, un smilšainā zeme, un ap deviņiem vakarā mēs iebraucām Baijonā. Kupejas kaimiņš ar sievu un Hjūbertu atvadām spieda mums roku. Viņi brauca līdz Lanegresai, lai tur pārsēstos uz Biaricu.

— Nu, tad — laimīgu ceļavēju! — vīrs sacīja.

— Vēršu cīņās piesargieties!

— Varbūt tiekamies Biaricā, — Hjūberts teica.

Mēs ar ceļasomām un makšķerkārbām izkāpām un caur tumšo stacijas ēku iznācām uz apgaismota laukuma, kur gaidīja ormaņi un viesnīcu autobusi. Turpat, starp viesnīcu aģentiem, stāvēja Roberts Kons. Sākumā viņš mūs nepamanīja. Tad ieraudzīja un nāca pretim.

— Hello, Džeik! Kā labi atbraucāt?

— Lieliski, — es teicu. — Šis ir Bils Gortons.

— Sveicināti!

— Ejam, — Roberts sacīja. — Man ir sarunāts ormanis. — Roberts bija mazliet tuvredzīgs. Agrāk to nebiju pamanījis. Visu laiku viņš kaut kā iešķībi raudzījās Bilā, cenzdamies izprast, kas tas par putnu.

— Brauksim uz manu viesnīcu. Tur nebūs slikti. Visumā tīri pieklājīgi.

Mēs iekāpām fiakrā, un kučieris iecēla ceļasomas, tad uzrausās arī pats un nošvīkstināja pātagu, un pār tumsas apņemto tiltu mēs iebraucām pilsētā.

— Man liels prieks iepazīties ar jums, — Roberts sacīja Bilam. — Džeiks man tik daudz par jums stāstījis, un esmu lasījis jūsu grāmatas. Vai tu man atvedi makšķerauklu, Džeik?

Pie viesnīcas ormanis pieturēja, un mēs izkāpām un gājām iekšā. Viesnīca bija jauka, un mūs saņēma bezgala laipni un katram ierādīja patīkamu istabiņu.

DESMSTĀ NODAĻA

Rīts bija skaidrs, un pilsētā laistīja ielas, un mēs kafejnīcā ieturējām brokastis. Baijona ir skaista. Tā atrodas lielas upes krastā un atgādina ļoti tīru spāņu pilsētiņu. Lai gan bija vēl agrs rīts, uz tilta pamatīgi cepināja. Mēs pārgājām tam pāri un izstaigājām pilsētu.

Es nepavisam nebiju drošs, ka Maika makšķeres pienāks no Skotijas laikus, tādēļ mēs sākām meklēt zvejas piederumu veikalu, un beidzot virs kādas galantērijas preču tirgotavas nopirkām Bilam makšķeri. Pārdevējs bija izgājis, un mums vajadzēja brītiņu pagaidīt. Pēdīgi viņš arī uzradās, un par smiekla naudu mēs dabūjām gluži pieklājīgu makšķeri un divus tīklus.

Izgājuši uz ielas, devāmies apskatīt katedrāli. Kons teica, tā esot slavena celtne kaut kādā tur stilā — vairs neatceros. Katedrāle bija jauka — jauka un krēslaina kā spāņu baznīcas. Pēc tam gājām augšā gar veco cietoksni un tālāk līdz vietējam kantorim, no kura vajadzēja atiet autobusam. Tur mums pateica, ka autobusu satiksmi atsākšot tikai ar pirmo jūliju. Tūrisma birojā noskaidrojām, cik varētu maksāt brauciens uz Pamplonu ar vieglo mašīnu, un kādā milzīgā garāžā aiz municipalitātes teātra stūra par četrsimt frankiem to noīrējām. Šoferis solīja piebraukt pie viesnīcas pēc četrdesmit minūtēm, un mēs iegriezāmies tai pašā skvēra kafejnīcā, kur bijām brokastojuši, iedzert alu. Bija karsts, bet gaisā juta rīta dzestro, spirdzīgo elpu, un bija tik labi šeit pasēdēt. Uzpūta brīze, un bija jūtams, ka tā nāk no jūras. Pa skvēru tipāja baloži, un mājas bija dzeltenīgas, izbalējušas saulē, un man gribējās palikt šeit sēžam. Tomēr bija jāiet uz viesnīcu sakravāties un nokārtot rēķinu. Mēs samaksājām par alu — lozējām, un, cik atceros, maksāja Kons — un gājām atpakaļ. Par istabu mums ar Bilu katram bija jāmaksā tikai sešpadsmit franku plus desmit procenti par pakalpojumiem, un mēs nosūtījām ceļasomas lejā un sākām gaidīt Robertu Konu. Gaidot es ieraudzīju uz vestibila parketa tarakānu — vismaz savas trīs collas garu. Parādīju to Bilam un nospiedu ar kāju. Nospriedām, ka tas ielīdis tieši no dārza. Viesnīca bija nevainojami tīra.

Beidzot arī Kons nāca lejā, un mēs gājām ārā, kur mūs gaidīja automašīna. Tā bija liela, ar slēgtu jumtu un tai priekšā šoferis baltā putekļu mētelī ar zilu apkakli un piedurkņu atlokiem, un mēs viņam palūdzām nolaist jumtu. Viņš iekrāva somas, un mašīna devās augšup pa ielu ārā no pilsētas. Mēs braucām garām ziedošiem dārziem un vēlreiz pametām skatienu atpakaļ, un tad jau pavērās lauku plašumi — zaļi un pauguraini, un ceļš visu laiku virzījās kalnup. Mēs braucām garām basku pajūgiem, kurus vilka vērši vai govis, un jaukām, rūpīgi balsinātām, zemei pieplakušām fermām. Basku zeme ir lekna un zaļa, un mājas un ciemati izskatās tīri un pārtikuši. Katrā ciematā bija sporta laukums, kur bērneļi karstajā saulē dzenāja bumbu. Pie baznīcu sienām bija izlikti uzraksti, ka šeit aizliegta bumbas spēle, un visām mājām bija sarkani kārniņu jumti, — un tad ceļš nogriezās sānis un veda gandrīz stāvus kalnā, un mēs braucām augstāk un augstāk gar pašu nogāzi, atstājot aiz sevis ieleju un jūras pusē — pakalnu svītru. Jūra nebija redzama. Tā atradās pārāk tālu. Tikai pakalni, vienīgi pakalni, bet bija jūtams — aiz tiem ir jūra.

Drīz vien sasniedzām Spānijas robežu. Tur bija neliela upe ar tiltu, kura vienā galā stāvēja spāņu kara-binieri spīdīgās Bonaparta cepurēs, pār pleciem pārmestām īsām šautenēm, otrā — resni, ūsaini franči beretēs. Tie tikai pavēra vienu somu un uzmeta skatienu dokumentiem.

Abās pusēs robežai atradās pa veikalam un viesnīcai. Šoferis iegāja apsardzes punktā nokārtot kaut kādus dokumentus, un mēs kāpām ārā un gājām lūkot, vai upē nav foreles. Bils mēģināja spāniski uzsākt sarunu ar karabinieri, bet nekas prātīgs tur nesanāca. Roberts Kons, rādot uz upi, jautāja, vai te ir foreles, un kara-binieris teica — esot, bet pamaz. Vaicāju, vai viņš pats arī makšķerē, un viņš sacīja — nē, neesot makšķernieks.

Tiltam tuvojās bārdains večuks ar gariem, saulē izbalējušiem matiem un vecās, raupja maisa auduma drēbēs. Viņam rokā bija gara nūja un pār muguru ar galvu uz leju kūļājās aiz visām četrām sasiets kazlēns.

Karabinieris ar zobenu pamāja, lai vecais iet atpakaļ. Tas bez vārda paklausīja un sāka stibīt pa balto ceļu atpakaļ uz Spāniju.

— Kādēļ nelaižat večuku pāri? — es jautāju.

— Viņam nav dokumentu.

Piedāvāju robežsargam cigareti. Tas paņēma un pateicās.

— Ko viņš tagad darīs? — es vaicāju.

Robežsargs nospļāvās ceļa putekļos.

— Gluži vienkārši — pārbridīs.

— Daudz jums te kontrabandistu?

— Kas šos var iztvarstīt.

Iznāca šoferis, locīdams un bāzdams kabatā dokumentus. Mēs kāpām mašīnā un pa balto putekļaino ceļu iebraucām Spānijā. Sākumā ainava bija līdzīga redzētajai, bet tad, pa līčloču ceļu nepārtraukti braucot pret kalnu, mēs šķērsojām pāreju, un te sākās īstā Spānija. Brūnas, tālē gaistošas un retām priedēm apaugušas kalnu grēdas un dižskābaržu meži tālajās nokalnēs. Ceļš gāja gar aizas malu un tad strauji lejup, un šoferis pēkšņi notaurēja un nobremzējis nogriezās sāņus, lai nesabrauktu divus uz ceļa guļošus ēzeļus. Kalni palika aizmugurē, un mēs braucām cauri ozolu mežam, kur ganījās baltas govis. Pēc tam sākās zāļaini klajumi un dzidras upes, un mēs braucām pār kādu tiltu un tad cauri pelēkam ciematiņam, un pēc tam atkal pret kalnu. Braukdami arvien augstāk un augstāk, mēs atkal šķērsojām kalnu pāreju un nogriezāmies gar aizas malu, un tad ceļš cirtās pa labi lejā, un dienvidu pusē skatienam pavērās vēl viena brūna, saules izdedzināta un ērmoti ločainu aizu izvagota kalnu grēda.

Drīz vien kalni palika aiz muguras un abpus ceļa parādījās koki, un tālāk upe un briestošas druvas, un ceļš — balts un taisns — aizstiepās tālumā un tad atkal pāri nelielam pauguram, kur pa kreisi pacēlās veca, ēku ieskauta pils un vējā viļņoja druva, sniegdamās līdz pašiem pils mūriem. Es pār plecu atskatījos. Roberts Kons snauda, bet Bils vēroja apkārtni un pamāja man. Mēs iebraucām plašā līdzenumā: pa labi, koku ieskauta, saulē vizuļoja plata upe, un tālumā pacēlās Pamplonas plato, atklājot skatienam pilsētas mūrus un augsto, drūmo katedrāli un citu baznīcu kupolus. Aiz plato bija kalni, vienīgi kalni, un ceļš aizstiepās kā balta lenta līdz pašai Pamplonai.

Mēs iebraucām pilsētā no otras puses pa stāvu, putekļainu, kokiem apstādītu ceļu, kurš kļuva līdzens jaunajā kvartālā, ko cēla aiz vecā mūra. Pabraucām garām vēršu cīņu arēnai ar augstām, baltām sienām, kas saules gaismā likās tik masīvas, un pa šķērsielu nokļuvām galvenajā laukumā un apturējām pie Montojas viesnīcas.

Šoferis palīdzēja mums izkravāt somas. Mašīnu apstāja bērneļi, un saule sildīja, un mastos plīvoja karogi, un apkārt zaļoja koki, un bija tik labi patverties ēnā zem arkām, kas apņēma laukumu. Montoja, mūs ieraugot, nopriecājās un, paspiedis roku, ierādīja mums labas istabas ar logiem uz laukumu, un mēs nomazgājušies un sakopušies gājām lejā brokastīs. Arī šoferis nāca mums līdz, un tad mēs samaksājām, un viņš aizbrauca atpakaļ uz Baijonu.

Montojas viesnīcā bija divas ēdamzāles. Viena otrā stāvā ar logiem uz laukumu, bet otra pagrabstāvā ar durvīm uz sānielu, pa kuru no rītiem dzen vēršus uz arēnu. Šeit, pagrabā, vienmēr bija vēss, un mēs kārtīgi ieturējāmies. Pirmā maltīte spāņu zemē vienmēr ir vesels pārbaudījums: uzkodas, olas, divi gaļas ēdieni, saknes, salāti, deserts un augļi. Vajag krietni vien piedzert vīnu, lai spētu visu to notiesāt. Roberts Kons atteicās no otra gaļas ēdiena, bet mēs viņa teikto nepār-tulkojām, un apkalpotāja šī ēdiena vietā atnesa viņam ko citu, ja nemaldos, šķīvi ar uzgriežamajiem. Kopš mēs Baijonā satikāmies, Kons acīm redzami nervozēja. Viņš tā arī netika gudrs, vai mēs zinām par viņa braucienu kopā ar Bretu uz Sansebastjanu, un jutās neveikli.

— Bretai ar Maiku šovakar vajag būt klāt, — es ieminējos.

— Neticu, ka viņi atbrauks, — Kons teica.

— Kādēļ ne? — Bils noprasīja. — Protams, atbrauks.

— Viņi vienmēr novēlojas, — es paskaidroju.

— Skaidri jūtu, ka neatbrauks, — Roberts Kons palika pie sava.

Tas tika pateikts tik visgudrā tonī, ka mēs ar Bilu noskaitāmies.

— Deram uz piecdesmit pesetām, ka viņi šovakar būs klāt kā likts, — Bils sacīja. Viņš vienmēr slēdza derības, kad bija noskaities, un tādēļ aizvien pārsteidzās.

— Labi, — Kons piekrita. — Lai notiek! Atceries, Džeik! Piecdesmit pesetas.

— Gan es atcerēšos pats, — Bils teica. Redzēju, ka viņš ir nikns, un gribēju viņu nomierināt.

— Skaidrs, ka atbrauks, — es sacīju. — Tikai varbūt citu dienu.

— Vai gribat atsaukt? — Kons jautāja.

-— Nē. Kādēļ? Lai iet kaut uz simtu, ja vēlaties.

— Labi. Lai notiek.

— Nu, izbeidziet, — es teicu. — Citādi vēl kļūšu par šķīrēju, un jums vajadzēs maksāt man procentus.

— Labi, — Kons sacīja. Viņš pasmaidīja. — Bridžā jūs, protams, to atspēlēsiet.

— Neesmu vēl zaudējis, — Bils atcirta.

Mēs abi devāmies apskatīt laukumu un iegājām «Irun-jas» kafejnīcā. Kons gāja pie friziera noskūties.

— Saki —- vai man ir kādas izredzes uzvarēt derībās? — Bils jautāja.

— Gaužām vājas. Viņi mūždien nokavējas. Un, ja nav saņēmuši naudu, tacl ir kā bankā — šodien neatbrauks.

— Kā pavēru muti, tā nožēloju. Bet nespēju valdīties necirtis pretim. Viņš, kā liekas, ir gluži lādzīgs, bet nez kādēļ tēlo pārāko viszini? Maiks un Breta mums solījās atbraukt.

Es ieraudzīju Konu, kurš pāri laukumam soļoja šurp.

— Redz, kur viņš nāk.

— Lai atmet savus ebrej iskos stiķus un dižmanību.

— Frizētava slēgta, — Kons sacīja. — Būs atvērta tikai no četriem.

Mēs dzērām kafiju, sēžot «Irunjas» kafejnīcas ērtajos, pītajos krēslos, un no arku paēnas vērojām galveno laukumu. Tad Bils gāja uzrakstīt vēstules, bet Kons — pāri laukumam uz frizētavu. Tā vēl arvien bija ciet, tādēļ viņš teicās doties uz viesnīcu un iet vannā, bet es, vēl brīdi pasēdējis, gāju apskatīt pilsētu. Bija ļoti karsts, tādēļ soļoju pa ielas ēnaino pusi, izgāju arī cauri tirgum un priecājos, redzēdams senās vietas. Pa ceļam iegāju municipalitātē uzmeklēt večuku, kurš ik gadus apgādāja man biļetes uz vēršu cīņām, un viņš bija saņēmis no Parīzes sūtīto naudu un atjaunojis manu abonementu, tā ka šai ziņā viss bija nokārtots. Večuks bija arhivārs, un viņa pārziņā atradās visi pilsētas arhīvi. Tas tā, starp citu. Viņa kantorim bija zaļas, ar filcu apsistas durvis un bez tām vēl otras — no masīva koka, un es atstāju viņu starp arhīviem, kas aizņēma visas sienas līdz griestiem, un, aizvēris abas durvis, izgāju ārā, un tur šveicars apturēja mani un piedāvājās notīrīt žaketi.

— Jūs laikam braucāt ar automašīnu? — viņš apvaicājās.

Mana apkaklīte un pleci bija noputējuši pelēki.

— Jā, no Baijonas.

— Tā jau domāju, ka ar mašīnu, spriežot pēc tā, kur noputējis.

Es iedevu viņam divas vara monētas.

Ielas galā atradās katedrāle, un es gāju turp. Kad redzēju to pirmo reizi, fasāde man šķita neglīta, bet tagad likās tīri jauka. Es iegāju iekšā. Tur valdīja blāva tumsa, un kolonnas tiecās augšup, cilvēki lūdza dievu, un smaržoja pēc vīraka, un bija redzamas vairākas brīnišķas vitrāžas. Es nometos ceļos un skaitīju lūgsnu, lūgdams par katru, kurš ienāca prātā, — par

Bretu un Maiku, un Bilu, un Robertu Konu, par sevi, par matadoriem, par tiem, kurus cienīju — atsevišķi, par visiem pārējiem — vienā ņēmienā, tad atkal lūdzu par sevi un, lūgdams par sevi, sāku snauduļot, tādēļ lūdzu, lai vēršu cīņas būtu interesantas un lai šī būtu jauka fiesta, un lai mums kostos zivis. Tad sāku gudrot, par ko vēl lūgt, un nospriedu, ka man derētu nauda, tādēļ es lūdzu, lai man nāk nauda, un sāku prātot, kā pie tās tikt, un, prātodams, kā tikt pie naudas, atcerējos grāfu un sāku domāt, kur gan viņš ir, un nožēloju, ka neesam vairs tikušies kopš tā vakara Monmartrā, un atcerējos kādu joku, ko Breta stāstīja par viņu, un, tā kā visu laiku biju nometies ceļos, atspiedis pieri pret priekšējo atzveltni, un izlikos, ka lūdzu dievu, man kļuva neveikli, un es nožēloju, ka esmu tik draņķīgs katolis, taču sapratu, nekas nav līdzams — vismaz ne šobrīd un varbūt nekad, — tomēr atzinu, ka tā ir cildena reliģija, vienīgi vēlējos, kaut es jo dziļāk spētu to izjust, kad nākamreiz gremdēšos lūgšanā, un tad es jau stāvēju saules tveicē uz katedrāles kāpnēm, un manas labās rokas īkšķis un divi pirksti bija vēl mikli, bet es jutu, ka saulē tie apžūst. Saule svelmēja bez žēlastības, un es pārgāju ēnas pusē un pa sānielām atgriezos viesnīcā.

Pie pusdienu galda izrādījās, ka Roberts Kons bijis vannā, noskuvies, licis apgriezt un izmazgāt matus un pēc tam ieziedis, lai neslienas gaisā. Viņš sēdēja kā uz adatām, un es pat necentos viņu mierināt. Vilciens pienāca deviņos, un Breta ar Maiku varēja atbraukt tikai ar šo. Bez divdesmit deviņos, kad mēs ar maltīti nebijām tikuši vēl ne līdz pusei, Roberts Kons piecēlās — iešot uz staciju. Sacīju viņam, ka iešu līdz — tikai tāpat, lai pakaitinātu. Bils teica, drīzāk lai jods viņu raujot, nekā viņš palikšot ar tukšu vēderu. Teicu lai gaida mūs drīz vien atpakaļ.

Mēs ar Konu gājām uz staciju. Kona satraukums mani uzjautrināja. Es cerēju, ka Breta atbrauks. Vilciens kavējās, un mēs gaidījām, sēžot tumsā uz bagāžas platformas. Vienīgi frontē es biju redzējis, ka cilvēks var būt tik briesmīgi satraukts un nepacietīgs kā tobrīd Kons. Tas mani uzjautrināja. Bija riebīgi smieties par viņu, un es arī jutos kā pēdējais riebeklis. Konam

piemita apbrīnojama spēja uzurdīt cilvēkā ļaunākos instinktus.

Beidzot izdzirdām tālu vilciena svilpienu kaut kur lejā, līdzenumā, un tad redzējām starmešu kūļus lienam augšā pret kalnu. Mēs iegājām stacijā un iejukām burzmā pie vārtu režģa, un vilciens apstājās, un pasažieri nāca uz izeju.

Bretas un Maika nebija. Mēs gaidījām, kamēr visi atbraucēji iziet cauri stacijai un sakāpj autobusos vai ormaņos, vai kopā ar draugiem un radiniekiem ienirst pilsētas tumsā.

— Es teicu, ka neatbrauks, — Roberts ierunājās.

Mēs gājām atpakaļ uz viesnīcu.

— Es gan cerēju sagaidīt.

Kad atgriezāmies ēdamzālē, Bils pašlaik tiesāja augļus un tukšoja pēdējo vīna pudeli.

— Neatbrauca vis, ko?

— Nē.

— Vai jūs, Kon, būtu ar mieru, ja es tās simt pesetas atdotu rīt? — Bils jautāja. — Neesmu vēl paguvis apmainīt naudu.

— Ak, lai nu paliek, — Roberts Kons sacīja. — Tagad deram uz kaut ko citu. Diezin vai varētu derēt uz vēršiem?

— Var gan, bet nav vajadzības.

— Tas ir tikpat kā derēt uz karu, — es teicu. — Nevajag tūliņ krist azartā.

— Briesmīgi gaidu šīs vēršu cīņas, — Roberts sacīja.

Pie mūsu galdiņa pienāca Montoja. Viņam rokā bija

telegramma.

— Tā jums. — Viņš pasniedza telegrammu man.

Es izlasīju: «Paliekam pārnakšņot Sansebastjanā.»

— No viņiem, — sacīju. Un iebāzu telegrammu kabatā. Citkārt būtu to parādījis.

— Viņi palikuši Sansebastjanā, — es piebildu. — Liek jūs abus sveicināt.

Kas mani dzina kaitināt Konu, nezinu. Un tomēr — zinu. Es biju akli, mežonīgi greizsirdīgs uz Konu par to, kas bijis starp viņu un Bretu. Lai gan to uztvēru kā kaut ko dabisku, tikpat man nekļuva vieglāk. Es nudien ienīdu Konu. Šķiet, sāku nīst pie brokastu galda, kad viņš izmeta pārgudro repliku, un vēlāk —

par šo skaistināšanos. Es iebāzu telegrammu kabatā. Galu galā tā bija adresēta man.

— Nekas. Bet mēs rīt pēc lenča ar autobusu braucam uz Burgetu, — es teicu. — Ja viņi uzrodas, lai brauc mums nopakaļ.

No Sansebastjanas pienāca tikai divi vilcieni — agrais rīta un vakara vilciens — tas, kuru nupat gājām sagaidīt.

— Nav slikta ideja, — Kons sacīja.

— Jo ātrāk mēs tiekam pie upes, jo labāk.

— Man ir vienalga, kad braucam, — Bils teica. — Jo drīzāk, jo labāk.

Mēs sēdējām «Irunjā» un.dzērām kafiju, pēc tam aizstaigājām līdz arēnai un tad pāri laukam līdz kokiem apaugušajai kraujai, no kurienes vērojām tumšo upi, un es agri likos uz auss. Bils ar Konu laikam vēl ilgi pa lika kafejnīcā, jo, kad viņi pārnāca, es biju aizmidzis.

No rīta nopirku trīs biļetes uz Burgetas autobusu. Tas atgāja pulksten divos. Agrāka satiksmes līdzekļa nebija. Es sēdēju «Irunjā», lasīdams laikrakstus, kad ieraudzīju Robertu Konu nākam pār laukumu. Viņš pienāca pie galdiņa un apsēdās pītajā krēslā.

— Omulīga kafejnīca, — viņš ierunājās. — Kā labi gulēji, Džeik?

— Kā bluķis.

— Es gan samērā slikti. Turklāt mēs ar Bilu vēlu pārnācām.

— Kur jūs bijāt?

— Šeit pat. Un, kad šeit slēdza, gājām uz citu kafejnīcu. Kur pats vecais runā vāciski un angliski.

— Uz «Suizo».

— Jā, uz to pašu. Viņš šķiet gaužām simpātisks. Manuprāt, tur ir vēl labāk nekā šeit.

— Dienā tur nav necik patīkami. Pārāk karsts. Starp citu, es nopirku biļetēs uz autobusu.

— Šodien es nebraukšu. Brauciet jūs vieni.

— Bet biļete?

— Dod šurp! Naudu dabūšu atpakaļ.

— Piecas pesetas.

Roberts Kons izņēma sudraba piecpesetu un pasniedza man. — Man jāpaliek šeit, — viņš teica. — Zini, es baidos, ka noticis pārpratums.

— Viņi var kavēties trīs četras dienas, ja Sanse-bastjanā sākuši uzdzīvot.

— Tur jau tā nelaime, — Roberts sacīja. — Varbūt viņi tur gaida mani un tieši tādēļ aizkavējušies.

— Kādēļ tu tā domā?

— Es Bretai rakstīju par šādu iespēju.

«Pie velna, kādēļ tad nepaliki viņus sagaidīt Sanse-bastjanā?» es gandrīz pateicu, bet aprāvos. Domāju, varbūt viņš pats to apjēgs, taču, kā liekas, biju alojies.

Kons vairs necentās neko slēpt, un jutās gandarīts, likdams man saprast, ka viņam ar Bretu kaut kas ir bijis.

— Mēs braucam tūliņ pēc brokastīm, — sacīju.

— Žēl, ka nevaru doties jums līdz. Visu ziemu mēs par to sapņojām. — Viņš skumīgi nopūtās. — Bet man ir jāpaliek. Noteikti jāpaliek. Tiklīdz viņi atbrauks, tūlīt jums sekosim.

— Ejam sameklēt Bilu.

— Es gribu aiziet uz frizētavu.

— Tātad — līdz brokastīm.

Bils bija savā istabā. Viņš pašlaik skuvās.

— O jā, — viņš vakar man visu izklāstīja, — Bils sacīja. — Cilvēkam vajag izkratīt sirdi. Teica, viņam esot norunāts tikties ar Bretu Sansebastjanā.

— Melo, nelietis!

— Pag, pag. Nevajag skaisties. Par agru skaisties, kad ceļojums tikko sācies. Nu, kur tu izrāvi šitādu tipu?

— Labāk neprasi.

Bils pagrieza pret mani pusskūto seju, bet tad atkal raudzījās spogulī, ziepēja vaigus un runāja tālāk.

— Ja atmiņa neviļ, viņš pērnziem Ņujorkā atnāca pie manis ar tavu vēstuli. Paldies dievam, reti esmu mājās. Vai tev nebija vēl pāris žīdeļu, ko paķert līdzi šai izbraukumā? — Viņš ar īkšķi paberzēja zodu, aplūkoja to spogulī un sāka atkal skūties.

— Arī tavi draugi visi nav eņģeļi.

— O jā. Ir daži ērmoti tipi. Bet Roberts Kons sit visiem pāri. Labākais tas, ka viņš ir pat lādzīgs. Man viņš patīk. Bet dažkārt uzvedas vienkārši briesmīgi.

— Reizēm viņš ir pat simpātisks.

— Zinu. Un tas ir tas trakākais.

Es sāku smieties.

— Jā. Tev viegli smieties, — Bils iebilda. — Tev nebija jāsēž ar viņu vakar līdz pulksten diviem naktī.

— Vai tad bija tik traki?

— Nu, taisni briesmas! Kas viņam īsti ir ar Bretu? Vai starp viņiem kaut kas bijis?

Viņš izslēja zodu un nopētīja to no visām pusēm.

— Protams. Breta kopā ar Konu bija aizbraukusi uz Sansebastjanu.

— Tas nu ir tiešām idiotisms. Kādēļ viņai tas bija vajadzīgs?

— Viņa gribēja kaut kur aizbraukt, bet nemēdz to darīt bez pavadoņa. Sacīja, esot domājusi, ka viņam tas nākšot par labu.

— Kādas gan stulbības cilvēki nedara! Kādēļ viņa neņēma līdzi kādu no saviem paziņām? Vai tevi? ... — viņš aši apķērās un piemetināja: — ... vai mani? Kādēļ ne mani? — Viņš ilgi aplūkoja savu seju spogulī un tad uzmeta uz katra vaiga pa krietnai putu pickai. — Šī ir godīga cilvēka seja. Šī ir seja, kurai var ticēt jebkura sieviete.

— Viņa to nebija redzējusi.

— Bija jāredz. Katrai sievietei tā ir jāredz. Šī seja jārāda uz visiem ekrāniem. Katrai sievietei, kas atstāj altāri, jādod līdzi šīs sejas foto. Mātes lai rāda to savām meitām. «Mans dēls,» — viņš pabikstīja ar bārdas nazi uz manu pusi, — «vērs pret rietumiem savu seju un dari slavenu dzimtenes vārdu.»

Bils noliecās pie bļodas, noskaloja seju aukstā ūdenī, norīvēja ar odekolonu un cieši nopētīja, pastiepis uz leju garo virslūpu.

— Ak dievs, cik pretīga seja!

Viņš ilgi raudzījās spogulī.

— Bet, ja reiz runājam par šo Konu, man viņš ir pretīgs, un lai viņš iet ratā, un es esmu trakoti priecīgs, ka viņš paliek šeit un mēs braucam vieni.

— Tas ir vārds vietā.

— Mēs braucam makšķerēt foreles. Mēs braucam makšķerēt Irati foreles un tūlīt ierausim šīs zemes vī-niņu, un tad sekos pārākais brauciens ar autobusu.

— Jauki. Ejam uz «Irunju» un sākam darboties.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Laukumā cepināja kā uz pannas, kad mēs pēc brokastīm ar somām un makšķerkārbu iznācām uz Bur-getas autobusu. Uz jumta jau sēdēja pasažieri, un citi vēl kāpa augšā pa kāpnēm. Bils tiem sekoja, un Roberts apsēdās viņam līdzās, lai aiztaupītu man vietu, kamēr iegāju atpakaļ viesnīcā paķert vēl ceļam pāris pudeļu vīna. Kad atgriezos, autobuss bija kā piebāzts. Cilvēki sēdēja uz kastēm un saiņiem, un sievietes vilnīja vēdekļus. Karstums bija neizturams. Roberts kāpa lejā, un es ieņēmu viņa vietu uz vienīgā koka sola, kurš bija pārlikts šķērsām pār jumtu.

Roberts Kons stāvēja ēnā zem kolonnām, gaidot, kad dosimies ceļā. Priekšā, atspiedies pret mūsu kājām, pusguļus zvilnēja kāds basks ar lielu ādas vīnamaisu uz ceļiem. Viņš pastiepa maisu mums ar Bilu un, kad es to pašķiebu, celdams pie mutes, pēkšņi iekaucās, tik labi atdarinot mašīnas taures signālu, ka man izlija krietns klunkšķis, un visiem nu bija lielie smiekli. Viņš atvainojās un lika, lai dzeru vēlreiz. Pēc brīža viņš atkal «notaurēja», un es atkal iekritu. Viņam tas lieliski izdevās. Baskus tas varen uzjautrināja. Bila kaimiņš kaut ko sacīja spāniski, bet Bils neko nesaprata un pastiepa viņam vienu no mūsu vīna pudelēm. Vīrs atmeta ar roku. Sacīja, esot par karstu un viņš brokastīs jau brangi iedzēris. Kad Bils vēlreiz pastiepa pudeli, viņš ieņēma krietnu guldzienu, un tad pudele gāja no rokas rokā. Katrs iedzēra malku, un tad viņi lika mums pudeli aizkorķēt. Piedāvāja, lai tagad iedzeram no viņu vīnamaisiem. Tie bija zemnieki, kas brauca uz kalniem.

Beidzot pēc vairākiem neīstiem taures signāliem autobuss sakustējās, un Roberts Kons atvadām māja ar roku, un baski māja viņam pretim. Tiklīdz mēs izbraucām ārā no pilsētas, tveici vairs nejuta. Man patika sēdēt tik augstu, gandrīz vai skarot koku zarus. Šoferis piedeva gāzi, un vējš svilpoja mums gar ausīm, un baltie putekļi sēdās uz kokiem, un, kamēr ripojām lejā no kalna, caur tiem pavērās skaists skats uz pilsētu kraujajā upes krastā. Basks, kurš zvilnēja pie manām kājām, pamāja ar vīnamaisa kakliņu uz pilsētas pusi un pamirkšķināja. Tad pamāja ar galvu.

— Vai nav skaisti, ko?

— Šie baski ir varen jauki, — Bils sacīja.

Priekšā guļošais basks bija iededzis seglādas brū-numā. Tāpat kā citi, viņš bija ģērbies melnā blūzē. Brūno kaklu vagoja grumbas. Viņš pagriezās un pastiepa Bilam savu vīnamaisu. Bils sniedza pretī vīna pudeli. Basks pakratīja ar pirkstu un, iesizdams korķi, atdeva pudeli atpakaļ. Tad pameta uz augšu vīnamaisu.

— Arriba! [148] Arriba! — viņš skubināja. — Lieciet pie mutes!

Bils pacēla ādas maisu un, atgāzis galvu, ļāva vīnam ar šalti līt mutē. Kad viņš pēc tam nolaida maisu zemē, pa zodu tecēja tieva strūkliņa.

— Nē! Nē! — baski sauca. — Tā ne! — Kāds paķēra vīnamaisu no īpašnieka, kurš pats grasījās rādīt, kā jādzer. Tas bija jauns puisis, un viņš satvēra maisu izstieptās rokās un, pacēlis augstu virs galvas, tā saspieda, ka strūkla šņākdama tecēja mutē. Viņš turēja maisu pa labu gabalu, un strūkla tecēja ar slaidu loku, un viņš lēni un mierīgi dzēra.

— Ei, tu! — maisa īpašnieks sauca. — Vai tas ir tavs vīns?

Puisis tam pameta ar mazo pirkstiņu un ar acīm mums uzsmaidīja. Tad spēji aprāva strūklu un, aši pasviedis maisu uz augšu, nolaida to īpašnieka rokās. To darot, viņš pamirkšķināja mums ar aci. īpašnieks skumīgi kratīja maisu.

Mēs iebraucām kādā ciematā un apstājāmies pie veikala, kur šoferis uzņēma vairākus saiņus. Tad atkal ripojām tālāk, un ceļš sāka virzīties kalnup. Apkārt bija iekopti tīrumi, aiz kuriem pacēlās klinšainas nokalnes. Druvas stiepās pa nogāzēm augšup. Mums braucot augstāk un augstāk, vārpas viļņoja vējā. Ceļš bija balts un putekļains, un aiz mums sagriezās pelēka vērpete. Tad sākās kalni, un leknie tīrumi palika ielejā. Šur tur strautu malās un kailajās nokalnēs nelieli tīrumiņi. Šoferis strauji pagrieza sāņus, lai palaistu garām sešu virtenē iejūgtu mūļu rindu, kas vilka augstu pielādētu furgonu. Furgons un mūļi bija noputējuši. Pirmajam pajūgam sekoja otrs. Tas bija piekrauts ar kokmateriāliem,

un, kad mēs pabraucām garām, važonis atliecās atpakaļ un uzlika riteņiem koka bremzes. Apkārtne šeit bija pilnīgi kaila, ar klinšainiem kalniem un saulē saplaisājušu, lietus izvagotu māla kārtu.

Pēkšņi aiz ceļa likuma pavērās zaļa ieleja un vidū ciemats. Cauri tam tecēja kalnu upe, un vīna lauki sniedzās līdz pašām namu sienām.

Autobuss piestāja pie ciema veikaliņa, kur daudzi pasažieri izkāpa, un daļu uz jumta sasietās, brezenta pārsegtās bagāžas šoferis nolaida zemē. Mēs ar Bilu nokāpām lejā un iegājām veikaliņā. Tas bija pustumšs, zemiem griestiem, pie kuriem karājās segli un aizjūgi, baltas siena dakšas un virvju kurpju saišķi, un šķiņķi, un speķa gabali, un baltas ķiploku virtenes, un gari desu luņķi. Te bija vēss un krēslains, un mēs stāvējām pie garas koka letes, pie kuras divas sievietes izsniedza dzērienus. Tālāk bija precēm un pārtikas produktiem piekrauti plaukti.

Mēs iedzērām katrs pa glāzītei aguardiente\ un tas maksāja četrdesmit santīmus. Es pasniedzu piecdesmit, lai pārdevējai paliktu dzeramnaudai, bet viņa atdeva monētu atpakaļ, domājot, ka esmu pārpratis cenu.

Veikaliņā ienāca divi mūsu ceļabiedri un katrā ziņā gribēja uzstāties. Viņi cienāja mūs un pēc tam mēs viņus, un tad viņi uzsita mums uz pleca un vēlreiz izmaksāja mums. Pēc tam mēs izmaksājām atkal viņiem, un tad visi kopā devāmies ārā karstajā tveicē un rāpāmies atpakaļ uz autobusa jumta. Nu visiem pietika vietas, un basks, kurš līdz šim zvilnēja guļus, tagad sēdēja vidū starp mani un Bilu. Sieviete, kura pārdeva dzērienus, iznāca no veikaliņa un, slaukot priekšautā rokas, sāka runāties ar kādu lejā sēdošu pasažieri. Pēc tam, vicinot tukšās pasta somas, iznāca arī šoferis un sēdās pie stūres, un, mašīnai sakustoties, visi māja mums ardievas.

Zaļā ieleja izbeidzās, un mēs atkal iebraucām kalnos. Bils kaut ko pārsprieda ar vīnamaisa īpašnieku. Kāds vīrs, kurš sēdēja pret mums ar muguru, pārliecās pār sola atzveltni un angliski noprasīja: — Vai jūs no Amerikas?

— Jā.

— Senāk tur dzīvoju. Pirms četrdesmit gadiem.

Tas bija kāds večuks, tāds pats melnīgsnis kā visi pārējie, sirmiem bārdas rugājiem apaudzis.

— Kā jums tur patika?

— Kā jūs sacījāt?

— Kā patika Amerikā?

— A, biju piemeties Kalifornijā. Varen patika.

— Kādēļ nepalikāt tur?

— Kā jūs sacījāt?

— Kādēļ braucāt atpakaļ?

— A, es atbraucu apņemt sievu. Avu jau kājas atpakaļceļam, bet sievai netīk tā braukāšana. Bet jūs no kurienes būdams?

— No Kanzassitijas.

— Esmu tur bijis, — viņš sacīja. — Pabiju Čikāgā, Sentluisā, Kanzassitijā, Denverā, Losandželosā, Solt-leiksitijā.

Viņš lēni, ar apdomu uzskaitīja pilsētas.

— Ilgi tur dzīvojāt?

— Piecpadsmit gadus. Tad braucu atpakaļ apņemt sievu.

— Vai iedzersim?

— Var jau, — viņš piekrita. — Šitādu mārku pie jums vis nedabū, ko?

— Dabū, cik uziet, ja vien ir nauda.

— Kālab tagad nu braucāt šurp?

— Mēs braucam uz Pamplonu, uz fiestu.

— Jums patīk vēršu cīņas?

— Ļoti. Jums ne?

— Kāpēc gan ne, — viņš teica. — Var jau skatīties. — Un pēc brīža jautāja: — Bet uz kurieni pašlaik braukdami?

— Uz Burgetu makšķerēt.

— Nu, tad — ne zvīņu, ne asaku!

Viņš paspieda mums abiem roku un novērsās. Pārējie baski ar interesi raudzījās večukā. Viņš ērti at-zvila savā vietā un, kad es, vērodams apkārtni, pagriezos atpakaļ, pasmaidīja. Runāšana angliski bija viņu jūtami nogurdinājusi. Viņš vairs nebilda ne vārda.

Ceļš visu laiku gāja uz augšu. Apkārt bija kaili, mālaini, akmeņiem nosēti kalni. Ceļmalā neviena zāles

stiebriņa. Lejā palika plašais līdzenums. Aiz tā pacēlās nokalnes ar zaļiem un brūniem tīrumu kvadrātiem. Apvāršņa malā vīdēja tumšbrūna kalnu svītra. Tā bija ērmoti izrobota. Mums braucot pret kalnu, apvāršņa aprises ik brīdi mainījās. Autobuss lēni rāpoja augšup, un dienvidu pusē iznira jauna kalnu grēda. Tad ceļš šķērsoja kalnu kori, iztaisnojās un iegāja mežā. Tas bija korķozolu mežs, un saulstari kūļiem spraucās caur lapotni, un tālāk starp kokiem ganījās lopi. Mežs beidzās, un ceļš gāja pa kalna muguru, un atkal pavērās zaļš, viļņains līdzenums, un aiz tā tumši kalni. Tie nebija brūni, saulē izdeguši kā līdzšinējie. Tie bija apauguši mežiem, un pa nogāzēm peldēja mākoņi. Zaļais līdzenums aizstiepās tālumā. Žogi to dalīja sīkākās daļās, bet ziemeļu virzienā cauri tam aizvijās baltais, kokiem apstādītais ceļš. Kalna mugurai izbeidzoties, lejā pavērās Burgetas sarkano jumtu un balto namu rindas, un aiz tām uz tumsnēja kalnu ciļņa pacēlās Ronsvālas klostera pelēkais jumts.

— Redz, kur Ronsvāla, — es sacīju.

— Kur?

— Priekšā, kur sākas kalni.

— Cik te ir auksts, — Bils teica.

— Augstiene taču. Būs savi tūkstoš divi simti metru.

— Briesmīgi auksts!

Autobuss nobrauca lejā uz taisnā, līdzenā Burgetas ceļa. Tad garām krustcelēm un pāri tiltam. Burgetas mājas atradās abpus ceļa. Šķērsielu nebija. Pabraucis garām skolai un baznīcai, autobuss apstājās. Mēs izkāpām, un šoferis pasniedza mūsu somas un makšķer-kārbu. Pienāca karabinieris trijstūra cepurē un dzeltenām plecu siksnām pār krūtīm.

— Kas jums tur iekšā? — viņš rādīja uz makšķer-kārbu.

Es atvēru un parādīju. Karabinieris paprasīja mūsu makšķerēšanas atļaujas, un es tās pasniedzu. Viņš pārbaudīja datumu un pamāja ar roku.

— Viss kārtībā? — jautāju.

— Jā. Protams.

Mēs gājām uz viesnīciņu — garām balsinātām akmens mājām, kuru iemītnieki veselām ģimenēm sēdēja durvju priekšā un noskatījās mums pakaļ.

Tukla sieva, viesnīciņas saimniece, iznāca no virtuves un sarokojās ar mums. Viņa noņēma brilles, nospodrināja un atkal uzlika atpakaļ. Arā sāka aurot vējš, un viesnīciņā bija auksts. Saimniece lika, lai kalpone uzved mūs augšā un ierāda istabu. Tajā bija divas gultas, mazgājamais galdiņš, skapis un liela, ietvarā ielikta Ronsvālas dievmātes gravīra. Vējš drebināja logu aizvirtņus. Istaba atradās ziemeļu pusē. Mēs nomazgājāmies, uzvilkām kamzoļus un gājām lejā uz ēdamistabu. Tai bija akmens grīda, zemi griesti, bet gar sienām ozolkoka paneļi. Žalūzijas nebija nolaistas, un istabā bija tik auksts, ka varēja saredzēt dvašu.

— Ak dievs! — Bils izsaucās. — Vai tiešām rītdien būs tikpat vēss? Šādā laikā es ūdenī nelienu.

Istabas stūrī aiz koka galdiem stāvēja pianins, un Bils piegāja un sāka spēlēt.

— Jāmēģina sasildīties, — viņš sacīja.

Es devos pie saimnieces apvaicāties, cik mums būs jāmaksā. Viņa salika rokas zem priekšauta un nodūra acis.

— Divpadsmit pesetas.

— Ko? Tik daudz mēs maksājām Pamplonā!

Viņa neteica ne vārda, tikai noņēma brilles un sāka tās priekšautā spodrināt.

— Tas ir par dārgu, — es iebildu. — Tik daudz mēs maksājam īstā viesnīcā.

— Mums ir ierīkota vanna.

— Vai jums nav kāda lētāka istaba?

— Vasarā nav. Pašlaik ir sezona.

Mēs bijām viesnīciņas vienīgie iemītnieki. Eh, ko tur, es nodomāju, tas taču tikai uz pāris dienām.

— Vai vīns arī ieskaitīts rēķinā?

— Protams.

— Labi. Norunāts.

Es gāju atpakaļ pie Bila. Viņš uzpūta man elpu, rādot, cik istabā auksts, un spēlēja tālāk. Es apsēdos pie galda un aplūkoju gleznas pie sienām. Uz vienas bija truši, visi beigti, uz otras fazāni, arī beigti, uz trešās — beigtas pīles. Gleznas bija tumšas, kā nokvēpušas. Bufetē bija sarindota vesela pudeļu baterija. Es to nopētīju. Bils vēl arvien spēlēja.

— Ko tu teiktu par karstu ruma punšu? — viņš

ievaicājās. — No spēlēšanas vien siltums nerodas kaulos.

Es gāju iestāstīt saimniecei, kas ir ruma punšs un kā to pagatavo. Pēc brīža kalpone ienesa kūpošu akmens krūzi. Bils pienāca pie galda, un mēs dzērām karsto punšu un klausījāmies vēja auros.

— Ruma garšu gan tikpat kā nejūt.

Es piegāju pie bufetes, paņēmu ruma pudeli un pielēju krūzei veselu pusglāzi.

— Tīri nostrādāts, — Bils noteica. — Bez augstās valdīšanas atļaujas.

Ienāca kalpone un uzklāja vakariņu galdu.

— Pūš vai dvēseli ārā no kauliem, — Bils drebinājās.

Meiča ienesa lielu bļodu ar karstu sakņu zupu un

vīnu. Pēc tam pasniedza ceptu foreli, gaļas sautējumu un krietnu bļodu ar meža zemenēm. Vīnu mēs dzērām tik, cik vien spējām, un meiča mulsi, bet pakalpīgi stiepa šurp pudeles citu pēc citas. Vecā pabāza durvīs galvu un saskaitīja iztukšotās.

Pēc vakariņām mēs kāpām augšā un smēķējot lasījām, zem segām cenzdamies sasildīties. Naktī uzmodies dzirdēju gaudojam vēju. Labi bija atrasties siltā gultā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

No rīta pamodies, es piegāju pie loga un paraudzījos ārā. Laiks bija noskaidrojies, un virs kalniem neredzēja neviena mākoņa. Arā zem loga stāvēja vairāki divriči un vecs diližanss ar saplaisājušu, laika zoba sagrauztu koka jumtu. Droši vien palicis šeit no tiem gadiem, kad vēl nebija autobusu. Kaza uzlēca vispirms uz divričiem un tad uz diližansa jumta. Galvu purinot, tā blenza lejā uz pārējām kazām, bet, man paceļot roku, nolēca zemē.

Bils vēl gulēja, un es apģērbos, ārpusē gaitenī uzāvu kurpes un kāpu lejā. Tur viss bija tukšs un kluss, un es atbultēju durvis un izgāju ārā. Rīts bija vēss, un saulē vēl mirdzēja pēc vēja norimšanas uzkritusī rasa. Pavandījies pa šķūnīti, atradu kaplim līdzīgu daiktu un devos lejā uz strauta malu rakt ēsmai sliekas. Strauts bija dzidrs un sekls, bet foreles nemanīja. Es iecirtu

kapli mitrajā zālē un atšķēlu velēnu. Zem tās bija sliekas. Kad pacēlu velēnas malu, tās ierāvās zemē, bet es tikai raku un raku un savācu krietni daudz. Pie paša strauta, kur bija mitrāks, dabūju pilnas divas tabakas bundžas un uzbēru sliekām virsū zemes. Kazas vēroja, kā es roku.

Kad atgriezos atpaka) viesnīciņā, saimniece bija virtuvē, un es viņai lūdzu, lai pasniedz mums kafiju un iedod līdzi pusdienas tiesu. Bils bija atmodies un sēdēja uz gultas.

— Redzēju tevi pa logu, — viņš teica. — Negribēju traucēt. Ko tu tur darīji? Noraki naudu?

— Ak tu, miegapūzni!

— Rāvies vispārības labā? Vareni! Tā tikai turpini katru rītu.

— Nu, žiglāk! — es uzsaucu. — Slienies augšā!

— Ko? Slieties augšā? Nenāk ne prātā.

Viņš ielīda atpakaļ gultā un uzvilka segu līdz zodam.

— Pamēģini dabūt mani vertikāli.

Es vācu kopā makšķerpiederumus un bāzu tos somā.

— Netaisies mēģināt? — Bils jautāja.

— Es eju lejā brokastīs.

— Brokastīs? Kādēļ tad tūliņ tā neteici? Domāju, tāpat vien, joka pēc gribi uzraut mani kājās. Ak brokastīs? Lieliski! Tā jau ir prātīga cilvēka valoda. Izej un paroc vēl mazliet sliekas, un es tūliņ pat būšu lejā.

— Ej ratā!

— Paraujies vien vispārības labā. — Bils iekāpa biksēs. — Parādi ironiju un žēlumu.

Ar somu, makšķerkārbu un tīkliņiem apkrāvies, devos ārā no istabas.

— Ei, panāc atpakaļ!

Es pabāzu durvīs galvu.

— Un tu neparādīsi ne drusku ironijas un žēluma?

Es parādīju garu degunu.

— Tā nav nekāda ironija.

Iedams lejā, dzirdēju Bilu dziedam: «Ironija un Žēlums. Kad izjutīsi... Ak, dod viņiem Ironiju un dod viņiem Žēlumu! Ak, dod viņiem Ironiju! Kad viņi izjutīs .. . Tikai mazdrusciņ Ironijas. Tikai mazdrusciņ Zēluma . ..» Nākdams lejā pa kāpnēm, viņš dziedāja. Pēc melodijas «Mums abiem ar meiču skan baznīcas zvans». Es lasīju iepriekšējās nedēļas spāņu laikrakstu.

— Ko tu tur gvelz par ironiju un žēlumu?

— Ko? Tu nezini par Ironiju un Žēlumu?

— Nē. Kurš to sarīmējis?

— Visi. Ņujorkā to tik vien dzird. Kā savā laikā par Fratelīni.

Ienāca kalpone ar kafiju un sviestā grauzdētām maizītēm. Pareizāk sakot, ar grauzdētām maizītēm, kas bija apziestas ar sviestu.

— Paprasi, vai viņai nav ievārījums, — Bils sacīja. — Esi pret viņu ironisks.

— Vai jums nebūtu ievārījums?

— Tas nepavisam nav ironiski. Žēl, ka es neprotu spāniski.

Kafija bija laba, un mēs to dzērām no lielām krūzēm. Kalpone ienesa stikla trauciņu ar aveņu ievārījumu.

— Pateicos!

— Eh, nekam neder! — Bils noteica. — Pasaki kaut ko ironisku. Uzvelc uz zoba Primo de Riveru.

— Vajadzēja pajautāt, kas ievārīts Rifos.

— Neder. It nekam neder! Tu gluži vienkārši neproti. Un punkts. Tu neizproti ironiju. Tevī nav žēluma. Pasaki kaut ko nožēlojamu.

— Roberts Kons.

— Nav slikti. Tas jau skan labāk. Bet tagad: kādēļ Kons ir nožēlojams? Esi labi ironisks.

Viņš iedzēra krietnu malku kafijas.

— Ej tu pie velna! — es izmetu. — Pārāk agrs šādiem jokiem.

— Te tev nu bija! Un šitāds cilvēks vēl gribot būt rakstnieks! Tu esi tikai avīžnieks. Ekspatriēts avīžnieks. Tev jābūt ironiskam jau no tā brīža, kad tu sper kāju pār gultas malu. Atverot acis, tev jāsmok vai nost aiz žēluma.

— Vālē tik tālāk, — es teicu. — Kur tu sagrābāji visas šīs blēņas?

— Pa malu malām. Vai tad pats nelasi? Ar cilvēkiem netiecies? Zini, kas tu esi? Ekspatriants. Kādēļ tu nedzīvo Ņujorkā? Tad tu to saprastu. Kas īsti, tavuprāt, man butu jadara? Jabrauc ik gadu tev apskaidrot prātu?

— Jāiedzer vēl mazliet kafijas.

— Lai notiek. Kafija ir laba manta. Tajā ir kofeīns. Ņemsim tik iekšā. Kofeīns vīrieti uzceļ zirgā, bet sievieti iegulda kapā. Vai zini, kas tev par ^vainu? Tu esi ekspatriants. Pašas sliktākās sugas. Neesi to dzir-, dējis? Neviens, kurš pametis dzimteni, nav uzrakstījis neko iespiešanas vērtu. Pat ne avīzēm.

Viņš iedzēra kafiju.

— Tu esi ekspatriants. Tu esi zaudējis saiknes ar dzimteni. Tu kļūsti neīsts. Eiropas melīgie standarti tevi samaitājuši. Tu dzer kā nepilnīgs. Tu skrien pakaļ brunčiem. Caurām dienām tu runā, bet nestrādā. Tu esi ekspatriants, vai skaidrs? Tu slaisties apkārt pa kafejnīcām.

— Iznāk, ka dzīvoju vienos priekos. Kad tad es strādāju?

— Tu vispār nestrādā. Vieni teic, tevi uzturot sievietes. Citi — ka tu esot impotents.

-— Nē. Tikai ievainots.

— To labāk nevajag pieminēt, — Bils sacīja. — Par šādām lietiņām vajag klusēt. Ietīt to visu mistikas dūmakā. Tāpat kā Henrija velosipēdu.

Tiktāl Bils tarkšķēja vienā gabalā, bet tad apklusa. Baidījos, vai viņš nejūtas aizskāris mani ar šo piezīmi par impotenci. Gribēju viņu atkal uzvest uz ceļa.

— Tas nebija velosipēds, — es atsāku. — Viņš jāja zirgā.

— Es dzirdēju kaut ko par trīsriteni.

— Lidmašīna savā ziņā arī ir līdzīga trīsritenim. Darbības princips viens un tas pats.

— Tikai nav jāmin pedāļi.

— Nē, pedāļi laikam nav jāmin.

— Diezgan par to, — Bils teica.

— Kā vēlies. Es tikai iestājos par trīsriteni.

— Manuprāt, viņš ir arī labs rakstnieks, — Bils turpināja. — Bet tu esi lāga puika. Tev kāds to jau ir teicis?

— Es neesmu lāga puika.

— Klausies, kad saku. Tu nudien esi lāga puika, un es tevi mīlu vairāk par visiem. Ņujorkā tev to nedrīkstēju teikt. Tur sāktu melst, ka esmu pederasts. Šo vīru dēļ izcēlās Pilsoņu karš. Ābrams Linkolns bija pederasts. Viņš mīlēja ģenerāli Grantu. Tāpat kā Džefer-sons Dēviss. Linkolns atlaida vergus tikai tādēļ, ka viņš bija zaudējis derības. Dreda Skota prāvu uzsāka Sausā likuma līga. Sekss ir visa pamatu pamats. Pulkveža kundze un Džūdija O'Greidija ir lezbietes savā sirdī.[149]

Viņš apklusa.

— Vai gribi dzirdēt vēl kaut ko?

— Sper vaļā!

— Vairāk nezinu. Pārējo pateikšu pusdienās.

— Ķēms tāds!

— Dīkdienis!

Mēs sapakojām pusdienu tiesu un divas vīna pudeles mugursomā, un Bils to uzcēla plecos. Es stiepu pār muguru pārmestu makšķerkārbu un tīkliņus. Mēs slājām pa ceļu un tad pa noru, līdz uzgājām smilšainu taku, kas pāri pļavām veda uz tuvāko mežiem apaugušo nokalni. Pa šo taku mēs gājām uz priekšu. Pļavas bija paugurainas, biezu zāli noaugušas, bet tā nebija necik gara, jo te ganījās aitas. Govis atradās augstāk kalnos. Mežā bija dzirdami viņu zvaniņi.

Taka noveda pie upītes un tai pāri pārmesta baļķa. Baļķis bija aptēsts un margu vietā noliekts zaļoksnis koks. Smilšainajā sērē melnēja kurkuļi. Mēs devāmies augšā pa stāvu krastu un tad pāri paugurainām pļavām. Raugoties atpakaļ, varēja redzēt Burgetas baltās mājas un sarkanos jumtus, un balto ceļu ar kravas mašīnu un tās sacelto putekļu mākoni.

Aiz pļavām mēs nonācām pie vēl vienas straujākas kalnu upes. Smilšains ceļš veda lejā uz braslu un otrpus upes nozuda mežā. Taka arī šoreiz gāja pār baļķi un aiz brasla uzveda uz meža ceļa.

Tas bija dižskābaržu mežs ar mūžveciem kokiem. To saknes ķeburojās virs zemes un zari bija cieši savi-jušies. Ceļš vijās starp resnajiem stumbriem, un saules gaisma spraucās caur lapām un gaišiem lāsumiem krita zālē. Koki bija lieli, ar kuplu lapotni, taču mežs nelikās drūms. Nekādas zemaudzes, vienīgi zāle — gluda, svaiga un koši zaļa — un milzīgie, pelēkie skraji augošie koki — kā parkā.

— Varens paskats! — Bils noteica.

Ceļš gāja pret kalnu, un sākās biezoknis, un ceļš joprojām virzījās augšup. Vietām tas kļuva nolaidens, bet tūlīt atkal sekoja kāpums. Ne mirkli nenorima govju zvaniņu šķinda. Beidzot ceļš iznāca uz kalna muguras. Mēs bijām sasnieguši mežiem apaugušo virsotni, kas pacēlās pāri apkārtējiem kalniem un bija redzama pat no Burgetas. Saules pusē meža laucē starp kokiem sārtoja zemenītes.

Tālāk ceļš iznāca klajumā un gāja gar pašu kori. Priekšā vairs nebija meži, tikai dzelteno irbuleņu klajs. Tālumā vīdēja pelēkas, kokiem apaugušas klinšu radzes, kas iezīmēja Irati gultni.

— Mums jāiet gar kori, tad pāri kalniem caur šiem tālajiem mežiem un jānokāpj Irati ielejā, — es Bilam rādīju.

— Tāds gaisa gabals!

— Ja vienā dienā gribam tikt turp, izmakšķerēties un atpakaļ, tad nevar soļot kā svētdienas pastaigā.

— Svētdienas pastaigā! Atradis teicienu! Mums ir jāspolē mēli izkārušiem, lai vispār pagūtu apmērcēt makšķeres.

Tas bija garš gājiens, un apkārtne priecēja acis, bet, nākdami lejā pa stāvo ceļu, kas no mežainiem kalniem noveda ielejā, jutām kaulos nogurumu.

Ceļš no ēnainā meža iznāca saules svelmē. Priekšā atradās upe. Aiz tās stāvs kalns. Tas bija apsēts ar griķiem. Nokalnē pacēlās balta koku ieskauta māja. Bija ļoti karsts, un mēs apstājāmies ēnā zem kokiem pie upes dambja.

Bils atslēja mugursomu pret koku, mēs saskrūvējām makšķeres, pielikām spoles, piesējām pavadiņas un taisījāmies uz lielu makšķerēšanu.

— Tu droši zini, ka šajā plančkā ir foreles? — Bils noprasīja.

— Vairāk, nekā vajag.

— Es ķeršu uz mušu. Tev ir kāda Makgintija?

— Te būs.

— Bet tu — uz tārpa?

— Aha. Palikšu tepat pie dambja.

— Nu, tad es pievācu visu komplektu. — Bils uzsēja mušu uz āķa. — Uz kuru pusi lai eju? Uz augšu vai uz leju?

— Labāk uz leju. Bet arī augšpusē zivju, ka biezs.

Bils gāja gar krastu uz leju.

— Paņem slieku bundžu.

— Nē, nav vajadzīgs. Ja neņems uz mušu, es tāpat vien tikai paniekošos.

Bils, krastā stāvēdams, vēroja straumi.

— Paklau! — viņš sauca, cenzdamies pārkliegt ūdenskrituma šņākoņu. — Vai vīna pudeles neielikt ceļmalas avotā?

— Labi! — es atkliedzu.

Bils pamāja ar roku un devās lejup. Es izvilku no mugursomas abas vīna pudeles un aiznesu līdz ceļam, kur pa dzelzs cauruli no zemes izplūda avota ūdens. Avots bija nosegts ar dēli, un es to pacēlu un, ciešāk iedzinis pudelēm korķus, iegremdēju tās ūdenī. Tas bija tik salts, ka man sastinga rokas. Uzliku dēļa gabalu virsū, cerot, ka pudeles neviens neuzies. Tad paņēmu pie koka atslieto makšķeri, ēsmas bundžu un tīkliņu un gāju uz dambi. Tas bija ierīkots tādēļ, lai varētu pludināt kokus. Slūžas bija paceltas, un es sēdēju uz notēsta baļķa un vēroju, kā mierīgā upe pārvēršas brāzmainā kritumā. Zem dambja, kur ūdens putoja balts, bija dziļš. Kamēr uzliku ēsmu, no putām palēcās forele, un straume to aizrāva lejup. Pēc mirkļa gaisā uzšāvās otra un, apmetot tikpat slaidu loku, pazuda dārdošajā šaltī. Es uzliku krietnu atsvariņu un iemetu makšķeri dambja pakājes baltajā virmulī.

Nemanot piesita pirmā forele. Paraudams jutu, ka man ir ķēries, un sāku vilkt: forele sizdamās salieca makšķeri septiņos līkumos, un es to izcēlu no dambja pakājes verdošā mutuļa un uzsviedu augšā. Zivs bija prāva, un es cirtu tās galvu pret baļķi, tā trīsot noraustījās, un es ieslidināju zivi maišelī.

Pa to laiku gaisā palēcās vairākas foreles. Kad uzliku ēsmu un iemetu otrreiz, pieķērās vēl viena, un es to izcēlu tāpat kā pirmo. Drīz vien man bija veselas sešas. Visas apmēram vienāda lieluma. Es sarindoju tās citu pie citas ar galvām līdzās un noskatīju. Foreles zvīgznīja visās nokrāsās tvirtas un stingras no saltā ūdens. Laiks bija karsts, tādēļ tās uzšķērdu, izņēmu iekšas un žaunas un aizmetu. Pēc tam aiznesu foreles krastā, nomazgāju tās saltajā, smagnēji rāmajā uzdam-bējuma ūdenī un, saplūcis papardes, sabāzu maišelī: kārtu paparžu, virs tās trīs foreles, vēl kārtu paparžu, atkal trīs foreles un pāri vēl vienu paparžu kārtu. Zi: vis, tā guļot, priecēja acis, un maišelis bija pieblīzis, un es to aizstiepu ēnā zem koka.

Uz dambja briesmīgi cepināja, tādēļ noliku slieku bundžu līdzās maišelim ēnā, izņēmu no somas grāmatu un atsēdos zem koka, lai palasītu, kamēr Bils atnāks pusdienās.

Saule bija zenītā un ēna skopa, un es sēdēju, atspiedis muguru pret divu kopā saaugušu koku stumbru, un lasīju. Man līdzi bija Meisona grāmata, un es lasīju viņa burvīgo stāstu par to, kā viens vīrs Alpos nosalis, iekritis šļūdonī un pazudis un kā saderētā nolēmusi gaidīt apaļus divdesmit četrus gadus viņu iznākam morēnas virspusē, un viņas mīļotais arī gaidījis, un tā viņi vēl arvien gaidīja, kad pēkšņi uzradās Bils.

— Dabūji kādu? — Bils noprasīja. Viņš turēja makšķeri, tīkliņu un maišeli vienā rokā un bija nosvīdis. Ūdenskrituma šņākoņā nebiju dzirdējis viņu pienākam.

— Sešas. Un tu?

Bils apsēdās, atvēra maišeli un izcēla zālītē brangu foreli. Tad izņēma vēl trīs, citu par citu lielāku, un sarindoja ēnā zem koka. Viņa sviedriem noklātā seja staroja.

— Cik lielas tavējās?

— Mazākas.

— Parādi!

— Jau iepakoju.

— Bet cik lielas īsti tās ir?

— Apmēram tādas kā tava mazākā.

— Vai tik tu nekrāpies?

— Diemžēl ne.

— Un visas uz tārpa?

— Jā.

— Ak tu, slīmests tāds!

Bils ielika foreles maišelī un, vēcinādams to, gāja uz upi. Viņš bija līdz viduklim slapjš, un es sapratu, ka viņš bridis ūdenī.

Es kātoju uz avotu un izvilku abas vīna pudeles. Tās bija ledaini aukstas. Kamēr aizgāju atpakaļ, uz tām izsvīda rasas lāses. Izklāju pusdienas tiesu uz avīzes un vienu pudeli atkorķēju, bet otru atslēju pret koku. Bils, rokas sausēdams, nāca atpakaļ, piebāzis maišeli pilnu ar papardēm.

— Nobaudīsim no šīs blašķes, — Bils sacīja. Viņš izvilka korķi un, atgāzis pudeli, iedzēra malciņu.

— Fū-u! Acis rauj no pieres ārā.

— Dod pamēģināt.

Vīns bija ledus auksts, ar tikko jūtamu piegaršu.

— Tīri labs, — Bils teica.

— Tādēļ ka atdzesēts.

Mēs attinām nelielos pārtikas sainīšus.

— Vista.

— Bet te — cieti vārītas olas.

— Sāli atradi?

— Vispirms olu, — Bils sacīja. — Vistu pēc tam. Pat Braienam tas būtu skaidrs.

— Viņš ir miris. Vakardien lasīju avīzē.

— Ko? Vai tiešām?

— Jā. Braiens ir miris.

Bils atlika puslobīto olu atpakaļ.

— Džentlmeņi, — viņš sacīja, iztīdams no avīzes vistas stilbiņu. — Es mainu dienas kārtību. Braienam par godu. Apliecinot cieņu Dižajam Tautietim. Vispirms cāli, pēc tam olu.

— Diez kurā dienā dievs radījis vistu?

— Ej nu sazini, — Bils teica, sūkādams stilbiņu. — Nevajag jautāt. Dzīve šai pasaulē ir pārāk īsa. Labāk lai līksmojam, ticam un tencinām.

— Ēd olu!

Bils sāka žestikulēt, turot stilbiņu vienā, vīna pudeli otrā rokā.

— Lai svētītas tā kunga dāvanas. Liksim lietā debesu putnus. Liksim lietā vīnkoka augļus. Gribi, brāl, likt lietā mazliet no šī?

— Dzer tu pirmais.

Bils iemeta krietnu guldzienu.

— Ņem un liec lietā, — viņš teica, pasniegdams pudeli. — Atmetīsim šaubas, brāl. Nerakņāsim augšā ar pērtiķa nagiem vistukūts svētos noslēpumus. Ticēsim tā kunga vārdam un gluži vienkārši sacīsim — gribu, lai tu man piebalso, — jā, ko īsti mēs sacīsim, brāl? — Tad pabiksnīja uz mani ar vistas stilbiņu un turpināja: — Klausies, ko teikšu. Mēs sacīsim — vismaz es teikšu ar dziļu lepnumu un tādēļ gribu, lai tu, brāl, man piebalso, mezdamies ceļos. Nevajag kautrēties krist ceļos, pie varenās dabas krūts. Atceries — meži bija pirmie dieva tempļi. Tātad metamies ceļos un sakām: «Neēdiet to, lēdij, — tas ir Menkens.»

•— Še, ņem, — es teicu. — Liec lietā mazliet no šī.

Mēs atkorķējām otru vīna pudeli.

— Paklau? — es Bilam jautāju. — Tev nepatika Braiens?

— Es mīlēju Braienu. Mēs bijām tikpat kā brāļi.

— Kur tu iepazinies ar viņu?

— Kopā gājām Svētā Krusta skolā — viņš, Menkens un es.

— Un Frenkijs Fričs.

— Nav tiesa. Frenkijs Fričs mācījās Fordhemā.

— Nu, bet es mācījos Lojolas skolā kopā ar bīskapu Meningu.

— Nav tiesa, — Bils iebilda. — Tas biju es, kas mācījās Lojolas skolā kopā ar bīskapu Meningu.

— Tu esi pilliņš.

— No vīna?

— Tā iznāk.

— Drīzāk no slapjuma. Pie velna šo slapjumu!

— Ierausim vēl vienu klunkšķi.

— Un tas ir viss, kas mums ir?

— Tikai divas pudeles.

— Vai zini, kas tu tāds esi? — Bils ar skatienu glāstīja pudeli.

— Nē, — es sacīju.

— Tu esi Pretalkohola līgas aģents.

— Es mācījos Parīzes dievmātes skolā kopā ar Veinu Vīleru L

-— Nav tiesa, — Bils teica. — Tas biju es, kas mācījās Ostinas komercskolā kopā ar Veinu Vīleru. Viņš bija kursa vecākais. [150]

— Vienalga, bet krodziņiem jāpazūd.

— Tev taisnība, dārgais klases biedri. Krodziņiem jāpazūd, un man jāiznīkst kopā ar tiem.

— Tu esi pilīiņš.

— No vīna?

— No vīna.

— Nu, var jau būt.

— Gribi nosnausties?

— Derētu gan.

Mēs gulējām ēnā, vērdamies koku lapotnē.

— Tu guli?

— Nē, — Bils teica. — Domāju.

Es aizvēru acis. Bija tik labi gulēt uz zemes.

— Paklau, — pēc brīža Bils ierunājās, — kas tev īsti ir ar Bretu?

— Kā tu to domā?

— Biji viņā iemīlējies?

— Jā.

— Ilgi?

— Ar pārtraukumiem — sasodīti ilgi.

— Vilks parāvis! Piedod, vecais!

— Nekas. Nu man par to vairs ne silts, ne auksts.

— Tiešām?

— Tiešām. Bet es ellīgi daudz ko dotu, lai mēs izbeigtu par šo tematu.

— Tu nedusmo, ka es pajautāju?

— Kāda velna pēc dusmoties.

— Nu tad es liekos uz auss, — Bils teica. Viņš uzklāja uz sejas avīzi.

— Ei, Džeik. bet vai tu tiešām esi katolis? — viņš atsāka.

— Teorētiski.

— Kā tas saprotams?

— Nezinu.

— Labi, es guļu, — Bils sacīja. — Netraucē mani ar savu tarkšķēšanu.

Arī es aizmigu. Kad pamodos, Bils kravāja mugursomu. Bija jau vēla pēcpusdiena, un koku ēnas snaikstījās pāri dambim. No gulēšanas uz zemes biju kļuvis stīvs.

— Ko tad tu? Slienies augšā? Kādēļ nešņāc līdz pat rītam? — Bils jautāja.

Es izstaipījos un izberzēju acis.

— Es redzēju burvīgu sapni, — Bils sacīja. — Neko sīkāk neatceros, bet sapnis bija burvīgs.

— Es gan laikam nesapņoju.

— Sapņot vajag, — Bils teica. — Visi mūsu biznesa dūži bijuši lieli sapņotāji. Piemēram, Fords. Un prezidents Kūlidžs. Un Rokfellers. Un Džo Devidsons.

Es atskrūvēju makšķeres un ieliku makšķerkārbā. Spoles ielaidu zvejas piederumu maisā. Bils bija sakravājis mugursomu, un mēs iebāzām tajā vienu foreļu maišeli. Otru es paņēmu rokā.

— Liekas, viss, — Bils teica.

— Bet sliekas?

— Ak, pareizi! Iebāz tās šeit.

Bilam soma jau bija plecos, un es iebāzu slieku bundžas vienā no ārējām kabatām.

— Vai nu ir viss?

Es aplaidu skatienu apkārt — vai kaut kas nav palicis zālē zem gobām.

— Jā.

Mēs gājām pa ceļu, kas ieveda mežā. Līdz Burgetai bija pamatīgs gabals, un tumsa jau vakars, kad mēs pār pļavām .iznācām uz galvenā ceļa un cauri apgaismoto māju rindai pārradāmies viesnīciņā.

Mēs nodzīvojām Burgetā piecas dienas un pēc sirds patikas izmakšķerējāmies. Naktis bija dzestras un dienas tveicīgas, bet pat viskarstākajā pusdienas svelmē varēja manīt vieglu vējiņu. Karstumā bija tik labi bradāt pa vēso ūdeni un pēc tam, sēžot krastā, žāvēties saulē. Mēs atradām strautu ar padziļu iedobi, kur izpeldēties. Vakaros trijatā spēlējām bridžu kopā ar kādu angli, vārdā Harisu, arī makšķernieku, kurš bija atbraucis no Saint Jean Pieci de Port un apmeties tai pašā viesnīciņā. Viņš bija ļoti jauks un divas dienas nāca mums līdzi uz Irati. Ne no Roberta Kona, ne Bretas un Maika nebija nekādu ziņu.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Kādurīt, kad es nokāpu brokastīs, anglis Hariss jau sēdēja pie galda. Uzlicis brilles, viņš lasīja avīzi. Viņš paskatījās manī un pasmaidīja.

— Labrīt, — viņš teica. — Jums vēstule. Es biju pastā, un man to iedeva līdz ar manējām.

Vēstule bija atslieta manam šķīvim līdzās pret kafijas tasi. Hariss atkal pievērsās avīzei. Es atvēru vēstuli. Uz tās bija Pamplonas zīmogs. Lapas malā atzīme: «Sansebastjanā, svētdienā.»

«Dārgo Džeik!

Atbraucām piektdien. Breta pa ceļam galīgi sanīka, tādēļ uz trim dienām atvedu viņu pie draugiem atpūsties. Otrdien braucam uz Pamplonu, uz Montojas viesnīcu, bet, tieši cikos, nezinu sacīt. Atsūtiet, lūdzu, ar autobusu ziņu, kur mēs trešdien varam jūs atrast. Sveiciens no mums, un neņemiet ļaunā, bet Breta patiesi bija savārgusi, taču otrdien būs atkal uz kājām, taisnību sakot — ir jau tagad. Labi pazīdams viņu, daru, ko varu, lai aprūpētu, bet tas nepavisam nav viegli.

Sveiciens zēniem!

Maikls.»

— Kas šodien par dienu? — es Harisam jautāju.

— Liekas, trešdiena. Jā, pareizi. Trešdiena. Taisni brīnums, kā cilvēkam kalnos var sajukt dienas.

— Jā. Mēs šeit esam jau gandrīz nedēļu.

— Jūs taču vēl nebrauksiet prom?

— Jābrauc. Diemžēl mums jābrauc jau šodien pat ar pusdienas autobusu.

— Vai tiešām? Domāju kādreiz vēl aiziet jums līdzi uz Irati makšķerēt.

— Mums jābrauc uz Pamplonu. Tur norunāts tikties ar draugiem.

— Žēl gan. Mums te gāja varen jauki.

— Brauciet mums līdzi uz Pamplonu. Spēlēsim bridžu, un drīz vien tur sāksies lieliska fiesta.

— Labprāt brauktu. Liels paldies par uzaicinājumu. Tomēr labāk palikšu šeit. Gribu vēl mazliet pamakšķerēt.

— Gribat izvilkt Irati makānus.

— Vai zināt, gribu, nudien! Šajā upē ir milzīgas foreles.

— Es arī labprāt vēl pamēģinātu.

— Nu, nebrauciet! Palieciet vēl vienu dienu. Esiet nu draugs!

— Mums tiešām jābrauc, — es sacīju.

— Cik ļoti žēl!

Pēc brokastīm mēs abi ar Bilu, sildoties saulē, sēdējām viesnīciņas durvju priekšā uz sola un spriedām, ko darīt. Pa ielu no pilsētas tuvojās meitene. Viņa pienāca mums klāt un izņēma no plecā pakārtās ādas somas telegrammu.

— Por ustedes? [151]

Es aplūkoju telegrammu. Uz tās bija adrese: «Bārne-sam, Burgetā.»

— Jā. Man.

Meitene izvilka kladi, lai parakstos, un es iedevu viņai pāris vara monētu. Telegramma bija spāniski: «Vengo Jueves Cohn.»

Es pasniedzu to Bilam.

— Ko nozīmē «Cohn»? — viņš jautāja.

— Nu vai viņš nav gatavais idiots! — es errojos. — Par šo pašu cenu varēja atsūtīt desmit vārdus. «Ieradīšos ceturtdien.» Varen izsmeļoši, vai ne?

— Pārpārēm, cik tas interesē viņu pašu.

— Tomēr mums jābrauc, — es teicu. — Pirms fies-tas nav jēgas vākt Bretu un Maiku šurp un tad alkal atpakaļ. Domā, mums jāsūta viņam atbilde?

— Varam jau aizsūtīt. Nebūsim augstprātīgi.

Mēs aizgājām uz pastu un palūdzām telegrammas blanku.

— Ko īsti rakstīsim? — Bils jautāja.

— «Vakarā iebraucam.» Un punkts.

Mēs samaksājām par telegrammu un kātojām atpakaļ uz viesnīciņu. Hariss jau gaidīja, un tad mēs trijatā gājām uz Ronsvālu. Apskatīt klosteri.

— Ļoti interesanti, — Hariss, nākot ārā, sacīja. — Bet zināt, ka šādas vietas man neliekas diez cik pievilcīgas.

— Man arī ne, — Bils piebalsoja.

— Tomēr ļoti interesanti, — Hariss teica. — Viens pats nekad nebūtu atnācis. Nevarētu vien sataisīties.

— Nav jau tā kā uz makšķerēšanu, vai ne? — Bils sacīja. Viņam patika Hariss.

— Kur nu!

Mēs stāvējām pie vecās klostera baznīcas.

— Vai tas nav krodziņš — tur, pāri ceļam? — Hariss ievaicājās. — Vai varbūt acs mani viļ?

— Tā kā būtu gan krodziņš, — Bils atbildēja.

— Arī man rādās, ka tas ir krodziņš, — es teicu.

— Nu, tad liekam to lietā, — Hariss sacīja. Viņš bija šo teicienu aizguvis no Bila.

Mēs pasūtījām trīs pudeles vīna. Maksāt Hariss mums neļāva. Viņš gluži labi runāja spāniski, un krodzinieks no mums neņēma naudu.

— Klausieties, draugi, jūs nemaz nezināt, cik man bija labi kopā ar jums!

— Tās nudien bija lieliskas dienas.

Hariss bija mazliet iereibis.

— Nē, jūs nezināt, cik man bija labi. Pēc kara maz esmu redzējis prieka.

— Gan mēs kādreiz vēl makšķerēsim. Redzēsiet, Haris.

— Noteikti. Mums bija trakoti labi.

— Varbūt paņemam vēl vienu pudeli?

— Lieliska ideja.

— Uz mana rēķina, — Bils sacīja. — Citādi neesmu ar mieru.

— Varbūt atļausiet samaksāt man. Zināt, tas tiešām man sagādā prieku.

— Lai nu tas prieks tiek arī man.

Krodzinieks atnesa ceturto pudeli. Mēs paturējām tās pašas glāzes. Hariss pacēla savējo.

— Zināt, šo vīnu nudien var likt lietā.

Bils uzsita viņam uz pleca.

— Ak, tu vecais labais Haris!

— Vai zināt, tas nav mans īstais vārds. Mani sauc Vilsons-Hariss. Vienā vārdā. Ar svītriņu.

— Vecais labais Vilsons-Hariss, — Bils sacīja. — Mēs jūs saucam par Harisu tādēļ, ka jūs mums varen patīkat.

— Patiešām, Bārnes, jūs nezināt, cik man bija labi.

— Nu, liekam lietā vēl vienu glāzi, — es sacīju.

— Bārnes ... Tik tiešām, Bārnes, jūs to nezināt. Un punkts.

— Nu priekā, Haris!

Mēs gājām atpakaļ pa Ronsvālas ceļu, un Hariss soļoja mums pa vidu. Viesnīciņā ieturējām otrās brokastis, un tad viņš pavadīja mūs uz autobusu. Iedeva vizītkarti un visas savas Londonas adreses — mājas, kluba un darba vietas — un, kad mēs iekāpām autobusā, pasniedza katram pa aploksnei. Es savējo atvēru, un tur bija kāds ducis mākslīgo mušu. Harisa rokām darinātas. Viņš tās taisīja pats.

— Klausieties, Haris ... — es iesāku.

— Nē, nē! — viņš attrauca un kāpa zemē no jumta.

— Diez kādas jau nav. Vienīgi domāju, varbūt kādreiz, liekot uz āķa, jūs atcerēsieties šīs lieliskās kopā aizvadītās dienas.

Autobuss devās ceļā. Hariss, palicis stāvam pie pasta, māja ar roku. Kad bijām gabalā, viņš pagriezās un devās atpakaļ uz viesnīciņu.

— Nu, vai šis Hariss nav lādzīgs? — Bils ierunājās.

— Šķiet, viņš patiešām bija mums pieķēries.

— Hariss? Un kā vēl!

— Žēl, ka viņš nebrauca mums līdz uz Pamplonu.

— Gribēja makšķerēt.

— Jā. Un turklāt nav arī zināms, kā mūsu angļi vēl saprastos.

— Pareizi gan.

Pamplonā iebraucām pievakarē, un autobuss apstājās pie Montojas viesnīcas. Pāri laukumam pašlaik vilka elektriskos vadus, lai fiestas laikā to varētu apgaismot. Tiklīdz piebraucām, mūs apstāja bērni, un vietējais muitas ierēdnis lika visiem pasažieriem turpat uz ietves atvērt somas. Ieejot viesnīcā, uz kāpnēm mēs satikām Montoju. Viņš kā parasti mulsi smaidīja un spieda mums abiem roku.

— Atbraukuši jūsu draugi, — viņš sacīja.

— Misters Kembels?

— Jā. Misters Kons, misters Kembels un lēdija Ešlija.

Viņš smaidīja tā, it kā gribētu vēl kaut ko teikt.

— Kad viņi ieradās?

— Vakar. Jums rezervētas jūsu agrākās istabas.

— Ļoti patīkami. Vai mistera Kembela numuram logi ir laukuma pusē?

— Jā. Iedevu viņam tieši tās istabas, kuras mēs abi izraudzījāmies.

— Kur viņi pašlaik ir?

— Laikam aizgāja skatīties, kā spēlē pelotu.

— Un kā ar vēršiem?

Montoja pasmaidīja.

— Šovakar, — viņš teica, — šovakar pulksten septiņos pienāks Viljaras vērši, bet rīt — mjūrieši. Vai iesiet skatīties, kā tos izlaiž no sprostiem?

— Protams. Draugi nekad to nav redzējuši.

Montoja uzlika roku uz mana pleca.

— Tātad tur redzamies.

Viņš atkal pasmaidīja. Viņš vienmēr smaidīja tā, it kā vēršu cīņa būtu mūsu abu personisks noslēpums — mazliet nekautrs, bet ļoti svarīgs, zināms tikai mums diviem vien. Viņš vienmēr smaidīja tā, it kā citiem šis mūsu noslēpums varētu šķist nepieklājīgs. It kā nedrīkstētu citiem atklāt to, ko tie nav spējīgi saprast.

— Jūsu draugs, vai viņš arī ir aficionado? — Montoja uzsmaidīja Bilam.

— Jā. Viņš atbraucis no pašas Ņujorkas, lai redzētu svētā Fermina svētkus.

— Tiešām? — Montoja laipni, bet neticīgi pārjautāja. — Bet ne jau tāds aficionado kā jūs.

Viņš atkal mulsi uzlika roku uz mana pleca.

— Tāds pats, — es sacīju. — Viņš ir īsts aficionado.

— Tomēr ne tāds kā jūs.

Aficion nozīmē kaislība. Aficionado ir kaislīgs vēršu cīņu cienītājs. Visi īstie matadori apmetās Montojas viesnīcā, tas ir, šeit apmetās aficionados. Dažkārt palika arī tie, kas gāja arēnā naudas dēļ, taču otrreiz tie nerādījās. īstie brauca katru gadu. Montojas kabinetā atradās visu matadoru fotogrāfijas. Ar veltījumiem Hu-anīto Montojam vai viņa māsai. īsto matadoru fotogrāfijas viņš bija ielicis ietvaros. Bet citu dāvātās turēja galda atvilktnē. Uz tām bieži vien bija visai glaimojoši veltījumi. Bet Montojam tie bija pilnīgi vienaldzīgi. Reiz viņš visas šīs fotogrāfijas ņēma un iemeta papīrgrozā. Negribēja tādas glabāt.

Mēs abi bieži runājām par vēršiem un matadoriem. Es jau vairākus gadus pēc kārtas apmetos Montojas viesnīcā. Mūsu sarunas nebija garas. Mums tikai patika apmainīties domām. Cilvēki sabrauca no tālām pilsētām un, iekams atstāja Pamplonu, uz bridi iegriezās pie Montojas parunāties par vēršiem. Tie bija ati-cionaclos. Viņi vienmēr šeit dabūja istabas, pat tad, kad viesnīca bija pārpildīta. Ar dažiem no viņiem Montoja mani iepazīstināja. Sākumā viņi vienmēr bija ļoti atturīgi un mani kā amerikāni īsti neņēma par pilnu. Diez kādēļ visi uzskatīja, ka amerikānim nevar piemist aficion. Viņš var to tēlot vai iztēloties, nevis izjust. Kad šiem cilvēkiem kļuva skaidrs, ka man piemīt aficion, — to neatklāja ne parole, ne standartbilžu sērija, bet drīzāk tāda kā mutiska pārbaude ar netiešiem, it kā aplinkus izmestiem jautājumiem, — tad viņi tikpat mulsi lika man rokas uz pleca un teica: «Buen hom-bre.» 1 Tomēr visbiežāk lika man rokas uz pleca, it kā ar šo pieskārienu gribēdami pārliecināties par manu aficion. .

Matadoram, kuram piemita aficion, Montoja piedeva visu. Gan nervu lēkmes, gan apjukumu, gan katru dīvainību un pārkāpumu. Šādam cilvēkam viss tika piedots. Tā viņš man piedeva manus draugus. Tas nekad īpaši netika pieminēts, jo mums bija neērti runāt par viņiem, tāpat kā neērti runāt par vēršu cīņu arēnas zirgiem.

Kamēr mēs abi ar Montoju runājām, Bils bija uzgājis savā istabā, kur pašlaik mazgājās un pārģērbās.

— Nu, vai labi iztarkšķējies spāniski? — viņš jautāja.

— Montoja teica, ka vērši būšot klāt šovakar pat.

— Meklēsim mūsējos un iesim skatīties.

— Labi. Viņi laikam būs kafejnīcā.

— Biļetes dabūji?

— Jā. Nopirku uz visām izlādēšanas reizēm.

— Kā tas viss notiek?

Bils pie spoguļa, pastiepis zodu, nopētīja, vai tas kādā vietā nav palicis nenoskūts.

— Interesanti, — es sacīju. — Vēršus pa vienam izlaiž no sprostiem aplokā, kur tos sagaida bullēni, kas attur vēršus no badīšanās, un vērši metas bullēniem virsū, bet tie tekā apkārt kā vecas jumpravas, cenzdamies viņus nomierināt. [152]

— Vai kādreiz gadās, ka bullēnus sabada?

— Un kā vēl! Dažreiz vērši tik nikni uzbrūk, ka tos pat nonāvē.

— Un bullēni nespēj aizsargāties?

— Nē. Tie mēģina pielabināties.

— Kādēļ tie vispār vajadzīgi?

— Lai vērši jo drīzāk nomierinātos un nelauztu ragus pret akmens mūri vai nesāktu badīties paši.

— Ir nu gan liktenis tādam bullēnam.

Mēs kāpām lejā un devāmies laukumam pāri uz «Irunjas» kafejnīcu. Laukumā vientuļi stāvēja divi biļešu kioski. To logi ar reklāmām SOL, SOL Y SOMBRA un SOMBRA^152 bija slēgti. Tos atvērs tikai fiestas priekšvakarā.

Balto pīto «Irunjas» galdiņu un krēslu rindas bija saliktas ne vien zem arkādes, bet aizstiepās līdz pašai ielai. Es acīm meklēju Bretu un Maiku. Tur jau tie sēdēja. Breta un Maiks, un Roberts Kons. Bretai galvā bija basku berete. Maikam tāpat. Roberts Kons sēdēja ar kailu galvu un bija uzlicis brilles. Breta, mūs ieraudzījusi, pamāja. Kad piegājām pie galdiņa, viņa viegli piemiedza acis.

— Sveiki, zēni! — viņa teica.

Breta staroja. Maiks gauži sirsnīgi spieda mums roku. Roberts Kons sarokojās tādēļ, ka bijām tikko atbraukuši.

— Kur jūs tā pazudāt? — es vaicāju.

— Es viņus atvedu šurp, — Kons teica.

— Blēņas, — Breta sacīja. — Mēs paši sen būtu klāt, ja jūs nebūtu braucis mums pretī.

— Jūs nekad nebūtu atbraukuši.

— Tīrās blēņas! — Breta teica. — Jūs, zēni, esat iedeguši. Paskatieties uz Bilu!

— Vai zivis kodās? — Maiks jautāja. — Mēs arī gribējām braukt jums līdzi.

— Nevar sūdzēties. Žēl, ka jūs nebijāt.

— Es būtu braucis, bet man vajadzēja atvest viņus šurp, — Kons sacīja.

— Jūs mūs atvedāt? Tīrās blēņas! [153]

— Vai tiešām kodās? — Maiks pārjautāja. — Cik daudz noķērāt?

— Daždien katrs pa ducim. Tur bija ari kāds anglis.

— Vārdā Hariss, — Bils teica. — Nepazīstat tādu, Maik? Arī viņš bijis karā.

— Zēnam laimējies, — Maiks sacīja. — Kas tā bija par dzīvi! Nudien, gribētu vēlreiz to izbaudīt!

— Neesi nu ēzelis!

— Jūs esat bijis karā, Maik? — Kons vaicāja.

— Un viņš vēl prasa!

— Maiks bijis varen drosmīgs karavīrs, — Breta sacīja. — Pastāsti viņiem, kā tavs zirgs aizauļoja pa Pikadilī.

— Negribu. Esmu to stāstījis jau četras reizes.

— Es neesmu dzirdējis, — Roberts Kons teica.

— Nē, to es nestāstīšu. Tas met ēnu uz manu godu.

— Tad pastāsti par savām medaļām.

— Arī to ne. Tas mani galīgi nomelno.

— Kas tās par medaļām?

— Breta jums pastāstīs. Viņa ir gatava stāstīt visu, kas met ēnu uz manu godu.

— Nu, pastāsti, Bret!

— Vai stāstīt?

— Labāk es pats.

— Kādas medaļas jūs esat saņēmis, Maik?

— Neesmu saņēmis nevienu medaļu.

— Nevar būt!

— Iespējams, ka man piešķirtas visas medaļas. Bet es nekad neesmu lūdzis, lai man tās izsniedz. Reiz tika rīkots kolosāls bankets, gaidīja ierodamies Velsas princi, un ielūgumos bija norādīts: ierasties ar visām medaļām. Man medaļu, saprotams, nav, un es aizeju pie sava drēbnieka un, kamēr tas blenž uz ielūgumu, nospriežu — mēģināts vēl nav zaudēts, — un speru vaļā: «Jums būs jāsadabū man medaļas.» — Viņš prasa: «Kādas medaļas, ser?» — Es saku: «Vienalga, ka tikai medaļas. Sadabūjiet man kādu sauju.» — Viņš prasa: «Kādas jums piešķirtas, ser?» — Es saku: «Kā lai es zinu?» Viņš laikam domāja, ka to vien daru kā lasu šo draņķa biļetenu. «Sadabūjiet man krietnu sauju. Izvēli atstāju jūsu ziņā.» Viņš arī dabūja man šīs medaļas, mazas mazītiņas, veselu kārbiņu, un es tās, iebāzis kabatā, aizmirsu. Tā nu aizbraucu uz šo banketu, bet tieši tai vakarā nošāva Henriju Vilsonu, tādēļ ne prinča, ne karaļa nebija un medaļas vairs nevajadzēja, un puiši aši vien ņēma tās nost, bet manējās palika kabatā.

Viņš apklusa, gaidot, ka sāksim smieties.

— Un tas ir viss?

— Jā, viss. Varbūt es nepratu tā īsti izstāstīt.

— Nudien, neprati, — Breta sacīja. — Bet nav jau svarīgi.

Mēs visi smējāmies.

— Ak jā, nu atceros, — Maiks turpināja. — Tas bija šausmīgi garlaicīgs bankets, un es, nespēdams izturēt, braucu prom. Mājās atradu kabatā kārbiņu. Kas tas? Medaļas? Nešķīstās kara medaļas? Ņēmu un nogriezu tās no pamatnēm — zināt, tās piešūtas uz cietas sloksnītes — un izdāļāju. Katrai meičai pa medaļai. Tā teikt, par piemiņu. Tām šķita — tas tik ir pārākais varonis! Izdāļā medaļas pa naktslokāliem. Uguns, ne zēns.

— Stāsti vien tālāk, — Breta teica.

— Nu, vai tas nebija pamatīgs joks? — Maiks jautāja. Mēs visi smējāmies. — Bija. Nudien! Bet drēbnieks man atraksta vēstuli un prasa medaļas rokā. Atsūta kādu tām pakaļ. Raksta un raksta mēnešiem ilgi. Izrādās, kāds zellis atstājis viņam tās nospodrināt. Trakoti militārs tips. Savācis baigo kolekciju, — Maiks apklusa. — Savārīju gan drēbniekam ziepes.

— Ko niekus! — Bils teica. — Manuprāt, jūs viņu izpestījāt.

— Vienreizējs drēbnieks! Tagad pat grūti tam visam noticēt. Maksāju viņam simt mārciņu gadā, lai tikai liek mani mierā. Rēķinus viņš man vairs nepiesūtīja. Un bija satriekts, kad bankrotēju. Tas notika drīz pēc šī atgadījuma. Tādēļ viņa vēstules kļuva tik asas.

— Kā jūs nonācāt bankrotā? — Bils jautāja.

— Divējādi, — Maiks teica. — Vispirms pamazām un tad pēkšņi.

— Un kas tur vainīgs?

— Draugi. Man bija milzum daudz draugu. Neīstu draugu. Bez tam — arī kreditoru. Laikam tik daudz kreditoru kā nevienam visā Anglijā.

— Pastāsti viņiem par tiesas prāvu, — Breta ieminējās.

— To neatceros, — Maiks sacīja. — Biju mazliet iereibis.

— Iereibis! — Breta izsaucās. — Tu biji pilns kā lūks.

— Vai tas var būt? Jā, nesen satiku savu bijušo kompanjonu. Piedāvājās man izmaksāt.

— Pastāsti par savu cienīto advokātu, — Breta viņam teica.

— Negribu. Cienītais advokāts arī bija pilns kā lūks. Vispār tā ir drūma tēma. Vai ejam skatīties, kā izlaiž vēršus?

— Ejam!

Mēs pasaucām viesmīli, samaksājām un gājām uz pilsētas viņu galu. Es sāku soļot blakus Bretai, bet Roberts Kons pienāca viņai klāt no otras puses. Tā nu mēs trijatā gājām caur pilsētu — gar municipalitāti, uz kuras balkona plīvoja karogi, gar tirgu un lejā pa kraujo ielu, kas veda pār Argas tiltu. Ļaudis plūda straumēm skatīties vēršus, un ekipāžas ripoja lejā no kalna un pāri tiltam, un virs kājnieku pūļa slējās kučieri, zirgi un pātagas. Aiz tilta mēs nogriezāmies uz ceļa, kas veda uz aplokiem. Pagājām garām vīna veikalam, kura logā bija uzraksts: «Labs vīns, 30 santīmi litrā.»

— Redz, kur mēs nāksim, kad aptrūks nauda, — Breta sacīja.

Veikala durvīs stāvošā sieviete noskatījās uz mums. Tad pagriezās un kaut ko uzsauca, un pie loga pieskrēja trīs meičas un sāka blenzt. Tās blenza uz Bretu.

Pie aploku galvenajiem vārtiem divi vīri lika uzrādīt biļetes. Mēs gājām iekšā. Priekšpusē bija koki un zema akmens māja. Tālāk pacēlās akmens mūris, kas apjoza aplokus, un katra aploka priekšējā mūrī bija šaujamlūkām līdzīgi caurumi. Pie mūra stāvēja pieslietas kāpnes, un cilvēki rāpās augšā pa tām un stājās uz akmens vaļņa. Ejot pār zālāju uz kāpņu pusi, mēs pagājām garām milzīgiem, pelēkiem, zem kokiem novietotiem sprostiem, kuros atradās vērši. Katrā sprostā pa vērsim. Tie bija atvesti no Kastīlijas rančas, stacijā izlādēti no preču platformām un atgādāti šurp, lai no sprostiem tiktu izlaisti aplokos. Uz katra sprosta bija rančas īpašnieka vārds un marka.

Mēs uzkāpām augšā uz mūra un atradām vietu, no kuras varēja pārredzēt aploku. Mūri bija nokaļķoti, zeme noklāta salmiem, un gar mūriem novietotas koka siles un dzirdināmie trauki.

— Vai redzat? — es teicu.

Aiz upes pacēlās pilsētas plato. Uz vecajiem pilsētas mūriem un cietokšņa vaļņiem visgarām stāvēja cilvēki. Visas trīs nocietinājumu līnijas veidoja trīs melnas skatītāju rindas. Virs tām māju logos kārstījās galvas. Gar pašu pilsētas plato zēni bija sakāpuši kokos.

— Izskatās, ka visi kaut ko varen gaida, — Breta sacīja.

— Grib redzēt vēršus.

Maiks ar Bilu stāvēja uz pretējā mūra. Viņi mums pamāja. Vēlīnākie skatītāji spiedās un drūzmējās mums aiz muguras.

— Kādēļ vēl nesāk? — Roberts Kons jautāja.

Kāds sprosta priekšā piesēja mūli, un tas pievilka

sprostu pie aploka vārtiem. Vīri ar stieņiem to pagrieza un piebīdīja tieši pret pašu vārtu atveri. Citi stāvēja uz mūra, gatavi tūlīt vilkt augšā aploka vārtu un sprosta režģi. Pretējā pusē atvērās vārti, un, purinot galvas, liesos sānus rozīdami, aplokā ierikšoja divi bullēni. Turpat tie arī palika stāvam, pagriezušies pret vārtiem, kuros vajadzēja parādīties vērsim.

— Bullēniem nav diez cik priecīgs izskats, — Breta teica.

Uz mūra stāvošie vīri noliecās un uzvilka augšā aploka vārtus. Tūlīt pēc tam arī sprosta režģi.

Es noliecos pār mūra malu un mēģināju ielūkoties sprostā. Tur bija tumšs. Kāds piesita pie sprosta ar dzelzs stieni. Iekšā kaut kas it kā eksplodēja. Vērsis, sperdams vai zemes gaisā, ar ragiem ārdīja sprosta grīdu. Tad pavīdēja tumšs purns un ragu ēna, un, dēļiem noblarkšķot, vērsis metās uz priekšu, izspērās aplokā, uz priekškājām šļūkdams pa salmiem, apstājās, izslēja galvu, sacēla milzīgo kumbru un drebēdams sāka blenzt uz mūra stāvošajos cilvēkos. Abi bullēni, vērojot vērsi, nokārtām galvām kāpās atpakaļ.

Vērsis, ieraugot bullēnus, metās tiem virsū. Viens no arēnas vīriem aiz barības siles ar skaļu kliedzienu no-plakšķināja cepuri pret dēļiem, un vērsis, aizmirsis bullēnus, aši apsviedās, iešņācās un metās uz vīru, ar zibenīgu kustību vairākkārt izgrūzdams labo ragu caur dēļu spraugu.

— Mans dievs, cik viņš lielisks, — Breta sacīja. Vērsis stāvēja tieši zem mums.

— Paskat, kā viņš prot likt lietā ragus, — es teicu. — Sitiens ar labo un tad ar kreiso — taisni kā boksā.

— Vai tiešām?

— Nu, pavēro.

— Nespēju izsekot.

— Nekas. Tūlīt pat izlaidīs nākošo.

Pie vārtiem bija pievilkts jau otrs sprosts. Aploka viņā stūrī kāds vīrs, stāvot aiz dēļu aizžoga, centās piesaistīt pirmā vērša uzmanību, līdz vārtu režģis pacēlās un aplokā iedrāzās otrs vērsis.

Tas tūlīt cirtās bullēniem virsū, un divi vīri izskrēja no dēļu aizžoga un kliegdami centās to aizkavēt. «Hei! Toro!» Tie sauca un māja ar rokām, bet vērsis tikai drāzās uz priekšu, bullēni bailēs sagriezās sāņus, un vērsis vienam ietriecās ribās.

— Neskaties, — es sacīju Bretai. Bet viņa raudzījās vērsī kā apburta.

— Jauki, — noteicu. — Ja vien tev nemetas nelabi.

— Nu, es redzēju. Redzēju, kā viņš grūda ar kreiso un tad ar labo.

— Lieliski!

Bullēns, kā nokrita, tā arī palika — izstieptu kaklu, sāņus atmestu galvu. Vērsis apcirtās un metās virsū otram bullēnam, kurš, galvu grozīdams, vēroja viņu. Bullēns neveikli pabēga sāņus, un vērsis to viegli iebukņīja, tad novērsies sacēla kumbru un sāka blenzt uz mūra stāvošajos cilvēkos. Bullēns pietipināja pie vērša un it kā gribēja apošņāt, un vērsis bullēnu iebukņīja vēlreiz. Pēc tam arī apostīja, un tad abi kopā aizrikšoja pie pirmā vērša.

Kad no sprosta izlaida nākamo vērsi, visi trīs — abi pirmie un bullēns — stāvēja līdzās kopā sabāztām galvām, izslējuši ragus pret pienācēju. Pēc brīža bullēns jau bija jauno vērsi apostījis, nomierinājis un piepulcinājis pārējiem. Kad izlaida divus pēdējos vēršus, viss bars atkal bija kopā.

Sabadītais bullēns, uzslējies kājās, stāvēja atspiedies pret akmens sienu. Vērši viņu nelikās redzam, un viņš palika nošķirts no visiem.

Līdz ar pūli mēs kāpām lejā no mūra un caur lūkām vēl paraudzījāmies uz vēršiem. Tie stāvēja rāmi, nokārtām galvām. Pie vārtiem mēs iekāpām ormanī un braucām uz kafejnīcu. Maiks ar Bilu ieradās pusstundu vēlāk. Viņi pa ceļam bija iegājuši iedzert.

Mēs visi sēdējām pie galdiņa.

— Tas ir kaut kas lielisks, — Breta sacīja.

— Vai abi pēdējie vērši arēnā būs tikpat labi kā pirmais? — Roberts Kons jautāja. — Vai tie pārāk ātri nekļuva rāmi?

— Vērši visi ir saraduši, — es teicu. — Barā tie nav bīstami.

— Kā — nav bīstami? — Bils noprasīja. — Man tie visi likās tīrie briesmoņi.

— Vērsis uzbrūk vienīgi tad, kad ir viens. Cilvēks, ieiedams aplokā, protams, nošķir kādu no bara, un tad šis vērsis ir bīstams.

— Tas ir pārāk sarežģīti, — Bils noteica. — Lūdzu, nekad nenošķiriet mani no bara, Maik.

— Bet vērši nudien bija lieliski, vai ne? — Maiks attrauca. — Redzējāt., kādi tiem ragi?

— Protams, — Breta sacīja. — Agrāk man par to nebija ne jausmas.

— Vai redzējāt, kā otrs ietriecās bullēnam sānos? Tas tik bija ko vērts!

— Ir nu gan bullēniem briesmīgs liktenis, — Roberts Kons sacīja.

— Jūs tā domājat? — Maiks jautāja. — Man šķiet, jums patiktu būt par bullēnu.

— Kā tas saprotams?

— Bullēniem ir tik mierīga dzīve. Tie klusē un mūždien trinas ap vēršiem.

Mums kļuva neveikli. Bils smējās. Roberts Kons noskaitās. Bet Maiks tikai runāja tālāk.

— Man šķiet, jums patiktu būt par bullēnu. Tad jūs varētu vienmēr klusēt. Vai dzirdat, Robert? Nu, sakiet kaut vārdu! Ko sēžat kā valodu zaudējis?

— Es jau pateicu, Maik. Vai neatceraties? Par bullēniem.

— Nu, sakiet vēl ko! Kaut ko smieklīgu. Vai neredzat, cik mums ir jautri?

— Pietiek, Maikl! Tu esi piedzēries, — Breta teica.

— Es neesmu piedzēries. Nē, nopietni. Es gribu zināt, vai Roberts Kons ilgi vēl trīsies kā bullēns ap Bretu?

— Izbeidz, Maikl. Parādi, ka esi kaut cik audzināts.

— Pie velna audzināšanu! Kurš gan vispār ir audzināts? Audzināti ir vienīgi vērši. Vai tie nav jauki? Vai jums tie nepatīk, Bil? Kādēļ jūs klusējat, Robert? Nevajag sēdēt ar bērinieka ģīmi. Kas par to, ka Breta ir gulējusi ar jums? Viņa gulējusi ar daudziem, turklāt krietni pārākiem vīriem.

— Pietiek, — Roberts Kons noteica un piecēlās. — Pietiek, Maik!

— Nav jau tūlīt jālec kājās, it kā jūs man grasītos sist. Tas mani neiebiedēs. Pasakiet, Robert, man vienu. Kādēļ jūs trinaties Bretai apkārt kā nabaga nelaimīgs bullēns? Vai jūs neredzat, ka esat lieks? Es redzu, kad esmu lieks. Kādēļ jūs to negribat redzēt? Jūs atbraucat uz Sansebastjanu, kur esat pilnīgi lieks, un trinaties Bretai apkārt kā nelaimīgs bullēns. Domājat, tas ir pareizi?

— Izbeidziet! Jūs esat piedzēries.

— Varbūt arī esmu. Bet kādēļ jūs neesat piedzēries? Kādēļ jūs, Robert, nekad neesat piedzēries? Sanse-bastjanā jums nebija jautri, jo neviens no mūsu draugiem neaicināja jūs uz saviem vakariem. Bet diez vai viņus par to var nosodīt? Jeb tomēr? Es viņus lūdzu, lai uzaicina. Viņi atteicās. Par to nevar nosodīt. Vai varbūt var? Nu, atbildiet taču! Sakiet — vai viņus var nosodīt?

— Ejiet jūs ratā!

— Es viņus nevaru nosodīt. Bet jūs — varat? Kādēļ jūs trinaties Bretai apkārt? Domājat, ka tas ir pieklājīgi? Ko jūs sacītu manā vietā?

— Atradies īstais, kurš mācīs citus, kā vajag uzvesties, — Breta sacīja. — Pats esi mācāms.

— Iesim, Robert, — Bils teica.

— Ko jūs trinaties viņai apkārt?

Bils piecēlās un pavilka Konu aiz rokas.

— Pagaidiet, — Maiks viņu atturēja. — Roberts Kons grib pasūtīt vīnu.

Bils ar Konu aizgāja. Kons bija kļuvis dzēlgani bāls. Bet Maiks tikai tarkšķēja vienā gabalā. Es brīdi sēdēju un klausījos. Breta izskatījās sapīkusi.

— Paklau, Maik, izbeidz šo māžošanos, — viņa to pārtrauca. Tad pagriezās pret mani. — Bet zini, viņam ir sava taisnība.

Maiks sāka runāt parastā tonī. Nu atkal viss bija kārtībā.

— Es nemaz neesmu tik trakoti piesūcies, kā jūs domājat, — viņš sacīja.

— Zinu, ka neesi, — Breta teica.

— Neviens no mums nav gluži skaidrā.

— Es teicu vienīgi to, ko domāju.

— Bet tev tas iznāca taisni briesmīgi, — Breta smējās.

— Saki, ko gribi, viņš tomēr ir nelga. Ņem un atbrauc uz Sansebastjanu, kur neviens viņu nav saucis. Un trinas ap Bretu un nenolaiž no viņas acu. Man visa dūša apšķebinājās.

— Viņš tiešām uzvedās briesmīgi, — Breta teica.

— Saprotiet vienu. Bretai arī agrāk bijuši mīļākie. Viņa no manis it neko neslēpj. Deva man lasīt Kona vēstules. Bet es nelasīju.

— Tas bija pārlieku cēli no tevis.

— Nē, klausieties, Džeik! Bretai ir bijuši mīļākie. Tikai tie nebija ebreji un vēlāk netrinās viņai apkārt.

— Sasodīti jauki zēni, — Breta teica. — Bet ko nu tur runāt. Mēs ar Maiklu saprotamies.

— Breta deva man lasīt Roberta Kona vēstules. Bet es nelasīju.

— Tu vispār nelasi vēstules, mīļais. Pat manējās ne.

— Es nespēju lasīt vēstules. Vai nav jocīgi, ko?

— Tu vispār it neko nelasi.

— Nē. Nav tiesa. Lasu gan. Kad esmu mājās, es vienmēr lasu.

— Drīz vien sāksi arī vēl rakstīt. Zini ko, Maik? Lūko saņemties! Tev ar to vajadzēs samierināties. Kons ir atbraucis, ko tur lai dara. Nesabojā mums fiestu.

— Lai viņš uzvedas, kā nākas.

— Gan uzvedīsies. Es viņam pateikšu.

— Labāk pasakiet jūs, Džeik! Sakiet, lai uzvedas, kā nākas, vai arī pazūd no šejienes!

— Atraduši, kam uzdot šo misiju.

— Dzirdi, Bret, pasaki Džeikam, kā Roberts tevi sauc. Tas, zināt, ir kaut kas vienreizējs.

— Ai nē! Es nevaru.

— Nu, pasaki! Draugi vien esam. Vai pareizi, Džeik?

— Nevaru. Tas ir tik muļķīgi.

— Es pateikšu.

— Nevajag, Maikl. Neesi nu ēzelis.

— Viņš sauc viņu par Kirki. Saka, viņa pārvēršot vīriešus cūkās. Varen trāpīgi. Žēl, ka es arī neesmu rakstnieks.

— Maikam, kā redzams, ir ķēriens uz to, — Breta sacīja. — Viņš raksta tik jaukas vēstules!

— Es zinu. Saņēmu vienu no Sansebastjanas.

— To nav ko skaitīt, — Breta teica. — Bet reizēm viņš prot lieliski izteikties.

— Toreiz Breta lika man rakstīt. Pati tēloja, ka ir slima.

— Un biju arī.

— Nāciet, — es sacīju, — mums jāiet paēst.

— Kā lai nu tagad skatos Konam acīs? — Maiks jautāja.

— Izliecieties, it kā nekas nebūtu noticis.

Vispār — vienalga. Neiešu viņa dēļ raizēties.

— Ja viņš kaut ko saka, atbildiet, ka bijāt piedzēries.

— Lai notiek. Labākais, ka pats sāku tam ticēt.

Iesim, — Breta teica. — Vai par šo elles dziru ir

samaksāts? Pirms vakariņām man jātiek vannā.

Mēs devāmies pāri laukumam. Bija tumšs, un zem arkām visapkārt mirdzēja kafejnīcu ugunis. Mēs gājām pa grantēto, kokiem apstādīto celiņu uz viesnīcu.

Breta ar Maiku uzkāpa augšā, bet es paliku parunāties ar Montoju.

— Nu, kā patika vērši? — viņš jautāja.

— Ļoti. Vērši ir labi.

— Tie nav slikti, — Montoja pakratīja galvu, — taču arī ne pārāk labi.

— Kādēļ jūs tā domājat?

— Nezinu. Gluži vienkārši, man tāda sajūta, ka tie nav visai labi.

— Saprotu.

— Bet nav arī slikti.

— Nē. Slikti tie nav.

— Kā tie patika jūsu draugiem?

-— Ļoti.

— Prieks dzirdēt, — Montoja sacīja.

Es uzkāpu augšā. Bils no savas istabas balkona vēroja laukumu. Es nostājos viņam līdzās.

— Kur Kons? — jautāju.

— Savā istabā.

— Kā viņš jūtas?

— Draņķīgi, protams. Maiks uzvedās šausmīgi. Kad viņš piedzeras, tad kļūst neciešams.

— Viņš nemaz nebija tik stipri piedzēries.

— Kā nu nebija! Es zinu, cik mēs abi iztempām ceļā uz kafejnīcu.

— Vēlāk viņš atžirba.

— Ko nu! Maiks uzvedās briesmīgi. Dievs, sodi, man nepatīk Kons, un viņš, liekas, darīja tiešām muļķīgi, braukdams uz Sansebastjanu, bet nevienam nav tiesību atļauties kaut ko tādu kā šodien Maiks.

— Kā tev patika vērši?

— Ļoti. Kas tas par varenu skatu, kad tie drāžas ārā no sprostiem!

— Rīt pienāks mjūrieši.

— Kad sākas fiesta?

— Parīt.

— Mums jāskatās, lai Maiks nepiedzeras. Tad viņš kļūst neciešams.

— Labāk sāksim posties vakariņām.

— Jā. Tā būs varen jauka maltīte.

— Kādēļ lai nebūtu?

Vakariņas tiešām pagāja ļoti patīkami. Bretai mugurā bija melns vakartērps bez piedurknēm. Viņa izskatījās ļoti skaista. Maiks izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Man bija jāuzkāpj augšā un jānoved Roberts Kons. Viņš bija dzedri atturīgs, ar dzēlgani bālu, stingu seju, taču uz beigām it kā atplauka. Viņš nevarēja vien noraudzīties Bretā. Tas laikam sagādāja viņam prieku. Droši vien bija patīkami redzēt Bretu tik daiļu, zinot, ka tā viņam piederējusi un ka tas nevienam nav noslēpums. Neviens viņam to nespēja atņemt. Bils plēsa jokus. Maikls tāpat. Viņiem abiem saskanēja.

Šīs vakariņas bija līdzīgas tām, kādas es atceros no kara laikiem. Daudz vīna, uzspēlēta bezbēdība un tāda sajūta, ka tuvojas kaut kas neatvairāms. Vīns izkliedēja manu nomāktību, un es jutos laimīgs. Mani draugi šķita tik jauki cilvēki.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Nezinu, cik bija pulkstenis, kad gāju gulēt. Atceros — es noģērbos, uzvilku halātu un pastāvēju ārā uz balkona. Zināju, ka esmu galīgi pilnā, un, ienācis istabā, uzdedzu naktslampiņu un sāku lasīt. Es lasīju Turgeņevu. Laikam tās pašas divas lappuses vairākas reizes pēc kārtas. Tas bija stāsts no «Mednieka piezīmēm». Agrāk to biju jau lasījis, bet likās, it kā lasītu pirmo reizi. Dabas ainavas šķita kā dzīvas, un galva pamazām kļuva vieglāka. Es biju pagalam piedzēries un centos neaizvērt acis, jo tad istaba sāktu griezties. Lasot šī sajūta parasti izzūd.

Dzirdēju, ka Breta ar Robertu Konu uznāk augšā pa kāpnēm. Pie durvīm Kons pateica ar labu nakti un devās uz savu numuru. Breta iegāja savā istabā, kura atradās līdzās manējai. Maiks jau gulēja. Viņš uznāca pirms kādas stundas reizē ar mani. Kad Breta iegāja, viņš pamodās un abi sarunājās. Dzirdēju viņus smejamies. Nodzēsu gaismu un centos aizmigt. Lasīt vairs nebija vajadzīgs. Kad aizvēru acis, istaba palika savā vietā. Miegs tomēr nenāca. Diez kādēļ tumsā viss rādās citādi nekā gaismā. Tieci nu gudrs!

Reiz es lūkoju rast uz to atbildi un pēc tam pusgadu, gulēt iedams, atstāju degot gaismu. Neko teikt, diezgan attapīgi! Pie velna sievietes! Pie velna Bretu Ešliju!

Varen jauki būt draugos ar sievieti. Nu taisni aizgrābjoši! Lai varētu cerēt uz sievietes draudzību, vispirms viņā jāiemīlas. Bretas draudzība man tiešām bija. Es neprātoju, ko tā viņai maksā. Es kaut ko saņēmu, neko nedodams pretī. Tas tikai novilcināja rēķinu. Bet agri vai vēlu rēķins ir jāmaksā. Tas nu ir viens no tiem pasaules jaukumiem, kas nevienam nepaiet secen.

Līdz šim es domāju, ka par visu esmu samaksājis. Citādi, nekā to dara sievietes, kuras maksā un maksā, un maksā. It kā par sodu vai pārmācību. Maksa ir tikai vērtību apmaiņa. Cilvēks kaut ko dod un kaut ko saņem pretī. Vai arī strādā kāda mērķa labā. Savā veidā maksā par visu, kas ir kaut ko vērts. Daudz kas no tā, par ko es maksāju, sagādāja man prieku, tādēļ nevarēju žēloties par dzīvi. Cilvēks maksā ar zināšanām, pieredzi, risku vai naudu. Dzīves māksla — tā ir prasme par savu devumu saņemt pilnu pretvērtību un turklāt to apzināties. Pretvērtību saņemt var. Pasaule daudz ko spēj piedāvāt. Gluži jauka teorija. Pēc gadiem pieciem, nodomāju, tā man liksies tikpat muļķīga kā visas citas manas jaukās teorijas.

Bet varbūt tomēr tā nav. Varbūt ar gadiem cilvēks sāk kaut ko saprast. Man ir vienalga, kāda ir pasaule. Es gribu zināt, kā tajā dzīvot. Bet varbūt, uzzinot, kā tajā dzīvot, cilvēks sāk saprast, kāda tā ir?

Kaut Maiks nebūtu bijis tik briesmīgi rupjš pret Konu. Maiks neprot dzert. Breta prot dzert. Bils tāpat. Kons nekad nedzer pāri par mēru. Bet Maiks, sasniedzis zināmu robežu, kļūst taisni neciešams. Man patika vērot, kā viņš uzbrūk Konam. Taču labāk tas nebūtu noticis, jo vēlāk pats sāku likties sev pretīgs. Tas ir morāli — ja vēlāk cilvēks kļūst pats sev pretīgs. Nē, tas laikam ir amorāli. Ir nu gan varens secinājums! Kādas tik muļķības naktī nenāk prātā! Blēņas, kā teiktu Breta. Tīrās blēņas! Kad cilvēks diendienā ir kopā ar angļiem, tas sāk domāt viņu valodā. Angļu sarunu valodā — vismaz augstākajās aprindās — droši vien ir vēl mazāk vārdu nekā eskimosiem. Man, protams, nav ne mazākās jēgas par eskimosu valodu. Varbūt tā ir skaista. Vai, piemēram, irokēziešu valoda. Arī par to man nav sajēgas. Angļiem viss balstās uz intonāciju. Ar vienu frāzi var pateikt visu. Man viņi tomēr patīk. Man patīk, kā viņi runā. Piemēram, Hariss. Bet Hariss jau nav no augstākajām aprindām.

Es atkal uzdedzu gaismu un sāku lasīt. Lasīju Tur-geņevu. Zināju, ka lasot tagad, kad pār mēru iedzertā brendija iespaidā uztvere kļuvusi divtik asa, es daudz ko atcerēšos, un vēlāk man liksies, ka tas viss patiešām ar mani noticis. Tas vienmēr paliks ar mani. Tā bija vēl viena dzīves vērtība, par ko es maksāju un ko neviens man nevarēs atņemt. Uz rīta pusi es aizmigu.

Nākamās divas dienas pagāja klusi, bez kādiem skandāliem. Pamplona gatavojās fiestai. Ielu krustojumos strādnieki cēla vārtus, ar kuriem nožogot šķērsielas, kad rītos no aplokiem izlaistie vērši cauri pilsētai joņos uz arēnu. Strādnieki raka bedres un statīja tajās baļķus — katru pēc numura savā vietā. Aiz pilsētas mūriem arēnas kalpotāji trenēja pikadoru zirgus, triecot tos auļos pa cieto, saules izkaltēto plato. Arēnas galvenie vārti bija atvērti, un iekšā slaucīja amfiteātri. Arēnu blietēja un slacīja, un namdari laboja izļodzītos vai ieplaisājušos barjeras dēļus. No arēnas malas, stāvot gludi noveltajās smiltīs, varēja redzēt tukšās tribīnes un večiņas slaukām ložas.

Ārpusē bija uzcelta sēta, kas veda no pilsētas pēdējās ielas līdz arēnas vārtiem, veidojot garu gatvi, pa kuru fiestas atklāšanas rītā skries ļaužu pūlis vēršu bara priekšgalā. Tālāk klajumā, kur paredzēts zirgu un lopu tirgus, čigāni zem kokiem bija sacēluši teltis. Vīna un degvīna pārdevēji iekārtoja savus kioskus. Pie viena bija redzama reklāma: ANIS DEL TORO. Uzzīmēta uz audekla stērbeles, kas karājās karstajā saulē pie kioska sienas! Bet pilsētas centra lielajā laukumā vēl nebija nekādas rosības. Mēs sēdējām baltajos, pītajos krēslos uz kafejnīcas terases un vērojām pienākušos autobusus, no kuriem izbira uz tirgu sabraukušie zemnieki, kuru vietā atkal sakāpa citi, kas devās mājās ar pietūcītām seglu somām, kur bija sabāzti pilsētas pirkumi. Ja nebūtu šo augsto, pelēko autobusu, šeit nemanītu nekādas dzīvības, vienīgi baloži tekalēja, un vīrs ar šļūteni laistīja ielas un grantēto laukumu.

Vakaros notika paseo. Pēc pusdienām veselu stundu no vietas visi pamplonieši — vietējās daiļavas, garnizona virsnieki, visi pilsētas ievērojamākie cilvēki defilēja gar laukuma malu, bet kafejnīcā pulcējās kārtējā vakara publika.

Rītos es parasti sēdēju «Irunjā» un lasīju Madrides

\

laikrakstus, bet pēc tam klaiņoju pa ielām vai devos ārā no pilsētas. Dažkārt Bils nāca man līdz. Citreiz viņš savā istabā rakstīja. Roberts Kons rītos mācījās spāņu valodu vai arī mēģināja piekļūt pie friziera. Breta ar Maiku līdz divpadsmitiem gulēja. Pēc tam mēs visi kafejnīcā dzērām vermutu. Tās bija mierīgas dienas, un neviens no mums nepiedzērās. Pāris reižu es biju baznīcā — vienreiz kopā ar Bretu. Viņa sacīja — gribot dzirdēt, kā sūdzu grēkus, taču es iebildu, ka tas nav iespējams, turklāt nepavisam nav interesanti un bez tam notiek svešā valodā. Nākot ārā no baznīcas, mēs sastapām Konu; lai gan skaidri bija redzams, ka šis zellis mums sekojis, viņš izturējās ļoti laipni un pieklājīgi, un mēs trijatā aizgājām līdz čigānu nometnei, un čigāniete izzīlēja Bretai nākotni.

Tas bija jauks rīts, un virs kalniem peldēja balti mākoņi. Naktī bija mazliet lijis, un no plato, kur gaiss bija dzestrs un svaigs, pavērās brīnišķīgs skats. Mēs jutāmies labi un jutāmies spirgti, un Kons man vairs nekrita uz nerviem. Tik jaukā rītā nebija iespējams ne uz ko dusmoties.

Tā bija pēdējā diena pirms fiestas.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Svētdien, sestajā jūlijā, pulksten divpadsmitos fiesta eksplodēja. Ar citu vārdu to nevar apzīmēt. Visu rītu straumēm plūda šurp laucinieki, bet pilsēta tos it kā uzsūca sevī, un tie gandrīz vai nebija manāmi. Saules kveldētais laukums bija tikpat kluss kā līdz šim. Zemnieki sēdēja nomaļajos vīna pagrabiņos. Tur viņi dzēra un iestiprinājās fiestai. Šiem cilvēkiem, kuri tikai šorīt bija šķīrušies no saviem kalniem un līdzenumiem, bija vajadzīgs laiks, lai ar vieglu roku sāktu palaist sūri grūti pelnīto naudu. Viņi nevarēja sākt ar dārgajām kafejnīcām. Viņi saņēma pieticīgu savas naudas pretvērtību vīna pagrabiņos. Naudai vēl bija gandrīz vai taustāma darbastundās vai pārdoto graudu bušeļos izteikta vērtība. Vēlāk, kad fiesta sitīs augstāko vilni, viņiem būs vienalga, cik maksāt vai kur pirkt.

Un tā svētā Fermina fiestas atklāšanas dienā zemnieki jau no paša rīta sēdēja šauro pilsētas nomaļu vīna pagrabiņos. Iedams uz rīta mesu, pa atvērtajām durvīm dzirdēju viņu dziedāšanu. Viņi iesildījās. Uz mesu bija saradies daudz ļaužu. Svētā Fermina diena ir arī reliģiski svētki.

No katedrāles es devos pa nokalni lejup uz pilsētas laukuma kafejnīcu. Pulkstenis vēl nebija divpadsmit. Kons un Bils tur jau sēdēja priekšā. Marmora galdiņi un baltie, pītie krēsli bija novākti. To vietā stāvēja čuguna galdi un masīvi saliekamie krēsli. Kafejnīca atgādināja kara kuģi kaujas gatavībā. Šodien te vairs nevarēja stundām sēdēt ar avīzi rokā, it neko nepasūtot. Tikko es apsēdos, pienāca viesmīlis.

— Ko dzersim? — jautāju Bilam ar Robertu.

— Heresu, — Kons teica.

— Jerez, — es pasūtīju.

Heress vēl nebija atnests, kad virs laukuma uzvijās raķete, vēstot par fiestas atklāšanu. Tiklīdz tā izsprāga, viņpus laukuma augstu virs Gajarres teātra izauga apaļš dūmu mākonītis. Tas karājās gaisā kā tikko sprādzis šrapnelis, un, kamēr es vēroju, uzlidoja vēl viena raķete, šķiežot dūmu strūklas saulainajās debesīs. Tā uzliesmoja un izsprāga, un debesīs parādījās vēl viens mākulītis. Kad gaisā uzšāvās otra raķete, zem arkādes, kur pirms brīža nebija manāma tikpat kā neviena dzīva dvēsele, radās tik briesmīga burzma, ka viesmīlis, turēdams pudeli augstu virs galvas, tik tikko izspraucās līdz mūsu galdiņam. Cilvēki straumēm plūda uz laukumu, un arvien tuvāk bija dzirdamas bungu rības pavadītas stabuļu un flautu skaņas. Spēlmaņi spēlēja riau-riau, un stabules spiedza, un bungas rībēja, un aiz viņiem, griezdamies dejā, nāca vīri un pusaudži. Kad mūzika apklusa, dejotāji pieplaka pie bruģa, bet, tiklīdz stabules un flautas iespiedzās un dobjās, plakanās bundžiņas sāka savu vienmuļo driblu, visi palēkdamies metās dejā. Pāri pūlim bija redzamas tikai dejotāju galvas un pleci, kas kratījās dejas ritmā.

Pa laukumu, kūkumā sameties, nāca kāds stabulnieks, aiz kura bariņā tecēja bērni, kliedzot un raustot viņu aiz drēbēm. Viņš pārnāca laukumam pāri un ar visu bērnu baru gar stūri iegriezās šķērsielā. Kad viņš stabulēdams gāja garām, mēs redzējām viņa trulo, bakurētaino seju un bērnus, kas, rikšojot viņam pa pēdām, kliedza un raustīja viņu aiz svārkiem.

— Laikam kāds muļķītis, — Bils teica. — Mans dievs, kas tad tas?

Laukumam tuvojās dejotāji. Tie visi bija vīrieši un nāca kā blīvs mūris. Viņi dejoja, paši savu stabulnieku un bundzinieku pavadīti. Šie vīri bija kādas apvienības biedri — visi zilās strādnieku blūzēs, ar sarkaniem lakatiņiem ap kaklu — un nesa lielu, divos kātos iestiprinātu transparentu. Tas dejas ritmā šūpojās augšup un lejup, kamēr viņi caur ļaužu pūli iznāca laukumā.

Uz transparenta bija uzraksts: «Lai dzīvo Vīns! Lai dzīvo Ārzemnieki!»

— Kur ir šie ārzemnieki? — Roberts Kons vaicāja.

— Tie esam mēs, — Bils teica.

Gaisā nemitīgi lidoja raķetes. Visi kafejnīcas galdiņi bija aizņemti. Laukums kļuva arvien tukšāks, un cilvēki saplūda kafejnīcās.

— Kur Breta un Maiks? — Bils jautāja.

— Es aiziešu viņiem pakaļ, — Kons sacīja.

— Ved viņus šurp.

Fiesta ritēja pilnā sparā. Tā turpinājās septiņas dienas un septiņas naktis. Tika dejots bez mitas un dzerts bez mitas, un troksnis ne brīdi nenorima. Tas, kas tagad te gāja vaļā, varēja notikt vienīgi fiestā. Viss bija kļuvis neikdienišķs, un neviens necentās domāt par rītdienu. Fiestas laikā domāt par rītdienu likās pilnīgi neiespējami. Visas šīs dienas pēc kārtas — pat tad, kad apkārt nebija trokšņa, — cilvēkam šķita, ka ik vārds tikpat kā jāizkliedz, lai kāds to sadzirdētu. Un tāda sajūta ik uz soļa. Tā bija fiesta, un tā turpinājās septiņas dienas.

Pēcpusdienā notika svinīga reliģiska procesija. Svētā Fermina attēlu nēsāja no baznīcas uz baznīcu. Procesijā piedalījās visi pilsētas dižvīri — kā laicīgie, tā garīgie. Mēs viņus gan neredzējām, jo visapkārt bija ļaužu jūra. Procesijas priekšgalā un noslēgumā virpuļoja riau-riau dejotāji. Pūlī pazibēja dzeltenos kreklos ģērbtu dejotāju grupa. Caur ļaužu masu, kas pieblīvēja visas ietves un sānielas, no procesijas bija saskatāmi vienīgi milzīgie koka indiāņi, pēdas trīsdesmit gari, un mori — karalis un karaliene, kas svinīgi valsēja riau-riau ritmā.

Visi apstājās pie kapelas, kur dižvīri bija ienesuši svētā Fermina attēlu, atstājot pie durvīm militāru sardzi. Milžu maketi palika tukši, un dejotāji tiem stāvēja līdzās, bet punduri šaudījās cilvēku drūzmā ar saviem milzu baloniem. Mēs gribējām iegriezties kapelā, kur dvašoja vīraks un uz kurieni plūda cilvēki, bet Bretu durvīs kāds apstādināja, jo viņai nebija galvas segas, tādēļ griezāmies atpakaļ un gājām uz pilsētu. Ļaudis vēl arvien rindām stāvēja gar ielas malām, gaidot procesijas atgriešanos. Dejotāji ielenca Bretu un sāka griezt danci ap viņu. Ap kaklu tiem bija garas, baltas ķiploku virtenes. Tie satvēra mūs ar Bilu aiz rokām un iebīdīja apļa vidū. Bils sāka dejot. Visi dziedāja. Arī Breta gribēja dejot, bet viņai neļāva. Dejotāji uzstāja, lai viņa kā statuja stāvētu vidū. Kad dziesma ar spiedzīgu riau-riau beidzās, tie ierāva mūs līdzi vīna pagrabiņā.

Mēs piegājām pie letes. Bretu uzsēdināja uz vīna mucas. Pagrabiņš bija tumšs un pilns vīriem, kuri sparīgi dziedāja. Aiz letes no mucām lēja vīnu. Es noliku pārdevējam naudu, bet viens no vīriem savāca monētas un iebēra man atpakaļ kabatā.

— Es gribu ādas vīnamaisu, — Bils sacīja.

— Tepat netālu var dabūt, — es teicu. — Aiziešu nopirkt.

Dejotāji negribēja mani laist. Trīs bija apsēdušies līdzās Bretai uz augstas vīna mucas un mācīja viņai dzert vīnu no ādas maisa. Tie bija uzkāruši viņai kaklā ķiploku virteni. Kāds mēģināja iespiest viņai rokā glāzi. Cits mācīja Bilam dziesmu. Dungoja viņam pie auss. Sizdams uz Bila muguras takti.

Es paskaidroju, ka būšu atpakaļ, un devos pa ielu uz leju, meklēdams vīnamaisu darbnīciņu. Ietves mudžēja kā bišu strops, daudzi veikali bija slēgti, un es nespēju meklēto atrast. Vērodams abas ielas puses, aizgāju līdz pat baznīcai. Tad apvaicājos kādam vīram, un tas paņēma mani aiz rokas un aizveda uz vīnamaisu darbnīciņu. Žalūzijas bija nolaistas, bet durvis stāvēja vaļā.

Iekšā smaržoja pēc tikko miecētas ādas un kūpošas darvas. Kāds vīrs pašlaik marķēja gatavos vīnamaisus. Tie saišķiem karājās pie griestiem. Pārdevējs vienu noņēma, piepūta, cieši uzskrūvēja tam vāciņu un tad pats uzlēca virsū.

— Vai redzat! Netecēs!

— Dodiet man vēl vienu. Lielāku.

Viņš noņēma prāvu vīnamaisu, kurā ietilpa galons vai vairāk, un pielika to pie mutes: piepūtās vaigi un tad arī maiss, un, pieturēdamies pie krēsla, viņš tam uzkāpa virsū.

— Ko jūs ar tiem darīsiet? Baijonā pārdosiet?

— Nē. Dzeršu vīnu no tiem.

Viņš uzsita man uz pleca.

— Pareizi darīts! Par abiem kopā astoņas pesetas. Lētāk vairs nevar.

Vīrs, kurš marķēja un svieda kaudzē jaunos maisus, pacēla galvu.

— Jā, jā, — viņš noteica. — Astoņas pesetas — tas nav dārgi.

Es samaksāju un gāju atpakaļ uz vīna pagrabiņu. Tur bija vēl tumšāks un pilnāks nekā pirmīt. Ne Bretas, ne Bila neredzēju, un kāds man pateica, ka viņi esot dibenistabā. Meiča aiz letes piepildīja manus vīnamaisus. Vienā iegāja divi litri. C)trā pieci. Man bija jāmaksā trīs pesetas sešdesmit santīmi. Pie letes kāds vīrs, kuru nepazinu, grasījās maksāt manā vietā, bet beidzot tomēr es maksāju pats. Tad viņš man gribēja izmaksāt vīnu. Kad es savukārt gribēju uzstāties, viņš neļāva, bet teicās izskalot kaklu, ieraujot no jaunā vīnamaisa. Viņš pacēla lielo, pieclitrīgo ādas maisu un saspieda tā, ka vīns šņākdams tecēja mutē.

— Paldies, — viņš teica un atdeva maisu atpakaļ.

Breta ar Bilu sēdēja dibenistabā uz vīna mucām, un

viņus bija ielenkuši dejotāji. Tie stāvēja lokā, apņēmuši cits cita plecus, un dziedāja. Maiks sēdēja pie galda un kopā ar vīriem, kas bija izmetušies kreklos, ēda no bļodas sīpolos un etiķī gatavotu tunzivi. Klāt viņi piedzēra vīnu, mērcējot eļļā un etiķī maizes kumosiņus.

— Hello, Džeik! Hello! — Maiks sauca. — Panāciet šurp! Iepazīstieties ar maniem draugiem. Mēs mazliet iekožam.

Maiks iepazīstināja mani ar saviem galda biedriem. Tie nosauca savus vārdus un aizsūtīja kādu, lai atnes man dakšiņu.

— Nenotiesā viņu maltīti, Maik! — Breta sauca no vīna mucas.

— Negribu apēst jūsu pusdienas, — teicu tam, kurš man pasniedza dakšiņu.

— Lociet tik iekšā! — tas mudināja. — Kam. tad likts galdā?

Es atskrūvēju savu lielo vīnamaisu un laidu apkārt. Katrs iedzēra pa malkam, pacēlis maisu augstu virs galvas.

No āra, pārspējot dziedāšanu, atskanēja garām ejošās procesijas mūzika.

— Vai tā nav procesija? — Maiks jautāja.

— Nada— kāds noteica. — Lai iet! Dzeriet tik! Celiet pie mutes!

— Kur viņi jūs atrada? — es Maikam vaicāju.

— Kāds mani atveda šurp. Sacīja, jūs esot šeit.

— Bet kur ir Kons?

— Nolūza! — Breta sauca. — Viņu kaut kur aizvāca.

— Kur viņš ir?

— Nezinu.

— Kā lai mēs zinām? — Bils ierunājās. — Laikam būs atstiepis pedāļus.

— Nav vis atstiepis pedāļus, — Maiks sacīja. — Es zinu, ka nav. Viņš tikai nolūzis no Anis del Mono.

Tikko Maiks izteica Anis del Mono, kāds no viņa galda biedriem pacēla galvu, izvilka no azotes pudeli un sniedza man.

— Nē, — es sacīju. — Nē, paldies!

— Jā, jā. Ar riba! Metiet tik iekšā!

Es iedzēru malku. Garšoja pēc lakricas, un man locekļos ielija siltums. Jutu, ka visas iekšas sarauj čokurā.

— Bet kur ellē palicis Kons?

— Nezinu, — Maiks teica. — Es pavaicāšu. Kur ir mūsu piedzērušais draugs? — viņš spāniski jautāja.

— Vai gribat to redzēt? [154]

— Jā.

— Tad ne jau es. Šis grib, — Maiks teica.

Anis del Mono pudeles īpašnieks noslaucīja muti un piecēlās.

— Ejam!

Kādā no blakus istabām Roberts Kons mierīgi gulēja uz vīna mucām. Pustumsā viņa seja tikpat kā nebija saskatāma. Viena žakete viņam bija uzklāta virsū, otra pabāzta pagalvī. Uz krūtīm balgoja ap kaklu aplikta ķiploku virtene.

— Lai izguļas, — spānietis čukstēja. — Gan viss būs labi.

Pēc divām stundām Kons iznāca priekštelpā. Ap kaklu viņam vēl bija tā pati baltā ķiploku virtene. Spānieši viņu sagaidīja skaļiem saucieniem. Kons izberzēja acis un pasmaidīja.

— Es laikam gulēju, — viņš ierunājās.

— Nē, nepavisam, — Breta teica.

— Jūs tikai bijāt atstiepis pedāļus, — Bils sacīja.

— Vai neiesim paēst vakariņas? — Kons jautāja.

— Tev gribas ēst?

— Jā. Un tad? Es esmu izsalcis.

— Pagrauziet savus ķiplokus, Robert, — Maiks teica. — Vai dzirdat? Grauziet tik nost!

Kons neatbildēja. Izgulējies viņš bija gluži skaidrs.

— Jāiet paēst, — Breta sacīja. — Man vēl jātiek vannā.

— Iesim, — Bils teica. — Nogādāsim Bretu viesnīcā.

Mēs pametām milzum daudz cilvēku, paspiedām milzum daudz roku un gājām ārā. Uz ielas bija tumšs.

— Diezin cik pulkstenis? — Kons jautāja.

— Jau rīts, — Maiks teica. — Jūs esat nogulējis divas dienas.

— Patiesi, cik pulkstenis?

— Desmit.

— Tad nu gan iemetām!

— Tas ir — mēs iemetām. Jūs jau gulējāt.

Ejot pa tumšajām ielām uz viesnīcu, vērojām, kā gaisā uzvijas raķetes. Kādas ieliņas galā redzējām pūli, kas bija apstājis dejotājus.

Viesnīcā pasniedza krietnas pusdienas. Tā bija pirmā maltīte par divkāršajām fiestas cenām, un galdā parādījās vairāki jauni ēdieni. Pēc vakariņām mēs gājām uz pilsētu. Atceros, es nolēmu tonakt neiet gulēt, lai sešos no rīta redzētu vēršus skrienam uz arēnu, taču beigās kļuvu tik miegains, ka ap četriem likos uz auss. Pārējie palika augšā.

Mana istaba bija aizslēgta, un es nevarēju atrast atslēgu, tādēļ uzkāpu stāvu augstāk un apgūlos Kona gultā. Fiesta turpinājās visu nakti, taču es biju tik cieši aizmidzis, ka neko nedzirdēju. Mani uzmodināja raķešu šāviņš, vēstot, ka vēršus izlaiž no aplokiem. Nu tie cauri pilsētai joņos uz arēnu. Es biju gulējis dziļā miegā un atmodies jutu, ka līdz arēnai laikā vairs netikšu. Uzmetu uz pleciem Kona mēteli un izgāju uz balkona. Šaurā iela bija tukša, bet visi balkoni ļaužu pilni. Pēkšņi ieraudzīju pa ielu drāžam šurp bariņu cilvēku. Visi skrēja ciešcieši līdzās. Tie aizmetās garām uz arēnas pusi, un aiz tiem joza citi vēl ātrākā tempā un, beidzot, vēl daži atpalicēji, kas tiešām diedza, ko nagi nes. Gabalu tālāk aiz viņiem, galvas svaidīdami, auļoja vērši. Pēc brīža tie pazuda aiz stūra. Kāds vīrs pakrita, ievēlās renstelē un palika mierīgi guļam. Vērši aiznesās garām, viņu pat nepamanot. Tie visi auļoja ciešā barā.

Pēc tam kad vērši nozuda skatienam, no arēnas atskanēja skaļa aurošana. Tā ilgi nenorima. Tad beidzot gaisā uzsprāga raķete, vēstot, ka vērši sasnieguši arēnu un aplokus. Es iegāju atpakaļ istabā un likos gultā. Biju stāvējis uz balkona basām kājām. Zināju, ka mani draugi droši vien atrodas amfiteātrī. Ierausos atpakaļ gultā un aizmigu.

Kons ienākdams mani uzmodināja. Viņš sāka izģērbties, pārgāja pāri istabai un aizvēra logu, lai no pretējā balkona neviens neraudzītos iekšā.

— Redzēji vēršus? — es jautāju.

— Jā. Mēs visi tur bijām.

— Upuru nav?

— Kāds vērsis ietriecās pūlī un sešus vai septiņus uzmeta gaisā.

— Vai Breta neizbijās?

— Tas notika tik ātri, ka neviens nepaguva uztraukties.

— Žēl, ka aizgulējos.

— Mēs tevi nekur neatradām. Gājām uz tavu istabu, bet durvis bija aizslēgtas.

— Kur jūs pārlaidāt nakti?

— Klubā dejojām.

— Man uznāca miegs.

— Ak dievs, kā gribas gulēt! — Kons teica. — Kad šis trādirīdis beigsies?

— Ne ātrāk kā pēc nedējas.

Bils pavēra durvis un pabāza galvu.

— Kur tu biji pazudis, Džeik?

— Es redzēju vēršus no balkona. Kā tev patika?

— Vareni!

— Kur iedams?

— Gulēt.

Mēs nogulējām līdz divpadsmitiem. Brokastis ēdām zem kolonādes. Pilsētā bija ļaužu, ka biezs. Mums bija jāgaida uz brīvu galdiņu. Pēc brokastīm mēs pārgājām laukumam pāri uz «Irunjas» kafejnīcu. Te bija pilns kā piebāzts, un, jo tuvāk nāca vēršu cīņu atklāšana, jo cilvēku saradās vairāk un galdiņus sagrūda ciešāk. Visu apņēma dobja neskaitāmu balsu murdoņa — kā vienmēr pirms vēršu cīņām. Citreiz nekad tā nebija tik spriega, lai būtu cik pilns arī būdams. Murdoņa pieaugot mūs it kā uzsūca sevī, un mēs kļuvām par daļu no tās.

Es biju nopircis sešas biļetes uz visām cīņām. Trīs bija barreras, pirmajā rindā pie pašas arēnas, un trīs — sobrepuertos, solos ar koka atzveltnēm amfiteātra vidū. Maiks domāja, ka būtu labāk, ja Breta pirmoreiz sēdētu tālāk, un Kons gribēja sēdēt viņai līdzās. Mēs ar Bilu nolēmām palikt pirmajā rindā, bet lieko biļeti atdevām viesmīlim pārdošanai. Bils skaidroja Konam, kā darīt un vērot, lai pārāk nekristu acīs zirgi. Bils reiz bija redzējis vēršu cīņas.

— Par zirgiem ne druskas neuztraucos. Kaut tikai nebūtu jāgarlaikojas, — Kons teica.

— Jūs tā domājat?

— Kad vērsis sabada zirgu, neskaties, — es Bretai sacīju. — Vēro, kā vērsis uzbrūk un kā pikadors cenšas to atvairīt, bet neskaties uz sabadīto zirgu, kamēr tas nobeidzas.

— Es mazliet nervozēju, — Breta sacīja. — Diez vai spēšu to izturēt.

— Gan izturēsi! Vienīgi zirgi var tevi satraukt, bet tie ir arēnā tikai pāris minūšu. Ja tev kļūst slikti, gluži vienkārši novērsies.

— Gan jau būs labi, — Maiks teica. — Es parūpēšos par viņu.

— Garlaikoties laikam vis neiznāks, — Bils izmeta.

— Aizkāpšu uz viesnīcu pēc binokļa un vīna-maisa, — es sacīju. — Drīz būšu atpakaļ. Tā vien raugiet, ka nepiedzeraties.

— Es iešu tev līdz, — Bils teica. Breta mums uzsmaidīja.

Mēs gājām laukumam apkārt pa arkādes apakšu, vairīdamies karstās saules.

— Šis Kons man krīt uz nerviem, — Bils iesāka. — Viņā tik stipra ebrejiskā pārākuma apziņa, ka viņš, lūk, negaida no vēršu cīņām nekā cita kā vien garlaicību.

— Pavērosim viņu ar binokli.

— Lai viņš iet ellē!

— Velns viņu patiešām dīda.

— Būtu parāvis uz visiem laikiem!

Uz viesnīcas kāpnēm mēs sastapām Montoju.

— Nāciet, — viņš teica. — Vai gribat iepazīties ar Pedro Romero?

— Pat ļoti, — Bils sacīja. — Ejam!

Mēs uzkāpām otrā stāvā un sekojām Montojam tālāk pa gaiteni.

— Viņš ir apmeties astotajā numurā, — Montoja paskaidroja. — Pašlaik viņu ģērbj vēršu cīņām.

Montoja pieklauvēja un gāja iekšā. Istaba bija tumša, ar logu uz šauro šķērsielu, no kuras plūda vāra gaisma. Te atradās divas ar kailu aizslietni norobežotas gultas. Dega elektriskā gaisma. Istabas vidū stāvēja jauneklis matadora tērpā ar neparasti staltu stāju un nopietnu seju. Viņa jaka bija uzlikta uz krēsla atzveltnes. Pašlaik viņam apsēja jostu. Melnie mati uguns gaismā spīdēja vien. Mugurā viņam bija balts linu krekls, un zobena nesējs, apsējis jostu, piecēlās kājās un soli atkāpās. Pedro Romero, domās būdams jau tālu prom, cienīgi pamāja un sarokojās ar mums. Montoja teica, ka mēs esam kaislīgi aficionados un gribam viņam novēlēt veiksmi. Romero ļoti nopietni klausījās. Tad viņš pagriezās pret mani. Savu mūžu nebiju redzējis tādu skaistuli.

— Jūs ejat uz vēršu cīņām? — viņš angliski vaicāja.

„ — Jūs runājat angliski? — es atjautāju, juzdamies kā pēdīgais idiots.

— Nē, — viņš teica un pasmaidīja.

Viens no trim vīriem, kuri sēdēja uz gultas, piecēlās un jautāja, vai mēs nerunājot franciski. — Ja vēlaties, varu būt jums par tulku. Vai negribat Pedro Romero uzdot kādu jautājumu?

Mēs pateicāmies. Ko gan mēs varētu jautāt? Jauneklis bija deviņpadsmit gadus vecs un gluži viens, ja neņem vērā zobena nesēju un trīs pakalpiņus, un pēc divdesmit minūtēm viņam jāiziet arēnā. Mēs novēlējām viņam Mucha sueite ', paspiedām roku un gājām ārā. Kad aizvērās durvis, viņš palika stāvam — stalts, izskatīgs un sevī iegrimis, viens pats ar saviem pakalpiņiem.

— Jauks zēns, vai ne? — Montoja jautāja.

— Glīts puisis, — es sacīju.

— Pēc skata viņš ir īsts torero. Gan pēc stājas, gan iznesības.

— Jā, zēns ir jauks.

— Redzēsim, kāds viņš būs arēnā.

Mēs paņēmām lielo vīnamaisu, kas stāvēja manā istabā piesliets pie sienas, paķērām arī binokli, aizslēdzām durvis un kāpām lejā.

Vēršu cīņa bija interesanta. Mēs ar Bilu par Pedro Romero bijām patiešām sajūsmināti. Montoja sēdēja gabalu tālāk. Kad Romero nodūra pirmo vērsi, Montoja uztvēra manu skatienu un pamāja ar galvu. īsts matadors! Sen tāds nebija redzēts. No abiem pārējiem viens bija labs, otrs — viduvējs. Bet Romero bija klasi pārāks, kaut arī viņam negadījās diez cik labi vērši.

Cīņas laikā es vairākkārt pieliku pie acīm binokli, vērodams Maiku, Bretu un Konu. Viņi, kā redzams, ju-

! Labu veiksmi (sp.).

tās labi. Breta nelikās satraukta. Visi trīs bija pārliekušies pāri betona margām.

— Padod man binokli, — Bils teica.

— Vai izskatās, ka Kons garlaikojas? — es jautāju.

— Plātībnieks gatavais!

Pēc vēršu cīņām, ejot ārā no amfiteātra, mēs tikām iespiesti pašā burzmā. Nebija iespējams paspert ne soli, un vajadzēja padoties straumei, kas lēni kā šļūdonis slīdēja pilsētas virzienā. Kā vienmēr pēc vēršu cīņas, mēs bijām satraukti un, kā jau vienmēr pēc īstas cīņas, pacilāti. Fiesta turpinājās. Bungas rībēja, un stabules spiedza, un ik pa gabalam lēni plūstošajā ļaužu straumē ņirbēja dejotāju pūlīši. Ap tiem bija cieša drūzma, tā ka mēs neredzējām dejotāju kāju sarežģīto rakstu. Vienīgi galvas un plecus, kas zibēja augšup un lejup, augšup un lejup. Beidzot izspraucāmies no burzmas un gājām uz kafejnīcu. Viesmīlis bija aiztaupījis mums vietas, un mēs pasūtījām katrs pa glāzītei ab-sinta un vērojām laukumā pūli un dejotājus.

— Kā tev šķiet, kas tā par deju? — Bils jautāja.

— Tāda kā bota.

— Vienmēr to nedejo vienādi, — Bils teica. — Pie katras mūzikas to dejo citādi.

— Lieliski dejotāji!

Kafejnīcas priekšā kādā brīvā laukumiņā dejoja pusaudžu grupa. Dejas soļi bija visai sarežģīti un dejotāju sejas nopietnas un saspringtas. Visi raudzījās uz savām kājām. Virvjzoļu kurpes pakšinot dimdīja ielas bruģi. Pirkstgals. Papēdis. Pēda. Pirkstgals. Papēdis. Pēda. Tad mūzika pēkšņi apklusa, soļu raksts pārtrūka un pusaudži diedami aizvirpuļoja.

— Redz, kur nāk mūsu aristokrāti, — Bils teica.

Breta, Maiks un Kons pašlaik šķērsoja ielu.

— Sveiki, zēni, — es teicu.

— Sveiki, džentlmeņi! — Breta atņēma. — Ak mums aiztaupītas vietas? Cik patīkami!

— Zināt, šis Romero — vai kā viņu sauc — ir velna pulveris, — Maiks sacīja. — Nu vai tā nav?

— O, viņš ir burvīgs, — Breta teica. — Un kur tad vēl zaļās bikses!

— Breta tikai uz tām vien skatījās.

— Rīt es tev noteikti paņemšu binokli.

— Un kā patika?

— Brīnišķīgi! Vienkārši lieliski! Tā tik ir izrāde!

— Bet kā ar zirgiem?

— No tiem acu nenolaidu.

— Viņa ne mirkli nenovērsās, — Maiks teica.

— Vienreizējs meitietis!

— Tas ir šausmīgi, kā ar tiem izdarās. Bet es patiešām nespēju novērsties.

— Vai tev nekļuva slikti?

— Nu nepavisam.

— Robertam Konam gan kļuva slikti, — Maiks iestarpināja. — Robert, jūs bijāt gluži zaļš.

— Es uztraucos par pirmo zirgu, — Kons sacīja.

— Garlaicīgi vis nebija, ko? — Bils jautāja.

Kons iesmējās.

— Nē. Nebija. Lūdzu, piedodiet!

— Ja jau jūs neesat garlaikojies, tad būs jāpiedod.

— Nelikās vis, ka viņš garlaikotos, — Maiks teica.

— Domāju, ka viņam kļūs nelabi.

— Tik ļauni jau nebija. Turklāt tikai uz mirkli.

— Domāju, viņam kļūs nelabi. Garlaikoties vis neiznāca?

— Pietiek, Maik! Es jau sacīju — piedodiet!

— Viņam patiešām kļuva nelabi. Viņš bija pilnīgi zaļš.

— Nu, izbeidz, Maikl.

— Pirmo reizi vēršu cīņās cilvēks nedrīkst garlaikoties, Robert, — Maiks turpināja. — Citādi var iziet plāni.

— Nu, izbeidz taču! — Breta sacīja.

— Viņš teica, Breta esot sadiste, — Maiks nerimās.

— Breta nav sadiste. Viņa ir tikai viens burvīgs, veselīgs meitietis.

— Vai tu esi sadiste, Bret? — es jautāju.

— Cerams, ka ne.

— Viņš to teica vienīgi tādēļ, ka viņa ir viens veselīgs meitietis.

— Kas zina, cik ilgi.

Bils sāka runāt ar Maiku par kaut ko citu. Viesmīlis atnesa glāzes ar absintu.

— Jums tiešām patika? — Bils jautāja Konam.

— Nē, es neteikšu, ka man patika. Tomēr tā bija laba izrāde.

— Tik tiešām! Pārākā izrāde! — Breta jūsmoja.

— Ja vien nebūtu zirgu, — Kons piemetināja.

— Sīkums, — Bils noteica. — Ar laiku cilvēks pie visa kā pierod.

— Tomēr sākumā ir mazliet baigi, — Breta turpināja. — Visnejaukākais ir brīdis, kad vērsis metas zirgam virsū.

— Vērši bija labi, — Kons sacīja.

— Pat ļoti, — Maiks piemetināja.

— Nākamreiz gribu sēdēt lejā. — Breta iedzēra malciņu absinta.

— Viņa- grib tuvāk apskatīt matadorus, — Maiks teica.

— Tie ir to vērts, — Breta attrauca. — Šis Romero taču vēl tīrais bērns.

— Viņš ir varen izskatīgs zēns, — es teicu. — Kad pirmīt iegājām viņa istabā, biju patiešām pārsteigts.

— Cik viņam varētu būt gadu?

— Deviņpadsmit vai divdesmit.

— Redz, kā.

Otrā dienā vēršu cīņas bija vēl daudz interesantākas. Breta sēdēja pirmajā rindā starp mani un Maiku, bet Bils ar Konu uzgāja augšā. Romero bija dienas varonis. Diezin vai Breta redzēja kādu citu matadoru. Šaubos, vai vispār kāds redzēja citus, ja nu vienīgi paši viskvēlākie interesenti. Visu acis bija pievērstas Romero. Uzstājās vēl divi matadori, bet tie nebija vērā ņemami. Es sēdēju Bretai līdzās un centos viņai izskaidrot cīņas būtību. Mācīju viņu, lai raugās uz vērsi, nevis uz zirgu, kad vērsis metas uz pikadoru, un liku ieskatīties, tieši kā ņikadors iedur šķēpu, lai viņa apjaustu pašu būtību un saprastu, ka vēršu cīņa ir uz noteiktu mērķi virzīta darbību secība, nevis bezjēdzīgu šausmu skatu virknējums. Liku viņai vērot, kā Romero ar apmetni aizvilina vērsi no kritušā zirga, kā aptur un mierīgi pagriež sāņus, lai vērsis neaizkustu, kā izvairās no katras asākas kustības un saudzē vērsi pēdējam dūrienam, necenzdamies to satraukt un nokausēt, bet tikai viegli nogurdināt. Viņa redzēja, ka Romero turas tuvu pie vērša, un es viņai izskaidroju, ka citi matadori cenšas radīt šādu iespaidu tikai ar triku palīdzību. Viņa saprata, kādēļ viņai patīk Romero cīņa un kādēļ nepatīk citi matadori.

Romero neizdarīja nevienu lieku kustību un vienmēr darbojās tīri, precīzi un nepiespiesti. Pārējie griezās kā korķa viļķi un, elkoņus zibinādami, centās pieplakt vērsim pie sāniem, kad ragi bija jau garām, izlikdamies, ka gaužām riskē. Tas viss bojāja skatu un atstāja sliktu iespaidu. Bet Romero cīņa patiešām aizrāva, jo viņa kustības bija klasiski skaidras un viņš ikreiz vienā mierā palaida ragus par matu sev garām. Viņam nevajadzēja mākslīgi pasvītrot, cik vērsis tuvu. Breta redzēja, ka vienas un tās pašas matadora kustības, kas vērsim tieši klāt izskatījās lieliskas, mazliet atstatu likās smieklīgas. Es viņai pastāstīju, ka kopš Hoselīto nāves matadori pielieto tikai tādus paņēmienus, kas, kutinot skatītāju nervus, rada maldīgu iespaidu par risku, kamēr matadoriem pašiem it nekas nedraud. Romero demonstrēja veco klasi — ar maksimālu risku saistītu kustību skaidrību, prasmi sagatavot vērsi pēdējam dūrienam, pakļaut to savai gribai, liekot sajust, ka viņš pats nav uzveicams.

— Neesmu redzējusi, ka viņš izdarītu kaut vienu neveiklu kustību, — Breta ierunājās.

— Un to arī neizdarīs, kamēr neizbīsies, — es teicu.

— Tas nav tas cilvēks, kurš bīstas, — Maiks sacīja. — Viņam viss ir pārāk skaidrs.

— Bija skaidrs jau pašā sākumā. Citiem nemūžam neapgūt to, kas viņam ielikts jau šūpulī.

— Un kāds viņš skaistulis! — Breta jūsmoja.

— Kad es jums saku, viņa šai zellī būs samīlējusies, — Maiks teica.

— Nebūtu brīnums.

— Esiet nu draugs, Džeik. Vairāk neslavējiet viņu. Pastāstiet Bretai, kā viņi sit savas sirmās mātes.

— Pastāsti man, kā viņi žūpo.

— Nu taisni drausmīgi, — Maiks teica. — Dzer caurām dienām un to vien zina kā sist savas nabaga sirmās mātes.

— Pēc tāda viņš izskatās, — Breta sacīja.

— Tiešām, vai ne?

Pie nodurtā vērša piesēja mūļus, un noplīkšķēja pātagas, un arēnas viri sāka skriet, un mūļi atspērušies, ar pēkšņu rāvienu metās uz priekšu, un vērsis atkārtu galvu un gaisā izslietu ragu atstāja aiz sevis smiltīs platu sliedi un nozuda sarkanajos vārtos.

— Tagad kārta pēdējam.

— Ko, jau tik ātri? — Breta jautāja. Viņa noliecās pār barjeras malu. Romero ar rokas mājienu aizsūtīja pikadorus vietās un, piespiedis apmetni pie krūtīm, palika stāvam, raugoties pāri uz vārtiem, kur vajadzēja parādīties vērsim.

Kad cīņas beidzās, mēs gājām ārā un sākām spraukties cauri pūlim.

— Taisni briesmas, kā šīs vēršu cīņas nogurdina, — Breta teica. — Nespēju vairs pavilkt kājas.

— Nekas, tūlīt iedzersim, — Maiks sacīja.

Nākamajā dienā Pedro Romero neuzstājās. Arēnā

laida mjūriešu vēršus, un cīņas bija pagalam neinteresantas. Trešajā dienā vēršu cīņas nenotika. Bet fiesta turpinājās cauru dienu un nakti.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

No rīta lija. Pāri kalniem no jūras kāpa migla. Kalnu galotnes bija ietītas dūmakā. Plato bija pelēks un drūms un koku un māju apveidi izplūduši. Es devos ārā no pilsētas pavērot laiku. Pār kalniem no jūras nāca melni mākoņi.

Laukumā karogi karājās slapji baltajos kātos, un audekla gabali mirka pie māju sienām, un smalkais lietus, brīžiem pāriedams stāvās gāzmās, sadzina visus zem kolonādes, noklājot laukumu ar ūdens paltīm, un slapjās ielas kļuva drūmas un tukšas, bet fiesta ne mirkli nenorima. Tā bija tikai padzīta zem jumta.

Amfiteātrī apjumtās vietas bija stāvgrūdām pilnas, un cilvēki, patvērušies no lietus, vēroja basku un na-varriešu uzstāšanos, bet pēc tam valkarlosieši tautiskos tērpos pa visu lietu dejoja uz ielām, dobju, piemirkušu bungu pavadīti, un viņiem pa priekšu uz lieliem, smagnējiem, saslapušām segām apklātiem zirgiem jāja lietus izmērcētie diriģenti. Pūlis bija sagruvis kafejnīcās, kur sanāca arī dejotāji, kas sēdās pie galdiņiem, un, izstie

pusi balti notītās kājas, purināja ūdeni no zvārguļu cepurēm un izklāja uz krēsliem sarkanās un violetās jakas žāvēties. Lietus gāza kā ar spaiņiem.

Es atstāju savējos kafejnīcā un gāju uz viesnīcu, lai pirms pusdienām noskūtos. Pašlaik savā istabā skuvos, kad pie durvīm kāds pieklaudzināja.

— Iekšā! — es saucu.

Ienāca Montoja.

— Kā klājas? — viņš jautāja.

— Lieliski, — sacīju.

— Šodien nav vēršu ciņu.

— Nē, tikai lietus.

— Kur jūsu draugi?

— «Irunjas» kafejnīcā.

Montoja pasmaidīja savu mulso smaidu.

— Sakiet — jūs pazīstat Amerikas sūtni? — viņš vaicāja.

— Jā, — es teicu. — Kurš viņu nepazīst,

— Viņš ir šeit, Pamplonā.

— Jā. Mēs viņu redzējām.

— Arī es redzēju, — Montoja teica. Un apklusa. Es skuvos tālāk.

— Sēdieties. Palūgšu, lai uznes vīnu.

— Nē, man jāiet.

, Es beidzu skūties un, noliecies pār bļodu, noskaloju seju aukstā ūdenī. Montoja joprojām stāvēja un izskatījās vēl vairāk apmulsis.

— Redzat, — viņš iesāka, — nupat kā saņēmu no Grandhoteļa ziņu, ka sūtnis šovakar ielūdz Pedro Romero un Marsjalu Lalandu pie sevis uz kafiju.

— Nu, Marsjalam tas nevar kaitēt.

— Marsjals šodien ir Sansebastjanā. No rīta aizbrauca abi ar Markesu. Šaubos, vai šovakar viņi būs atpakaļ.

Montoja samulsis stāvēja. Viņš gaidīja, ko es teikšu.

— Nesakiet Romero par ielūgumu.

— Jūs tā domājat?

— Jā gan.

Montoja atplauka.

— Atnācu pajautāt tādēļ, ka jūs esat amerikānis.

— Es viņam neteiktu.

— Tā, redzat, samaitā šādu zēnu, — Montoja turpināja. — Cilvēki nezina, ko viņš ir vērts. Tie nezina, uz ko viņš spējīgs. Katrs ārzemnieks var viņu uzlielīt. Viss sākas ar kafiju Grandhotelī, un pēc gada viņš ir pagalam.

— Kā Algaveno, — es teicu.

— Jā, kā Algaveno.

— Ko citu no ārzemniekiem var gaidīt. Šeit ir kāda amerikāniete, kura vāc matadoru kolekciju.

— Es zinu. Viņas izvēlas vienīgi jaunos.

— Jā. Vecie aptaukojas.

— Vai sajūk prātā kā Galjo.

— Jums nav ko lauzīt galvu. Gluži vienkārši — nesakiet viņam nekā par šo ielūgumu.

— Viņš ir tik jauks zēns, — Montoja sacīja. — Viņam jāpaliek kopā ar savējiem. Viņš nedrīkst pīties ar smalkmaņiem.

— Negribat iedzert? — es jautāju.

— Nē, man jāiet, — Montoja teica un aizgāja.

Es nokāpu lejā un izgāju ārā, un sāku soļot pa arkādes apakšu laukumam apkārt. Vēl arvien lija. Iemetu skatienu «Irunjā», cerēdams ieraudzīt savējos, bet viņu tur nebija, un es atgriezos viesnīcā. Viņi pašlaik pusdienoja pirmā stāva ēdamzālē.

Visi bija krietnās burās, un es pat necentos viņus vairs panākt. Bils vervēja Maikam apavu spodrinātājus. Tiklīdz kāds pavēra durvis, Bils tūdaļ sauca to šurp un lika apstrādāt Maika zābakus.

— Vienpadsmito reizi man spodrina zābakus, — Maiks sacīja. — Bils nudien māžojas.

Apavu tīrītāji, acīm redzot, bija palaiduši ziņu par šīm izdarībām tālāk. Ienāca vēl viens no viņiem.

— Limpia botas '? — viņš Bilam jautāja.

— Man ne, — Bils teica. — Šim senjoram.

Apavu tīrītājs nometās zemē līdzās amata brālim, kurš jau darbojās ar suku, un sāka spodrināt Maika svabado zābaku, kas spuldzes gaismā jau tāpat spīdēja.

— Bils dzen pārākos jokus, — Maiks sacīja.

Es dzēru sarkano vīnu, bet biju no viņiem tā atpalicis, ka visa šī zābaku spodrināšana man krita uz nerviem. Pavēros apkārt. Pie blakus galdiņa sēdēja Pedro [155]

Romero. Kad pamāju ar galvu, viņš piecēlās un uzaicināja mani, lai pārsēžos pie viņa un iepazīstos ar viņa draugu. Romero galdiņš atradās tieši līdzās. Es sasveicinājos ar viņa draugu — nelielu, kalsnu vīru, vēršu cīņu reportieri no Madrides. Teicu Romero, ka esmu sajūsmā par viņa sniegumu, un viņu tas ļoti iepriecināja. Mēs runājām spāniski, bet reportieris izmeta pa vārdam franciski. Es pastiepu atpakaļ roku pēc savas vīna pudeles, bet viņš mani atturēja. Romero smējās.

— Dzeriet mūsējo, — viņš angliski teica.

Viņš ļoti kautrējās par savu izrunu, bet ļoti labprāt runāja angliski, un vēlāk viņš nosauca vārdus, par kuriem nebija īsti drošs, un lūdza, lai es tos izskaidroju. Viņš it īpaši gribēja zināt, kā angliski ir corrida de toros precīzs tulkojums. «Vēršu cīņa» viņam nelikās īsti pareizi. Es paskaidroju, ka «vēršu cīņa» spāniski ir lidia de toro. Spāņu corrida angļu valodā ir «vēršu skrējiens». Franciski course de taureaux, reportieris piebilda. Spāņu vārda angliskajam «vēršu cīņa» nav.

Pedro Romero stāstīja, ka mazliet iemācījies angliski Gibraltārā. Dzimis viņš esot Rondā. Turpat netālu no Gibraltāra. Vēršu cīņu apguvis Malagā vietējā matadoru skolā. Tur gan mācījies tikai trīs gadus. Reportieris pavilka viņu uz zoba par bieži lietotajiem mala-giešu izteicieniem. Viņam esot deviņpadsmit gadu, Romero stāstīja. Vecākais brālis esot viņa banderiljero, bet šajā viesnīcā nedzīvojot. Tas esot apmeties lētākā viesnīcā kopā ar visu viņa kvadrilju. Romero jautāja, cik reižu esmu viņu redzējis arēnā. Teicu, ka trīs. Tad attapos, ka tikai divas, bet vairs negribēju pārlabot.

— Kur jūs agrāk mani redzējāt? Madridē?

— Jā, — es sameloju. Sporta žurnālos biju lasījis, ka viņš divreiz uzstājies Madridē, tādēļ varēju droši tā teikt.

— Pirmo reizi vai otro?

— Pirmo.

— Tad es cīnījos gaužām vāji, — viņš sacīja. — Otro reizi jau bija labāk. Vai atceraties? — Viņš pagriezās pret reportieri.

Romero nepavisam nejutās neveikli. Viņš runāja par

savu darbu tā, it kā tas attiektos uz kādu citu. Ne vēsts no lielības vai iedomības.

— Ļoti priecājos, ka jums patīk mans sniegums, — viņš sacīja. — Bet tas, ko jūs redzējāt, vēl nav viss. Ja vien man trāpīsies kaut. cik labs vērsis, rīt gribu parādīt īstu klasi.

To pateicis, viņš pasmaidīja, baidīdamies, vai viņa vārdi mums abiem nav šķituši pārāk dižmanīgi.

— To vien es gaidu, — reportieris teica. — Tad jau nu redzēsim.

— Viņam ne visai patīk mans sniegums. — Romero pagriezās pret mani. Viņš to sacīja pavisam nopietni.

Kritiķis teica, tas esot labs, tikai neesot vēl pilnībā noslīpēts.

— Ja vien man trāpīsies kaut cik labs vērsis, tad jums rīt būs ko paskatīties.

— Vai redzējāt rītdienas vēršus? — reportieris man jautāja.

— Jā. Skatījos, kā tos izlaiž no sprostiem.

Pedro Romero pieliecās tuvāk.

— Kā jums tie patika?

— Ļoti, — es sacīju. — Katrs ap divdesmit sešas arrobas *. Ar ļoti īsiem ragiem. Jūs neredzējāt?

— Kā ne, redzēju, — Romero teica.

— Divdesmit sešas arrobas vis nebūs, — kritiķis iebilda.

— Nē, nebūs, — Romero viņam piekrita.

— Un ragu vietā viņiem ir banāni, — kritiķis sacīja.

— Banāni? — Romero noprasīja. Tad smaidīdams pagrieza seju pret mani. — Vai jums arī tie liekas banāni?

— Nē, — es teicu. — Ragi kā ragi.

— Tie ir ļoti īsi, — Pedro Romero sacīja. — Ļoti, ļoti īsi. Tomēr tie nav banāni.

— Paklau, Džeik, tu esi mūs pametis, — Breta sauca no blakus galdiņa.

— Tikai uz brīdi, — es atbildēju. — Mēs spriežam par vēršiem.

— Ak, cik svarīgi! [156]

— Pasaki viņam, ka vērši ir izrūnīti! — Maiks sauca. Viņš bija piedzēries.

Romero jautājoši paskatījās manī.

— Piedzēries, — es teicu. — Borracho! Muy boi-racho! [156]

— Nu, iepazīstini ar saviem draugiem, — Breta sacīja. Viņa nenolaida acis no Pedro Romero. Es uzaicināju Romero un reportieri pie mūsu galdiņa iedzert kafiju. Viņi abi piecēlās. Romero seja izskatījās stipri melnīgsnēja. Viņa izturēšanās bija apbrīnojama.

Es viņus visus pēc kārtas iepazīstināju, un viņi jau grasījās apsēsties, bet izrādījās, ka nepietiek vietu, tādēļ mēs pārgājām pie lielā galda sienas pusē, lai dzertu kafiju tur. Maiks pasūtīja pudeli fundadora un katram glāzi. Mēs dzērām un gvelzām visādus niekus.

— Pasaki viņam, ka rakstniecība ir viena draņķīga profesija, — Bils teica. — Nu, pasaki! Saki — man kauns, ka esmu rakstnieks.

Pedro Romero sēdēja līdzās Bretai un klausījās viņā.

— Nu, pasaki taču! — Bils nerimās.

Romero smaidīdams pacēla galvu.

— Šis senjors ir rakstnieks, — es teicu. Romero godbijīgi paraudzījās Bilā.

— Un šis arī, — turpināju, pamādams uz Konu.

— Viņš izskatās līdzīgs Viljaltam, — Romero sacīja, vērodams Bilu. — Vai nav tā, Rafael?

— Es gan neredzu nekādu līdzību, — reportieris teica.

— Patiešām! — Romero spāniski sacīja. — Pat ļoti līdzīgs Viljaltam. Bet ko dara iereibušais senjors?

— Neko.

— Un tādēļ dzer?

— Nē. Viņš grasās precēt šo dāmu.

— Pasakiet viņam, ka vērši ir izrūnīti! — Maiks, galīgi piemeties, auroja galda viņā galā.

— Ko viņš teica?

— Viņš ir piedzēries.

— Džeik! — Maiks sauca. — Pasakiet viņam, ka vērši ir izrūnīti!

— Vai saprotat? — es jautāju. [157]

— Jā.

Es skaidri jutu, ka Romero nesaprot, tādēļ ari neuztraucos.

— Pasakiet viņam, ka Breta grib redzēt, kā viņš ielien zaļajās biksēs.

— Rimstieties, Maik!

— Pasakiet viņam, ka Breta vai mirst, lai redzētu, kā viņš uzstīvē bikses.

— Nu, rimstieties taču!

Romero, virpinādams pirkstos glāzi, tērzēja ar Bretu. Breta runāja franciski, bet Romero spāniski un mazliet angliski; viņš smējās.

Bils piepildīja glāzes.

— Pasakiet viņam, ka Breta grib ...

— Dieva dēļ, rimstieties, Maik!

Romero pacēla acis un pasmaidīja. — «Rimstieties» — to es sapratu, — viņš teica.

Tai brīdī zālē ienāca Montoja. Viņš jau grasījās uzsmaidīt man, bet ieraudzīja Pedro Romero ar lielu konjakā glāzi rokā sēžot starp mani un sievieti ar kailiem pleciem pie viena galda ar piedzērušiem. Viņš pat ne-palocīja galvu.

Montoja aizgāja. Maiks slējās kājās, lai uzsauktu tostu.

— Dzeram par ... — viņš iesāka.

— Pedro Romero, — es sacīju.

Visi piecēlās. Romero to uztvēra ļoti nopietni, un mēs saskandinājām un izdzērām glāzes līdz dibenam, un es centos jo ātrāk to nodarīt, jo Maiks jau grasījās skaidrot, ka šis tosts nepavisam nav tas, ko viņš gribējis uzsaukt. Bet viss iznāca tīri jauki, un Pedro Romero paspieda mums katram roku un kopā ar reportieri aizgāja.

— Ak dievs, cik brīnišķīgs zēns! — Breta teica. — Diez ko es dotu, lai tikai redzētu, kā viņš uzvelk matadora tērpu. Viņš laikam lieto kurpju velkamo lāpstiņu.

— Es viņam gribēju sacīt... — Maiks iesāka. — Bet Džeiks mani vienmēr pārtrauca. Kādēļ jūs pārtraucāt mani? Domājat, ka protat spāniski labāk nekā es?

— Izbeidziet, Maik! Neviens jūs nepārtrauca.

— Nē, bet es gribētu kaut ko noskaidrot. — Viņš pagriezās pret Konu. — Domājat, jūs kaut kas esat, Kon? Domājat, jūs šeit iederaties? Starp cilvēkiem, kuri grib palīksmot? Dieva dēļ, neceliet ļembastu, Kon!

— Pietiek, Maik! — Kons sacīja.

— Domājat — Bretai jūs esat vajadzīgs? Domājat, kādam jūs esat te vajadzīgs? Kādēļ jūs klusējat?

— Visu, kas sakāms, vakar jums pateicu.

— Es neesmu rakstnieks. — Maiks, lāgā nespēdams turēties kājās, atbalstījās pret galda malu. — Es neesmu ģēnijs. Taču es zinu, kad esmu lieks. Kādēļ jūs neredzat, ka esat lieks? Pazūdiet! Dieva dēļ, pazūdiet! Tā kā mēs te vairs neredzētu jūsu sērīgo fizionomiju. Vai man nav taisnība?

Maiks paskatījās uz mums.

— Protams, — es teicu. — Bet tagad ejam uz «Irun-jas» kafejnīcu.

— Nē, vai nav taisnība? Es mīlu šo sievieti.

— Nesāc nu atkal no gala. Pietiek, Maikl, — Breta sacīja.

— Bet vai nav taisnība, Džeik?

Kons vēl arvien sēdēja pie galda. Viņa seja bija dzēl-gani bāla, kā vienmēr, kad viņu apvainoja, bet viņš savā ziņā likās gandarīts. Bērnišķīga, reibumā iztēlota varonība. Bruņinieks cieš savas titulētās dāmas dēļ.

— Džeik! — Maiks teica. Viņš gandrīz raudāja. — Jūs zināt, ka man ir taisnība. Klausieties jūs! — Viņš pagriezās pret Konu. — Projām! Vācieties projām!

— Bet es neiešu, Maik, — Kons sacīja.

— To mēs vēl redzēsim! — Maiks no galda otras puses nāca Konam virsū. Kons piecēlās un noņēma brilles. Viņš stāvēja un gaidīja — dzēlganu seju, nolaistām rokām, vienā mierā gaidīja uzbrukumu, gatavs iet cīņā par savu sirdsdāmu.

Es sagrābu Maiku aiz rokas. — Ejam uz kafejnīcu. Nevar piekaut viņu šeit viesnīcā.

— Pareizi, — Maiks teica. — Pareizi gan!

Mēs gājām ārā. Kamēr Maiks klumburoja augšā pa kāpnēm, es paskatījos atpakaļ un redzēju, ka Kons atkal uzliek brilles. Bils sēdēja pie galda un ielēja sev vēl vienu glāzi fundadora. Breta sēdēja, ar stingu, tukšu skatienu vērdamās sienā.

Ārā lietus vairs nelija, un mēness izspraucās cauri mākoņiem. Bija sacēlies vējš. Spēlēja kara orķestris, un cilvēki drūzmējās viņpus laukuma, kur pirotehniķis ar dēlu laida gaisā balonus. Ar slaidu loku tie uzrāvās augšā un vējā pārplīsa vai arī sašķīda pret namu sienām. Daži atkrita atpakaļ pūlī. Magnijs uzliesmoja, un dzirksteles šķīda, un cilvēki pajuka uz visām pusēm. Laukumā neredzēja neviena dejotāja. Grants bija pārāk slapja.

Breta iznāca kopā ar Bilu un piebiedrojās mums. Mēs stāvējām pūlī un vērojām donu Manvelu Orkīto, pirotehnikas karali, kurš no neliela paaugstinājuma pūlējās uzlaist balonus gaisā. Vējš visus tos notrieca lejā, un sarežģītā feierverka blāzmā dona Manvela Orkīto seja no sviedriem spīdēja, un baloni, krizdami atpakaļ pūlī, sprāga un lēkāja, sprakstot šķiezdami dzirkstis zem kājām. Ikreiz, kad atkal viens spīdošs papīra burbulis sasvērās un degot sāka krist lejā, pūlis iekliedzās.

— Donam Manvelam pagalam neveicas, — Bils teica.

— Kā jūs zināt, kā viņu sauc? — Breta jautāja.

— Afišā rakstīts. Dons Manvels Orkīto, piiotecnico de ēsta ciudad K

— Globos illuminados,[158] [159] — Maiks teica. — Milzum daudz globos illuminados. Tā tur stāv rakstīts.

Vējš nesa orķestra skaņas uz otru pusi.

— Kaut vismaz viens būtu pacēlies gaisā, — Breta teica. — Manvels ir galīgi pārskaities.

— Varbūt viņš pūlējies vairākas nedēļas, lai uzlaistu šos balonus debesīs par godu svētajam Fermi-nam, — Bils sacīja.

— Globos illuminados, — Maiks atkārtoja. — Vesels lērums draņķīgu globos illuminados.

— Iesim, — Breta teica. — Te nav ko stāvēt.

— Viņas gaišība vēlas iedzert, — Maiks izmeta.

— Trāpīts naglai uz galvas.

Kafejnīca bija pilna kā piebāzta un troksnis neizturams. Neviens nelikās par mums zinis. Nekur nebija atrodams neviens brīvs galdiņš. No trokšņa ausis plīsa vai pušu.

— Nāciet, ejam no šejienes prom, — Bils sacīja.

Arā zem arkādes turpinājās paseo. Šur tur pie galdiņiem bija redzami sporta tērpos ģērbušies angļi un amerikāņi no Biaricas. Vairākas sievietes ar lornetēm vēroja garām plūstošo cilvēku straumi. Pa ceļam mēs satikām Bila paziņu no Biaricas. Viņa ar draudzeni bija apmetusies Grandhotelī. Draudzenei sāpēja galva, un tā bija aizgājusi gulēt.

— Redz, kur krodziņš, — Maiks teica. Tas bija Milānas bārs, neliels, otršķirīgs krodziņš, kur varēja paēst un dibenistabā padejot. Mēs apsēdāmies pie galdiņa un pasūtījām pudeli fundadora. Bārs bija patukšs. Nekādas jautrības.

— Tavu traku garlaicību, — Bils sacīja.

— Vēl pārāk agrs.

— Ņemsim pudeli līdz un atnāksim vēlāk. Negribas sēdēt te šādā vakarā.

— Iesim pavērot angļus, — Maiks ieminējās. — Man patīk pavērot angļus.

— Neciešu angļus, — Bils sacīja. — No kurienes viņi te uzradušies?

— Atbraukuši no Biaricas. Paskatīties aizraujošās spāņu fiestas noslēgumu.

— Es viņiem rādīšu fiestu, — Bils teica.

— Cik jūs esat neparasti skaista, — Maiks pievērsās Bila paziņai. — Kad jūs atbraucāt?

— Pievaldies, Maikl!

— Kad es jums saku, viņa ir burvīga. Kur man agrāk bijušas acis. Kur gan man līdz šim bijušas acis? Jūs esat burvīga. Vai mēs esam jau iepazinušies? Nāciet mums abiem ar Bilu līdz. Mēs tiem angļiem parādīsim.

— Es viņiem rādīšu fiestu, — Bils nerimās. — Kas, velns, viņiem te darāms?

— Iesim, — Maiks teica. — Ņemam meiteni līdz. Mēs šiem nolāpītajiem angļiem parādīsim! Cerams, jūs neesat angliete? Es esmu skots. Ienīstu angļus. Es viņiem rādīšu fiestu! Ejam, Bil!

Pa logu redzējām, ka viņi visi trīs rokrokā aizgāja uz kafejnīcu. Laukumā uzšāvās raķetes.

— Es vēl tepat pasēdēšu, — Breta sacīja.

— Es ari kopā ar jums, — Kons teica.

— O nē! — Breta izsaucas. — Dieva dēļ, ejiet prom! Vai neredzat, ka mēs ar Džeiku gribam parunāties?

— To es nezināju, — Kons teica. — Domāju, palikšu tepat pasēdēt, jo, liekas, esmu mazliet noreibis.

— Atradis iemeslu kvernēt man līdzās! Ja esat pilnā, liecieties gultā. Ejiet un liecieties gultā!

— Vai es biju pietiekami asa? — Breta jautāja. Kons bija aizgājis. — Ak dievs, kā viņš man apnicis!

— Prieka no viņa tiešām nekāda.

— Viņš mani pagalam nomāc.

— Viņš uzvedas neciešami.

— Nu taisni briesmīgi. Bet varēja uzvesties pavisam citādi.

— Tagad viņš droši vien gaida aiz durvīm.

— Jā. Pilnīgi iespējams. Nu es saprotu, kas viņu moka. Viņš nespēj ticēt, ka tas viss it neko nenozīmēja.

— Zinu.

— Neviens cits tā nebūtu uzvedies. Ak, man viss ir līdz kaklam! Un Maikls. Maikls arī ir labais!

— Maikam briesmīgi grūti to paciest.

— Jā. Bet tādēļ nav jākļūst par nekauņu.

— Visi pie reizes kļūst neciešami. Lai tikai pagadās izdevība.

— Tu būtu uzvedies citādi. — Breta palūkojās uz mani.

— Es būtu tāds pats nelga kā Kons.

— Mīļais, izbeigsim runāt par to.

— Labi. Par ko tad tu gribi, lai runāju.

— Lūdzu, nedusmo! Bez tevis man cita neviena nav, un šovakar jūtos tik briesmīgi.

— Tev ir Maiks.

— Jā, Maiks. Vai viņš nav ērms?

— Maikam grūti noskatīties, kā Kons trinas un pinas tev apkārt.

— Vai tad es nezinu, mīļais! Lūdzu, nerunā vairs par to, man jau tāpat ir tik briesmīgi nelāgi.

Nekad vēl nebiju redzējis, ka Breta tā nervozētu. Viņa vairījās mana skatiena un visu laiku raudzījās sienā.

— Varbūt iesim pastaigāties?

— Labi. Iesim!

Es aizkorķēju fundadora pudeli un atdevu to bufetniekam.

— Ielej vēl glāzīti, — Breta teica. — Man ir galīgi sabeigti nervi.

Mēs iedzērām katrs vēl glāzīti vieglā, aromātiskā brendija.

— Iesim, — Breta sacīja.

Ejot ārā pa durvīm, es redzēju Konu iznākam no arkādes apakšas.

— Redz, kur viņš ir, — Breta teica.

— Nespēj ne soli atiet no tevis.

— Nabadziņš!

— Man viņa ne druskas nav žēl. Es viņu ienīstu.

— Es ari ienīstu, — viņa nodrebinājās. — Ienīstu par to, ka viņš tā cieš.

Es paņēmu Bretu zem rokas, un mēs pa sānielu gājām prom no cilvēku burzmas un svētku ugunīm. Iela bija tumša un slapja, un mēs pa to devāmies ārā no pilsētas uz veco cietoksni. Mēs gājām gar vīna pagrabiņiem, pa kuru atvērtajām durvīm uz tumšās, slapjās ielas krita gaismas kūļi un brīžiem izlauzās brāzmaini akordi.

— Varbūt ieiesim?

— Nē.

Aiz pilsētas mēs pārgājām pāri pielijušai pļavai un uzkāpām uz nocietinājuma mūra. Es izklāju uz akmens laikrakstu, un Breta apsēdās. Līdzenums bija tumšs, bet tālumā vīdēja kalni. Pūta stiprs vējš, un mēness sirpi palaikam aizsedza skrejoši mākoņi. Apakšā melnējā nocietinājumu grāvji. Aizmugurē bija koki un katedrāles ēna, un mēness gaismas apspīdētās pilsētas siluets.

— Mēģini saņemties, — sacīju.

— Es jūtos briesmīgi, — Breta teica. — Labāk klusēsim.

Mēs abi vērojām līdzenumu. Garās koku rindas mēness gaismā šķita melnas. Uz ceļa bija redzami pret kalnu braucošas automašīnas prožektori. Kalngalā spīdēja cietokšņa ugunis. Lejā pa kreisi atradās upe. No lietus tā bija uzplūdusi un tumša un rāma. Krastmalā melnēja koki. Mēs sēdējām un vērojām līdzenumu.

Breta ar stingu skatu raudzījās tālumā. Pēkšņi viņa nodrebēja.

— Man auksti.

— Gribi iet atpakaļ?

— Iesim caur parku.

Mēs nokāpām lejā. Debesis atkal aizvilkās mākoņiem. Parkā zem kokiem bija tumšs.

— Vai tu mani vēl mīli, Džeik?

— Jā.

— Zini, es esmu pazudis cilvēks.

— Kā tā?

— Esmu pagalam. Kā bez prāta pēc jaunā Romero. Liekas, es viņu mīlu.

— Es tavā vietā apdomātu.

— Es tur it neko nespēju grozīt. Esmu pagalam. Man iekšā viss deg un kaist.

— Apdomā labi.

— Es tur it neko nespēju grozīt. Neesmu no tiem, kas var sev pavēlēt.

— Aizmirsti viņu.

— Kā varu aizmirst? Tas nav manos spēkos. Vai jūti?

Viņas roka drebēja.

— Tā man dreb katra miesas šūna.

— Nevajag.

— Es tur it neko nespēju grozīt. Tā kā tā esmu pazudusi. Vai tu tiešām to nesaproti?

— Nē.

— Man kaut kas jādara. Tagad man jādara kaut kas tāds, kas ir daudz svarīgāks par visu citu. Esmu zaudējusi jebkuru pašcieņu.

— It nekas tev nav jādara.

— Mīļais, nu nemoki mani. Domā, man viegli paciest šo nelaimes putnu Konu un piedevām Maika uzvedību?

— Skaidrs, ka nav.

— Es taču nevaru mūžīgi piedzerties.

— Saprotu.

— Mīļais, lūdzu, paliec pie manis! Paliec pie manis un palīdzi man!

— Labi.

— Es zinu, ka tas nav pareizi. Bet citādi rīkoties nespēju. Ak dievs, es jūtos kā pēdīgā netikle!

— Ko tu gribi, lai daru?

— Nāc, iesim sameklēt viņu.

Mēs gājām pa parka tumšo, grantēto aleju, tad šķērsojām nelielu laukumu un cauri vārtiem iznācām ārā uz ielas, kas veda uz pilsētu.

Pedro Romero bija kafejnīcā. Viņš sēdēja pie viena galdiņa ar citiem matadoriem un vēršu cīņu reportieriem. Visi kūpināja cigārus. Mums ienākot, viņi atskatījās. Romero pasmaidīja un palocīja galvu. Mēs apsēdāmies pie galdiņa zāles vidū.

— Palūdz, lai viņš nāk iedzert ar mums.

— Pagaidi. Viņš atnāks pats.

— Nespēju uz viņu paskatīties.

— Viņš izskatās visai pievilcīgs.

— Vienmēr esmu darījusi tā, kā gribu.

— Zinu.

— Es jūtos kā pēdīgā netikle.

— Nevajag.

— Mans dievs, kas sievietēm gan nav jāpārcieš!

— Tiešām?

— Ak, es jūtos kā pēdīgā netikle!

Es paskatījos uz matadoru galdiņu. Pedro Romero pasmaidīja. Tad kaut ko pateica un piecēlās. Viņš pienāca pie mūsu galdiņa. Es cēlos kājās, un mēs sasveicinājāmies.

— Vai drīkstu piedāvāt kādu glāzīti?

— Atļaujiet man izmaksāt jums. — Viņš pavilka krēslu un apsēdās, ar skatienu palūgdams Bretas atļauju. Viņa izturēšanās bija patiešām apbrīnojama. Bet cigāru viņš nenolika. Tas viņam piestāvēja.

— Jums patīk cigāri? — es jautāju.

— O jā. Es vienmēr smēķēju cigārus.

Cigārs piešķīra viņam cienīgāku izskatu. Tas darīja viņu vecāku. Manu uzmanību saistīja viņa sejas āda. Tīra un gluda, un stipri tumša. Uz vaiga kaula bija trijstūrveidīga rēta. Es redzēju, ka Romero vēro Bretu. Juta, ka viņus abus kaut kas saista. Droši vien sajuta tajā brīdī, kad Breta pasniedza viņam roku. Taču viņš bija ļoti piesardzīgs. Domāju, ka viņš nešaubījās, tomēr baidījās pārsteigties.

— Rīt jums jāuzstājas? — es jautāju.

— Jā. Algaveno šodien Madridē ievainots. Neesat dzirdējis?

— Nē. Vai smagi?

Viņš papurināja galvu.

— Sīkums. Šai vietā. — Viņš parādīja plaukstu. Breta pastiepa roku un papleta viņa pirkstus.

— O, jūs protat zīlēt? — viņš jautāja angliski.

— Mazliet. Vai pazīlēt?

— Jā. Tas man patīk. — Viņš izplāja delnu uz galda.

— Sakiet, ka dzīvošu saules mūžu un būšu miljonārs. Viņš vēl arvien bija ļoti pieklājīgs, taču jutās jau

stipri drošāks.

— Vai manā plaukstā redzami vērši?

Romero smējās. Viņam bija ļoti skaista roka un slaida locītava.

— Tūkstošiem vēršu, — Breta teica. Viss viņas satraukums bija izzudis. Viņa izskatījās skaista.

— Lieliski, — Romero smējās. — Katrs pa tūkstoš duro gabalā, — viņš man spāniski sacīja. — Pasakiet vēl kaut ko!

— Laba roka, — Breta teica. — Liekas, viņš dzīvos ļoti ilgi.

— Sakiet man, nevis savam draugam.

— Teicu, ka dzīvosiet ļoti ilgi.

— Zinu, — Romero sacīja. — Es nekad nemiršu.

Es viegli ar pirkstu galiem piesitu pie galda. Romero to redzēja. Viņš papurināja galvu.

— Nē. Nav vajadzīgs. Vērši ir mani labākie draugi. Es to pārtulkoju Bretai.

— Un jūs savus draugus nogalināt? — viņa jautāja.

— Vienmēr, — Romero angliski sacīja un smējās.

— Citādi tie nogalinās mani. — Viņš pāri galdam vēroja Bretu.

— Jūs labi runājat angliski.

— Jā, — viņš teica. — Reizēm var iztikt. Tikai neviens nedrīkst to zināt. Tas nav torero, kurš runā angliski.

— Kādēļ? — Breta jautāja.

— Tas nekur neder. Publikai nepatiks. Te tā nav pieņemts.

— Kādēļ ne?

— Publikai nepatiks. īsti torero nav tādi.

— Kādi tad ir īsti torero?

Romero iesmējās, uzvilka cepuri uz acīm un, iesprauzdams cigāru mutes kaktiņā, savilka drūmu seju.

— Tādi kā tie tur pie galdiņa, — viņš teica. Es paskatījos pāri — Romero bija mats matā atdarinājis savu amata brāli. Viņš pasmaidīja, un viņa seja atkal ieguva parasto izteiksmi. — Nē. Man jāaizmirst angļu valoda.

— Pagaidām vēl neaizmirstiet, — Breta teica.

— Tiešām?

— Tiešām.

— Norunāts.

Viņš atkal iesmējās.

— Es arī gribētu šādu cepuri, — Breta sacīja.

— Labi. Es jums sadabūšu.

— Jauki. Bet tikai neaizmirstiet.

— Nekādā ziņā. Šodien pat sadabūšu.

Es piecēlos. Romero ari cēlās kājās.

— Sēdiet, — es sacīju. — Aiziešu sameklēt draugus un atvedīšu tos šurp.

Romero skatījās manī. It kā vēlreiz jautātu, vai nav kļūdījies. Viņš nebija kļūdījies.

— Sēdieties, — Breta viņam teica. — Pamāciet man spāņu valodu.

Viņš apsēdās un pāri galdam raudzījās Bretā. Es gāju prom. Romero galdabiedri nikni noskatījās man pakaļ. Tas nebija patīkami. Kad pēc divdesmit minūtēm pavēru durvis, Breta un Pedro Romero bija aizgājuši. Uz galdiņa vēl stāvēja mūsu tukšās kafijas un konjaka glāzes. Atnāca viesmīlis, savāca glāzes un noslaucīja galdu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pie Milānas bāra durvīm es atradu Bilu un Malku, un Ednu. Par Ednu sauca Bila paziņu.

— Mūs izmeta ārā, — Edna teica.

— Ar policiju, — Maiks piemetināja. — Tur iekšā ir daži tipi, kuriem netīk mans ģīmis.

— Četrreiz metos starpā, lai novērstu kautiņu, — Edna teica. — Palīdziet nu!

Bila seja kvēloja.

— Ejam atpakaļ, Edna, — viņš sacīja. — Speramies iekšā — un jūs abi ar Maiku ejiet dejot.

— Tas taču muļķīgi, — Edna iebilda. — Atkal būs skandāls.

— Nolādētie Biaricas nešķīsteņi, — Bils noteica.

— Ejam atpakaļ, — Maiks sacīja. — Šis galu galā ir krogs. Viņi nedrīkst aizņemt visu krogu.

— Nabaga Maiks, — Bils teica. — Sabrauc te visādi nešķīsteņi un apvaino Maiku, un bojā mums fiestu.

— Nelieši gatavie! — Maiks šķendējās. — Ienīstu angļus.

— Viņiem nav tiesību apvainot Maiku, — Bils sacīja. — Maiks ir puika uz goda. Viņiem nav tiesību apvainot Maiku. To es necietīšu. Kas par to, ka viņš ir bankrotieris? — Bilam aizlūza balss.

— Jā, kas par to? — Maiks jautāja. — Man vienalga. Džeikam tāpat. Un kā jums?

— Man arī, — Edna sacīja. — Ak jūs esat bankrotieris?

— Tieši tā. Un jums, Bil, vai jums tas vienalga?

Bils apņēma Maika plecus.

— Žēl, ka es pats neesmu bankrotieris. Tad es šiem neliešiem parādītu.

— Viņi taču ir angļi, — Maiks teica. — Ko angļi saka, tas ir priekš kaķiem!

— Nolādētie nešķīsteņi, — Bils sodījās. — Tūlīt iešu tos izlingot ārā.

— Bil! — Edna paskatījās uz mani. — Lūdzu, neej, Bil! Viņi ir gluži vienkārši muļķi.

— Pareizi gan, — Maiks piebalsoja. — Viņi ir muļķi. Tas viss tādēļ, ka viņi ir muļķi.

— Viņiem nav tiesību sacīt par Maiku kaut ko tik apvainojošu, — Bils teica.

— Jūs viņus pazīstat? — es Maikam jautāju.

— Nē. Savu mūžu neesmu redzējis. Viņi teica, ka pazīstot mani.

— To es necietīšu, — Bils nerimās.

— Nāciet! Iesim uz «Suizo», — es teicu.

— Tā ir Ednas drauģeļu banda no Biaricas, — Bils turpināja.

— Viņi ir gluži vienkārši muļķi, — Edna sacīja.

— Viens no šiem tipiem ir Čārlijs Blekmens no Čikāgas.

— Savu mūžu neesmu bijis Čikāgā, — Maiks teica.

Edna sāka smieties un ilgi nerimās.

— Nu, bankrotieri, vediet mani no šejienes prom!

— Kādēļ izcēlās viss šis tracis? — es Ednai jautāju. Mēs pāri laukumam gājām uz «Suizo» kafejnīcu. Bils bija pazudis.

— Nezinu, kā tas gadījās, bet kāds pasauca policiju, lai izmet Maiku no dibenistabas. Tur bija daži tipi no Kannām, kuri viņu pazina. Ko tas viss nozīmē?

— Viņš tiem droši vien palicis parādā, — es teicu. — Neviens parasti nespēj to piedot.

No biļešu kioskiem pār visu laukumu aizvijās divas cilvēku rindas. Tie sēdēja uz krēsliem vai sakņupuši zemē, ietinušies segās vai laikrakstos. Tie gaidīja rītu, kad atvērs kases, lai dabūtu biļetes uz vēršu cīņām. Mākoņi izklīda, un parādījās mēness. Daži rindā stāvētāji bija iesnaudušies.

Tiklīdz mēs iegājām kafejnīcā un pasūtījām funda-doru, uzradās Roberts Kons.

— Kur Breta? — viņš jautāja.

— Nezinu.

— Viņa bija kopā ar tevi.

— Droši vien aizgājusi gulēt.

— Nav tiesa.

— Es nezinu, kur viņa ir.

Kona seja spuldzes gaismā bija dzēlgani bāla. Viņš stāvēja kā stabs.

— Saki, kur Breta!

— Apsēdies, — teicu. — Es nezinu, kur viņa ir.

— Nepūt nu!

— Pievaldies!

— Saki, kur Breta!

— Ne velna neteikšu!

— Tu zini, kur viņa ir.

— Ja arī zinātu, tikpat neteiktu.

— Ejiet jūs ellē, Kon! — Maiks sauca pāri galdam.

— Breta aizlaidās ar jauniņo matadoru. Pašlaik ir viņu medusmēnesis.

— Izbeidziet!

— Ejiet jūs ellē, — Maiks gurdi nomurmināja.

— Vai tas tiesa? — Kons pagriezās pret mani.

— Brauc ratā!

— Viņa bija kopā ar tevi. Teic — vai tas tiesa?

— Brauc ratā, kad tev saka!

— Gan tu man runāsi, nešķīstais savedējs! — viņš paspēra soli uz priekšu.

Es metos viņam virsū, bet viņš izlocījās. Spuldzes gaismā redzēju, ka viņa seja atrāvās sāņus. Tad viņš sita un es atsēdos uz bruģa. Kad grasījos rausties kājās, viņš zvēla vēl divas reizes. Es novēlos atmuguriski zem galdiņa. Mēģināju slieties augšā, bet nejutu vairs savas kājas. Sapratu, man jātiek augšā un jādod pretī. Maiks lūkoja man piepalīdzēt. Kāds uzlēja man uz galvas karafi ūdens. Maiks satvēra mani zem padusēm, un es atjēdzos, ka sēžu krēslā. Viņš berzēja man ausis.

— Domāju, ka esat pataisīts auksts, — viņš sacīja.

— Velns parāvis, kur jūs bijāt?

— Tepat vien.

— Negribējāt jaukties starpā?

— Viņš arī Maiku notrieca zemē, — Edna pavēstīja.

— Bet es netiku izsists no ierindas, — Maiks teica.

— Es tikai tāpat vien paliku guļam.

— Un tik augsti jums iet katru vakaru? — Edna noprasīja. — Vai tas nebija misters Kons?

— Ar mani viss kārtībā, — es sacīju. — Tikai mazliet reibst galva.

— Ap mums bija sastājuši vairāki viesmīļi un vesels bars ļaužu.

— Vaya![160] — Maiks nokliedza. — Vācieties! Pazūdiet!

Viesmīļi atspieda pūli atpakaļ.

— Tas bija varen labs skats, — Edna teica. — Viņam tāds ķēriens kā īstam bokserim.

— Viņš arī ir bokseris.

— Žēl, ka šeit nebija Bila, — Edna sacīja. — Kas tas būtu par varenu skatu, ja arī Bils būtu nogāzts no kātiem. Man vienmēr gribējies redzēt, kā Bilu nogāž no kātiem. Viņš ir tik liels.

— Es cerēju, ka Kons notrieks viesmīli un tiks iespundēts, — Maiks sacīja. — Tas būtu lielisks skats — misters Kons tuptūzī.

— Tik tiešām, — es sacīju.

— Nu ko jūs, — Edna iebilda. — Nevajag jokot.

— Es nejokoju, — Maiks teica. — Neesmu no tiem, kuri pacieš, ka viņus noliek uz lāpstiņām. Es pat spēlēs nepiedalos.

Maiks atkal iedzēra.

— Zināt, man nepatīk arī medības. Cik tur vajag, ka zirgs uzkrīt virsū. Kā jums ir, Džeik?

— Viss kārtībā.

— Jūs man patīkat, — Edna sacīja Maikam. — Vai jūs tiešām esat bankrotieris?

— Esmu izmisīgs bankrotieris. Esmu parādā visiem pēc kārtas. Jums nav parādu?

— Vairāk, nekā vajag.

— Esmu parādā visiem pēc kārtas, — Maiks teica. — Šodien aizņēmos simt pesetas no Montojas.

— Negvelziet niekus, — es sacīju.

— Gan es tās atdošu. Es vienmēr atdodu savus parādus.

— Un tādēļ jūs esat bankrotieris? — Edna vaicāja.

Es piecēlos. Viņu balsis man likās skanam no liela

tāluma. Viss šķita kaut kāds nejēdzīgs farss.

— Iešu uz viesnīcu, — sacīju. Pēc tam dzirdēju, ka viņi runā par mani.

— Vai viņš spēs aiziet? — Edna jautāja.

— Iesim pavadīt.

— Gan aiziešu. Jums nav ko nākt. Vēlāk tiksimies.

Es atstāju kafejnīcu. Viņi palika sēžot. Es atskatījos

uz viņiem abiem un tukšajiem galdiņiem. Pie viena sēdēja viesmīlis, iespiedis galvu rokās.

Kad devos pāri laukumam uz viesnīcu, man viss šķita savādāks, pārmainījies. Agrāk šeit nebiju redzējis kokus. Agrāk šeit nebiju redzējis karogu mastus, ne arī teātra fasādi. Viss šķita pārvērties. Tāda pati sajūta man bija kādreiz, kad atgriezos mājās no futbola spēles. Es nesu čemodānu ar sporta tērpu un zābakiem un soļoju no stacijas uz pilsētu, kurā dzīvoju no pašas dzimšanas, un man viss šķita neredzēts. Cilvēki dārzos grāba lapas un uz celiņiem sadedzināja, un es apstājos un ilgi skatījos. Viss šķita neparasts. Tad gāju tālāk, nejuzdams kājas, un viss man tuvojās it kā no tālienes, un es dzirdēju pats savus soļus skanam no liela attāluma. Spēles sākumā man bija iesperts pa galvu. Tagad es jutos tieši tāpat, dodoties pāri laukumam. Es jutos tieši tāpat, kāpjot augšā pa viesnīcas kāpnēm. Kāpšana gāja briesmīgi ilgi, un man šķita, ka nesu čemodānu. Manā istabā dega gaisma. Bils man iznāca pretī.

— Paklau, uzkāp un ieej pie Kona, — Bils teica. •— Viņam kaut kas ir sagājis grīstē, un viņš grib tevi redzēt.

— Lai viņš iet ratā!

— Uzkāp vien! Uzkāp un ieej pie viņa!

Man nebija nekādas patikas vilkties vēl vienu stāvu augstāk.

— Ko tu tik ērmīgi skaties uz mani?

— Es nemaz neskatos. Uzkāp un ieej pie Kona. Ar viņu kaut kas nav lāgā.

— Tu neesi pilnā? — es noprasīju.

— Jā, esmu pilnā. Bet tu uzkāp un ieej pie Kona. Viņš grib tevi redzēt.

— Labi. Galu galā var arī uzkāpt. — Es devos augšā pa kāpnēm, stiepdams savu iedomāto čemodānu. Aiztenterēju līdz Kona istabai. Durvis bija aizvērtas, un es pieklauvēju.

— Kas tur ir?

•— Bārness.

— Nāc iekšā, Džeik!

Es atvēru durvis, iegāju iekšā un noliku čemodānu zemē. Istabā nebija gaismas. Kons gulēja tumsā, iekritis uz mutes gultā.

— Hello, Džeik!

— Nesauc mani par Džeiku.

Es paliku pie durvīm stāvot. Tieši tāpat kā toreiz, kad pārnācu mājās no futbola spēles. Vēlējos tikai vienu — karstu vannu. Ar ūdeni pilnu karstu vannu, kurā var kārtīgi atlaisties.

— Kur vannas istaba? — es jautāju.

Kons raudāja. Gulēja gultā uz mutes un raudāja.

Viņam mugura bija balts polo krekls, kādus valkaja Prinstonā.

— Man ļoti žēl, Džeik! Lūdzu, piedod!

— Ko vēl ne!

— Lūdzu, piedod man, Džeik!

Es klusēju. Stāvēju pie durvīm un klusēju.

— Es neapjēdzu, ko daru. Saproti, tas tā nebija domāts.

— Lai nu paliek.

— Es to ilgāk vairs nespēju izturēt.

— Tu nosauci mani par savedēju.

Man bija viss vienalga. Es gribēju tikt karstā vannā. Karstā, līdz malām pilnā vannā.

— Zinu. Lūdzu, aizmirsti to! Es neapjēdzu, ko daru.

— Lai nu paliek.

Kons raudāja. Viņš kaut kā ērmīgi šņukstēja. Bija tumšs, un viņš gulēja gultā, ģērbies baltajā kreklā. Polo kreklā.

— Rīt no rīta es braucu prom.

Tagad viņš raudāja pavisam klusi.

— Es to patiešām vairs nespēju izturēt. Tās ir elles mokas, Džeik. Tā ir gatavā elle! Kopš tā laika, kad atbraucām šurp, Breta uzvedas tā, it kā mēs būtu pilnīgi svešinieki. Es to paliešām vairs nespēju izturēt. Sanse-bastjanā mēs dzīvojām kopā. Tu laikam zini. Ilgāk es to vairs nespēju izturēt.

Viņš vēl joprojām gulēja gultā.

— Bet tagad es iešu vannā, — teicu.

-— Tu biji mans vienīgais draugs, un es tik ļoti mīlēju Bretu.

— Tad nu es eju.

— Taču, kā rādās, nebija vērts. Tas viss par tukšu velti.

— Kas?

— Viss. Lūdzu, saki, ka tu man piedod, Džeik!

— Protams, — es teicu. — Viss kārtībā.

— Es jutos tik briesmīgi. Esmu izcietis elles mokas, Džeik. Nu viss pagalam. Galīgi viss.

— Ardievu! Man jāiet.

Viņš apgriezās, apsēdās uz gultas malas un piecēlās.

— Ardievu, Džeik! Tu taču sniegsi man roku?

— Protams. Kādēļ ne?

Mēs paspiedām viens otram roku. Tumsā lāgā neredzēju viņa seju.

— Nu tad līdz rītam, — es teicu.

— Rīt no rīta es braucu prom.

— A, pareizi.

Izgāju no istabas. Kons palika durvīs stāvot.

— Vai ar tevi viss kārtībā, Džeik? — viņš vēl pajautāja.

— O jā. Kārtībā, — es teicu.

Nekādi nevarēju atrast vannas istabu. Beidzot tomēr atradu. Tur bija dziļa akmens vanna. Atgriezu krānu, bet ūdens netecēja. Es atsēdos uz vannas malas. Kad cēlos augšā, lai ietu prom, atklājās, ka esmu noāvis kurpes. Tikmēr meklēju, kamēr sadabūju, un tad nesu tās lejā. Atradu istabu un gāju iekšā, un ģērbos nost, un likos gulēt.

Es atmodos ar galvas sāpēm no garām ejošo orķestru rīboņas. Atcerējos, ka biju solījis parādīt Bila draudzenei Ednai vēršu skrējienu cauri pilsētai. Apģērbos un kāpu lejā, un izgāju agrīnā rīta dzestrumā. Gājēji taisni pār laukumu steidza uz arēnu. Pie biļešu kasēm laukumam pāri stiepās tās pašas divas rindas. Cilvēki vēl arvien gaidīja, ka pulksten septiņos sāks pārdot biļetes. Es steidzos tiem garām uz kafejnīcu. Viesmīlis sacīja, ka mani draugi jau aizgājuši.

— Cik viņu bija?

— Divi kungi un viena dāma.

Nu tad viss kārtībā. Edna bija kopā ar Bilu un Maiku. Vakar viņa baidījās, ka tie nenolūst. Un tādēļ lūdza, lai es viņu pavadu. Padzēru kafiju un līdz ar citiem steidzos uz arēnu. Tagad vairs nejutos nedrošs uz kājām. Tikai briesmīgi sāpēja galva. Apkārt viss šķita skaidrāks par skaidru, un pilsētā smaržoja pēc agra rīta.

Aiz pilsētas ceļš, kas gāja uz arēnu, bija dubļains. Visgarām gar gatvi, kas stiepās līdz arēnas vārtiem, drūzmējās cilvēki, un amfiteātra jumts un ārējie balkoni bija stāvgrūdām pilni. Es dzirdēju raķetes sprādzienu un sapratu, ka laikus vairs netikšu galā, lai redzētu vēršu ieskriešanu, tādēļ turpat izspraucos drūzmai cauri līdz nožogojumam. Mani piespieda cieši pie dēļiem. Ejā starp abiem žogiem policisti skubināja pūli. Tas gāja solī vai teciņus uz arēnas pusi. Tad pamazām sāka skriet. Kāds dzērājs paslīdēja un pakrita. Divi policisti to sagrāba un piegrūda pie žoga. Nu visi joza, ko nagi nes. Pūlis ierēcās, un es, pabāzis starp dēļiem galvu, ieraudzīju, ka vērši no ielas iedrāžas garajā gatvē. Tie nesās šurp un strauji tuvojās. Šai brīdī vēl viens dzērājs ar blūzi rokās izstreipuļoja gatves vidū. Laikam gribēja tēlot matadoru. Abi policisti metās uz priekšu un, uzšaudami ar steku, sagrāba viņu aiz čupra un pievilka pie žoga, bet paši, pieplakuši pie dēļiem, nogaidīja, lai pēdējie skrējēji un vērši aizdrāž garām. Vēršiem pa priekšu joza tik milzīgs pūlis, ka pie arēnas vārtiem radās sastrēgums, un, kad vērši, smagnēji, dubļiem nošķiesti, ragus mētādami, panāca pūli, viens no tiem izrāvās priekšā, ietrieca ragu kāda vīra mugurā un uzmeta viņu gaisā. Tiklīdz rags iedūrās miesā, vīra rokas nošļuka, galva atkrita atpakaļ, un vērsis uz-lingoja viņu gaisā un nosvieda zemē. Tad metās uz kādu citu, bet tas iejuka pūlī, un pūlis caur vārtiem iedrāzās arēnā un vērši tam pakaļ. Arēnas sarkanie vārti aizcirtās, un skatītāji no ārējiem balkoniem spiedās uz iekšpusi, atskanēja kliedziens un pēc tam vēl viens.

Sabadītais vīrs gulēja uz mutes samīdītajos dubļos. Cilvēki rāpās pāri žogam, bet es neko nespēju saskatīt, jo drūzma ap viņu bija pārāk liela. Arēnā skanēja kliedzieni. Katrs kliedziens nozīmēja, ka viens no vēršiem metas pūlī. Pēc kliedzienu stipruma varēja noteikt, cik kurš moments bīstams. Tad gaisā uzšāvās raķete, vēstīdama, ka bullēni iedabūjuši vēršus no arēnas aplokos. Es atstāju žogu un sāku soļot atpakaļ uz pilsētu.

Atgriezies pilsētā, iegāju kafejnīcā iedzert vēl tasi kafijas ar grauzdiņiem. Viesmīļi slaucīja grīdu un tīrīja galdiņus. Viens pienāca pie manis un pieņēma pasūtījumu.

— Kā norisa encierro !?

— Visu neredzēju. Kāds vīrs tika baismīgi cogido^161 [162].

— Kur?

— Šeit. — Es uzliku vienu roku sev jostas vietā uz muguras, otru uz krūtīm, kur, kā man šķita, rags izdūrās cauri. Viesmīlis pamāja un ar salveti notrauca maizes drusciņas no galda.

— Smagi cogido, — viņš noteica. — Un tas viss vienīgi sporta pēc. Prieka pēc.

Viesmīlis aizgāja un atnesa divas kanniņas ar garām osām kafijai un pienam. Viņš ielēja. Lielajā tasē no garajiem snīpjiem tecēja divas slaidas strūklas. Viņš pakratīja galvu.

— Smagi cogido, ja cauri mugurai. — Viņš nolika abas kanniņas uz galda un apsēdās. — Nopietni ievainots. Prieka pēc. Vienīgi prieka pēc. Ko jūs par to sakāt?

— Nezinu.

— Tā ja. Prieka pēc. Izpriecai, saprotat?

-— Vai jūs neesat cificionado?

— Es? Kas ir vērši? Tikai dzīvnieki. Tīrie mežoņi. — Viņš piecēlās un uzlika roku sev jostas vietā uz muguras. — Cauri mugurai. Cornada^1 cauri mugurai. Prieka pēc, saprotat?

Viesmīlis pakratīja galvu un, paņēmis kanniņas, devās prom. Pa ielu gāja garām divi vīri. Viesmīlis tiem uzsauca. Abi izskatījās sadrūmuši. Viens no viņiem papurināja galvu. «Muerto!» [163] [164] viņš atkliedza.

Viesmīlis nogrozīja galvu. Vīri aizgāja. Tie acīm redzami steidzās. Viesmīlis pienāca pie mana galdiņa.

— Vai dzirdējāt? Muerto. Miris. Rags izdūries cauri. Un tas viss rīta izpriecas pēc. Es muy flamenco.[165]

— Tiešām bēdīgi.

— Es tur neredzu, tik tiešām neredzu nekādu izpriecu, — viesmīlis sacīja.

Vēlāk uzzinājām, ka mirušā vārds ir Visente Hirones un viņš ir no Tafaljas. Nākamajā dienā lasījām avīzē, ka viņam bijuši divdesmit astoņi gadi un ferma, un sieva, un divi bērni. Arī pēc tam, kad apprecējies, viņš katru gadu braucis uz fiestu. No Tafaljas atbrauca viņa sieva, lai atvadītos no aizgājēja, un nākamajā dienā Svētā Fermina kapelā notika aizlūgums, un pēc tam Tafaljas dejotāji un iemetēji nesa zārku uz dzelzceļa staciju. Priekšgalā gāja bundzinieki un tiem pa pēdām stabulnieki, un aiz vīriem, kas nesa zārku, sekoja sieva un abi bērni. . . Aiz viņiem soļoja visi tie Pampionas, Esteljas, Tafaljas un Sangesas dejotāji un iemetēji, kuri bija varējuši palikt uz izvadīšanu. Zārku iecēla preču vagonā, bet atraitne ar abiem bērniem iekāpa vaļējā trešajā klasē. Vilciens ieklandījās un aizripoja lejā pa slīpumu un pāri līdzenumam, kur vējā viļņoja druvas, un devās Tafaljas virzienā.

Vērsis, kurš nogalināja Visenti Hirones, vārdā Meln-purnis, Nr. 118, no Sančesa Taverno vēršaudzētavas, bija tai dienā trešais pēc kārtas, un to nodūra Pedro Romero. Publikai līksmojot, vērsim nogrieza ausi un pasniedza Pedro Romero, kurš savukārt to pasniedza Bretai, kas ievīstīja ausi manā mutautiņā un atstāja kā vienu, tā otru līdz ar kaudzi Murati cigarešu galu naktsgaldiņa atvilktnē Montojas viesnīcā Pamplonā.

Kad atgriezos viesnīcā, naktssargs vēl sēdēja pie durvīm uz soliņa. Viņš bija sēdējis visu nakti, un viņam bezgala nāca miegs. Kad gāju iekšā, viņš piecēlās. Reizē ar mani pārradās arī trīs istabenes, kuras bija gājušas skatīties vēršus. Tās smiedamās uzspurdza augšā. Arī es devos augšā pa kāpnēm un gāju uz savu istabu. Novilku kurpes un atgūlos gultā. Balkona durvis bija atvērtās, un istabu pielēja saules gaisma. Miegs nenāca. Droši vien bija kādi pusčetri, kad naktī biju aizgājis gulēt, bet sešos mani uzmodināja orķestru rīboņa. Žoklis nejauki sāpēja. Es to aptaustīju. Nolādētais Kons! Būtu ņēmis un iegāzis kādam, kad viņu pirmoreiz apvainoja, un braucis prom. Bet šis jūtas tik drošs, ka Breta šo mīl. Iedomājies, ka viņam jāpaliek un kvēlā mīla beigu beigās uzvarēs. Pie durvīm klauvēja.

— Iekšā!

Ienāca Bils un Maiks. Abi apsēdās uz gultas.

— Tas tik bija encierro, — Bils teica. — Tas tik bija encierro.

— Vai jūs negājāt skatīties? — Maiks jautāja.

— Piezvaniet, Bil, lai atnes alu!

— Tas tik ir rīts! — Bils jūsmoja. Viņš noslaucīja seju. — Mans dievs, kāds rīts! Un kur tad vēl nabaga Džeiks! Nabaga Džeiks, dzīvais boksa maiss!

— Kā gāja arēnā?

— Ak dievs! Kā tur gāja, Maik?

— Vērši ieskrēja pa vārtiem iekšā, — Maiks iesāka.

— Pa priekšu tiem joņoja pūlis, un viens zellis paklupa, un visi sakrita čupā.

— Un vērši tiem uzgāzās tieši virsū, — Bils piebilda.

— Kā viņi kliedza!

— Tā bija Edna, — Bils teica.

— Daži izskrēja no pūļa un sāka plivināt kreklus.

— Kāds vērsis sāka joņot arēnai apkārt, mezdams citu pēc cita pār barjeru.

— Cilvēkus divdesmit aizveda uz slimnīcu, — Maiks sacīja.

— Tas tik ir rīts! — Bils vēlreiz noteica. — Policisti to vien darīja kā ņēma ciet pašnāvniekus, kuri līda ragiem virsū.

— Beigās bullēni iedabūja vēršus aplokos.

— Bet tikmēr pagāja kāda stunda.

— Nevis stunda, bet stundas ceturksnis, — Maiks iebilda.

— Ne velna, Maik, — Bils teica. — Jūs esat bijis karā. Pēc mana rēķina — divarpus stundas.

— Kādēļ nenes alu? — Maiks vaicāja.

— Kur jūs pametāt burvīgo Ednu?

— Tikko aizvedām viņu uz viesnīcu. Viņa aizgāja gulēt.

— Kā viņai patika?

— Ļoti. Mēs viņai teicām, ka tik karsti iet katru rītu.

— Viņa bija sajūsmā, — Maiks sacīja.

— Gribēja, lai arī mēs metamies arēnā. Viņai tīk asums.

— Teicu, tas nebūtu godīgi pret maniem kreditoriem, — Maiks sacīja.

— Tas tik vienreiz ir rīts! — Bils teica. — Un naksniņa arī!

— Kā ar jūsu žokli, Džeik? — Maiks jautāja.

— Sāp, — es sacīju.

Bils iesmējās.

— Kādēļ tu negāzi viņam ar krēslu?

— Jums viegli runāt, — Maiks teica. — Viņš ari jūs būtu notriecis zemē. Nepaguvu ne atjēgties. Tepat vēl viņš stāv man līdzās, bet pēkšņi es sēžu uz ietves un Džeiks guļ zem galda.

— Kur Kons pēc tam palika? — jautāju.

— Viņa ir klāt, — Maiks sacīja. — Daiļā dāma ar alu ir klāt.

Istabene nolika paplāti ar alus pudelēm un glāzēm uz galda.

— Un tagad atnesiet vēl trīs pudeles, — Maiks teica.

— Kur Kons palika, kad mani notrieca? — es Bilam vaicāju.

— Vai tad jūs nezināt? — Maiks attaisīja alus pudeli. Viņš ielēja alu, pacēlis glāzi pie pašas pudeles.

— Tu tiešām nezini? — Bils jautāja.

— Kons uzgājis augšā, atradis Bretu ar matadoru viņa istabā un ņēmis un nabaga zēnu piesitis.

— Nevar būt!

— Jā gan.

— Tā tik vienreiz bijusi naksniņa! — Bils noteica.

— Viņš to nolāpīto matadoru gandrīz nogalējis. Pēc tam gribējis vest Bretu prom. Pataisīt par godīgu sievieti. Varen aizkustinoši.

Maiks iedzēra krietnu guldzienu.

— Viņš ir nelga.

— Un tālāk?

— Breta viņam likusi trūkties. Sadevusi īstu sutu. Viņa, kā liekas, bijusi lieliska.

— Šaubu nav, — Bils teica.

— Tad Kons sabrucis un sācis raudāt, un gribējis spiest matadoram roku. Un Bretai arī gribējis spiest roku.

— Es zinu. Manējo viņš jau paspieda.

— Tiešām? Bet viņi nav ielaidušies. Matadors turējies braši. Neesot daudz runājis, bet pēc katra sitiena atkal un atkal slējies kājās. Kons neesot varējis viņu pieveikt. Tas nu būs bijis pārākais skats.

— Kur jūs visu to uzzinājāt?

— No Bretas. Šorīt tikāmies.

— Un kā tas beidzies?

— Matadors palicis sēžot uz gultas. Reizes piecpadsmit notriekts gar zemi, taču vēl arvien neesot padevies. Breta turējusi viņu ciet un nav ļāvusi slieties augša. Kaut ari viņš bijis zaudējis spēkus, Breta nav spējusi viņu noturēt, un viņš atkal uzrausies kājās. Tad Kons teicis, ka vairs nesitīs. Teicis, tas nebūtu godīgi. Teicis, tā būtu apgrēcība. Tad matadors sācis steburot viņam virsū. Kons kāpies atpakaļ līdz pašai sienai. «Ak nesitīsiet?» — «Nē,» Kons teicis. «Tas būtu kauna darbs.» Tad matadors, saņemdams pēdējos spēkus, ietriecis viņam dūri sejā, bet pats atkritis sēdus uz grīdas. Pēc tam neesot vairs ticis augšā. Kons gribējis iecelt viņu gultā. Bet viņš teicis, ja Kons pieduršot pirkstu, viņš to uz vietas nositīšot, un rīt tā kā tā viņš to nositīšot, ja Kons vēl nebūšot prom no šīs pilsētas. Kons raudājis, un Breta šo ņēmusi priekšā, un šis gribējis spiest abiem rokas. To jau es stāstīju.

— Pastāstiet tālāk, — Bils sacīja.

— Matadors palicis sēžot uz grīdas. Gribējis atgūties, lai tiktu augšā un zveltu vēlreiz. Breta neesot ielaidušies ne uz kādu rokas spiešanu, un Kons raudājis un sacījis, cik ļoti viņu mīlot, bet viņa teikusi, lai šis neesot gatavais ēzelis. Tad Kons noliecies, lai spiestu roku matadoram. Tā teikt, salīgt mieru. Šķirties ar labu. Un matadors vēlreiz bliezis šim sejā.

— Tas tik ir zēns! — Bils noteica.

— Tagad ar Konu ir cauri, — Maiks turpināja. — Domāju, viņam uz visiem laikiem būs zudusi patika kaustīties.

— Kad jūs redzējāt Bretu?

— Šorīt. Viņa ienāca kaut ko paņemt. Kopj savu nabaga puisīti Romero.

Maiks iztukšoja vēl vienu pudeli alus.

— Breta visu to stipri vien pārdzīvo. Bet viņai patīk kopt vājiniekus. Tā arī mēs toreiz sagājām kopā. Viņa kopa mani.

— Zinu, — es sacīju.

— Esmu krietni iekampis, — Maiks teica. — Un arī turpmāk domāju dzert. Tas viss ir varen uzjautrinoši, bet nav diezin cik patīkami. Man nav diezin cik patīkami.

Viņš iedzēra alu.

— Nodevu Bretai kārtīgu brāzienu. Teicu, ja viņa pīsies ar ebrejiem, matadoriem un līdzīgiem tipiem, tad nebūs labi. — Maiks noliecās uz priekšu. — Vai jums, Džeik, nav nekas pretim, ja es izdzertu jūsu pudeli? Meiča jums atnesīs citu.

— Lūdzu. Es tikpat nedzeršu.

Maiks lūkoja attaisīt pudeli.

— Varbūt jūs varētu pamēģināt?

Es atrāvu drāts aizspiedni un ielēju viņam alu.

— Vai zināt, Breta bijusi lieliska, — Maiks stāstīja. — Viņa vienmēr ir lieliska. Es viņai nodevu pārāko brāzienu par ebrejiem, matadoriem un visiem šiem tipiem, un zināt, ko viņa man atbildēja: — Briesmīgi daudz man ticis tās laimes, dzīvojot ar britu aristokrātiem!

Viņš atkal iedzēra.

— Trāpīgi pateikts. Zināt, šis Ešlijs, no kura viņa dabūja titulu, bijis jūrnieks. Devītais baronets. Būdams mājās, viņš nekad neesot gulējis gultā. Licis Bretai gulēt uz grīdas. Beidzot, kad jau pavisam sajucis, mūždien draudējis, ka viņu nošaušot. Gulējis ar pielādētu revolveri līdzās. Kad viņš aizmidzis, Breta vilkusi patronas laukā. Tā nu patiešām nav bijusi dzīve. Nabaga Breta! Nudien, nejēdzība! Turklāt viņa ir tik ļoti jūtīga.

Maiks piecēlās. Viņam drebēja roka.

— Es nu iešu uz savu istabu. Lūkošu iemigt.

Viņš pasmaidīja.

— Mēs šīs fiestas dēļ tikpat kā neguļam. Tagad metīšu visu pie malas un vienreiz kārtīgi izgulēšos. Miega bads cilvēku trakoti nomoka. Galīgi sabendē nervus.

— Satiksimies divpadsmitos «Irunjā», — Bils teica.

Maiks aizgāja. Mēs dzirdējām, ka viņš ieiet blakus

istabā. Viņš piezvanīja, un atnāca istabene un pieklaudzināja.

— Atnesiet pusduci alu un pudeli l'undadora, — Maiks sacīja.

— Si, Senorilod

— Es eju likties uz auss, — Bils teica. — Nabaga Maiks! Viņa dēļ vakar iznaca drausmīgs skandāls.

— Kur? Milānas bārā? [166]

— Jā. Tur bija kāds tips, kurš Kannās reiz viņus ar Bretu izpestījis no parādiem. Šis sāka baismīgi ārdīties.

— Es zinu šo gadījumu.

— Es nezināju. Briesmīgi, ja kāds var par Maiku tā zākāties.

— Jā, nav patīkami.

— Tas ir gluži vienkārši drausmīgi. Baigās dusmas, ja kāds to atļaujas. Es eju likties uz auss.

— Vai arēnā kādu nogalināja?

— Laikam gan ne. Tikai ievainoja.

— Ārpusē gan vienu nobadīja.

— Tiešām? — Bils pārjautāja.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Pulksten divpadsmitos mēs visi sēdējām kafejnīcā. Tā bija pārpildīta. Mēs ēdām garneles un dzērām alu. Pilsēta bija cilvēku pilna. Ielas mudžēja kā bišu strops. No Biaricas un Sansebastjanas rindām vien pienāca autobusi un sastājās- laukuma malā. Visi brauca uz vēršu cīņām. Pienāca arī tūristu mašīnas. Viena atveda divdesmit piecas anglietes. Tās sēdēja lielajā, baltajā mašīnā un ar binokļiem vēroja fiestu. Dejotāji bija apdzērušies. Šī bija pēdējā fiestās diena.

Piesta visus ierāva sevī, vienīgi tūristu mašīnas un autobusi veidoja it kā nelielas vērotāju saliņas. Kad pasažieri izkāpa, pūlis viņus uzsūca sevī. Viņi vairs nebija redzami, vienīgi šur tur pie galdiņiem starp cieši sasēdušo zemnieku melnajiem krekliem vīdēja viņu svešādie sporta tērpi. Fiesta ierāva sevī pat Biaricas anglietes, tās bija manāmas, vienīgi pieejot cieši klāt viņu galdiņiem. Ielās ne mirkli neapklusa mūzika. Rībēja bungas, un svilpoja stabules. Kafejnīcās vīri, ieķērušies galda malā vai apņēmuši cits cita plecus, sparīgi dziedāja.

— Re, kur nāk Breta! — Bils teica.

Es pavēros turp un ieraudzīju Bretu nākam pāri laukumam caur ļaužu drūzmu ar augstu paceltu galvu, it kā fiesta būtu rīkota viņai par godu un viņai tas šķistu glaimojoši un reizē amizanti.

— Hello, zēni! — viņa sauca. — Tagad patiešām derētu iedzert.

— Vēl krūzi alus, — Bils sacīja viesmīlim.

— Garneles arī?

— Vai Kons aizbrauca? — Breta jautāja.

— Jā, — Bils teica. — Noīrēja mašīnu.

Viesmīlis atnesa alu. Breta pacēla stikla krūzi, un viņai drebēja roka. Viņa to manīja, pasmaidīja un pieliekusies iedzēra krietnu malku.

— Labs alus.

— Ļoti labs, — es teicu. Man bija nemierīgs prāts par Maiku. Diez vai viņš bija maz gulējis. Droši vien visu laiku dzēris, bet, acīm redzot, centās turēties.

— Dzirdēju, Kons tevi piekāvis, Džeik, — Breta sacīja.

— Ne. Tikai notrieca mani gar zemi. Vairak neko.

— Toties viņš piekāva Pedro Romero. Un turklāt pamatīgi.

— Kā ir ar viņu?

— Cerams, būs labi. Viņš tikai negrib nākt ārā no istabas.

— Vai stipri redzamas sitienu pēdas?

— Pat ļoti. Visa seja vienos zilumos. Teicu viņam, ka pazudīšu, lai uz brītiņu satiktu jūs.

— Viņš domā uzstāties?

— Laikam gan. Es iešu kopā ar tevi, ja tev nav nekas pretim.

— Kā jūtas tavs drauģelis? — Maiks jautāja. Viņš nebija klausījies, ko Breta stāsta.

— Breta nogrābusi matadoru, — viņš teica. — Viņai bija ebrejs, vārdā Kons, bet to viņa atstādināja.

Breta piecēlās.

— Nevēlos klausīties visas šīs blēņas, Maikl.

— Kā jūtas tavs drauģelis?

— Lieliski, — Breta atcirta. — Pēcpusdienā redzēsi viņu arēnā.

— Breta nogrābusi matadoru, — Maiks nerimās.

— Varen izskatīgu zeņķi.

— Vai tu mani pavadīsi, Džeik? Man vajag ar tevi parunāt.

— Klāj vaļā par savu matadoru, — Maiks teica.

— Eh, pie velna matadorus! — Viņš tik sparīgi pagāza galdu, ka alus krūzes un garneļu šķīvji ar lielu blīkšķi novēlās zemē.

— Nāc, — Breta sacīja. — Laižamies prom!

Laukumā, spraucoties cauri drūzmai, es jautāju:

— Ko tu man gribēji sacīt?

— Pēc brokastīm viņu vairs neredzēšu līdz pat cīņas sākumam. Viņa palīgi nāks viņu ģērbt. Tie esot briesmīgi nikni uz mani.

Breta staroja. Viņa jutās laimīga. Spīdēja saule, un diena bija skaidra.

— Es jūtos kā no jauna piedzimusi, — Breta sacīja.

— Tu, Džeik, nespēj to saprast.

-— Un ko tu gribi, lai es tagad daru?

— Neko, tikai pavadi mani uz amfiteātri.

— Brokastīs tiksimies?

— Nē. Es ēdīšu kopā ar viņu.

Mēs stāvējām pie viesnīcas durvīm zem kolonādes. No viesnīcas nesa ārā galdiņus un izvietoja starp kolonnām.

— Varbūt pastaigāsim pa parku? — Breta ieminējās.

— Augšā vēl negribu iet. Viņš pašlaik droši vien guļ. Mēs gājām gar teātri pāri laukumam un iejukām cilvēku straumē, kas gar kiosku rindām plūda caur tirgu. Pēc tam iznācām kādā šķērsielā, kas veda uz Sarasates laukumu. Varēja redzēt tur promenējošo, eleganti tērpto publiku. Tā pastaigājās viņā galā zem kokiem.

— Tur gan neiesim, — Breta teica. — Negribu, ka visi uz mani blenž.

Mēs stāvējām saulē. Pēc lietus, ko atnesa no jūras izkāpušie mākoņi, diena bija karsta un skaidra.

— Cerams, vējš norimsies, — Breta sacīja. — Viņam tas var ļoti traucēt.

— Cerēsim.

— Viņš teica, ka vērši esot labi.

— Vērši ir labi.

— Vai šī ir Svētā Fermina kapela?

Breta vēroja kapelas dzelteno sienu.

— Jā. Svētdien no šejienes sākās gājiens.

— Ieiesim, jā? Es gribētu noskaitīt lūgsnu par viņu vai arī tikai tāpat.

Mēs iegājām pa masīvām, ar ādu apsistām durvīm, kas viegli padevās. Iekšā bija tumšs. Cilvēki lūdza dievu. Kad acis aprada, redzēju — kapela pilna ļaužu. Mēs nometāmies ceļos pie viena no garajiem koka soliem. Pēc brīža jutu, ka Breta man līdzās saspringst un sāk stingi raudzīties vienā punktā.

— Nāc, — viņa tikko dzirdami čukstēja. — Ejam prom! Ilgāk vairs nespēju izturēt.

Arā uz saules pielietās ielas Breta pavērās augšup, kur vējā līgoja koku galotnes. Lūgšana nebija spējusi viņu nomierināt.

— Diez kādēļ baznīcā kļūstu tik nervoza, — Breta teica. — Un tā ikreiz.

Mēs gājām tālāk.

— Man trakoti grūti iekļauties baznīcas noskaņā, — Breta sacīja. — Neesmu tas cilvēks.

— Zini, par viņu es neuztraucos, — Breta turpināja. — Par viņu es tikai priecājos.

— Jauki.

— Kaut tikai vējš būtu norimis.

— Iespējams, ka ap pieciem norims.

— Cerēsim.

— Varbūt palūdz talkā debesu tēvu, — es iesmējos.

— Nav vērts. Manas lūgšanas neviens neuzklausa. Vai tavējās uzklausa?

— Nu protams.

— Blēņas! Kādam jau kaut kas varbūt arī piepildās. Tu gan neizskaties pārāk dievticīgs, Džeik.

— Es esmu pat ļoti dievticīgs.

— Blēņas! Nesāc nu tikai vēl sprediķot. Šī jau tāpat būs briesmīga diena.

Šī bija pirmā reize pēc Bretas romāna ar Konu, kad atkal redzēju viņu laimīgu un bezrūpīgu. Mēs bijām atgriezušies pie viesnīcas durvīm. Visi galdiņi bija iznesti ārpusē un daži jau aizņemti.

— Pieskati Maiku, — Breta teica. — Neļauj viņam pavisam nolaisties.

— Jūs draug uzgāj augšā, — zāles pārzinis, pēc tautības vācietis, lauzītā angļu valodā sacīja. Viņš mūždien visu noklausījās. Breta pagriezās pret viņu.

— Sirsnīgi pateicos! Jums vēl kas sakāms?

— Nē, mem.

— Jauki.

— Pataupiet mums trīsvietīgu galdiņu, — es vācietim sacīju. Viņš pasmaidīja savu pretīgo, saldeno smaidu.

— Vai madam būs ēst te?

— Nē, — Breta teica.

— Tad laikam divviet galdiņ būs diezgan.

— Nevajag runāt ar viņu.

— Maiks laikam atkal ir piesviķojies, — kāpjot augšā, Breta teica. Uz kāpnēm mēs sastapām Montoju. Viņš pamāja ar galvu, bet nepasmaidīja.

— Tātad tiekamies kafejnīcā, — Breta sacīja. — Paldies tev, Džeik!

Kāpņu galā mēs apstājāmies. Tad Breta aizgāja taisni pa gaiteni līdz Romero istabai. Viņa neklauvēja. Viņa gluži vienkārši atvēra durvis, iegāja un atkal aizvēra.

Es pastāvēju pie Maika durvīm un pieklaudzināju. Nekādas atbildes. Nospiedu rokturi, un durvis atvērās. Istabā bija briesmīga nekārtība. Ceļasomas atrautas vaļā, un visur mētājās drēbju gabali. Pie gultas stāvēja tukšas pudeles. Maiks gulēja gultā, un viņa seja bija līdzīga pēcnāves maskai. Viņš atvēra acis un nolūkojās uz mani.

— Hel-lo, Džeik, — viņš sacīja, stiepdams balsienus. — Es gribu mazliet no-snausties. Jau sen gribu maz-liet no-snausties.

— Es jūs apsegšu.

— Nē. Man ir silti. Neejiet prom! Es vēl ne-guļu.

— Tūlīt, Maik, gulēsiet! Nevajag raizēties, draugs!

— Breta nogrābusi matadoru. Bet viņas ebrejs pazudis kokos.

Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz mani.

— Vai nav varen braši, ko?

— Jā. Bet nu guliet, Maik. Jums vajag atpūsties.

— Tū-līt gulēšu. Es gribu maz-liet no-snausties.

Viņš aizvēra acis. Es izgāju no istabas un klusi aizvēru durvis. Bils manā istabā lasīja avīzi.

— Redzēji Maiku?

— Jā.

— Tad ejam paēst.

— Tikai ne šeit, pie šī vācieša. Viņš baigi ņirdza, kad vilku Maiku augšā pa kāpnēm.

— Viņš ņirdza arī par mums.

— Paēdīsim kaut kur pilsētā.

Mēs gājām lejā. Uz kāpnēm sastapām apteksni ar pārsegtu paplāti rokās.

— Bretai nes brokastis.

— Un viņas zēnam.

Arā uz terases pie mums pienāca zāles pārzinis. Sār-tenie vaigi spīdēja vien. Viņš bija kā izsmērēts.

— Es jums, kung, rezervēj divviet galdiņ, — viņš teica.

— Varat pats sēdēt pie tā, — Bils atmeta. Mēs pārgājām ielas pretējā pusē.

Brokastis paēdām turpat netālu kādā no sānielas restorāniem. Tur_ bija vienīgi vīrieši. Visi smēķēja, dzēra un dziedāja. Ēdiens bija labs un vīns tāpat. Mēs neko daudz nerunājām. Pēc tam gājām uz kafejnīcu un vērojām, kā fiesta sāk sist augstu vilni. Drīz pēc brokastīm atnāca Breta. Teica, iemetusi acis istabā un Maiks guļot.

Kad fiesta, sasniedzot viršanas punktu, sāka velties uz arēnas pusi, mēs gājām līdz ar straumi. Breta sēdēja pirmajā rindā starp Bilu un mani. Tieši mums priekšā atradās callejon, eja starp sēdvietām un sarkano koka barjeru. Betona soli aizmugurē sanāca stāvgrūdām pilni. Priekšā aiz sarkanās barjeras dzeltēja blietētā arēnas smilts. Enā tā šķita mazliet valga, bet saulē bija sausa, cieta un gluda. Zobena nesēji un arēnas kalpotāji nāca pa eju, uz pleciem nesdami pītus grozus ar matadoru apmetņiem un muletām. Tās bija notrieptas asinīm, salocītas un saliktas grozos. Zobena nesēji atvēra masīvās zobenu makstis un atslēja pret barjeru, lai kļūtu redzami sarkanie spali. Tad atlocīja sarkanās, asinīm notrieptās muletas un iesprauda tajās kociņus, lai izplestu drānu un matadoriem būtu aiz kā turēt. Breta visu uzmanīgi vēroja. Viņu interesēja katrs sīkums.

— Visos apmetņos un muIetās iezīmēts viņa vārds, — viņa teica. — Kāpēc tās sauc par muletām?

— Nezinu.

— Diez vai kādreiz tās arī mazgā?

— Laikam gan ne. Var zaudēt krāsu.

— Tad jau no asinīm tās var sakrāmēt, — Bils sacīja.

— Dīvaini, — Breta teica. — Neviens neliekas ne zinis par asinīm.

Lejā, šaurajā callejon zobena nesēji veica pēdējos sagatavošanās darbus. Visi soli bija pilni. Visas ložas bija pilnas. Nevienas vienīgas brīvas vietas, tukšs tikai cīņas prezidenta krēsls. Tiklīdz viņš ieradīsies, sāksies cīņa. Viņpus noblietētā smilšu lauka augstajos vārtos, kas veda uz aplokiem, pār rokām pārmestiem apmetņiem stāvēja matadori un, gaidot parādes atklāšanas signālu, sarunājās. Breta viņus vēroja binoklī.

— Varbūt gribi paskatīties?

Binoklī es ieraudzīju visus trīs matadorus. Romero stāvēja vidū, Belmonte viņam pa kreisi, Marsjals pa labi. Aiz viņiem rindojās kvadriljas, un pār banderil-jero galvām aiz vārtu velves, kur sākās aploki, bija redzami pikadori. Romero bija melnā tērpā. Trijstūra cepure dziļi uz acīm. Zem tās skaidri neredzēju viņa seju, kura šķita pamatīgi apstrādāta. Viņš raudzījās tieši uz priekšu. Marsjals, turot cigareti saujā, slepus smēķēja. Belmonte slimīgi dzēlganu seju un izstieptu smailo zodu arī vērās uz priekšu. It kā raudzījās bezgalībā. Šķita, ne viņš, ne Romero nekā neredz un nedzird sev apkārt. Viņi bija pilnīgi iegrimuši sevī. Ložās virs mums sāka plaukšķināt — bija ieradies cīņas prezidents, — un es atdevu binokli Bretai. Visi aplaudēja. Sāka spēlēt orķestris. Breta raudzījās binoklī.

— Paskaties, — viņa teica.

Binoklī redzēju, ka Belmonte kaut ko sacīja Romero. Marsjals izslējās un nometa cigareti, un paceltām galvām, vērdamies taisni uz priekšu, brīvās rokas vēzē-dami, visi trīs matadori iznāca arēnā. Aiz viņiem plašā ierindā, sparīgi soļojot mūzikas taktī, pār rokām pārmestiem apmetņiem, nāca visas trīs kvadriljas un pēdējie, stāvus izslietiem šķēpiem, jāja pikadori. Procesiju noslēdza divi mūļu pajūgi un arēnas kalpotāji. Pie cīņas prezidenta ložas matadori ar visām cepurēm palocījās un tad pienāca pie barjeras tieši zem mums. Pedro Romero noņēma savu smago zeltā izšūto apmetni un pasniedza pāri barjerai zobena nesējam. Viņš tam kaut ko teica. Tagad tuvumā varēja redzēt, ka Romero lūpas ir uztūkušas un abas acis nozilinātas. Seja bija uzpampusi un vienos plankumos. Zobena nesējs, paņēmis apmetni, pameta acis uz Bretu, pienāca mums klāt un nodeva apmetni viņai.

— Izklāj to sev priekšā, — es sacīju.

Breta noliecās pāri barjerai. No zelta šuvuma apmetnis bija smags un glaudeni stīvs. Zobena nesējs atskatījās, papurināja galvu un kaut ko teica. Mans blakus sēdētājs pieliecās pie Bretas.

— Viņš negribot, ka jūs to izklājat, — tas sacīja.

— Salokiet un turiet klēpī.

Breta salocīja smago apmetni.

Romero neskatījās uz mums. Viņš runāja ar Belmonti. Belmonte bija aizsūtījis savu parādes apmetni draugiem. Viņš pāri arēnai pavērās tajos, smaidīdams savu vilka smaidu, kuru veidoja vienīgi mute. Romero pārliecās pāri barjerai un palūdza ūdens krūzi. Zobena nesējs viņam to pasniedza, un Romero uzlēja ūdeni uz cīņas apmetņa, ar kurpi ieminot apakšējo malu smiltīs.

— Kādēļ viņš tā dara? — Breta jautāja.

— Lai vējā apmetnis būtu smagāks.

— Viņa seja izskatās drausmīga, — Bils sacīja.

— Viņš jūtas vienkārši briesmīgi, — Breta teica.

— Viņam būtu vajadzējis atrasties gultā.

Pirmais bija Belmontes vērsis. Belmonte cīnījās tiešām labi. Bet, tā kā viņš saņēma trīsdesmittūkstoš pesetu un cilvēki bija viņa dēļ visu nakti stāvējuši rindā pēc biļetēm, tie gribēja redzēt vēl kaut ko vairāk. Belmontes galvenais trumpis bija tas, ka viņš cīnījās tuvu pie vērša. Vēršu cīņās izšķir tā saukto vērša teritoriju un matadora teritoriju. Kamēr matadors atrodas savā daļā, viņš ir zināmā mērā drošībā. Bet, iesperdams kāju vērša teritorijā, viņš katrreiz riskē ar dzīvību. Belmonte savos slavas laikos vienmēr cīnījās vērša teritorijā, ar to radīdams iespaidu, ka viņu sagaida traģisks gals. Cilvēki gāja uz koridu, lai tikai redzētu Belmonti, lai pa-šausminātos un varbūt redzētu viņa nāvi. Pirms piecpadsmit gadiem sacīja tā: ja gribat redzēt Belmonti, ejiet tūlīt, kamēr viņš vēl dzīvs. Kopš tā laika viņš bija nodūris vairāk nekā tūkstoš vēršu. Kad Belmonte atstāja arēnu, par viņu stāstīja leģendas, bet, kad viņš atgriezās, publika jutās vīlusies, jo nebija uz zemes matadora, kurš prastu cīnīties tik tuvu vērsim, kā bija iztēlots leģendā; to, zināms, neprata arī Belmonte.

Turklāt Belmonte izvirzīja noteikumus, prasīdams, lai vērši nebūtu pārāk lieli un ragi — pārāk bīstami, un līdz ar to traģēdijas nojausma atkrita, un publika, kas no fistulas novārdzinātā Belmontes prasīja trīskārt vairāk, nekā viņš jebkad spējis, jutās piekrāpta un apmānīta, un Belmontes vilka zods vēl vairāk izstiepās un seja kļuva vēl dzeltenāka, un kustības, sāpēm pieaugot, smagnējākas, un beidzot pūlis sāka svilpt, bet Belmontes sejā bija lasāma vienīgi nicināšana un visdziļākā vienaldzība. Viņš bija gaidījis panākumus, bet tika skaļi izsmiets un apvainots, līdz pēdīgi arēnā, kur viņš agrāk guvis visspožākās uzvaras, sāka lidot spilveni, augļu un maizes gabalu krusa. Viņa zods vēl vairāk izstiepās. Reizēm pēc kāda īpaši apvainojoša uzklie-dziena Belmonte pagrieza galvu un pasmaidīja savu stingo, atšiepto smaidu, un sāpes ar katru kustību pieņēmās, dzēlganā seja kļuva krīta bāla, un, kad bija nodurts otrs vērsis un maizes gabalu un spilvenu krusa mitējusies, kad viņš ar šo pašu atšiepto smaidu un nicīgo skatienu bija paklanījies cīņas prezidentam un nodevis zobenu pāri barjerai, lai notīra un ieliek atpakaļ makstī, viņš mums iepretim ienāca ejā un, satvēris galvu, noliecās pāri barjerai, it neko neredzot, it neko nedzirdot, vienīgi cenšoties pārvarēt sāpes. Beidzot Belmonte pacēla galvu un palūdza ūdenskrūzi. Viņš mazliet iedzēra, izskaloja muti, izspļāva ūdeni, paņēma apmetni un izgāja atpakaļ arēnā.

Publika bija pret Belmonti, tādēļ tā bija par Ro-mero. Tā viņu sveica jau no tā brīža, kad viņš, atstājis barjeras malu, izgāja vērsim pretī. Arī Belmonte vēroja Romero — vēroja paslepus, nepārtraukti. Mar-sjals viņu neinteresēja. Ko spēja Marsjals, to viņš zināja. Viņš bija atgriezies arēnā sacensties ar Marsjalu, jau iepriekš pārliecināts par uzvaru. Domāja, ka, sacenšoties ar Marsjalu un citām matadoru mākslas pagrimuma perioda zvaigznēm, viņa godīgā cīņa tik izdevīgi atšķirsies no dekadentiskās skolas mānīgā spožuma, ka pietiks ar to vien, ka viņš ir arēnā. Romero dēļ viņa pirmā uzstāšanās bija sabojāta. Romero nosvērti, mierīgi un plastiski visu cīņas laiku rādīja to, ko viņš, Belmonte, tagad vairs retumis, ar piespiešanos. Publika to juta — pat Biaricas tūristi un Amerikas sūtnis — ari tas saprata. Tā bija sacensība, no kuras Belmonte jau iepriekš izstājās, jo tā viņam nenestu neko citu kā nāvi vai vissmagāko ievainojumu. Belmonte bija zaudējis agrāko spēku. Viņš vairs nejuta cīņas prieku. Viņš neticēja, ka tāds maz ir. Viss bija pārvērties, un viņš vairs tikai retumis iedegās. Brīžiem uzplaiksnīja kaut kas no viņa agrākā diženuma, bet tas viss bija graša vērts, jau iepriekš apsvērts un aprēķināts, kad viņš, izkāpis no automašīnas un atspiedies pret žogu, izraudzījās mazāk bīstamos vēršus no sava drauga — rančas īpašnieka ganāmpulka. Tā viņam šodien bija divi nelieli, lēnīgi vērši, gandrīz vai bez ragiem, un, kad viņš caur sāpēm, kas ne mirkli nenorima, brīžiem juta sevī atgriežamies agrāko diženumu, tas bija sabojāts, jau iepriekš sagandēts un nesniedza viņam gandarījumu. Viņš bija augstākās klases matadors, taču vairs nejuta cīņas prieku.

Pedro Romero piemita diženums. Es redzēju, ka viņš mīl vēršus un vēršu cīņu, redzēju, ka viņš mīl Bretu. Visu pēcpusdienu, cik tas bija atkarīgs no viņa, Romero cīnījās pie viņas kājām. Viņš nereiz nepacēla acis. Līdz ar to viņa kustības bija vēl precīzākas, un viņš cīnījās kā sevis, tā viņas dēļ. Tā kā viņš nevērās augšup uz Bretu un netiecās pēc viņas atzinības, viņš cīnījās sevis dēļ, un tas deva viņam spēku, un tomēr viņš cīnījās arī viņas dēļ. Bet ar to viņš neko nezaudēja. Ar to viņš tikai ieguva.

Viņa pirmais kitē bija tieši mums pretim. Visi trīs matadori pēc kārtas pārtvēra vērsi, kad tas metās uz pikadoru. Pirmais bija Belmonte. Otrs — Marsjals. Pēc tam Romero. Visi trīs stāvēja pa kreisi no zirga. Pika-dors, cepuri dziļi pār acīm, notēmēja šķēpa smaili pret vērsi, iecirta piešus zirgam sānos un, kreisajā rokā turēdams pavadu, dzina zirgu vērsim virsū. Vērsis skatījās. Likās, ka tas vēro balto zirgu, bet patiesībā tas vēroja šķēpa trijstūraino uzgali. Romero redzēja, ka vērsis aizgriežas. Tas atteicās uzbrukt. Romero papli-vināja apmetni, un vērša uzmanību saistīja spilgtā krāsa. Vērsis instinktīvi metās uz priekšu, bet sarkanās drānas vietā viņa priekšā pēkšņi bija baltais zirgs, un pikadors, pārkāries pār zirga galvu, ietrieca garā riekstkoka šķēpa tērauda asmeni vērša skaustā un, paraudams zirgu sānis, vēl it kā ieurba asmeni miesā, un Belmontes vērsis sāka asiņot.

Vērsis nepretojās. Tas tiešām negribēja mesties zirgam virsū. Tas aizgriezies pameta pikadoru, un Romero ar apmetni aizvilināja vērsi prom. Viņš to darīja mierīgi, plastiski un tad, nostājies vērsim priekšā, pastiepa tam sarkano drānu. Vērsis, uzšaudams asti, uzbruka, un Romero, turot, kājas cieši kopā, iztaisīja veroniku. Mitrais, no smiltīm sasmagušais apmetnis izpletās, piepūzdamies kā buras, un Romero vērsim pie paša purna apgriezās riņķī. Tad atkal tie stāvēja viens otram pretim. Romero smaidīja. Vērsis vēlreiz metās uz priekšu, un Romero apmetnis vēlreiz piepūtās, šoreiz griežoties uz otru pusi. Romero ikreiz pielaida vērsi tik tuvu sev klāt, ka cilvēks un vērsis, un tam priekšā pastieptais apmetnis saplūda vienā. Tas viss norisa tik mierīgi un ritmiski, it kā Romero gribētu vērsi iemidzināt. Viņš iztaisīja četras veronikas un vienu pusapgriezienu, pēc kura palika pret vērsi ar muguru, un tad, pārmetis apmetni pār vienu roku, otru iespraudis sānos, devās pretim aplausiem, kamēr vērsis stingi blenza viņa mugurā.

Romero cīnījās lieliski. Viņa pirmais vērsis slikti redzēja. Pēc otrā apmetņa 'vēciena Romero skaidri saprata, ka vērša redze ir stipri bojāta. Viņš mainīja taktiku. Tā nebija spīdoša cīņa. Tā bija vienīgi nevainojama. Pūlis uzstāja, lai vērsi apmaina. Sacēlās milzīgs troksnis. Nekas aizraujošs nebija gaidāms no šāda vērša, kas neatšķir krāsu, bet cīņas prezidents nelika izvest citu.

— Kādēļ vērsi neapmaina? — Bret.a jautāja.

— Par to ir samaksāts. Neviens negrib ciest zaudējumus.

— Tas nav taisnīgi pret Romero.

— Skaties, kā viņš tiek galā ar vērsi, kurš neatšķir krāsu.

— Kaut ko tādu man netīk skatīties.

Cilvēkam, kuram dreb sirds par matadoru, grūti skatīties šādu cīņu. Tā kā vērsis neredzēja ne apmetņa, ne muletas sarkano krāsu, Romero vajadzēja tracināt to ar savu augumu. Viņš piegāja vērsim tik tuvu, lai tas viņu ieraudzītu, un, tiklīdz tas metās viņam virsū, pastiepa ragiem priekšā mulstu un nobeidza gājienu pēc visiem klasiskās skolas likumiem. Biaricas tūristiem tas nepatika. Tie domāja, ka Romero baidās, tādēļ ka ikreiz, pašaudams vērsim pie purna muletu, viņš pussoli atkāpās sāņus. Viņiem labāk patika Belmonte, kurš atdarināja pats sevi, vai Marsjals, kurš atdarināja Bel-monti. Trīs šādi visziņi sēdēja mums aiz muguras.

— Ko viņš baidās no vērša? Tas ir tik stulbs, ka lien tikai uz muletu.

— Zēns pārāk jauns. Vēl lāgā neprot.

— Bet pirmīt ar apmetni viņš bija labs.

— Tagad droši vien nervozē.

Arēnas vidū Romero, pilnīgi iegrimis sevī, turpināja šo spēli — piegāja vērsim tik tuvu, ka tas viņu skaidri saredzēja, tad tuvāk, vēl mazliet tuvāk — vērsis truli blenza viņā, — pēc tam tik tuvu, ka vērsis, drošs par uzvaru, metās uz priekšu, un tad pašā pēdējā mirklī Romero pašāva ragu priekšā sarkano muletu līdz ar to vieglo, gandrīz nemanāmo atlēcienu, par ko tā bija sašutuši tauromahijas visziņi no Biaricas.

— Tūlīt viņš to nodurs, — es Bretai sacīju. — Vērsis vēl stiprs. Romero neļaus sevi nokausēt.

Arēnas vidū, nostājies vērsim tieši pretim, Romero izvilka no muletas krokām zobenu, pastiepās pirkstgalos un nomērķēja. Un metās vērsis, un metās Romero. Ar kreiso roku viņš uzsvieda muletu vērsim uz purna, padarot dzīvnieku aklu, un, iecirzdams zobenu, ar kreiso plecu iegula starp vērša ragiem, un īsu mirkli vērsis un Romero, kurš, pārliecies pār vērša skaustu, izstieptā rokā turēja zobenu, līdz spalam iedurtu vērsim starp lāpstiņām, it kā saplūda vienā. Tad šis grupējums izjuka. Romero, viegli atgrūdies, atlēca nost un, pacēlis roku, palika stāvot ar seju pret vērsi, un viņa baltais, padusē ieplēstais krekls plīvoja vējā, un vērsis, ar sarkano zobena spalu starp lāpstiņām, nokārdams galvu, sāka grīļoties.

— Tūlīt viņš kritīs, — Bils teica.

Romero stāvēja vērsim tik tuvu, ka tas viņu redzēja. Turēdams roku vēl arvien paceltu, viņš vērsim kaut ko teica. Vērsis lūkoja sasparoties, bet tad galva noslīga, un viņš lēni nošļuka zemē un pēkšņi apvēlās ar kājām gaisā.

Romero saņēma pasniegto zobenu un, turēdams to ar smaili uz leju, satvēris muletu kreisajā rokā, aizsoļoja līdz cīņas prezidenta ložai, paklanījās, izslējās, pienāca pie barjeras un atdeva zobenu un muletu savam zobena nesējam.

— Slikts vērsis, — viņš sacīja.

— Lika man pasvīst, — Romero teica un noslaucīja seju. Zobena nesējs pasniedza viņam ūdenskrūzi. Romero apslapēja lūpas. Dzert viņš nedzēra sāpošā žokļa dēļ. Uz mums viņš neskatījās.

Marsjalam šī bija lielā diena. Publika viņam vēl aplaudēja, kad arēnā iedrāzās Romero otrs vērsis. Tas bija tas pats, kurš rīta pārskrējienā izrāvās priekšā un nobadīja cilvēku.

Romero pirmās cīņas laikā stipri dūrās acīs viņa savainotā seja. To atsedza katra kustība. Sasprindzinātā cīņa ar pusaklo vērsi, prasot sevišķu izveicību, vēl jo īpaši lika to manīt. Kautiņš ar Konu nebija skāris Romero garu, bet izkropļojis seju un savainojis augumu. Tagad viņš lika mums visu to aizmirst. Ar katru kustību arvien noteiktāk. Šis bija labs vērsis — liels, īstiem ragiem, kurš viegli sekoja muletai un droši uzbruka. Taisni tādu Romero gribēja.

Kad viņš, beidzis darboties ar muletu, grasījās vērsi nodurt, publika lika viņam vēl turpināt. Tā negribēja, ka vērsi jau nodur, negribēja, ka izrāde beidzas. Romero turpināja. Tas bija īsts vēršu cīņas paraugdemonstrējums. Visas kustības saistītas, visas noapaļotas, visas plastiskas, precīzas un pārdomātas. Neviena trika, ne acumāna. Neviena aprauta žesta. Un katrreiz, kad nāca kritiskais brīdis, viņš lika mūsu sirdīm sažņaugties. Pūlis prasīja, lai Romero turpina vēl un vēl.

Vērsis stāvēja ieplestām kājām, sagatavots nodurša-nai, un Romero to nodūra mūsu priekšā pie pašas barjeras. Nenodūra vis tā kā pirmo, kad viņam nebija nekādas izvēles, bet nodūra tā, kā pats gribēja. Viņš nostājās vērsim tieši pretim, izvilka no muletas zobenu un nomērķēja. Vērsis vēroja viņu. Romero tam kaut ko teica un viegli piecirta kāju. Vērsis nodūra galvu, un Romero ar paceltu zobenu un zemu nolaistu muletu gaidīja. Viņš to mazliet pavēcināja, un vērsis metās tai virsū, un Romero, neatraujot kājas no zemes, sasvērās sāņus, atrāva muletu un, cieši pieplakdams vērsim klāt, ietrieca zobenu tam starp lāpstiņām, — un ar to viss bija galā. Vērsis gribēja paspert vēl soli, bet kājas ceļgalos ieliecās, tas sāka grīļoties, saminstinājās un nošļuka uz ceļiem, un Romero vecākais brālis tam no muguras pārliecās pāri un iecirta skaustā pie ragu pamatnes īsu dunci. Pirmo reizi viņš netrāpīja. Tad dūra otrreiz, un vērsis sabruka, noraustījās un sastinga. Tad viņš, vienā rokā satvēris ragu, otrā pacēlis dunci, pavērās augšup uz cīņas prezidenta ložu. Visā amfiteātrī plīvoja mutautiņi. Arī cīņas prezidents māja no savas ložas. Brālis nogrieza nodurtā vērša melno, tetovēto ausi un pieskrēja ar to pie Romero. Vērsis, melns un smagnējs, izkārtu mēli gulēja smiltīs. No visiem stūriem saskrēja puišeļi un sastāja lokā ap to. Tad sāka dejot tam apkārt.

Romero paņēma no brāļa ausi un pacēla pret cīņas prezidenta ložu. Prezidents palocīja galvu, un Romero, cenzdamies apsteigt tuvojošos apsveicēju pūli, pieskrēja pie mums. Viņš pārliecās pār barjeru un pasniedza ausi Bretai. Un, pamājis ar galvu, pasmaidīja. Pūlis aplenca viņu. Breta padeva viņam apmetni.

— Vai patika? — Romero sauca.

Breta neteica ne vārda. Viņi raudzījās viens otrā un smaidīja. Breta turēja rokā ausi.

— Nenotraipies ar asinīm, — Romero teica un plati pasmaidīja. Pūlis gribēja viņu sumināt. Pāris zēnu ar skaļu saucienu apsveica Bretu. Romero apstāja pusaudži, dejotāji un pudeles brāļi. Viņš apcirtās, cenzdamies izspraukties cauri. Bet pūlis ņudzēja apkārt, gribēdams viņu aiznest uz rokām. Romero vairījās un izlocījās, un, cenzdamies izkļūt no aplenkuma, skrēja uz izeju. Viņš negribēja, ka viņu nes. Bet pūlis satvēra viņu un pacēla. Viņš bija kaut kā neērti saņemts, katra kāja uz savu pusi, un viss ķermenis nejauki smeldza. Bet pūlis, pacēlis viņu gaisā, skrēja uz vārtiem. Ar vienu roku Romero turējās pie kāda vīra pleca. Viņš pagrieza atpakaļ galvu kā atvainodamies. Pūlis viņu iznesa pa vārtiem.

Mēs visi trīs gājām atpakaļ uz viesnīcu. Breta uzkāpa augšā. Mēs ar Bilu palikām pirmā stāva ēdamzālē un ēdām cieti vārītās olas, un izdzērām vairākas

pudeles alus. Ienāca Belmonte ielas uzvalkā ar menedžeri un vēl diviem vīriem. Viņi apsēdās pie blakus galdiņa paēst. Belmonte ēda ļoti maz. Viņi ar vakara vilcienu septiņos brauca uz Barselonu. Belmontem bija zili svītrots krekls un tumšs uzvalks, un viņš ēda mīksti vārītas olas. Pārējie ieturējās, kā nākas. Belmonte nerunāja. Viņš tikai atbildēja uz jautājumiem.

Vēršu cīņas bija Bilu nogurdinājušas. Mani tāpat. Mēs abi tās ļoti pārdzīvojām. Mēs sēdējām un ēdām olas, un vērojām Belinonti un viņa galdabiedrus. Tie šķita skarbi un lietišķi cilvēki.

— Iesim uz kafejnīcu, — Bils teica. — Es gribu ab-sintu.

Bija fiestas pēdējā diena. Debesis atkal aizvilkās mākoņiem. Laukums bija pilns ļaužu, un pirotehniķi sagatavoja vakaram savas ietaises un piesedza tās ar dižskābaržu zariem. Puišeļi vēroja. Mēs pagājām garām novietnei, kur stāvēja raķetes ar gariem bambusa kātiem. Kafejnīcas priekšā bija liels ļaužu pūlis. Mūzika spēlēja, un cilvēki dejoja. Garām aizsteidzās milži un punduri.

— Kur Edna? — es Bilam jautāju.

— Nezinu.

Mēs vērojām, kā iet pret vakaru fiestas pēdējā diena. Pēc pāris glāzītēm absinta viss rādījās gaišākās krāsās. Es to dzēru bez cukura, un tas bija tīkami rūgts.

— Man žēl Kona, — Bils ierunājās. — Viņam bija trakoti grūti.

— Rauj viņu velns.

— Diez kur viņš aizbrauca?

— Uz Parīzi.

— Ko viņš, tavuprāt, tagad darīs?

— Rauj viņu velns!

— Bet ko viņš, tavuprāt, tagad darīs?

— Varbūt metīsies kopā ar agrāko sirdsdāmu.

— Kas ir viņa agrākā sirdsdāma?

— Kaut kāda Fransa.

Mēs iedzērām vēl vienu glāzīti absinta.

— Kad tu brauc atpakaļ? — jautāju.

— Rīt.

— Bet šī nudien bija pārākā fiesta, — pēc brīža Bils teica.

— Jā, tikko paguvām visur pabūt.

— Gandrīz nevar ticēt. Tas viss ir kā brīnišķīgs murgs.

— Kādēļ nevar ticēt? Es ticu visam. Pat murgiem.

— Kas tev lēcies? Čābiska jušana?

— Pavisam čābiska!

— Iedzer vēl absintu. Hello, viesmīli Senjoram vēl vienu absintu.

— Es jūtos drausmīgi.

— Nu, iedzer, — Bils teica. — Bet tikai lēnām.

Metās jau krēsla. Fiesta ritēja savu gaitu. Es jutu,

ka noreibstu, bet vieglāk nekļuva.

— Nu, vai nav labāk?

— Es jūtos drausmīgi.

— Varbūt vēl vienu?

— Tas tikpat nepalīdz.

— Pamēģini! Kas zina, varbūt taisni šī glāzīte līdzēs. Hello, viesmīli Senjoram vēl vienu absintu!

Šoreiz tam ūdeni nepilināju, bet uzreiz pielēju un samaisīju. Bils piemeta ledus gabaliņu. Es maisīju brūngano, duļķaino šķidrumu.

— Vai labs?

— Ļoti.

— Nedzer tik ātri. Var samesties nelabi.

Es noliku glāzi. Nebiju domājis ātri dzert.

— Es esmu pilnā.

— Tad viss kārtībā.

— Tu gribēji, lai piedzeros, jā?

— Protams. Tev vajag piedzerties. Pārvarēt savu nolāpīto depresiju.

— Tā, esmu pilnā. Vai to tu gribēji?

— Apsēdies!

— Negribu sēdēt. Iešu uz viesnīcu.

Es biju pilns kā mārks. Pilnāks nekā jebkad. Viesnīcā uzsteberēju augšā pa kāpnēm. Bretas durvis bija vaļā. Pabāzu tajās galvu. Maiks sēdēja gultā. Viņš māja ar pudeli.

— Džeik! Nāciet iekšā, Džeik!

Iegāju iekšā un apsēdos. Lai grīda zem kājām nešūpotos, man bija jāraugās vienā punktā.

— Zināt, ka Breta ... Viņa aizlaidās ar jauno matadoru.

— Nevar būt.

— Jā gan. Viņa meklēja jūs, lai atvadītos. Abi aizbrauca ar vakara vilcienu.

— Patiešām?

— Aplam darīja, — Maiks sacīja. — To nu gan viņai nevajadzēja.

— Nekādā ziņā.

— Vai gribat iedzert? Es piezvanīšu, lai atnes alu.

— Esmu pilnā. Iešu uz istabu un likšos gulēt.

— Ak pietempies? Arī es esmu pietempies.

— Jā, esmu pietempies, — es apstiprināju.

— Nu labi, — Maiks teica. — Ejiet nosnausties, vecais!

Es pametu Maiku un iegāju savā istabā, un laidos slīpi. Gulta šūpojās, un es piecēlos sēdus un sāku blenzt sienā, lai šūpošanās mitētos. Aiz loga laukumā turpinājās fiesta. Bet man bija viss vienalga. Vēlāk ienāca Bils ar Maiku aicināt mani līdz pusdienās. Es izlikos aizmidzis.

— Viņš guļ. Nav ko modināt.

— Pilns kā lūks, — Maiks noteica. Viņi abi aizgāja.

Es piecēlos un izgāju uz balkona, un skatījos, kā laukumā dejo. Pasaule vairs negriezās riņķī. Tā bija ļoti skaidra, asām kontūrām, tikai tālumā paplūdusi. Es nomazgājos un sasukājos. Spogulī sevi tik tikko vairs pazinu. Tad gāju lejā uz ēdamzāli.

— Redz, kur viņš nāk! — Bils sauca. — Ak, tu vecais labais Džeiks! Es zināju, ka tu nenolūzīsi.

— Hello, vecais plenci, — Maiks sacīja.

— Sāka rūkt vēders, un es pamodos.

— Ieēd viru, — Bils teica.

Tā nu mēs trijatā sēdējām, un šķita, ka pie mūsu galdiņa trūkst vismaz sešu cilvēku.

TREŠĀ GRĀMATA

.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

No rīta viss bija cauri. Fiesta beigusies. Ap deviņiem es pamodos, iegāju vannā, apģērbos un kāpu lejā. Laukums bija tukšs, un ielās neredzēja neviena cilvēka Bērni laukumā lasīja raķešu nūjiņas. Pašlaik atvēra kafejnīcas, un viesmīļi nesa ārā ērtos, baltos klūdziņu krēslus un izvietoja kolonnu ēnā ap marmora galdi ņiem. Visur slaucīja vai ar šļūtenēm mazgāja ielas.

Es apsēdos un ērti atlaidos pītajā krēslā. Viesmīlis nesteidzās mani apkalpot. Pie kolonnām vēl arvien rēgojās milzīgie papildu vilcienu saraksti un paziņojumi par vēršu izlādēšanu. Iznāca viesmīlis zilā priekšautā ar lupatu un spaini rokā un sāka raut nost paziņojumus, dīrājot papīru garām strēmelēm vai arī kasot un mazgājot tur, kur tas bija pielipis akmenim. Fiesta bija beigusies.

Es dzēru kafiju un pēc kāda laika redzēju nākam Bilu. Vēroju, kā viņš pāri laukumam soļo šurp. Viņš apsēdās un pasūtīja kafiju.

— Tā, tas nu beidzies, — viņš sacīja.

— Jā, — es teicu. — Kad tu brauc prom?

— Nezinu. Varbūt pa abiem paņemsim mašīnu? Vai tu nedomā atgriezties Parīzē?

— Nē. Man ir vēl nedēļa brīva. Laikam braukšu uz Sansebastjanu.

— Mani gan velk uz māju pusi.

— Ko Maiks domā darīt?

— Viņš brauks uz Senžandelīzu.

— Paņemsim mašīnu un brauksim visi līdz Baijonai kopā. Tur tu varēsi pārsēsties vakara vilcienā.

— Labi. Pēc brokastīm dodamies ceļā.

— Norunāts. Es dabūšu mašīnu.

Mēs paēdām un nokārtojām viesnīcas rēķinu. Mon-toja nepienāca pie mums. Rēķinu atnesa istabene. Mašīna ārā gaidīja. Šoferis uzsēja somas kaudzē uz jumta, pārējo sakrāva līdzās uz sēdekļa, un mēs kāpām iekšā. Mašīna pārbrauca pāri laukumam un tad pa sānielām un cauri alejai devās lejā pa kalnu un atstāja Pam-plonu. Ceļš man nelikās pārāk garš. Maikam bija pudele fundadora. Es ierāvu pāris malku. Mēs pārbraucām pāri kalniem un, pametuši aiz sevis Spāniju, pa baltajiem ceļiem ripojām lejup un caur lekno, zaļumos slīgstošo basku zemi beidzot iebraucām Baijonā. Bila somas atstājām stacijā, un viņš nopirka biļeti uz Parīzi. Vilciens atgāja septiņos desmit. Mēs iznācām ārā no stacijas ēkas. Mašīna ārpusē gaidīja.

— Ko darīt ar mašīnu? — Bils jautāja.

— Pie velna! — Maiks noteica. — Izlaižam vēl kādu līkumu.

— Lai notiek, — Bils piekrita. — Uz kurieni braucam?

— Braucam uz Biaricu iedzert.

— Ak tu vecais Naudasšķiedējs!

Mēs iebraucām Biaricā un apturējām pie kāda eleganta restorāna. Tad iegājām bārā un, sēžot uz augstām taburetēm, dzērām viskiju ar sodu.

— Šoreiz maksāšu es, — Maiks teica.

— Metīsim kauliņus.

Mēs izmetām pokera kauliņus no dziļa, ar ādu apvilkta kausa. Bils uzvarēja pirmajā gājienā. Maiks zaudēja un pasniedza bārmenim simtfranku naudas zīmi. Viskija glāze maksāja divpadsmit franku. Mēs izdzērām otru kārtu, un atkal zaudēja Maiks. Ikreiz viņš deva bārmenim krietnu dzeramnaudu. Blakus telpā spēlēja labs džeza orķestris. Šis bija patīkams bārs. Mēs atkal iedzērām. Es uzvarēju pirmajā gājienā ar četriem kungiem. Bils ar Maiku turpināja spēli. Vispirms ar četriem kalpiņiem uzvarēja Maiks. Pēc tam Bils. Izšķirošajā gājienā Maiks uzmeta trīs kungus un vairāk nepirka. Es pasniedzu kauliņu kausu Bilam. Bils sakratīja un izmeta — trīs kungus, dūzi un dāmu.

— Jums jāmaksā, Maik, — Bils teica. — Ak, tu vecais Azartnieks!

— Diemžēl tas nav manos spēkos, — Maiks sacīja.

— Kā tā?

— Nav naudas. Es esmu sausā. Man ir tikai divdesmit franku. Te būs, ņemiet divdesmit frankus.

Bils it kā sarāvās.

— Tik tikko pietika Montojam rēķinam. Dieva laime, ka vēl tā.

— Izrakstiet čeku, un es jums aizdošu, — Bils teica.

— Gaužām laipni no jums, bet man nav tiesību izrakstīt čekus.

— Ko jūs tagad bez naudas iesāksiet?

— Kaut cik jau saņemšu. Gaidu divu pēdējo nedēļu izmaksu. Senžanā ir viens ūķis, kur varu dzīvot uz kredīta.

— Ko darīt ar automašīnu? — Bils man jautāja.

— Vai atlaist?

— Lai pagaida. Bet, taisnību sakot, nav vērts.

— Kas ir, iemetam vēl pa glāzītei, — Maiks sacīja.

— Lai notiek! Šoreiz maksāšu es, — Bils teica.

— Vai Bretai ir nauda? — Viņš pagriezās pret Maiku.

— Laikam jau nav. Viņa atdeva turpat vai visu par vecā Montojas rēķinu.

— Vai viņai vismaz kaut cik ir kabatā? — es noprasīju.

— Laikam gan ne. Viņai nekad neturas nauda. Gadā viņa saņem piecsimt mārciņu, bet trīssimt piecdesmit aizgrūž ebrejiem par procentiem.

— Viņiem tas ir pamatīgs ķēriens.

— Nevar žēloties. Patiesībā viņi nav ebreji. Mēs viņus tikai tā iesaucām. Viņi laikam ir skoti.

— Un viņa aizbrauca bez graša kabatā? — es pārjautāju.

— Laikam gan. Visu, cik viņai bija, viņa aizbraucot atstāja man.

— Nu, bet mēs varētu vēl mazliet iedzert, — Bils sacīja.

— Lieliska ideja, — Maiks teica. — Neviens nav vēl it nekur ticis, spriedelēdams par finansēm.

— Tas tiesa, — Bils piekrita.

Mēs abi izmetām, kuram jāmaksā. Bils zaudēja un maksāja. Tad gājām ārā uz automašīnu.

— Maik, uz kurieni jūs gribat braukt? — Bils jautāja.

— Varam tāpat vien pavizināties. Varbūt tas uzlabos manas finanses. Izlaidīsim tepat kādu līkumu.

— Lai notiek. Es labprāt apskatītu piekrasti. Brauksim uz Endajas pusi.

— Piekrastē man nav cerību uzlabot finanses.

— Iepriekš nekad nevar zināt.

Mēs braucām pa ceļu gar jūras krastu. Visapkārt pļavas un baltas villas ar sarkaniem jumtiem, un mežu puduri, un selgā atkāpusies viļņoja koši zilā jūra. Mēs izbraucām cauri Senžandelīzai un citām piekrastes pilsētiņām. Apkārtne bija pauguraina, un tālumā pacēlās kalnu grēda, ko bijām šķērsojuši, braucot no Pamplonas. Ceļš veda tālāk. Bils paskatījās pulkstenī. Bija laiks doties atpakaļ. Viņš pieklaudzināja pie stikla un lika šoferim griezt apkārt. Šoferis padeva mašīnu atpakaļ, iebraukdams ceļmalas zālē. Aiz mums bija meži, zemāk pletās pļavas, bet tālumā jūra.

Senžanā mēs apstājām un izkāpām pie viesnīcas, kurā Maiks bija nolēmis apmesties. Šoferis ienesa ceļasomas. Maiks palika stāvot pie mašīnas.

— Dzīvojiet sveiki, zēni, — Maiks sacīja. — Fiesta bija patiešām lieliska.

— Visu labu, — Bils sacīja.

— Uz redzīti, — es teicu.

— Naudas dēļ nevajag raizēties, — Maiks piemetināja. — Samaksājiet par mašīnu, Džeik, un es savu daļu atsūtīšu.

— Uz redzīti, Maik!

— Uz redzīti, zēni! Jūs bijāt briesmīgi jauki.

Maiks paspieda mums abiem roku. Mēs no mašīnas

viņam pamājām. Viņš palika stāvot uz ceļa un noraudzījās mums pakaļ. Baijonā iebraucām pēdējā brīdī pirms vilciena atiešanas. Nesējs atstiepa no bagāžas glabātavas Bila ceļasomas. Es viņu pavadīju līdz perona vārtiem.

— Sveiks, vecīt, — Bils teica.

— Sveiks, maziņais!

— Tas bija vareni! Tās bija trakoti jaukas dienas!

— Paliksi Parīzē?

— Nē, septiņpadsmitajā es kāpju uz kuģa. Dzīvo vesels!

— Paliec sveiks, veco zēn!

Viņš cauri vārtiem devās uz vilcienu. Nesējs ar somām gāja pa priekšu. Es skatījos, kā vilciens sakustas. Bils stāvēja pie loga. Logs aizslīdēja un vilciens tāpat, un palika vienīgi tukšas sliedes. Es gāju atpakaļ uz automašīnu.

— Cik man jāmaksā? — jautāju šoferim. Ceļš līdz Baijonai, kā bija runāts, maksāja simt piecdesmit pesetu.

— Divi simti pesetu.

— Un cik būtu vēl jādod, ja, atpakaļ braucot, jūs aizvestu mani līdz Sansebastjanai?

— Piecdesmit pesetu.

— Nedzeniet velnu!

— Trīsdesmit piecas.

— Pārāk sālīti. Aizvediet mani uz «Panier Fleuri» viesnīcu.

Pie viesnīcas šoferim samaksāju un iedevu arī dzeramnaudu. Mašīna bija noputējusi. Es pavilku pa to ♦ar makšķerkārbu. Šie putekļi bija pēdējais, kas mani saistīja ar Spāniju un fiestu. Šoferis iedarbināja motoru un aizbrauca. Es vēroju, kā mašīna izbrauc uz ceļa, kas veda uz Spāniju. Tad iegāju viesnīcā un noīrēju istabu. Tā bija tā pati, kur dzīvoju toreiz, kad mēs šeit bijām ar Bilu un Konu. Tas likās tik bezgala sen. Es nomazgājos, uzvilku tīru kreklu un devos uz pilsētu.

Kioskā nopirku «New York Herald» un iegāju kafejnīcā palasīt. Bija dīvaini atkal atrasties Francijā. Te valdīja provinces klusums un miers. Sāku vai nožēlot, ka neaizbraucu Bilam līdzi uz Parīzi, bet Parīze būtu fiestas turpinājums. Man nu uz laiku pietika fiestu. Sansebastjanā būs klusi un mierīgi. Sezona sāksies tikai ar augustu. Dabūšu viesnīcā labu istabu un varēšu lasīt un peldēties. Sansebastjanā ir lieliska pludmale. Gar to ir brīnišķa aleja un apkārt daudz bērnu, kuri ar auklēm tur atsūtīti pirms sezonas atklāšanas. Pretim «Marinas» kafejnīcai vakaros zem kokiem spēlēs orķestris. Varēšu «Marinā» sēdēt un klausīties.

— Kā šeit ar ēšanu? — es viesmīlim jautāju. Pie kafejnīcas bija restorāns.

— Labi. Ļoti labi. Ēdieni ir ļoti labi.

— Jauki.

Es iegāju un paēdu pusdienas. Spriežot pēc tā, kā

Francijā parasts, tās bija bagātīgas, taču pēc Spānijas krietnajām maltītēm šķita trūcīgas. Lai nejustos viens, es pasūtīju pudeli vīna Šato Margo. Man patika dzert lēni, pa malkam izbaudot, un turklāt dzert vienam pašam. Vīna pudele ir labs sarunu biedrs. Pēc tam dzēru kafiju. Viesmīlis ieteica man basku liķieri Izzarra. Viņš atnesa pudeli un ielēja glāzītē. Sacīja, šis liķieris esot taisīts no Pireneju puķēm. No īstām Pireneju puķēm. Tas izskatījās pēc matu eļļas un smaržoja kā itāliešu strega. Teicu, lai aizvāc Pireneju puķes un atnes vieux marc. Tas bija labs. Pēc kafijas izdzēru vēl otru glāzīti.

Viesmīlis šķita mazliet aizvainots, ka nopēlu Pireneju puķes, tādēļ iedevu viņam bagātīgu dzeramnaudu. Tas viņu ļoti iepriecināja. Labi bija atrasties zemē, kur tik vienkārši iepriecināt cilvēkus. Spānijā nekad nevar zināt, vai viesmīlis pateiksies par dzeramnaudu. Francijā visam ir nepārprotams finansiāls pamats. Nekur nav tik vienkārši dzīvot kā Francijā. Te nevienam nav jālauza galva, kādēļ tam pēkšņi uzradies draugs. Ja cilvēks grib citiem patikt, tam tikai mazliet jāatver maks. Es mazliet atvēru maku, un viesmīlim tūdaļ iepatikos. Viņš redzēja, ko esmu vērts. Viņš priecāsies, nākamreiz ieraugot mani. Kādreiz es atkal šeit atnākšu pusdienās, un viņš, mani redzēdams, nopriecāsies un gribēs, lai ēdu pie viņa galdiņa. Un tas būs neviltots prieks tādēļ, ka tam ir drošs pamats. Jā, es biju atkal atgriezies Francijā.

Nākamajā rītā es visiem viesnīcas kalpotājiem devu vairāk, nekā tiem pienācās, gribēdams iegūt vēl dažus draugus, un tad ar rīta vilcienu braucu uz Sansebas-tjanu. Nesējam stacijā gan devu parasto dzeramnaudu, jo diez vai viņu vairs satikšu. Es tikai gribēju, lai man šeit paliktu pāris labu franču draugu, kas, gadījumā, ja es atgrieztos Baijonā, priecātos, mani ieraugot. Ja viņi mani atcerēsies, tad, protams, sagaidīs atplestām rokām.

Irunā mums bija jāpārsēžas un jāuzrāda pases. Es nožēloju, ka atstāju Franciju. Francijā bija tik vienkārši dzīvot. Sapratu, ka daru muļķību, braukdams atpakaļ uz Spāniju. Spānijā ne par ko nevar būt drošs. Sapratu, cik tas ir muļķīgi — doties atkal pāri robežai, tomēr es stāvēju rindā ar pasi, atvēru somas muitas

apskatei, nopirku biļeti, devos uz peronu, iekāpu vilcienā un pēc četrdesmit minūtēm, izbraucis cauri astoņiem tuneļiem, biju Sansebastjanā.

Sansebastjanā pat tveicīgā dienā gaisā jūtams spirdzinošs valgums. Koku lapas te vienmēr šķiet miklas. Ielas liekas tikko kā laistītas. Dažās no tām pat viskarstākajā versmē vienmēr ir ēnains un vēss. Es devos uz viesnīcu, kur kādreiz biju apmeties, un dabūju istabu ar balkonu, no kura pavērās skats pāri pilsētas jumtiem. Aiz tiem pacēlās kokiem apaudzis kalns.

Es izkravāju savas somas un saliku grāmatas uz naktsgaldiņa, izņēmu skūšanās piederumus, iekāru drēbes lielajā skapī un sasēju panniņā veļu, kas bija jānodod mazgāšanā. Tad gāju zem dušas un devos lejā brokastīs. Spānijā pulksteņi vēl nebija noregulēti pēc vasaras laika, tādēļ biju ieradies pārāk agri. Es pagriezu savu pulksteni atpakaļ. Atbraukdams uz Sanse-bastjanu, biju ieguvis veselu stundu.

Pie ēdamzāles durvīm šveicars man iedeva izpildīt policijas veidlapu. Es to parakstīju un palūdzu viņam divas telegrammu blankas, un aizsūtīju telegrammu uz Montojas viesnīcu, lūgdams, lai visas manas vēstules un telegrammas pāradresē uz šejieni. Tad rēķināju, cik dienas šeit būšu, un nosūtīju otru telegrammu uz redakciju, teikdams, lai manu korespondenci patur, bet visu turpmāko sešu dienu telegrammas pārsūta uz San-sebastjanu. Tad gāju un paēdu brokastis.

Pēc brokastīm uzkāpu savā istabā, palasīju un iemigu. Kad atmodos, pulkstenis bija puspieci. Es sameklēju peldbiksītes, kopā ar suku ietinu dvielī, nokāpu lejā un devos uz Končas līci. Pašlaik sākās bēgums. Pludmales smilts bija dzeltena, gluda un cieta. Iegāju kabīnē, noģērbos, uzvilku peldbiksītes un soļoju pa gludo liedagu uz jūru. Smiltis sildīja kāju pēdas. Krastā un ūdenī bija daudz cilvēku. Tālumā, kur abi Končas zemesragi gandrīz vai sagāja kopā, veidojot līci, vīdēja baltas viļņu krēpes un atklātā jūra. Kaut gan bija sācies bēgums, krastā laiski atvēlās daži viļņi. Tie sākās ar vieglu vilnīšanos, auga augumā un tad rāmi sašķīda siltajā smiltī. Es iebridu ūdenī. Tas bija auksts. Kad nāca vilnis, es ieniru, brīdi papeldēju un, vairs nemaz nejuzdams aukstumu, iznācu virspusē. Tad aizpeldēju līdz plostam, uzrausos augšā un atgūlos uz karstajiem dēļiem. Plosta viņā galā zvilnēja zēns un meitene. Viņa bija atraisījusi peldkostīma plecu lentu un sauļoja muguru. Zēns gulēja uz vēdera un runājās ar viņu. Meitene smējās par to, ko viņš sacīja, un pagrieza brūno muguru pret sauli. Es gulēju, kamēr nožuvu. Pēc tam vairākkārt ieniru. Vienreiz ieniru dziļi, līdz dibenam. Es peldēju vaļējām acīm, un apkārt viss bija tumši zaļš. Plosts meta ūdenī tumšu ēnu. Pie plosta izniru, uzrausos augšā, ieniru vēlreiz, šoreiz palikdams ilgi zem ūdens, un pēc tam peldēju uz krastu. Gulēju liedagā, kamēr apžuvu, tad iegāju kabīnē, novilku peld-biksītes, aplējos ar tīru ūdeni un norīvējos.

Pa piekrastes aleju aizstaigāju līdz kazino un tad pa ēnainu ielu iznācu pie «Marinas» kafejnīcas. Iekšā spēlēja orķestris, un es sēdēju uz kafejnīcas terases un baudīju gaisa spirdzīgo vēsumu, un dzēru citrona sulu ar ledu un pēc tam viskiju ar sodu. Tā labu laiku es sēdēju un lasīju, un vēroju cilvēkus, un klausījos mūziku.

Vēlāk, kad metās jau krēsla, es staigāju pa līča piekrastes aleju un beidzot atgriezos viesnīcā uz vakariņām. Sansebastjanā tovakar nakšņoja «Tout du Pays Basque» velobraucēji. Tie sēdēja ēdamzālē pie atsevišķa gara galda kopā ar treneriem un menedžeriem. Šie vīri — beļģi un franči — ēda ar milzīgu apetīti, bet tas viņus netraucēja mēļot un smiet. Galda galā sēdēja divas glītas francūzietes, kurām piemita īsti monmar-trisks šarms. Nevarēju pateikt, kuri no sportistiem bija viņu puiši. Visi runāja žargonā un trieca pašiem vien saprotamus jokus, no kuriem dažu vairs neatkārtoja, kad meitenes galda galā nebija sadzirdējušas. Velo-brauciena pēdējais posms Sansebastjana — Bilbao sākās piecos no rīta. Velosipēdisti dzēra daudz vīna un bija saulē nodeguši brūni. Sacīkstes viņi neņēma pārāk nopietni. Viņi tik bieži sacentās savā starpā, ka viņiem bija gandrīz vienalga, kurš uzvar. It īpaši svešā zemē. Par naudu vienmēr varēja vienoties.

Sacīkšu līderi, kurš par divām minūtēm bija iedzinis pārējos, mocīja sāpīgi furunkuļi. Viņš sēdēja uz viena gurna. Viņam bija tumši brūns kakls un gaiši, saulē izbalējuši mati. Pārējie vilka viņu uz zoba par sāpīgo pēcpusi. Viņš piesita ar dakšiņu pie galda.

— Rit mans deguns tā pielips pie stūres, ka tikai maigs vējiņš skars sēžamvietu.

Viena no meitenēm pāri galdam paskatījās uz viņu, un viņš iesmējies nosarka. Tad viņi sāka spriest, ka spāņi neesot nekādi riteņbraucēji.

Kafiju es dzēru uz terases kopā ar kādas ievērojamas velosipēdu rūpnīcas pārstāvi. Viņš stāstīja, ka velobrauciens bijis ārkārtīgi interesants un to derējis noskatīties, tikai Botečja Pamplonā uzdevis. Vainīgi bijuši briesmīgie putekļi, kaut gan Spānijas ceļi esot labāki nekā Francijā. Riteņbraukšana esot vienīgais īstais sports. Vai es esot sekojis sacīkšu braucienam Tour de France^11? Tikai pēc laikrakstiem? Tour de France bijis pats dižākais notikums sporta pasaulē. Organizējot un pavadot velobraucienus, viņš esot dabūjis iepazīt Franciju. Maz esot tādu, kas pazīstot Franciju. Visi pavasari, vasaras un visi rudeņi viņam paejot uz ceļiem kopā ar sacīkšu dalībniekiem. Vai es redzot, cik daudz automašīnu pavadot riteņbraucējus no pilsētas uz pilsētu? Francija esot bagāta zeme un kļūstot arvien sportiskāka. Ar laiku tā būšot vissportiskākā zeme pasaulē. Pateicoties velobraucieniem. Un futbolam. Viņš pazīstot Franciju. La France Sportive.[167] [168] Viņš pazīstot velosportu. Mēs iedzērām konjaku. Neesot jau slikti atgriezties Parīzē. Tādu pilsētu otru vairs neatrast. Parīze esot vissportiskākā pilsēta pasaulē. Vai es zinot krodziņu «Chope de Negre»? Tiešām nezinot? Ja es tur ieiešot, viņš būšot priekšā. Noteikti būšot. Mēs abi atkal iedzeršot konjaku. Noteikti iedzeršot. Starts esot rītrītā bez ceturkšņa sešos. Vai es būšot ap to laiku augšā? Esot vērts uzslieties. Varbūt pamodināt mani? Starts būšot bezgala interesants. Es teicu, ka palūgšu dežurantu. Bet viņš labprāt mani uzmodinātu. Bet es negribēju viņu apgrūtināt. Teicu, ka palūgšu dežurantu. Mēs šķīrāmies, atvadījušies līdz rītam.

No rīta, kad pamodos, velobrauciena dalībnieki un viņu pavadoņi jau stundas trīs, kopš bija ceļā. Gultā es padzēru kafiju, izlasīju laikrakstus, tad apģērbos, paņēmu peldbiksītes un gāju uz liedagu. Bija agrs rīts, un apkārt viss svaigs un valgans, un vēss. Pa aleju aukles īpašos tērpos vai arī ģērbušās zemnieku drēbēs pastaigājās ar bērniem. Spāņu bērni bija skaisti. Zem koka zābaku spodrinātājs sarunājās ar kādu kareivi. Kareivim bija tikai viena roka. Sākās paisums, pīita pamatīgs vējš, un krastā atvēlās milzīgs vilnis.

Es kabīnē noģērbos, pārgāju pāri šaurajam liedagam un iebridu ūdenī. Peldēju, turēdamies starp viļņiem, bet reizēm tie tomēr man pāršļācās pāri. Tad sasniedzu kaut cik mierīgu iejomu, atgūlos uz muguras un ļāvos straumei. Gulēdams redzēju vienīgi debesis un jutu ūdens viļņošanos. Tad pagriezos un peldēju atpakaļ, un banga iznesa mani krastā, un es atkal peldēju jūrā, cenzdamies turēties viļņu ielokā un neļaut tiem šļākties man pāri. Kad paguru, sāku peldēt uz plosta pusi. Ūdens bija bangains un auksts. Tas it kā pats turēja mani virspusē. Es peldēju lēni un ilgi, ļaudamies paisuma viļņiem, un tad pilēdams rāpos uz plosta un paliku sēžot uz saulē sakarsušajiem dēļiem. Es vēroju līci, veco pilsētu, kazino un krastmalas aleju, un milzīgās viesnīcas ar baltiem balkoniem un zeltītām izkārtnēm. Pa labi pie šaurās izejas jūrā uz zaļa pakalna stāvēja pils. Plosts viegli šūpojās viļņiem līdzi. Pretī šaurumam, veidojot līci, augstu pacēlās otrs zemesrags. Gandrīz vai. gribēju pārpeldēt pāri, bet baidījos, ka neuznāk krampji.

Es sēdēju saulē un vēroju peldviesus liedagā. Tie izskatījās mazi mazītiņi. Tad piecēlos, piegāju pie plosta malas un, kad tas sasvērās, atspēros un ieniru — slaiki un dziļi —*- un viļņa galotnē uznācu virspusē, izpūtu sāļo ūdeni un lēni un ritmiski peldēju uz krastu.

Kad biju apģērbies un samaksājis par kabīni, devos atpakaļ uz viesnīcu. Riteņbraucēji tur bija atstājuši vairākus «LAuto» eksemplārus, un es tos savācu, izgāju saulītē, apsēdos atzveltnes krēslā un sāku lasīt pēdējos franču sporta jaunumus. Pēc brīža pie manis pienāca viesnīcas šveicars ar zilu aploksni rokā.

— Jums telegramma, ser.

Pabāzu pirkstu zem līmētās malas, atlocīju un izlasīju. Telegramma bija pāradresēta no Parīzes.

JA VARI ATBRAUC MONTANAS VIESNĪCA MADRIDE VAJADZĪGA PALĪDZĪBA BRETA

Es iedevu šveicaram dzeramnaudu un vēlreiz pārlasīju. Pa ietvi nāca pastnieks. Viņš iegāja viesnīcā. Viņam bija kuplas ūsas un ļoti militāra stāja. Pēc brīža viņš iznāca ārā. Viņam pa pēdām sekoja šveicars.

— Jums vēl viena telegramma, ser.

— Paldies!

Es atvēru telegrammu. Tā bija pāradresēta no Pam-plonas.

JA VARI ATBRAUC MONTANAS VIESNĪCA MADRIDE VAJADZĪGA PALĪDZĪBA BRETA

Šveicars vēl arvien neatstājās, droši vien atkal gaidīja dzeramnaudu.

— Kad atiet vilciens uz Madridi?

— Viens aizgāja deviņos no rīta. Vienpadsmitos iet pasta vilciens, bet Dienvidu ekspresis desmitos vakarā.

— Lūdzu man biļeti uz Dienvidu ekspresi. Vai naudu iedot tūlīt?

— Kā jums labpatīk, — šveicars sacīja. — Biļetes cenu varu pievienot rēķinam.

— Tā ari izdariet.

Tātad visa atpūta vējā. Šķiet, kaut ko tādu jau varēja gaidīt. Es redzēju viesnīcas durvīs šveicaru.

— Lūdzu telegrammas blanku!

Viņš atnesa blanku, un es izvilku pildspalvu un uzrakstīju:

LĒDIJAI EŠLIJAI MONTANAS VIESNĪCĀ MADRIDE BŪŠU RĪT AR DIENVIDU EKSPRESI SKOPSTU DŽEIKS

Tiktāl nu būtu. Jā, smalki nostrādāts. Vispirms es aizlaižu viņu ar vienu. Pēc tam iepazīstinu ar citu un ļauju aizbēgt ar to. Un nu braucu viņai pakaļ. Un nobeidzu telegrammu ar «skūpstu». Neko teikt, varen smalki nostrādāts. Es iegāju viesnīcā paēst brokastis.

Tonakt vilcienā slikti gulēju. No rīta restorānvagonā paēdu un vēroju priedēm apaugušos kalnus starp Aviiu un Eskorjalu. Pa logu redzēju Eskorjalas pili — pelēku, masīvu un dzedru, un man tā nepavisam nelikās skaista. Tālumā aiz saulē izdegušā līdzenuma kalnā iznira baltais, blīvais Madrides masīvs.

Madrides Ziemeļu stacija ir dzelzceļa galapunkts. Te nobeidzas visi maršruti. Neviens vilciens tālāk neiet.

Pie stacijas stāvēja ormaņi un taksometri, un vesela rinda viesnīcu aģentu. Izskatījās kā provinces pilsētā. Es paņēmu taksometru, un mēs braucām pret kalnu cauri parkam, garām pamestai pilij un pusceltai baznīcai kraujas mājā arvien augstāk un augstāk, līdz atrados svelmainā, modernā augstceltņu pilsētā. Mašīna viegli aizslīdēja līdz transporta pārpilnajam Puerta del Sol un aiz tā nogriezās pa Sanheronimo ielu. Karstuma dēj visu veikalu nojumes bija nolaistas. Saules pusē aizvirtņi ciet. Mašīna piebrauca ietves malā un apstājās. Otrā stāvā vīdēja izkārtne: HOTEL MONTANA. Šoferis ienesa manas somas un atstāja pie lifta. Nespēdams liftu iedarbināt, es gāju vien augšā pa kāpnēm. Otrajā stāvā bija vara plāksne ar uzrakstu: HOTEL MONTANA. Es piezvanīju, bet neviens neatvēra. Zvanīju vēlreiz, un durvīs parādījās sapīkusi istabene.

— Vai šeit būtu lēdija Ešlija? — jautāju.

Viņa truli blenza manī.

— Vai šeit apmetusies kāda angliete?

Istabene pagriezās un pasauca kādu. Pie durvīm pienāca varen kupla sieva. Viņas sirmie, ar pomādi ieziestie mati sīkām sprodziņām ieskāva seju. Viņa bija drukna un kareivīga.

— Muy buenoses teicu. — Vai šeit apmetusies kāda angliete? Es gribētu viņu sastapt.

— Muy buenos. Jā, šeit ir gan kāda angliete. Jūs, protams, varat viņu sastapt, ja tikai viņa grib sastapt jūs.

— Viņa grib mani sastapt.

— Meitēns aizies un noprasīs.

— Pie jums ļoti karsts.

— Vasarā Madridē vienmēr ir karsts.

— Bet ziemā auksts.

— Jā, ziemā ir Joti auksts.

Vai es arī palikšot Montanas viesnīcā?

To es vēl nebiju izlēmis, bet teicu, ka būtu iepriecināts, ja manas somas uznestu augšā, lai kāds tās nenozagtu. Šeit nekad vēl nekas neesot nozagts. Citās viesnīcās, jā, tur nu gan. Bet ne šeit. Pilnīgi izslēgts. Šeit esot īpaši izmeklēts personāls. Man bija patīkami to dzirdēt. Un tomēr man būtu daudz mierīgāks prāts, ja somas uznestu augšā.

Istabene atgriezās un pavēstīja, ka angliete gribot runāt ar angli tūlīt pat, bez kavēšanās.

— Jauki, — sacīju. — Redzat nu. Vai es jums neteicu?

— Tiesa gan.

Es gāju istabenei līdzi pa garu, tumšu gaiteni. Gaiteņa galā tā pieklauvēja.

— Hello! — Breta sauca. — Tas esi tu, Džeik?

— Jā, es.

— Nāc iekšā! Nāc iekšā!

Es atvēru durvis. Istabene tās tūdaļ aizdarīja. Breta sēdēja gultā. Viņa tikko bija sukājusi matus un turēja rokā suku. Istabā valdīja nekārtība, kā parasts tur, kur cilvēki raduši, ka viņus apkalpo.

— Mīļais! — Breta teica.

Es piegāju pie gultas un apkampu viņu. Breta mani noskūpstīja, taču es jutu, ka, skūpstot mani, viņa domās ir kaut kur tālu prom. Viņa drebot piekļāvās man. Viņa jutās tik nevarīga.

— Mīļais! Tas viss bija vienkārši briesmīgi.

— Pastāsti!

— Tur nav ko stāstīt. Viņš tikai vakardien aizbrauca. Es viņu piespiedu mani atstāt.

— Kādēļ tu viņu nepaturēji?

— Es nezinu. Ir kaut kas tāds, ko nedrīkst atļauties. Bet nedomāju, ka būtu viņam ko nodarījusi.

— Viņam tas droši nāca par svētību.

— Viņš nedrīkst saistīt savu dzīvi ar sievieti. To es tūdaļ sapratu.

— Ak tā?

— Pie velna! — viņa izmeta. — Par to vairs nerunāsim. It nekad vairs nerunāsim.

— Labi.

— Tomēr tas bija aizskaroši, ka viņš manis dēļ kaunējās. Zini, viņš sākumā manis dēļ kaunējās.

— Tiešām?

— Jā gan. Viņu laikam kafejnīcā manis dēļ izzoboja. Viņš gribēja, lai sāku ataudzēt matus. Es — un garie mati! Tas būtu vienkārši briesmīgi!

— Ak tu savādnieks.

— Viņš teica, ar gariem matiem es būšot sievišķīgāka. Es izskatītos pēc putnu biedēkļa!

— Un tālāk?

— Nekas, viņš tika tam pāri. Ilgi viņš manis dēļ nekaunējās.

— Bet ko tu gribēji, lai es tev palīdzu?

— Es nezināju, vai varēšu piespiest viņu aizbraukt, bet man nebija ne plika graša, lai aizbrauktu pati. Zini, viņš gribēja dot man naudu, veselu žūksni. Teicu, man pašai naudas kā jūra. Viņš zināja, ka tas nav tiesa. Bet ņemt viņa naudu — to nu es nespēju.

— Saprotu.

— Nu nerunāsim vairs par to. Bet šis tas mani uzjautrināja. Iedod cigareti.

Es pasniedzu viņai uguni.

— Viņš iemācījies angliski, strādādams par viesmīli Gibraltārā.

— Ak tā.

— Beigās viņš gribēja mani precēt.

— Tiešām?

— Pavisam nopietni. Bet es taču nespēju apprecēties pat ar Maiku.

— Varbūt viņš cerēja kļūt par lordu Ešliju?

— Nē. Ne tādēļ. Viņš tiešām gribēja mani precēt. Lai es paliktu pie viņa, viņš teica. Viņš gribēja darīt visu, lai es vienmēr paliktu pie viņa. Zināms, pēc tam kad būšu kļuvusi sievišķīgāka.

— Tagad tu varēsi atgūt līdzsvaru.

— Jā. Esmu jau atkal formā. Ar viņu es aizmirsu šo neciešamo Konu.

— Jauki.

— Zini, es paliktu kopā ar viņu, ja neredzētu, ka viņam tas nāk par ļaunu. Mums abiem lieliski saskanēja.

— Tikai par tavu izskatu ne.

— Nu, gan viņš pie tā būtu pieradis.

Breta nodzēsa cigareti.

— Bet man ir trīsdesmit četri gadi. Es negribu būt tāda netikle, kas ņem un samaitā bērnu.

— Nu protams.

— Tik zemu vēl neesmu kritusi. Zini, es jūtos tīri labi. Jūtos tīri vai atguvusies.

— Jauki.

Viņa novērsās. Domāju, viņa grib paņemt vēl vienu cigareti. Bet tad jutu, ka viņa raud. Skaidri sapratu, ka viņa raud. Dreb un raud. Viņa nepacēla acis. Es apņēmu viņas plecus.

— Par to nekad vairs nerunāsim. Lūdzu, nekad vairs nerunāsim!

— Breta, mīļā!

— Es iešu atpakaļ pie Maika. — Cieši piekļāvis viņu sev klāt, es jutu, ka viņa raud. — Viņš ir tik jauks un reizē tik neciešams. Tieši tāds, kāds man vajadzīgs.

Viņa nepacēla galvu. Es glāstīju viņas matus. Jutu, ka viņa dreb.

— Negribu būt tāda netikle, — viņa šņukstēja. — Bet, lūdzu, Džeik, par to nerunāsim!

Mēs atstājām Montanas viesnīcu. Kad es gribēju samaksāt rēķinu, saimniece neņēma naudu. Rēķins bija jau samaksāts.

— Nu labi, lai arī tā būtu, — Breta teica. — Tam vairs nav nozīmes.

Mēs aizbraucām ar taksometru uz Pils viesnīcu, atstājām tur bagāžu, pasūtījām biļetes uz vakara ekspresi un iegājām bārā iedzert kokteili. Mēs sēdējām uz augstām taburetēm, un bārmenis jauca martīnī lielā niķelētā mikserī.

— Brīnums, cik lielo viesnīcu bāros varen laipna apkalpošana, — es ieminējos.

— Bārmeņi un žokeji ir vienīgie cilvēki, kuri vēl prot būt laipni.

— Vienalga, cik draņķīga pati viesnīca, bārā vienmēr ir patīkami.

— Jā, vai nav savādi?

— Bārmeņi vienmēr ir lieliski.

— Bet zini, pavisam nopietni. Viņam ir tikai deviņpadsmit gadu. Vai tas nav jocīgi?

Mēs saskandinājām glāzes, kuras viena otrai blakus bija noliktas uz letes. No aukstuma tās bija norasojušas. Ārā aiz nolaistā loga priekškara valdīja tveicīgā Madrides vasara.

— Man labāk garšo martīnī ar olīvi, — sacīju bārmenim.

— Kā vēlaties, ser! Lūdzu, te būs!

— Paldies!

— Piedodiet, ka pats nepiedāvāju!

Bārmenis aizgāja gabalu tālāk, lai netraucētu mūsu sarunu. Breta iesūca mazliet kokteili, nepaceļot glāzi no letes. Tad viņa paņēma glāzi rokā. Tagad, pēc pirmā malka, viņa jau spēja to noturēt.

— Gards. Vai šis nav jauks bārs?

— Visi bāri ir jauki.

— Zini, es sākumā neticēju. Viņš dzimis deviņsimt piektajā gadā. Toreiz es mācījos Parīzes licejā. Padomā tikai!

— Ko tu gribētu, lai es domāju?

— Neesi nu ēzelis. Vai tu negribi dāmai vēl izmaksāt?

— Lūdzu, vēl divus martīnī!

— Vai tādus pašus kā iepriekšējos, ser?

— Jā, tie bija ļoti gardi. — Breta bārmenim uzsmaidīja.

— Pateicos, madam.

— Nu, priekā! — Breta teica.

— Priekā!

— Zini, pirms manis viņam bijušas tikai divas sievietes. Viņu vienmēr interesējušas vienīgi vēršu cīņas.

— Viņam viss mūžs vēl priekšā.

— Nezinu. Viņš domā, ka galvenais biju es pati. Nevis fiesta vai kaut kas cits.

— Lai nu tā būtu.

— Jā. Tieši es.

— Kā liekas, tu gribēji izbeigt par šo tematu.

— Kā lai es izbeidzu?

— Nerunā, un tad tas viss paliks ar tevi.

— Es nerunāju, bet tikai riņķoju apkārt. Zini, es jūtos trakoti labi, Džeik.

— Tā arī jābūt.

— Zini, tas tomēr ir pacilājoši, ja sieviete apņemas, ka nebūs netikle.

— Jā.

— Tas mūsos daļēji aizstāj dievu.

— Tiešām ir cilvēki, kuri tic dievam. Tādu nav mazums.

— Dievs man nekad nav palīdzējis.

— Varbūt vēl vienu martīnī?

Bārmenis sajauca vēl divus kokteiļus un ielēja tīrās glāzēs.

— Kur brokastosim? — es Bretai jautāju. Bārā bija vēss, bet varēja just, ka ārā aiz loga ir spiedīga tveice.

— Varbūt tepat? — Breta ievaicājās.

— Te ir draņķīga ēdienu karte. Vai zināt Botēna restorānu? — es viesmīlim jautāju.

— Jā, ser. Vai uzrakstīt adresi?

— Pateicos.

Mēs brokastojām Botēna restorānā, otrā stāvā. Tas ir viens no labākajiem restorāniem pasaulē. Mēs ēdām sivēna cepeti un dzērām rioja alta. Breta neko daudz neēda. Viņa vispār nekad daudz neēd. Es ieturējos, kā nākas, un izdzēru trīs pudeles rioja alta.

— Kā tu jūties, Džeik? — Breta jautāja. — Mans dievs, ko tu esi notiesājis!

— Es jūtos lieliski. Vai vēlies desertu?

— Dievs, sargi, nē!

Breta smēķēja.

— Tev patīk kārtīgi paēst, vai ne?

— Jā, — sacīju. — Man daudz kas patīk.

— Piemēram, kas?

— O, daudz kas! Vai vēlies desertu?

— Tu jau reiz jautāji.

— Jā. Jautāju gan. Ņemsim vēl pudeli rioja alta.

— Vīns ir lielisks.

— Tu tikpat kā neesi dzērusi.

— Esmu. Tu tikai nemanīji.

— Vai zini, ņemsim vēl divas pudeles. — Vīnu atnesa. Es mazliet nolēju sev, tad piepildīju Bretas glāzi un pēc tam savējo. Mēs saskandinājām.

— Priekā! — Breta teica. Es izdzēru glāzi līdz dibenam un ielēju vēl. Breta man uzlika plaukstu uz rokas.

— Nevajag piedzerties, Džeik. Tev nav iemesla.

— Kā tu zini?

— Nevajag. Gan viss būs labi.

— Es nepavisam netaisos piedzerties. Es tikai mazliet iedzeru vīnu. Man patīk dzert vīnu.

— Nu, nevajag piedzerties, — Breta teica. — Džeik, nu nevajag taču piedzerties!

— Varbūt tu gribi pavizināties? Varbūt gribi apskatīt pilsētu?

— Labprāt, — Breta sacīja. — Madridi es neesmu redzējusi. Jā, gribu apskatīt Madridi.

— Tūlīt, tikai izdzeršu glāzi.

Mēs nokāpām lejā un caur pirmā stāva ēdamzāli izgājām ārā. Viesmīlis devās pēc taksometra. Bija karsts un saulains. Ielas galā atradās neliels koku un zālāju ieskauts laukums, kur stāvēja taksometri. Piebrauca mašīna ar viesmīli uz kāpšļa. Es viņam iedevu dzeramnaudu un, pateicis šoferim adresi, apsēdos Bretai līdzās. Mašīna devās pa ielu uz priekšu. Es atlaidos pret sēdekļa atzveltni. Breta pievirzījās man klāt. Mēs abi sēdējām cieši līdzās. Es apņēmu Bretas plecus, un viņa ērti piekļāvās man. Bija ļoti karsts un saulains, un nami izskatījās žilbinoši balti. Mēs uzbraucām uz galvenās ielas.

— Mums abiem būtu bijis tik trakoti labi, Džeik, — Breta teica.

Haki tērpā ģērbies policists sēdēja zirgā un regulēja satiksmi. Viņš pacēla rādāmo zizli. Šoferis tik spēji nobremzēja, ka Breta tika atsviesta atpakaļ.

— Jā, — es sacīju. — Jauki tā domāt, vai ne?

JAUNĪBAS DIENU HEMINGVEJS UN «ZUDUSĪ PAAUDZE»

1

Hemingveja agrīnās daiļrades tematika, idejas, radošie meklējumi cieši saistīti ar tā sauktas zudušās paaudzes problēmām.

Kas ir šī zudusī paaudze? Tā pēc imperiālistiskā pasaules kara (1914—1918) dēvēja jaunos fronliniekus, kuri karā ieguvuši smagu traumu un nav spējuši atrast savu vietu pēckara pasaulē. Tie bija itin kā neuzskaitītie kara upuri, cilvēki, kas cietuši sakāvi neatkarīgi no tā, kuras valsts — uzvarētājas vai uzvarētās — karaspēkā viņi cīnījušies. «Jūs visi esat zudusī paaudze,» — Hemingveja pirmā romāna «Un saule lec» epigrāfā likti šie Gertrūdes Stainas vārdi.

Paša rakstnieka veidolā un viņa agrīno daiļdarbu varoņos viegli var atrast kopējus vaibstus. Tāpēc jaunības dienu Hemingveja biogrāfiskais raksturojums nereti var noderēt arī šais gados radīto daiļdarbu varoņu raksturošanai.

Hemingvejs dzimis un uzaudzis pārtikušā amerikāņu' ģimenē Čikāgas piepilsētā. Mājās valdīja buržuāziski mietpilsoniskas, reliģiozas tradīcijas, kas zēnā modināja pretestību un protestu. Neilgajās avīžnieka un reportiera gaitās jauneklim nācās sadurties ar Amerikas kapitālistiskās pilsētas skarbo īstenību, taču viņš nepaguva iziet kaut cik nopietnu dzīves skolu, sastapties ar progresīvajām sociālajām idejām. Sniakdams ģimenes ligzdas šaurībā, viņš meklēja jaunus iespaidus un, pa daļai paklausīdams liekuļotajiem aicinājumiem «glābt civilizāciju no huņņiem», brīvprātīgi aizgāja karā.

Deviņpadsmit gadu vecumā viņu smagi ievainoja Itālijas frontē. Būdams bezgala jūtīgs, ievainojumu viņš pārdzīvoja kā īstenu nāvi. Ilgus gadus viņš atcerē atgriezās pie šī acumirklīgā pārdzīvojuma, atkal un atkal reproducēdams šo ainu. Kopš tā laika nāves, varmācīgas nāves tēma viņa pasaules skatījumā ir viena no galvenajām.

Psihiskais satricinājums sev līdzi atnesa bezmiegu un nakts bailes. Fiziski slimība pārgāja, taču palika garīgās sašķeltības jutoņa, dzīve itin kā sadalījās — dienā, kad cilvēkam ir veseluma, drošības un mierīguma izjūta, un naktī, kad viņu moka šaubas un nemiers. Nakts stundās nemiers apciemo pat rūdītākos Hemingveja varoņus.

Imperiālistiskā kara pieredze gan daudz ko mācījusi jaunajam frontiniekam, gan arī iedragājusi viņa pasaules uztveri, kas vēl ir naiva, tikko sākusi veidoties. Reālā īstenība frontē sagrāvusi viņa maldīgos ideālus, līdz ar to radusies neticība skaļām frāzēm un augstiem ideāliem. Šis uzskats pausts pazīstamajās skepses pilnajās leitnanta Frederika Henrija pārdomās romānā «Ardievas ieročiem»: «Mani vienmēr ir mulsinājuši cēlie vārdi «svētums», «slava» un «upuri» ... Mēs tos esam klausījušies, dažkārt stāvēdami lietū, kad tā plīkšķi ļāva sadzirdēt vien atsevišķus skaļākos izsaucienus... bet es neesmu redzējis nekā svēla, un vārds «slava» ir bijis tikai tukša skaņa, un upuri lika atcerēties Čikāgas lopkautuves, lielgabalu gaļa gan derēja vienīgi aprakšanai.»

Karā iegūtā trauma arī saasina tieksmi baudīt dzīvi, kas tik raksturīga jaunības dienu Hemingvejam. Šī savā intensitātē neparastā izjūta ir radniecīga tam, ko pārdzīvo atvaļinājumā atlaists vai netālā aizmugurē nonācis kareivis, kurš ar visiem jutekļiem — kas to zina, varbūt pēdējo reizi — kāri izbauda savas esības mieru un prieku, pirms no jauna dosies ugunī.

Arī turpmāk šī raksturīgā dabas un vienkāršo dzīves prieku uztvere kļūst par daļu no rakstnieka vispārējās dzīves uztveres.

Daudzos agrīnā posma darbos, atskatoties uz sava varoņa pusaudža gadiem un jaunību — šis varonis visbiežāk parādās ar Niķa Adamsa vārdu, — Hemingvejs sīkāk izgaismo autobiogrāfiskos motīvus, kuri pieder pie viņa daiļrades vadmotīviem. Saskaņā ar savas poētikas likumiem viņš dažkārt labprātāk to dara apslēpti. Tā, pieskaroties pazīstamā stāsta «Pie Bigriveras» (no grāmatas «Mūsu laikos») tapšanas vēsturei, Hemingvejs vēlāk raksta atmiņās: «Tas bija stāsts par atgriešanos no kara, taču karš tajā netika pieminēts.»

Šīs karā cietušā frontinieka rakstura iezīmes un psiholoģija, patiesību sakot, arī ir vienīgais, kas nosaka Hemingveja faktisko piederību pie zudušās paaudzes. Abu tālākās attiecības — tās ir rakstnieka un viņa grāmatu savstarpējās attieksmes.

Pirmo desmit daiļrades gadu stāstos un romānos Hemingvejs rāda itin kā zudušās paaudzes cilvēka garīgās norises, tēlo viņa iekšējo pasauli un filozofiskos uzskatus.

Hemingveja varoņa dzīves ārējie notikumi iedalāmi trīs galvenajos posmos: karš, karavīra atgriešanās un tālākās gaitas pēckara pasaulē. Savās grāmatās Hemingvejs šos notikumus attēlo, īsti neievērodams hronoloģiju. Vispirms viņš aprakstījis karavīra atgriešanos (visspilgtāk stāstā «Kareivja dzimtā puse» grāmatā «Mūsu laikos»), pēc tam dzīvi pēckara pasaulē («Un saule lec») un tikai tad parādījis to karā («Ardievas ieročiem»). Šādas secības dēļ arī citādi izkārtojušies kopējie motīvi, kas saistās ar zudušo paaudzi. Romānā «Ardievas ieročiem» varonis sasniedzis lielāku briedumu nekā iepriekšējo darbu varoņi; Frederiks Henrijs ir pārdomājis un vispārinājis daudz ko tādu, par ko Haroldam Krebsam un pat Džei-kam Bārnesam vēl tikai bija radusies neskaidra nojauta. Frederika Henrija vārdā Hemingvejs izsaka veselu rindu zudušās paaudzes «klasisko» formulu.

Pēc diviem frontē pavadītiem gadiem atgriezies mājās, Amerikas provinces pilsētiņā Oklahomā, stāsta «Kareivja dzimtā puse» varonis Krebss savā ģimenē nejūtas kā mājās. Visa agrāk tik ierastā ikdiena, galda lūgšanas, vecāku nodomi viņu iekārtot pieklājīgā darbā, apprecināt ar meiteni no labas ģimenes modina Krebsā īgnumu un riebumu. Baismā pieredze, ko viņš guvis frontē, viņu atsvešinājusi no šīs pasaules ar tās sīkajiem rūpestiem un ilūzijām.

«— Vaiga sviedros mums būs savu maizi ēst, — sacīja māte. — Laiskām rokām nav paliekamas vietas dieva valstībā.

— Es neesmu dieva valstībā, — Krebss atteica.»

Šis pirmais, pagaidām visīsākais Hemingveja varoņa apgalvojums, ka laimība zemes virsū, kurai viņam mācījuši ticēt, vairs neeksistē, sīki tiek izrisināts, parādot traģisko dzīves koncepciju, kāda ir Frederikam Henrijam romānā «Ardievas ieročiem».

Pesimistisku formulu grāmatā «Ardievas ieročiem» netrūkst; tās bieži tiek citētas, lai raksturotu Hemingveja dzīves uzskatus, un patiešām — viņš šeit ne vienmēr centies šķirt sevi no sava varoņa.

«Ja cilvēki šajā pasaulē ienāk ar tik lielu drosmi, pasaulei viņi jāievaino, lai salauztu, un pasaule viņus arī ievaino. Pasaule salauž ikvienu, un daudzi lūzdami kļūst stipri. Tos, kurus nevar salauzt, nonāvē. Nonāvē visus labos un visus cēlos, un visus drosmīgos — bez izšķirības. Ja arī tu nepiederi pie tādiem, tikpat vari būt drošs, ka tevi nonāvēs, taču bez sevišķas steigas.»

No traģiskās dzīves koncepcijas izaug jaunības dienu Hemingveja morāles principu meklējumi. Hemingveja daiļrade no paša sākuma piesātināta ar morāles motīviem, tās mērķis ir atrast, noteikt pareizo cilvēka izturēšanos traģiskajā īstenībā.

Pamatideja Hemingveja morāles principu meklējumos ir saglabāt vīrišķību, stoicismu, saduroties ar naidīgu vidi, smagiem likteņa triecieniem. Katrs Hemingveja lasītājs zina, cik liela loma viņa varoņu rīcībā ir drosmei — gan ārējā darbībā, gan garīgajā plāksnē, — kad tie nonāk konfliktā. Un cik lielu gandarījumu gūst rakstnieks, attēlojot šo liktenim nepakļāvīgo, sīksto cilvēka spēku.

Reiz viņš pat atļaujas pārkāpt robežu, ko nospraudusi viņa «spar-tiskā» estētika, aizliegdama attēlotā priekšmeta vai parādības raksturošanai izmantot mākslas līdzekļus, kas neizriet tieši no to būtības.

«Ja psihiskajām īpašībām ir smarža,» viņš raksta, «tad drosme man smaržo pēc miecētas ādas, salā apledojuša ceļa vai jūras, kad vējš plosa putas viļņa galotnē.»

Nostājies šādā pozīcijā, Hemingvejs sāk izstrādāt sava varoņa rīcības fizisko, morālo, estētisko sistēmu, kas kļuvusi pazīstama ar nosaukumu Hemingveja kanons jeb kodekss.

Hemingveja kodekss visplašāk rod atspoguļojumu viņa pirmajā romānā «Un saule lec».

«Un saule lec» ir jaunības dienu šedevrs, kurš dažā ziņā palicis nepārspēts visā Hemingveja daiļradē.

Grāmatā daudz rūgtuma un neliekuļota izmisuma; taču tajā tāpat ir īstena pieķeršanās dzīvei un prasme saskatīt tās skaistumu, morālā vīrišķība, nepadošanās pašapmānam.

Romāna galvenais varonis Džeiks Bārness ir amerikāņu žurnālists, kas dzīvo Parīzē. Frontē gūtais ievainojums laupījis viņam fiziskās mīlestības iespēju; tādējādi visiem viņa aprindu cilvēkiem raksturīgais dvēseles traumatisms Džeikam veidojas uz viņa paša traģēdijas fona. Izirst viņa attiecības ar valdzinošo uzdzīvotāju Bretu Ešliju, kura viņu mīl un kuru viņš arī mīl. Sī mīlestība Džeikam ir vienas vienīgas ciešanas. Un tomēr Džeiks daudz vīrišķīgāks par saviem draugiem un pudeles brāļiem, viņam sveša izmisuma bravūra, un mokošajās kolīzijās viņš cenšas meklēt saprātīgu un cilvēcisku atrisinājumu.

Romāna varoņi — tie gandrīz visi ir bijušie fronlinieki — nepārtraukti meklē izklaidēšanos, pa daļai tāpēc, lai aizmirstos; viņi izjūt garīgu tukšumu, un viņiem ir grūti palikt vienatnē ar sevi. «Vakariņas tiešām pagāja ļoti patikami. Bretai mugurā bija melns vakartērps bez piedurknēm. Viņa izskatījās ļoti skaista ... Man bija jāuzkāpj augšā un jānoved Roberts Kons. Viņš bija dzedri atturīgs ... taču uz beigām it kā atplauka... Bils dzina visādus jokus. Maikls tāpat. Viņiem abiem saskanēja.

Šīs vakariņas bija līdzīgas tām, kādas es atceros no kara laikiem. Daudz vīna, uzspēlēta bezbēdība un tāda sajūta, ka tuvojas kaut kas neatvairāms.»

Un tomēr romāna «Un saule lec» varoņu izklaidēšanās, Džeika un Bila Hortona brauciens uz Spānijas Pirenejiem, kur viņi makšķerē foreles, Džeika draugu pulka piedalīšanās spāņu tautas svētkos Pamplonā pauž īstenu cilvēka prieku par dabu, jūsmu par dzīves skaistumu un pieder pie spēcīgākajām Hemingveja lappusēm.

Aplūkot Hemingveja poētiku ārpus viņa morāles principu sistēmas nav iespējams. Viņa atturīgais, reizēm sausais rakstības veids nav jāuzskata par emocionālās nabadzības pazīmi, tāpat kā viņa varoņu skopās, «caur sakostiem zobiem» pateiktās replikas neliecina par to garīgās pasaules nabadzību.

Svarīgs elements šādā pasaules skatījumā ir tas, ka viss konkrētais, vienkāršais tiek vērtēts augstāk nekā abstraktais, sarežģītais, jo aiz tā varonis saskata neīslumu un viltu. Šī divējā jūtu un ārējās pasaules uztvere nosaka ne tikai viņa ētiku, bet arī estētiku.

Leitnants Henrijs romānā «Ardievas ieročiem» abstraktos vārdus kā «gods», «drosme» vai «svētums» uzskatīja par tādiem, kuriem nevar uzticēties, un pat par apvainojošiem «līdzās konkrētiem ciemu nosaukumiem, ceļu numuriem, upju nosaukumiem, bataljonu numuriem un datumiem».

Karš beidzies, abstrakto un konkrēto vāīdu kategorijas, ko lieto varonis, ir kļuvušas citādas, taču, tāpat kā agrāk, no tādiem vārdiem, kuri satrauc sirdi un kuriem nevar uzticēties, kā, piemēram, greizsirdība, vientulība vai ciešanas, viņš izvairās un meklē atbalstu un mieru ielu nosaukumos un pedantiski precīzā maršruta apzīmēšanā.

«Mēs nogriezāmies no Place Conlrescarpe pa labi un devāmies tālāk pa šaurām, līdzenām ieliņām, ko ieskāva veci daudzstāvu nami. Citi bija izspiedušies pašā ietves malā. Citi atrāvušies nostāk. Mēs iznācām uz Rue du Pot de Fer un gājām līdz Rue Saint Jac-ques krustojumam, tad, pagriezušies uz dienvidiem, garām dzelzs režģu apjoztajam Vai de Grdce slimnīcas dārzam līdz Boulevard du Port Royal.

— Uz kurieni tagad? — vaicāju. — Vai uz «Selektu» pasēdēt kopā ar Bretu un Maiklu?

— Iesim.

Mēs soļojām tālāk līdz Boulevard Montparnasse, garām «Closcrie de Lilas» kafejnīcai, Lavinjas restorānam, Damuā un citām nelielām kafejnīcām līdz «Rotondai» un, atstājuši aiz sevis tās mirdzošās ugunis, pārgājām pāri ielai un nonācām «Selektā».»

Tā Džeiks Bārness apraksta savu skumjo gājienu uz satikšanos ar Bretu, pie kuras atbraucis viņas mījākais un nākamais vīrs Maikls Kembels.

Šeit jārunā par slaveno Hemingveja zemtekstu, kuram ir tik liela loma viņa daiļradē, sevišķi agrīnajā daiļradē. «Ja rakstnieks labi pazīst to, par ko raksta, viņam nav jāmin it viss, ko viņš zina, un, ja rakstnieks raksta patiesi, lasītājs uztvers visu nepateikto tikpat dzīvi, itin kā rakstnieks to būtu pateicis. Dižens aisberga kustībā ir tieši tas, ka tikai astotā daļa aisberga paceļas virs ūdens,» — tā Hemingvejs raksturo savu rakstīšanas manieri.

Daudzi Hemingveja stāsti veidoti, izmantojot pasacītā un līdz galam nepasacītā mijiedarbību; šie tēlojuma elementi cieši saistīti, un sižeta neredzamais — «zemūdens» tecējums piešķir spēku un jēgu visam redzamajam. Tā pazīstamajā stāstā «Kaķis lietū» (grāmatā «Mūsu laikos») divu jaunu amerikāņu — vīra un sievas itin kā nenozīmīgajai sarunai «par niekiem» kādā Itālijas viesnīcā pēc autora ieceres jāparāda atmosfēra, kas liecina par tukšumu sirdī un draudošo krīzi abu attiecībās. Autors ļoti labi pazīst savus varoņus, pazīst viņu dzīvi, jūtas, intereses un veido stāstu gandrīz kā muzikālu kompozīciju, ar drošu roku pārmaiņus lietodams skaņu rakstu un pauzes.

Plaši un mazāk eksperimentāli Hemingvejs izmanto zemtekstu arī romānā «Un saule lec». Varoņi klusē par savām grūtībām, un reizēm šķiet — jo smagāk viņiem ap sirdi, jo raitāk rit viņu bezrūpīgais dialogs, — tādi ir «spēles noteikumi», — taču visur tiek ievērots teksta un zemteksta līdzsvars, un varoņu psiholoģiskais raksturojums ir pārliecinošs.

Galvenajos vilcienos zemteksta poētika, ko tik plaši izmantojis Hemingvejs, droši iekļāvusies mūsdienu rietumu prozas vispārējā poētikā. Tomēr Hemingveja daiļradē tai raksturīgas skaidri izteiktas individuālas iezīmes, tāpēc mēģinājumi kopēt Hemingveja manieri parasti lemti neveiksmei.

3

Tāds galvenajās līnijās ir mākslinieciskais un ētiskais satvars, kas izkristalizējas Hemingveja daiļrades sākuma posma darbos.

Kaut arī viņa radītajā pasaulē valda šķietama saskaņa, tomēr šī pasaule ir nedroša, tajā jaušas satraukums, neizbēgamo katastrofu priekšsajūta.

Ar ko cīnās Hemingveja varoņi? Acīm redzot, ar «ļauno likteni». Dziļi slēptā sākotne visām nelaimēm šajā pasaulē paliek itin kā «aiz kadra», to aizsedz konkrētie apstākļi, kuriem varonis stājas pretī. Taču būtu nepareizi domāt, ka rakstnieks neredz, ka šī sākotne pastāv, vai ari ir pret to vienaldzīgs.

Daži autori, kas raksta par Hemingveju, gribētu ne tikai satuvināt, bet pat identificēt jaunības dienu Hemingveju ar viņa varoņiem. Taču, ja Hemingvejs būtu kļuvis par zudušās paaudzes cilvēku dzīves hronistu, būdams tikai viens no viņiem, diez vai šī hronika ieietu pasaules literatūrā. Zudušās paaudzes cilvēki bija iekšēja tukšuma mākti kara upuri, dreifējoši atlūžņi pēc kuģu katastrofas, turpretī Hemingvejs nejutās nedz iztukšots, nedz cietis katastrofu. Viņš bija meklējošs un domājošs rakstnieks, kuru dziļi skārusi viņa biedru traģēdija un kurš to izvēlējies par savu tēmu.

Viņa tēmas traktējumu nosaka divi svarīgi apstākļi: viens itin kā atbrīvo viņam rokas, otrs tās saista.

Pirmais apstāklis. Jau pašā sākumā rakstnieks nostājas tādā pozīcijā, kas ļauj lūkoties uz viņa varoņiem kritiski un it kā no malas, lai arī viņš jūt tiem līdzi. Ši pozīcija interesanti parādīta viņa pirmā romāna virsrakstā un epigrāfos.

Romānā «Un saule lec» pēc virsraksta seko divi epigrāfi. Pirmais «Jūs visi esat zudusī paaudze,» — Gertrūdes Stainas teiktie vārdi; un otrs — no ķēniņa Zālamana gudrības grāmatas, kurš sākas šādi: «Viens ļaužu augums ir beidzies, un nāk atkal cits, bet zeme paliek uz mūžīgiem laikiem ... Un saule lec, un saule riet un steidzas uz to vietu, no kurienes nākusi.» Hemingveja romāna sākotnējais nosaukums ir «Un saule lec», tas ņemts no šī bībeles citāta. (Nosaukums «Fiesla» radies vēlāk, angļu izdevumā, un paturēts arī tulkojumā krievu valodā.) «Paaudze» pirmajā citētajā epigrāfā un «augums» otrajā epigrāfā angļu valodā tiek apzīmēts ar vienu un to pašu vārdu (generation). Tādā kārtā gan romāna virsraksts, gan abi tā epigrāfi ir cieši saistīti un virzīti uz vienu mērķi. Kāds ir šis mērķis? Kā izskaidrojis pats Hemingvejs vēstulē, kas rakstīta drīz pēc grāmatas iznākšanas, viņa uzdevums bijis parādīt, ka grāmatas īstenais varonis nav vis «zudusī paaudze», kas zaudējusi mieru un laimi, bet gan «zeme, kura paliek uz mūžīgiem laikiem».

Tas nenozīmē, ka autors ignorē romāna varoņus, — grāmatā, kā jau sacīts, ļoti daudz dziļas cilvēcības, •— taču šī grāmata atklāti noraida sakāvnieciskas pozīcijas; tēma par zemi, kura «paliek uz mūžīgiem laikiem», turpmāk Hemingveja daiļradē parādās ne vienu reizi vien kā pretsvars izmisumam.

Otrs apstāklis. Lasot Hemingveja daiļrades sākuma posma darbus — romānu «Un saule lec» un pirmo stāstu krājumu, mūs pārsteidz tas, cik maz uzmanības rakstnieks velti sabiedriskajām problēmām. Salīdzinājumā ar daudziem laikabiedriem viņu daudz vairāk aizrāvušas cilvēku dzīves problēmas ārpus plašām sociālām saiknēm. Šos Hemingveja varoņus ārēji neskar politiskie satricinājumi, kas sekoja pēc imperiālistiskā pasaules kara, un viņi tos nemaz nekomentē. Sākot ar grāmatu «Mūsu laikos» (1925), kur kompozīcija vēl atstāj logus uz «lielo pasauli», lidz grāmatām «Nāve pēcpusdienā» (1932) un «Uzvarētājs neiegūst neko» (1933) šī tendence pastiprinās. Rakstnieka sevis ierobežošana, ko diktē viņa pesimistiskie un fatālistiskie uzskati par sabiedrību, likumsakarīgi sašaurina viņa zīmēto cilvēka dzīves ainu.

Hemingvejs atsakās iet līdzi saviem varoņiem pa izmisuma ceļu Taču viņš itin kā aizliedz sabiedrisko cīņu pret pasaulē valdošo ļau numu. Bet kur tad lai cilvēks meklē glābiņu? Katram cilvēkam pa šam individuāli' jāpretojas ļaunumam, rakstnieks atbild. Viņš arī iel šo ceļu.

Uzmanīgi lasot Hemingveja daiļrades sākuma posma grāmatas, mēs redzam, ka arī ierobežotos, ārkārtīgi sašaurinātos viņa problemātikas ietvaros atrodami cilvēki cīnītāji un reāli izpaužas ļaunums, pret kuru tie cīnās; apkārtējā pasaulē un cilvēka dzīvē iezīmējas pozitīvā un negatīvā iedīgļi.

Pozitīvā, aktīvā iedigļi cilvēkā Hemingvejam rod visaugstāko izpausmi ncuzvaramības tēmā; runa ir par varoņa apņēmību nepakļauties «ļaunā likteņa» varai, pretoties tai pat sakāvē. No romāna «Un saule lec» varoņiem neuzvarēts ir vienīgi Džeiks Bārness, lai citi izliekas cik drošsirdīgi izlikdamies. Džeika sīvā cīņa ar izmisumu, kas viņam uzglūn visu laiku, ir grāmatas apslēptā tēma, kura saauž visus sižetiskos metus. Šī tēma atkārtojas daudzos stāstos.

Vienam no spēcīgākajiem stāstiem Hemingvejs arī devis nosaukumu «Neuzvarētais». Tas pieder pie Hemingveja stāstu cikla par sportu; šo stāstu varoņi ir matadori, bokseri, mednieki. Kaut arī tur cīņa noris arēnās, kuras ir mazākas par dzīves arēnu, rakstnieks veido konfliktus, izraudzīdamies raksturīgākās pretrunas, un viņam izdodas panākt spēcīgu vispārinājumu.

Stāstā «Neuzvarētais» matadors Manvels Garsija kādreiz bijis liels sava amata meistars, bet tagad jau ar gadu nastu plecos Madridē uzstājas vēršu cīņās. Viņš vēl nav pilnīgi atveseļojies no pēdējā ievainojuma, turklāt viņa ciņa norit nelaimīgi, viņam neveicas.

Beigās viņš nonāvē vērsi, taču viņu pašu nones no arēnas ar smagu, varbūt pat nāvīgu ievainojumu krūtīs.

«Ļaunais liktenis» šajā Hemingveja stāstā parādās ļoti konkrētos sociālajos apstākļos. Manvels Garsija iziet arēnā par nožēlojamiem grašiem, tāpēc ka ir nabadzīgs un viņam kaut kas jānopelna. Viņš iziet arēnā arī tāpēc, ka ir meistars un artists un aizstāv matadora tiesības pelnīt iztiku ar savu amatu.

Šai arēnas drāmā jūtam dziļu cilvēcību.

Vecais pikadors Surito, kurš jau pametis arēnu, ir ar mieru piedalīties cīņā, lai palīdzētu draugam; tam ir žēl drauga, tas baiļojas par viņu, pat mēģina panākt, lai Manvels dod vārdu, ka neveiksmes gadījumā arī pametīs arēnu. Kad iedegas cīņa, ciniski vienaldzīgais vakara avīzes reportieris «pasniedzās pēc siltās šampanieša pudeles, kas stāvēja viņam pie kājām, ieņēma malku un pabeidza rindkopu:

«... vecais Manolo ar virkni parasto gājienu neizpelnījās atzinību, un sākās koridas trešā daļa.»» Jauns čigāns — banderiljero itin kā dejodams veic savu darbu arēnā; viņa līksmā bezbailība vēl pasvītro Manvela lielo nogurumu. Šai stāstā pat vērsim tiek dots vārds. Sākumā viņš ir jautrs: «.. .izdrāzās vērsis, šļūcot uz visām četrām, apstājās un tad aiz prieka, ka izkļuvis no tumšā staļļa, sāka aulekšot — slaidiem, laideniem lēcieniem...» Vēlāk savainots un saniknots tas nolemj izrēķināties ar mocītājiem: «Vērsis izkārtu mēli, smagi elsodams, vēroja čigānu. Nu tas vairs neizbēgs, vērsis domāja.»

Kad Manvelam uzreiz neizdodas nonāvēt vērsi, skatītāji sašutumā apmētā viņu ar sēdekļa spilveniem. Aizķēries aiz spilvena, Manvels uztriecas vērsim uz raga. Jau gulēdams uz operācijas galda, viņš neļauj sev nogriezt koleti. Viņš nav uzvarēts. Viņš ir matadors. Viņš nepadodas.

Ļaunuma izpausme kļūst vēl konkrētāka un vairāk pārliecinoša, kad rakstnieks pārnes darbību uz Ameriku ...

Savā laikā Hemingvejs atsacījās no nodoma rakstīt romānu par dzimto pilsētiņu Oukparku, lai «saudzētu dzīvos cilvēkus», kā viņš pats vēlāk teica; pirmām kārtām viņš bija domājis savus radiniekus. Oukparkā jau tāpat ar slimīgu jūtīgumu uzņēma viņa sacerējumus; kā atceras Hemingveja jaunākais brālis, rakstnieka tēvs un māte, tiklīdz kāds ieminējies par romānu «Un saule lec», ar šausmām iesaukušies: «Tā grāmata!» Taču Hemingvejs netēloja Amerikas dzīvi tikai pēc Ilinoisā pavadīto bērnu dienu atmiņām, neizmantoja vienīgi ierastos «karavīra atgriešanās» motīvus. Ir vesela rinda agrīnajā periodā sarakstītu Hemingveja stāstu, kuru pamatā Amerikas dzīves vērojumi un reportiera pieredze Kanzassitijā un Čikāgā. Tajos rakstnieks zīmē drūmu Amerikas dzīves ainu, neslēpdams savu riebumu un protestu pret to. Vispirms jāmin stāsts «Slepkavas» un «Piecdesmit tūkstoši» no krājuma «Vīrieši bez sievietēm».

Hemingvejs daiļrades sākuma posmā tik dziļi izjūt īstenības sociālo pusi (kaut arī tīšām no tās it kā vairās), ka abus šos stāstus, kuri arī pieder pie sporta cikla, ikviens vēsturnieks, kas pētī XX gadsimta amerikāņu kultūru, varētu uzskatīt par pilnvērtīgām socioloģiskām etīdēm.

Stāstā «Slepkavas» divi gangsteri kādā Amerikas pilsētiņā uzglūn cilvēkam, kuru tiem uzdots noslepkavot. Gluži nejauši nodoms izjūk, taču cilvēks ir nolemts bojā ejai, tas kļūst skaidrs gan viņam pašam, gan visiem apkārtējiem. Civilizētā sabiedrībā gaišā dienas laikā viņam nav vairāk izredžu izglābties kā vientuļam zvēram džungļos, kad to vajā vesels bars citu zvēru, vēl plēsīgāku un vē) stiprāku.

Runājot par stāstu «Slepkavas», Hemingvejs kādreiz sacījis, ka izteiksmības labad viņam vajadzējis izmest no stāsta «veselu Čikāgas pilsētu». Viņš paskaidro, par ko gangsteri stāstā «Slepkavas» vajā zviedru Oli Andresonu: zviedram noteikti vajadzēja zaudēt boksa mačā, bet viņš neizpildīja pavēli, uzvarēja un tāpēc izjauca noziedzīga Čikāgas sindikāta nodomus.

Šie stāsta elementi tika pilnīgi atmesti, un līdz ar to sižeta sadzīves puse kļuva bālāka. Taču jāatzīst, ka šī nepietiekamā motivācija piešķir stāstam jo sevišķi baismu noskaņu, radot simbolisku Amerikas dzīves panorāmu.

Tas, kas palika ārpus «Slepkavu» teksta, itin kā tiek ievietots stāstā «Piecdesmit tūkstoši». Vecais bokseris Džeks Brenons, iekams atstāj ringu, vēl iziet pēdējā cīņā. Lai izsekotu sižeta pagriezieniem, lasītājam jāpazīst ASV sporta dzīves tikumi un jāzina, ka sports tur ir arī iedzīvošanās avots. Saprazdams, ka viņam nav nekādu izredžu uzvarēt cīņā pret daudz jaunāku un stiprāku pretinieku, vecais bokseris grib gūt peļņu no paša sakāves; viņš noslēdz vienošanos ar nelegālā totalizatora īpašniekiem un liek uz savu pretinieku piecdesmit tūkstošu dolāru. Taču totalizatora īpašnieki izdara viltīgu kontroperāciju, pēc to norādījuma Brenona pretinieks pilnīgi atklāti, nemaz neslēpdamies, mēģina viņu nokautēt ar neatļautu sitienu zem jostas vietas. Par negodīgu paņēmienu pretiniekam jāieskaita zaudējums; tad Brenons paliek uzvarētājs un viņa nauda iet zudumā. Taču Brenons, atminējis šo manevru, paziņo, ka pretinieka sitiens bijis nejaušs; pārvarēdams pārcilvēciskas sāpes, viņš cīnās vēl vienā raundā un savukārt ar vēl negodīgāku sitienu nokautā pretinieku. Tagad tiesneši diskvalificē viņu, pretinieku paziņo par uzvarētāju, un Brenona nauda ir glābta. «Taisni brīnums, kā strādā galva, kad uz spēles tik liela nauda,» viņš pēc mača saka savam menedžerim, kad drausmīgi savaibstītu seju guļ viesnīcas numurā, gaidīdams ārstu.

Autors izvairās no jebkādas moralizēšanas; treneris, kurš atstāsta šo notikumu, objektīvi un ļoti draudzīgi apraksta veco bokseri, nosodīdams viņu vienīgi par skopulību sadzīvē. Lai novērtētu, kādu morālo nozīmību rakstnieks piešķir viņa attēlotajai amerikāņu dzīves ainai, jāsalīdzina Brenons ar matadoru Manvelu, stāsta «Neuzvarētais» varoni. Uz vecā matadora traģēdijas fona Brenona divcīņa atgādina drausmīgi piedauzīgu farsu.

Tādējādi Hemingveja daiļradei vijas cauri naidīgi pretmeti — drošsirdība un morāla kapitulācija, ciniska vienaldzība un cilvēka cienīga rīcība, dvēseles skaistums un garīga kroplība.

Hemingveja ētiskās tematikas sociālā nozīme ir neapstrīdama. Tā tālu pārsniedz zudušās paaudzes šaurāko problēmu loku.

Un tomēr Hemingveja pozīcija daiļrades sākuma posmā ir pretrunīga. Cenšanās zudušās paaudzes tēmu bagātināt ar dzīvē smeltu saturu ir rakstnieka daiļrades stiprā puse, kas viņam nesusi radošas uzvaras. Taču katru reizi, kad viņš cenšas plašāk pieskarties «dvēseles slimībai», ar ko sirgst zudušās paaudzes cilvēki, attiecinot to uz ļaužu attiecībām vispār, viņš ieslīd drūmā pesimismā uzskatos par dzīvi un cilvēkiem.

Tas, ka Hemingvejs apskatāmo tēmu lokā nav iekļāvis darbaļaužu sociālo un politisko cīņu tās aktuālajās izpausmēs, sašaurinājis rakstnieka apvāršņus un novedis viņu pie traģiskām krīzēm.

Tāds bija jaunības dienu Hemingveja ceļš, līdz antifašistiskā Spānijas kara gados, jau kā pasaulslavens rakstnieks, viņš atcēla sev uzliktos aizliegumus un izgāja cīņā pret reakciju, bruņojies ar vīrišķību un talantu.

A. S t a r c e v s

SATURS

Konstantīns Simonovs. Domājot pai Hemingveju Tulkojusi Tatjana Jarmolinska

Stāstu krājums «Mūsu laikos»Tulkojusi Vizma Belševica (stāstu «Kaķis lietū» tulkoimu n-sija Dzērve) 1 Uze

Smirnas ostā..........

Pirmā nodaļa. Indiāņu ciemats .....

Otrā nodaļa. Ārsts un ārsta sieva.....

Trešā nodaļa. Kaut kas bija cauri .

Ceturtā nodaļa. Trīs dienu vētra ....

Piektā nodaļa. Čempions.........

Sestā nodaļa. Ļoti īss stāstiņš........

Septītā nodaļa. Karavīra dzimtā puse......

Astotā nodaļa. Revolucionārs........

Devītā nodaļa. Eliota kungs un Eliota kundze ....

Desmitā nodaļa. Kaķis lietū.........

Vienpadsmitā nodaļa. Neatļautā laikā......

Divpadsmitā nodaļa. Uz slēpēm cauri sniegājiem .

Trīspadsmitā nodaļa. Mans vecais.......

Četrpadsmitā nodaļa. Pie Bigriveras I......

Piecpadsmitā nodaļa. Pie Bigriveras. II......

L'Envoi.............

Stāstu krājums «Vīrieši bez sievietēm»

Tulkojusi Inese Veide

Neuzvarētais .................

Svešā zemē.............

Baltie ziloņi.............

Slepkavas.............

Che ti dice la patria?..........

Piecdesmit tūkstoši...........

Desmit indiāņi............

Kanārijputniņš dāvanai..........

Alpu idille.............

Iedzīšanas brauciens...........

Šodien ir piektdiena...........

Banāls stāsts.............

Pirms aizmigšanas...........

Stāstu krājums «Uzvārētājs neiegūst neko»

Tulkojusi Vizma Belševica

Pēc vētras . ...........

Silta, gaiša vieta............

Pasaules gaisma.............

Sveiki svētkos, džentlmeņi!..........

Jūra mainās..............

Kādi jūs nekad nebūsit..... .....

Mīkstais un viņa māte...........

Kādas lasītājas vēstule...........

Veltījums Šveicei............

I. Mistera Vīlera portrets uz Montrē fona.....

II. Misters Džonsons runā par to Vevejā.....

III. Ģeogrāfijas biedrības locekļa dēls dzer kafiju Teritē .

Visu dienu gaidīts............

Vaiomingas vīns............

Spēlmanis, mūķene un radio.........

Tēvi un dēli..............

Frensa Makombera īsais laimes bridis. Tulkojusi Inese Veide . Kilimandžāro sniegi. Tulkojusi Maija Andersone.....

Un saule lec. Tulkojusi Inese Veide.......

A.. Starcevs. Jaunības dienu Hemingvejs un «zudusi paaudze». Tulkojusi Tatjana Jarmolinska........

IN OUR TIME

Stories b y Ernest II e m I n g w a y New York

Charles Scribner’s Sons

MEN WITHOUT WOMEN by

Ernest Hemingway New York

Charles Scribner's Sons

WINNER TAKE NOTHING by

Ernest Herningway New York

Charles Scribner's Sons

IHE SUN ALSO RISĒS by

Ernest Hemingway New York

Charles Scribner's Sons

3 p h e c t XeMHHryafl COBPAIIHE COMHHEHHR e <ierbtpex tomūk

H3AaTeabCTB0 «Xyao>KecrBennaH anTepaTypa» MoCKBa 1968

9 ļ h e c t X e m h n i y a ft COBPAI IHE COMHHEHHH e runu tomux Tom 1

H3AaTe;ibCTBO «Jlnecwa»

Ha jiarbiiucKOM si3bit<e Xya.oa<HiiK ryiiBajifl 3a9po

Redaktore V. Kumuška. Māksi, redaktors V. Grants. Teliņ, redaktore D. Pastare. Korektore K. Rtimbēna.

Nodota salikšanai 1971. g. 29. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 25. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 81X108/32. 20,13 fiz. iespiedi.; 31,01 uzsk. iespicdl.j 34,50 izdcvn. I. Metiens 45 000 cks. Maksā 1 rbl. 95 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21388/D297. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā. beiJina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 302.

1

Klausies (it.).

2

Pils (Ir.).

3

Līst (it.).

4

Jūs kaut ko pazaudējāt, sinjora? (It.)

5

Labdien! (It.)

6

Nauda (vāc.).

7

Lira (it.).

8

Ko jūs gribat? (Vāc.)

9

Pusstunda. Vairāk par pusstundu. (It.)

10

Svins (it.).

11

Dargais (it.).

12

Klausies, dārgais! (It.)

13

Maizi, sālāmi, sieru (it.).

14

Vēršu ciņa.

15

Jaunos vēršus (sp.).

16

Vēršu cīņas dalībnieku vienība.

17

Vēršu cīņas dalībnieks, kurš jāšus ar šķēpu rokā stājas cīņā pirms matadora.

18

Spānijas sudraba monēta; 1 duro — 5 pesetas.

19

Saules vārti — galvenais laukums Madridē.

20

Gājiens (sp.), šeit vēršu cīņas dalībnieku iznākšana arēnā.

21

Matadora palīgi.

22

Vēršu cīņas dalībnieks, kura uzdevums satracināt vērsi, durot tam ādā asas bultiņas — banderiljas.

23

Nost ar virsniekiem! (It.)

24

Brālība (it.).

25

Pašaizliedzība (it.).

26

Divas (glazēs) alus (sp.).

27

Ko dzimtene tev stāsta? (It.)

28

Makaroni ar sviestu, pārkaisīti ar sadrupinātu sieru.

29

Drēbnieku darbnīcā (Ir.).

30

Pārdevējs, šeit modiste (tr.).

31

Piegriezējs (Ir.).

32

Leitnanta kungs (it.).

33

Cilvēk (sp.).

34

Nekas un tikai nekas, nekas un tikai nekas (sp.).

35

Vel viens dullais (sp.).

36

Tasīte (sp.).

39

Gribat iedzert? (Vāc.)

40

Jā, kungs (fr.).

41

Pazīstat šampaniešus? (Fr.)

42

Nē, kungs (fr.).

43

Vajag pazīt (fr.).

44

c Kurš te ir (fr.).

45

Labakais (Ir.).

46

Tad jūs vēl esat. pavisam jauns (Ir.).

47

Kungam ir tikai trīsdesmit pieci gadi (Ir.).

48

Uz jūsu veselību, kungs (Ir.).

49

Francijas Šveice (Ir.).

50

Jā. Tas ir normāli (Ir.).

51

Un jūs, kungs? (Fr.)

52

Ari tāpat (Ir.).

53

Man gan nepatīk (Ir.).

54

Viņš ir pie saviem vīniem (ir.).

55

Pēc vīna (Ir.).

56

Man pašai garšo alus, bet Fonlēns ... (Fr.)

57

Ēdiet te! Nav labi ēst viesnīcās un restorānos. Ēdiet te! (Fr.)

58

0 Mans dēls apprecēja amerikānieti un visu laiku ēd... (Fr.)

59

Visu laiku (fr.).

60

Pēc viņas (fr.).

61

Indiāniete (Ir.).

62

Viņa ir indiāniete? (Fr.)

63

Nāc mājās tūlīt pēc ... (Ir.).

64

Ēdiet! (Fr.)

65

Ēdiet sieru. Ēdiet. Jūs taču neko neēdat! (Fr.)

66

Bet es jau esmu daudz ēdis. (Fr.)

67

Viņa nesaprot, ka jūs esat rakstnieks. (Fr.)

68

Ēdiet! Es noiešu vēl pēc alus. (Fr.)

69

Mēs izbraucām svētdien. (Fr.)

70

Edām, dzērām vīnu un alu, un viens francūzis pat atnesa ab-sintu. (Fr.)

71

Kalifornijas francūzis. (Fr.)

72

Ļoti maz. (Fr.)

73

Mēs dziedājām, saprotiet. (Fr.)

74

Visas sievietes. (Fr.)

75

Vīrieši gulēja pie ugunskura. (Fr.)

76

Bet mēs jau visu izdzērām. Rītdienai nekas nav palicis. (Fr.)

77

Mēs krietni pazvejojām. (Fr.)

78

Bet mēs neēdam labi. Agrāk, jā. Bet tagad ne. (Fr.)

79

Te neēd labi. (Fr.)

80

Un vēl te ir pārāk daudz poļu. Kad es biju maziņa, māte rājās: «Jūs ēdat kā poļi!» Es nemaz nesapratu, kas tie poļi tādi ir. Bet te Amerikā es sapratu. Pārāk daudz poļu. (Fr.)

81

Jā. Tas ir labākais. Medības un zveja. Kāda jums bise? (Fr.)

82

Es ari gribu iet medībās. (Fr.)

83

Tu nevari. (Fr.)

84

Puikas ir tādi mežoņi, zināt. Viņi ir mežoņi. Viņi grib nošaut cits citu. (Fr.)

85

Es gribu iet viens pats! (Fr.)

86

Es gribu šaut ūdensžurkas. (Kropļainā franču valodā.)

87

Es zinu, kur ir daudz žurku. (Fr.)

88

Tas nav nekas ļauns. (Fr.)

89

Bet viņš ir par jaunu. (Fr.)

90

Taisnība. (Fr.)

91

Šeit tās ir kā slimība. (Fr.)

92

Tās ir kā . . . (Fr.)

93

Šeit ir pārāk daudz. (Fr.)

94

Francijā ir tikai katoļi un protestanti, ļoti maz protestantu. Bet te jau ir tikai ... (Fr.)

95

Kad es atbraucu uz šejieni, es teicu ... (Fr.)

96

Amerikā nevajag būt katolim. (Fr.)

97

Nav labi mainīt savu ticību. (Fr.)

98

Bet es palieku katoliete. (Fr.)

99

Runā, ka Šmits esot katolis. (Fr.)

100

Runā gan, bet zināt nevar. (Fr.)

101

Es neticu, ka Šmits ir katolis. (Fr.)

102

Poļi ir katoļi. (Fr.)

103

Es tomēr neticu. (Fr.)

104

Viņš ir katolis. (Fr.)

105

Marij, sameklē vēl alu. Kungs ir izslāpis, es arī. (Fr.)

106

Te ir labas medību vietas. (Fr.)

107

Man ļoti patīk šaut pīles. (Fr.)

108

Francijā arī ir ļoti labas medibas. (Fr.)

109

Taisnība. Mums tur ir daudz visāda medījuma. (Fr.)

110

Viņš ir katolis, Šmits ir katolis. (Fr.)

111

Sniegs ir tik skaists. (Fr.)

112

Viņš nekad nevienam nav darījis sliktu. (Fr.)

113

Kafijā, varat iedomāties? (Fr.)

114

Tāds viņš ir. Tā parasts viņa dzimtā pusē. (Fr.)

115

Es nemīlēju apiņus. (Fr.)

116

Mērce ir gardāka par pašu zaķi. Tā viņš paradis savā pusē. Tur viņiem ir daudz medījumu un vīna. Man gan labāk garšo kartupeļi ar desu un alu. Alus ir labs. Ļoti labs veselībai. (Fr.)

117

«Un viena sieviete pat vēma uz galda!» — «Kā?» — «Tieši tā. Viņa vēma uz galda.» (Fr.)

118

Cūka (fr.).

119

Tas ir pārāk stiprs vārds, bet vemt uz galda. (Fr.)

120

Neģēļi. (Fr.)

121

Ir arī ļoti pieklājīgi, ļoti prātīgi cilvēki, kas te nāk. (Fr.)

122

Sveiks, draugs! Ka iet? (Sp.)

123

Uz labu laimi (Ir.).

124

Zirgu gaļas tirgotava (Ir.).

125

Reibums (ir.).

126

Augstākās markas konjaks.

127

Ielasmeitas (Ir.).

128

Viesmīl, vienu pērno (Ir.).

129

Līgava (ir.).

130

Nezinu tādu (ir.).

131

Lēta deju zāle (ir.).

132

Atšķaidītu konjaku (ir.).

133

Uzņēmuma saimniece (ir.).

134

Labi, mesjē (fr.).

135

Sakaru (Ir.).

136

Kada nelaime! Kāda nelaime! (It.)

137

Iecienīts šampanietis.

138

Briošs — kraukšķīga maizīte.

139

Orsejas krastmala, Francijas ārlietu ministrijas atrašanās vieta.

140

Jauka (fr.).

141

Ļoti, ]oti jauka (It.).

142

Kaut kas sevišķs, kaut kas sevišķs (It.).

143

Atraitne Kliko (Ir.) — visslavenākā Francijas vīna šķirne.

144

Viesmll! (Fr.)

145

Spāņu tautas svētki.

146

Mazs pa Senu kursējošs kuģītis.

147

Ko? (Fr.)

148

' Degvīns (sp.).

149

Pārfrāzētā Kiplinga dzejoja «The Lādies» vārsma: The Colonel's Lady and Judy O Grady are Lesbians under their skin.

150

Pretalkohola ligas vadītājs.

151

Vai jums? (Sp.)

152

Lāga vīrs (sp.).

153

So/ (sp.) — biļetes arēnas saules pusē; sombra — ēnas pusē; sol y sombra — vietas, kur saule mijas ar ēnu.

154

Nekas (sp.).

155

Notīrīt zābakus? (Sp.)

156

Arroba (svara vienība), vienlīdzīga 25 mārciņām vai 11,502 kg.

157

Piedzēries! Stipri piedzēries! (Sp.)

158

Šīs pilsētas pirotehniķis (sp.).

159

Mirdzošie baloni (sp.).

160

Prom! (Sp.)

161

Vēršu pārskrējiens (sp.).

162

Uzdurts uz raga (sp.).

163

Dūriens ar ragu (sp.).

164

Miris (sp.).

165

Tas ir par traku (sp.).

166

Jā, kungs (sp.).

167

Apkārt Francijai (Ir.).

168

Sportisko Franciju (Ir.).

Content

Hemingvejs Ernests Raksti - pirmais sējums

DOMĀJOT PAR HEMINGVEJU ...

stāstu krājums MŪSU LAIKOS

PIRMĀ NODAĻA

INDIĀŅU CIEMATS

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

KAUT KAS BIJA CAURI

CETURTĀ NODAĻA

TRĪS DIENU VĒTRA

PIEKTĀ NODAĻA

ČEMPIONS

SESTĀ NODAĻA

ĻOTI ĪSS STĀSTIŅŠ

SEPTĪTĀ NODALA

KAREIVJA DZIMTĀ PUSE

ASTOTĀ NODAĻA

REVOLUCIONĀRS

DEVĪTĀ NODAĻA

ELiOTA KUNGS UN ELIOTA KUNDZE

DESMITĀ NODAĻA

KAĶIS LIETŪ

VIENPADSMITĀ NODAĻA

NEATĻAUTĀ LAIKĀ

DIVPADSMITĀ NODAĻA

UZ SLĒPĒM CAURI SNIEGĀJIEM

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

MANS VECAIS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIE BIGRIVERAS.

PIECPADSMITA NODALA

II

L'ENVOI

Stāstu krājums VĪRIEŠI BEZ SIEVIETĒM

NEUZVARĒTAIS

SVEŠĀ ZEMĒ

BALTIE ZILOŅI

SLEPKAVAS

?

Brokastis Specijā

Pēc lietus

PIECDESMIT TŪKSTOŠI

DESMIT INDIĀŅI

KANĀRIJPUTNIŅŠ DĀVANAI

ALPU IDILLE

IEDZĪŠANAS BRAUCIENS

ŠODIEN IR PIEKTDIENA

BANĀLS STĀSTS

PIRMS AIZMIGŠANAS

stāstu krājums Uzvarētājs neiegūst neko

PĒC VĒTRAS

SILTA, GAIŠA VIETA

PASAULES GAISMA

SVEIKI SVĒTKOS, DŽENTLMEŅI!

JŪRA MAINĀS

KĀDI JŪS NEKAD NEBŪSIET

MĪKSTAIS UN VIŅA MĀTE

KĀDAS LASĪTĀJAS VĒSTULE

VELTĪJUMS ŠVEICEI

I daļa. MISTERA VĪLERA PORTRETS UZ MONTRĒ FONA

II daļa MiSTERS DŽONSONS RUNĀ PAR TO VEVEJĀ

III daļa ĢEOGRĀFIJAS BIEDRĪBAS LOCEKĻA DĒLS DZER KAFIJU TERITĒ

VISU DIENU GAIDĪTS

VAIJOMiNGAS VĪNS

SPĒLMANIS, MŪĶENE UN RADIO

TĒVI UN DĒLI

FRENSA MAKOMBERA ĪSAIS LAIMES BRĪDIS

KILIMANDŽĀRO SNIEGI

Romāns ...UN SAULE LEC

PIRMĀ GRAMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMSTĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

TREŠĀ GRĀMATA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

SATURS

1